Anders de la Motte

Game 03. Bubble

Pro Anette

Vřelé díky všem Mravencům tam venku, bez jejichž rad a přičinění by se Hra nikdy nestala realitou.

Autor

Outbox: 1 pending message.

From: goodboy.821@gmail.com

To: magnus.sandstrom@farukalhasan.se

Předmět: Hra

Mange, ty vole, jak to mohlo takhle dopadnout?

Začalo to tak prostě. Tak nevinně.

Někdo zapomněl ve vlaku mobil.

Ten mobil věděl, kdo jsem, řekl mi jménem.

Chceš si zahrát Hru, Henriku Petterssone? YES or NO?

Ze začátku to šlo jako po másle. Dávali mi celkem lehký úkoly: šlohnout deštník, povolit šrouby na kolech luxusního auta, zhasnout hodiny na obchoďáku. Byly z toho dobrý videa, fanouškům se to líbilo a já jsem začal šplhat po žebříčku. Užíval jsem si slávu a uznání, mířil jsem na vrchol. Chtěl jsem svrhnout z trůnu Kenta Hasselqvista alias hráče číslo padesát osm. Skoro za každou cenu…

Bonzákovi z Birkagatan jsem posprejoval fejs a dveře, spáchal jsem atentát na královskej průvod. Hodil jsem z mostu šutr na policejní auta…

Ani jsem nemrkl, Mange, ani na blbou vteřinku jsem nezaváhal…

Byl jsem schopnej čehokoliv, aby mě lidi měli rádi. Aby mě uznávali.

Ale pak jsem to zvoral. Porušil jsem pravidlo číslo jedna…

Nikdy s nikým nemluv o Hře.

Nejdřív mě vykopli, pak mi dali varování.

Podpálili mi byt, tobě se pokusili podpálit počítačovej krámek.

Nemluvě o pošukovi Ermanovi. Tom poustevníkovi, co se do toho namočil až moc, a aby se před nima schoval, odešel žít low-tech life do vidlákova.

Didn’t do him much good, did it…

You are always playing the game, ať už chceš, nebo ne.

A pak jsem se pomstil, big time. Vyhodil jsem jim serverovou farmu do vzduchu. Vybrakoval jsem jim kasu a zdrhl.

Vegetil jsem si na pláži v Asii, přesně jak o tom všichni sní, fakt jsem se snažil si ten předčasnej důchod užívat.

Moc to nešlo…

Člověk si musí dávat bacha, co si přeje…

Čtrnáct měsíců jsem to vydržel, než mě našli v Dubaji.

Hodili na mě vraždu Anny Argosové, zavřeli mě a mučili.

Ale já jsem se z pasti vykroutil. Rozhodl jsem se, že zjistím, kdo si přál Anninu smrt. A taky moji, když už jsme u toho…

Zdálo se, že to nějak souvisí s její firmou ArgosEye.com a tamníma mírně řečeno pochybnýma metodama. Kupovali tam bloggery, vytvářeli tisíce falešnejch internetovejch profilů a psali pod nima komentáře a hodnocení podle toho, jak chtěli jejich klienti. Používali všechny možný technologický nástroje, aby potlačovali a schovávali informace. Aby některý věci byly na netu neviditelný. Například Hra…

Ale my jsme jim zatnuli tipec, i když se to prodražilo. Ty jsi naprogramoval trojskýho koně, já jsem jim ho nasadil do systému a on udělal přesně to, co měl.

Vytáhl trolly na denní světlo, takže zkameněli a popraskali. Uzemnil toho hnusáka Philipa Argose a těm jeho spiklenečkům naložil, co si zasloužili.

Všechno mohlo být v pohodě.

Nebýt jeho.

Tageho Sammera, nebo strýčka Tageho, jak mu říká Becca.

Tvrdí, že je prej fotrův kámoš od záložních důstojníků.

Ségru ten dědek možná oblafl, ale já vím, kdo to doopravdy je.

Pořadatel. Mozek toho všeho.

On mi dal úkol, Mange.

Poslední úkol, co mě má proslavit.

Dumám nad plánem, jak se z toho vyzout.

Jak vypáčit sebe i Beccu z jeho drápů.

Jestli dostaneš tenhle mail, znamená to, že jsem neuspěl.

Že mě přinutili ten úkol splnit.

A že jsem s největší pravděpodobností mrtvej…

Teď je ticho po pěšině, až moc velký ticho.

Ale já vím, že tam venku jsou a hlídají mě na každým kroku.

Brzo to začne.

Otázka zní: jsem připraven si zahrát poslední hru? YES or NO?

Tvůj kamarád

HP

This message is set to send at a future date BUBBLE Bubble [‘b?b?l]

A small quantity of air or gas within a liquid body

A small, hollow, floating bead or globe

Anything that is more spacious than real; a false show

A cheat or fraud; a delusive scheme; an empty project; a dishonest speculation

A person deceived by an empty project; a gull

A small spherical cavity in a solid material

To cheat, to delude (verb)

A (usually temporary) state of existence, in which what you see, touch, hear, feel, and smell are under close control either by those around you or a system

When an electronic device or person is remotely under surveillance (bubbled)

A fantasy/dream that is so farfetched it couldn’t ever be true

www.brainyquote.com

www.urbandictionary.com

www.wiktionary.com

In a personalized world, we will increasingly be typed and fed only news that is pleasant, familiar, and confirms our beliefs and because these filters are invisible, we won’t know what is being hidden from us. Our past interests will determine what we are exposed to in the future, leaving less room for the unexpected encounters that spark creativity, innovation, and the democratic exchange of ideas.

Eli Pariser

Knowledge is power. Information is power. The secreting or hoarding of knowledge or information may be an act of tyranny camouflaged as humility.

Robin Morgan

It is not so important who starts the game, but who finishes it.

John Wooden

Jako rána pěstí do břicha – asi takový to byl pocit. Jako by výstřel z nějakého podivného důvodu zpomalil čas ještě více. Najednou vnímal každičký drobný detail kolem sebe. Zbraň, která mu mířila na hruď, táhlý zděšený řev davu. Všude těla, která se mačkají jako ve zpomaleném filmu. Která se snaží dostat od něj co nejdále.

Ale navzdory důkazům, navzdory tomu, že ho do nosních dírek pálil kouř ze střelného prachu a rána mu ještě rozechvívala bubínky, se jeho mozek odmítal smířit se skutečností. Jako by se bránil něčemu, co je nemožné, nemyslitelné, neslýchané…

Tohle by se přece nemělo stát.

Teď ne!

Vůbec nikdy ne!

Ona na něj vystřelila… ONA NA

NĚJ

VYSTŘELILA!!!

Pistole mu ještě mířila přímo na prsa. Její pohled nad hlavní byl ledově chladný, zcela oproštěný od emocí. Jako by patřil někomu úplně jinému. Cizímu člověku.

Pokusil se k ní vztáhnout ruku, otevřel ústa, aby něco řekl. Ale ze rtů mu splynul jen tichý sten. Náhle se čas bez nejmenšího varování zase rozběhl svou normální rychlostí. Bolest se mu rozlila hrudníkem jako vlna, rozšířila se dál do těla a asfalt se pod ním zahoupal. Podlomila se mu kolena a vrávoravě o pár kroků couvl, aby udržel rovnováhu.

Vtom jeho pata narazila na obrubník.

Vteřina beztíže, bojoval s gravitačním zákonem.

Pak snový pocit, že volně padá.

A v tu chvíli měl po Hře.

1 | A whole new [gejm]?

Jakmile se HP probudil, uvědomil si, že něco je špatně. Pár vteřin trvalo, než mu došlo, co mu tady nesedí.

Bylo ticho.

Až moc ticho…

Ložnici měl obrácenou ke Guldgränd a už dávno si zvykl na neustále přítomný hluk z několik set metrů vzdálené Södermalmské spojky. Už jeho existenci ani nevnímal.

Ale teď místo obvyklého ruchu dopravy, proříznutého tu a tam nějakou sirénou, panovalo v letní noci ticho jako v hrobě.

Zašilhal na radiobudík: 03.58.

Uzavírka, usoudil. Zavřeli Södermalmskou spojku, Söder Mälarstrand i Slussen a už tam zase lepí a látají… Jenže to by jednak musel Bořek Stavitel makat ve stealth modu, a jednak tu chyběly i další zvuky. Dveřmi domů nebouchali roznašeči novin, na Hornsgatan neřvali opilci. V podstatě ani jediné muknutí neprozrazovalo, že za okny leží rušné hlavní město. Jako by jeho byt obklopila gigantická bublina a odřízla ho od světa. Donutila ho žít v jeho soukromém vesmíru, kde neplatí běžná pravidla.

Což byla vlastně svým způsobem naprostá pravda…

Srdce se mu rozbušilo trochu rychleji. Někde v bytě něco zachrastilo a HP sebou trhl.

Zloděj?

Ne, to není možné. Zamkl bezpečnostní dveře na všechny tři zámky, jak to měl ve zvyku. Tyhle dveře stály pěkný balík, ale vyplatily se mu do posledního floka. Ocelový rám, dvojitá západka and you name it, takže čistě logicky by se do bytu nikdo neměl dostat. Ale deštník stihomamu se nedá sklapnout tak snadno…

Vylezl z postele, proplížil se ložnicí a opatrně nakoukl do obýváku. Chvilku trvalo, než si jeho oči zvykly na šero, ale pak byl výsledek jednoznačný. Nic, nikde se nic nehýbe, ani v obýváku, ani v sousedící kuchyňce. Všechno je oukej, nikde žádné známky nebezpečí. Až na to nepřirozené, drtivé ticho, které nemá konce…

Opatrně se přikradl k oknu a vyhlédl ven. Na ulici ani noha, což nebylo vzhledem k noční hodině nic zvláštního. Maria Trappgränd není moc frekventovaná ulice ani ve dne.

Uzavírka kvůli pracím na silnici, to je určitě ono. Stejně už je půlka Södermalmu rozrytá jak vykopávky v Birce, tak proč ne totální noční stopka. Bořci si určitě dávají pauzu na kafe…

Plausible – to jednoznačně! Ale stejně se toho nepříjemného pocitu nemohl zbavit.

Zbývá ještě předsíň.

Po špičkách docupital přes nově položenou podlahu ke dveřím bytu a pečlivě se vyhnul třetí a páté parketě, o kterých věděl, že vržou.

Když mu zbýval asi metr, zazdálo se mu, že záklopka na škvíře na dopisy se zahoupala. Ztuhl v půli kroku a srdeční rytmus přeřadil na vyšší rychlost.

Před dvěma roky mu někdo do dveří nalil hořlavinu a škrtl sirkou. Pěkně hnusnej zážitek, HP tenkrát skončil v nemocnici s kyslíkovou maskou. To, že šlo jen o varovný výstřel, který mu měl připomenout pravidla Hry, pochopil až mnohem později.

Opatrně vtáhl do nosu nehybný vzduch, ale žádný petrolej necítil. Ale stejně už si byl naprosto jistý. Ty zvuky se ozývají zpoza dveří.

Že by přece jenom roznašeč novin?

Připlížil se ještě o pár kroků blíž a opatrně přiložil oko ke špehýrce.

Najednou se ozvala taková rána, že se svalil naznak do předsíně.

Ty vole!

Chvilku viděl hvězdičky, mozek se mu málem zastavil.

Z šoku ho vyléčila další šílená řacha.

Někdo mu vyráží dveře!

Ocelový rám už se začal prohýbat, takže ať je to, kdo je to, je silnější než Hulk. Třetí rána, kov na kov, takže Bruce Banner je blbost, spíš mají pořádnou palici – možná několik palic.

Rám se prohnul o dalších pár centimetrů a HP najednou zahlédl ve škvíře západky zámku. Ještě pár úderů a bude to.

Otočil se, zakopl o vlastní nohy a natáhl se na podlahu. Další rána ode dveří a na bosé nohy se mu sesypala šustivá sprška zdiva.

Nohy jezdily po podlaze, ruce hledaly, čeho by se chytily.

Vstal.

Rychlé kroky, obývák, ložnice.

Prásk dveřmi!

Chuť krve v puse, splašené srdce v hrudi.

Ruce se mu tak třásly, že málem nedokázal otočit klíčem v zámku.

Cojetokurrrrvadoprdelezaborrrdel…

Další rána z předsíně, tentokrát následovaná praskotem, což s největší pravděpodobností znamenalo, že dveřní rám už to vzdal.

Chytil komodu, zapřel se o podlahu, nábytek bez odporu sklouzl až ke dveřím a HP málem sletěl na nos.

Šmejd jeden dřevotřískovej!

Jestli ty útočníky nezastavily ani ocelové dveře, tak mu tahle pobaltská stavebnice koupí nanejvýš pár vteřin. Skočil na postel a prohrabal hromadu novin a knížek na nočním stolku.

Telefon, kde je sakra telefon!?

Tady! Ne, do prdele, to je ovladač od televize v ložnici…

Slyšel z obýváku běžící kroky a hrubé hlasy, jak na sebe volají, ale tolik se soustředil na hledání, že neslyšel, co říkají.

Najednou jeho prsty narazily na telefon tak silně, až ho shodily na zem.

Do hajzlu už!

Lomcování klikou, pak zařval hrubý hlas.

„Tady!“

HP se vrhl na podlahu a divoce kolem sebe mával rukama.

Tady je, těsně vedle levé ruky.

Chňapl po telefonu a namačkal pár tlačítek. V prstech měl ještě zbytky Parkinsona.

Jedna jedna dva – vytočíš raz dva… no, to určitě.

Rána do dveří a komoda z Ikey se málem převalila.

„Haló, SOS Alarm, jak vám mohu pomoci?“ řekl suchý telefonní hlas.

„Policie!“ zařval HP. „Pomoc…“

Oslnil ho prudký záblesk a vpálil se mu do sítnice.

Pak třeskla rána tak ohlušující, až mu vyrazila dech.

A vrhli se na něj.

*

„Už je tam zase.

Ta dodávka,“ dodala, když okamžitě nezareagoval.

Rychle mrkl do zpětného zrcátka.

„Stejná jako včera?“

„M-hm,“ odpověděla, aniž odtrhla oči od přídatného zrcátka na skle před sedadlem spolujezdce.

Jaká jiná by to asi byla, dodala v duchu.

„O čtyři auta za námi. Už tam nějakou dobu jede… Úplně jako včera a skoro na stejném místě.“

„Jsi si jistá, že je to ta stejná kára? Takových bílých skříňáků je po městě celkem dost…“

„Jsem si jistá,“ odpověděla úsečně. „Zpomal trochu, ať se k nám přiblíží.“

„Ale to ztratím VIP…“ Ukázal na otevřený sportovní automobil před sebou.

„Zapomeň na příručku tajné policie, Kjellgrene, a buď trošku flexibilní,“ sykla zbytečně vztekle.

Kjellgren nesmyslně prudce sundal nohu z plynu. Auto za nimi naštvaně zatroubilo a těsně je objelo. Pak ho následovalo ještě jedno.

Rebecca otevřela palubní přihrádku a vyndala fotoaparát. Podržela ho nízko a blízko u těla, aby ho řidič dodávky nezahlédl přes jejich zadní sklo.

Zase pohlédla do zrcátka.

Teleobjektiv je sice hezká věc, ale dodávku jí stále ještě zakrývala dvě auta, která jela mezi nimi.

„Ještě trošku,“ řekla Kjellgrenovi a připravila si na koleni fotoaparát.

Najednou VIP před nimi přejela přes plnou čáru do vedlejšího pruhu a odbočila do Kungsgatan.

Kjellgren neměl na vybranou, musel po ní manévr zopakovat.

Rebecca v duchu zaklela, šance byla fuč. Ale po pár vteřinách si všimla, že dodávka jede stále za nimi. Mezitím odpadlo další auto, takže se těsně přiblížila. Byla teď mnohem blíž, než by jela Rebecca, kdyby někoho sledovala.

Ta prudká odbočka asi řidiče překvapila. Donutila ho udělat chybu.

Rebecca opatrně natočila horní polovinu těla, vrazila levý loket do sedadla a zapřela se nohama. Poznávací značku dodávky ještě stínilo auto, které jelo mezi nimi, ale už viděla přes tónované sklo trupy obou osob v kabině řidiče. Světlé šaty s dlouhými rukávy, nějaké overaly, přesně jako včera. Ale tehdy nevytáhla fotoaparát včas. Teď musí svou chybu napravit.

Auto za nimi náhle zablikalo na znamení, že přejede do vedlejšího pruhu, a Rebecca vycítila šanci. Bleskurychle se otočila, pozvedla fotoaparát a zamířila na místo, kde se měla každou chvíli objevit poznávací značka dodávky.

Zmáčkla spoušť do poloviny. Auto za nimi vyjelo z řady. Pípnutí, automatické zaostřování upravilo ostrost…

Zmáčkla spoušť až dolů. Nacvakala pár obrázků. Perfektní!

Rychle fotoaparát natočila a dostala do záběru kabinu řidiče. Zamířila na řidiče a mírně zmáčkla spoušť. Teleobjektiv zavrčel a rozmazaný obrys za volantem okamžitě nabyl podstatně ostřejších kontur. Jenže ve chvíli, kdy píplo automatické zaostřování, Kjellgren náhle zrychlil a Rebecca z toho prudkého pohybu ztratila rovnováhu.

Když znovu dostala kabinu do záběru, byla už dodávka daleko za nimi.

„Co to sakra vyvádíš, Kjellgrene?“ sykla a téměř naslepo nacvakala pár obrázků zmenšující se siluety dodávky.

„To naše VIP, Wennergren junior.“ Ukázal před sebe na malý sportovní vůz, který se jim téměř ztrácel z dohledu. „Zničehonic vyrazil jako opařenej troll. Nechtěl jsem riskovat, že ho ztratím.“

Odložila fotoaparát a sesula se zpátky na sedadlo.

Sakra!

Mrkla do zrcátka, ale výsledek znala předem. Dodávka byla pryč.

Na malé obrazovce si rychle prošla obrázky. Poznávací značka byla vidět jasně a zřetelně, ale snímky kabiny byly, přesně jak se bála, téměř zcela nepoužitelné.

Do prdele!

Říkejte tomu policejní intuice, nebo jak chcete, ale na tomhle skříňáku jí něco nehrálo.

Jakmile přijde do kanceláře, vyhledá si tu poznávací značku, možná si i párkrát zavolá a pro jistotu se podívá i do pátrací evidence, jestli z registru vozidel nic nezjistí…

Najednou ji zamrzelo, že se na Kjellgrena tak utrhla. Posoudil priority naprosto správně. VIP je koneckonců vždycky na prvním místě, a ona by udělala totéž, kdyby seděla za volantem.

Kjellgren byl vynikající řidič, což byl jeden z důvodů, proč ho k sobě přetáhla od tajné policie Säpo. Už teď stáhl náskok VIP a zařadil se na obvyklou pozici hned za ní.

„Vyhodnotil jsi to úplně správně, Kjellgrene,“ řekla co nejneutrálnějším tónem.

Kjellgren jen přikývl. Pár minut mlčeli a střídavě se dívali do zpětných zrcátek.

„Kdy že to pojedeme do Pevnosti?“ ozval se pak Kjellgren téměř přehnaně mile.

„To tak trochu záleží na Blackově harmonogramu.“ Uvolila se jeho úsměv opětovat.

„Jo. Hele, viděla jsi ten článek v Dagens Nyheter? Byla tam velká ilustrace o tom, jak se stará armádní zařízení přestavují na úplně nové věci. Kromě toho, že na Pevnosti přeměnili bunkry v serverové haly, taky přebudovali starý komunikační tunel, co vede na pobřeží, na přívod vody pro chlazení. To jsou pokročilé fígle.

A bezpečnost tam určitě taky bude něco extra…“

Zmenšil odstup od Wennergrenova auta a vysunul se mírně do strany, aby zastrašil jiné vozidlo, které se snažilo vecpat mezi ně.

„PayTag prý chce zachovat status chráněného objektu, což se dá snadno pochopit. A v tom případě tam bude ostraha určitě ozbrojená…“

Kjellgren na vteřinku odtrhl oči od VIP a kradmo na ni pohlédl.

Ještě než otevřel pusu, věděla, na co se zeptá.

„Mimochodem, jak to vypadá s našimi zbraněmi, šéfová…?“

„Licenční oddělení ještě zpracovává naši žádost…“

…už zase, dodala málem, ale vtom se jí v kapse saka rozvibroval mobil. Skryté číslo. Nejspíš nějaký telefonní prodejce nebo bývalý kolega od policie, který bude škemrat o práci…

Položila palec na červenou ikonu, aby hovor odmítla, ale na poslední chvíli si to rozmyslela. Kjellgren po ní pořád pošilhával, zjevně se těšil na pokračování diskuze o zbrojní licenci. A nebyl rozhodně jediný.

V podstatě všichni její nově přijatí bodyguardi sem nastoupili v domnění, že budou ve službě nosit zbraň. Jestli to s tou licencí nevyjde…

Rychle zmáčkla na telefonu zelenou ikonu.

„Sentry Security, Rebecca Norménová,“ ohlásila se přehnaně věcným tónem.

„Útvar ochrany osob, kriminální komisař Ludvig Runeberg,“ ozval se ve sluchátku její bývalý šéf.

„Nazdar, Ludde, dlouho jsme se neslyšeli. To je fajn, že voláš.“

„Až spolu domluvíme, už si to asi myslet nebudeš, Norménová…“

Když zaslechla jeho tón, podvědomě narovnala záda.

„Měla bys asi přijít sem na ředitelství, nejradši hned, jestli můžeš…“

Spojení vynechalo a jeho hlas na pár vteřin zmizel. Ale ona už si pokračování částečně domyslela. Žaludek se jí scvrkl v malý uzlík.

Ne, ne, ne…

„…tvůj bratr.“

2 | Opening

Jeho tělo leželo zhroucené na stole. Oči měl zavřené a skoro to vypadalo, že spí.

Když se s ním viděla naposledy, byl nakrátko ostříhaný, ale od té doby mu vlasy narostly a visely mu v umaštěných světlých střapcích přes křídově bílý obličej. Pod zářivkou v klaustrofobně malé místnůstce vypadaly kruhy, které měl pod očima, výrazně černě v porovnání s bledou nažloutlou pletí. Jako by se přes velkou prosklenou stěnu nedívala na nehybné lidské tělo, ale na voskovou panenku.

Bála se, že to jednou přijde. Děsila se tohoto okamžiku už od onoho dne před dvěma lety, kdy Henke prohodil čelním sklem jejího vozu kámen a málem ji i jejího kolegu Kruseho zabil. Nebo vlastně ještě déle. Mnohem, mnohem déle.

„Přivezli ho v noci,“ řekl Runeberg někde za jejím pravým ramenem, ale téměř ho neslyšela. „Mě informovali asi před hodinou a já jsem hned zavolal tobě. Asi to není tak docela podle pravidel, ale říkal jsem si, že bys o tom asi chtěla okamžitě vědět. Já bych to vědět chtěl, kdyby to byl můj bratr.“

Přinutila se odlepit oči od skla a pohlédnout na něj.

„Díky, Ludde, moc si toho vážím…“ Slova se jí zadrhla v krku.

Chvíli bylo ticho.

„Ošklivá historie,“ zamručel.

Neohrabaně ji vzal za paži.

Náhle se bez varování otevřely dveře a vešel štíhlý proplešatělý šedesátník. Pod paží nesl složku dokumentů, a i když bylo léto, měl na sobě tmavý oblek s vestou a dokonale vycentrovaným uzlem na kravatě. Kývl na Runeberga a pak se obrátil k Rebecce.

„Vy jste asi sestra.“

„Rebecca Norménová,“ zamumlala a podala mu ruku.

Ale muž místo pozdravu vylovil z kapsy vesty úzké brýle na čtení, obřadně si je nasadil na špičku nosu a otevřel složku.

„…říkal jsi, že pracovala u nás, Runebergu?“

„Čistě formálně pořád pracuje, Stigssone,“ odpověděl její bývalý šéf podlézavým tónem, který Rebecca vůbec nepoznávala. „Norménová má do konce roku služební volno a pak si musí vybrat, čemu dá přednost, jestli policii, nebo byznysu…“ Runeberg se pokusil o úsměv, ale muž nehnul ani brvou.

„Rozumím…“ Stigsson otočil hlavu a zašilhal na Rebeccu přes okraj brýlí.

„Protože jste tedy stále zaměstnaná u Säpo, Norménová, zůstává v platnosti váš stupeň prověrky i doložky o utajení, které jste podepsala při nástupu do služby. Sourozenec nesourozenec, všechno, co tu uslyšíte, je tajné a je přísně zakázáno to dále šířit, rozumíme si?!“

„Ale jo,“ přikývla.

„Samozřejmě,“ dodala, když se zdálo, že Stigsson není s její odpovědí spokojen.

„Tak o co tady jde…?“

Za sklem se náhle otevřely dveře a vešli dva lidé, muž a žena, také v tmavých oblecích. Pár vteřin se vevnitř nedělo vůbec nic. Pak Henke otevřel oči.

Zvedl hlavu, narovnal se na židli a pak se pomalu a okázale protáhl, jako by se právě probudil. Řekl něco, co Rebecca přes sklo neslyšela, a na okamžik se jí zmocnila touha vrazit do vyšetřovny a dát mu facku.

Ale Stigssonův hlas, suchý jako troud, ji přivedl na jiné myšlenky.

„Váš bratr je podezřelý z plánování, případně přípravy závažného teroristického činu.“

*

„Takže, Henriku, jak už jsme říkali, vy jste tedy osnoval plány, eventuálně podnikl jisté přípravy zločinu se záměrem vážně destabilizovat či zničit základní politické, ústavní, ekonomické nebo sociální struktury země,“ řekla hlavní vyšetřovatelka, čtyřicátnice s krátkými tmavými vlasy, a probodla ho očima.

Ale HP ji skoro nevnímal. Jeho unavená hlava se pořád ještě marně snažila pochopit, která bije. Aspoň jednou věcí si však byl poměrně jistý. Na rozdíl od toho zadržení před dvěma lety, kdy se nakonec ukázalo, že naletěl na gigantický podfuk, tady tentokrát seděl každičký detail, od vloupání zásahovky do jeho bytu až po připálenou chuť kávy z automatu v hnědém plastovém kelímku, který stál na stole vedle něj. Všechno vypadalo autenticky. A nejspíš to taky autentické bylo. Což znamená…?

Tématem jsou konspirační teorie a máme tu otázku za tisíc korun…

„Hmm…“ zamumlal, protože se od něj zjevně čekalo, že něco řekne. Zavřel oči a chvíli si mnul spánky, aby získal trochu času na přemýšlení. Co to ta ženská sakra mele? Destabilizovat politický cožeco?

„Já jsem řekl už aspoň desetkrát, že chci, aby u výslechu byl přítomnej advokát,“ zamručel.

Žena, která se jmenovala Roslundová nebo Roskvistová nebo tak nějak, si vyměnila rychlý pohled s kolegou.

„Ano, to jsme pochopili, Henriku,“ řekl policista, jehož jméno už HP zapomněl. „Ale říkali jsme si, že bychom pro začátek mohli vyřídit pár formalit, než se váš advokát objeví. Objeví se někdy, doufám? Už tu čekáme několik hodin. Kolika kancelářím jste zavolal?“ Naklonil hlavu a usmál se tak, že se to nedalo vyložit nesprávně.

„To víte, že se někdo objeví…“ zamručel HP.

„No dobře, ale co kdybychom polehoučku začali bez něj? Abychom si všichni ušetřili čas,“ dodal policista a zase se usmál. „Nebo chcete ještě někomu zavolat? Někomu blízkému…?“

„Ne!“ odsekl HP trochu moc nahlas a narovnal se.

Všiml si jejich pohledů. Do řiti, rozhodl se přece, že bude cool…

„Já mám moře času a nic neřeknu, dokud tady nebude můj advokát,“ prohlásil tak vyrovnaně, jak jen dokázal, a zahleděl se do desky stolu. „Ale vy si klidně mluvte…“ zamumlal po chvilce, hlavně aby prolomil to dusivé ticho.

„Dobrý návrh, Henriku.“ Policajt, na jehož jméno si HP pořád nemohl vzpomenout, si přisunul židli a posadil se. Z kapsy saka vytáhl malý digitální diktafon a postavil ho doprostřed stolu.

„Výslech Henrika Petterssona, zvaného HP, třetího června v 15.13. Přítomni jsou policejní inspektoři Roswallová a…“

*

„…Hellström.“

Stigsson zmáčkl tlačítko vedle prosklené stěny a najednou se z reproduktorů ozval hlas vyšetřovatele.

„A co přesně Henke udělal?“ zeptala se Rebecca jen tak do vzduchu, zatímco Hellström si uvnitř povídal s diktafonem.

Snažila se o klidný tón, jako by se odpovědi nijak zvlášť nebála.

„Máme informace, z nichž vyplývá, že váš bratr plánuje atentát na vedoucí představitele státu, pravděpodobně v souvislosti se svatbou princezny…“

„To si děláte srandu!“ vyhrkla dřív, než se stihla ovládnout.

Stigsson na ni vrhl pohled a Rebecca se kousla do jazyka. Všechno je jasné, to je určitě jenom velký kanadský žertík, Säpo je přece proslavené svým smyslem pro humor a tenhle Stigsson je učiněný stand-up komik…

Seber se, krucinál, Norménová!

Nedorozumění – zjevně tady jde o obrovské nedorozumění. Spletli si Henkeho s někým jiným, špatně pochopili informace a vyrazili dveře nesprávného bytu. Nebylo by to poprvé…

„Navíc máme informace, z nichž vyplývá, že tento typ závažných zločinů není vašemu bratrovi vůbec cizí…“

„Jestli myslíte ten případ s Dagem,“ odsekla, „tak za to Henke nemohl, jenom se mě snažil chránit. Kromě toho je to už patnáct let…“

Stigsson zavrtěl hlavou.

„Ne ne, nejde o tu událost, kdy váš druh přišel o život, i když ta je pro celkový obraz také zajímavá… Jde o něco úplně jiného. Podívejte se sama.“

Ukázal do vyšetřovny, kde jeden z vyšetřovatelů právě zapnul projektor. Na zdi se objevil roztřesený záznam z ruční kamery, modré nebe a tmavé fasády. Pak tu a tam koruny stromů a pod nimi řada venkovních zahrádek restaurací. Pár vteřin trvalo, než Rebecca to místo poznala. Park Kungsträdg?rden, nebo přesněji řečeno ulice Kungsträdg?rdsgatan. Na pozadí se ozýval čím dál hlasitější rachot, který zprvu nedovedla identifikovat. Ale pak, jak hluk sílil, jí náhle došlo, co to je. Koňská kopyta… Dupot spousty koňských kopyt na asfaltu. Když do záběru vjel královský konvoj, přeběhl jí mráz po zádech…

*

Poznal tu nahrávku hned. Kungsträdg?rdsgatan, téměř přesně před dvěma lety, konvoj s královským párem a řeckým prezidentem.

Vojáci se natřásali na koních, diváci na chodníku blikali foťáky na mobilech. Viděl to video už stokrát, znal na něm každého člověka, každý obličej. Toho chlápka se psem, dámu s bílým kloboukem i německé turisty s obřími batohy… Věděl by i ve snu, jak to pokračuje. Každou chvíli přijde blesk, obraz zbělá jako sníh, skoro současně se ozve rána stejného kalibru, jakou před chvílí zažil ve svém bytě, a ruka s kamerou se zatřese. Pak totální chaos, splašení koně, vojáci na zemi a vyděšeně řvoucí lidi.

Jenže místo aby kamera zaostřila na konvoj, jak HP čekal, začala zničehonic panoramaticky zabírat okolí. Pár vteřin těkala a pak zašvenkovala přes dav lidí na chodníku.

Vtom zachytila povědomou siluetu, zastavila se a pomalu zoomovala, dokud postava nezaplnila téměř celou obrazovku.

HP se mimoděk ošil. Najednou se mu udělalo trochu špatně.

*

Muž v černém seděl obkročmo na mopedu. Obličej mu sice krylo tmavé hledí helmy, ale Rebecca ho stejně bez problémů poznala. To držení těla, trhavé pohyby, to, jak nakláněl hlavu na stranu. Nemohlo být nejmenších pochyb…

Už tehdy to tušila, ale schválně se neptala, protože nechtěla znát odpověď…

Muž na videu sáhl do igelitky, která visela na řídítku. Vylovil z ní válcový předmět a začal s ním něco dělat. Dusot koňských kopyt sílil, konvoj se blížil. Kamera nazoomovala ještě blíž. Muž vzhlédl, vteřinku držel předmět v obou rukou a čekal. Pak škubl rukou a zvedl paži. Už věděla, co se to chystá hodit.

*

I tato nahrávka se z výbuchu šokového granátu roztřásla, ale kameraman nepřestal zabírat moped. Podle počítadla v rohu obrazu seděl muž deset vteřin jako zkamenělý a prohlížel si své dílo, pak zařadil rychlost, vystřihl široký oblouk a zmizel ve Wahrendorffsgatan.

Film náhle skončil a nastalo ticho. HP se ošíval a mimoděk několikrát nasucho polkl. Pár kliků na počítači, a přes celé projekční plátno se objevil nehybný snímek jeho samotného. Freeze frame přesně toho okamžiku, kdy házel granát.

Paže ve vzduchu, tělo napnuté jako pružina. Plus ta helma s tmavým hledím, takže vypadal mírně řečeno strašidelně.

„Táák, Henriku,“ řekl Hellström mnohem méně vlídným hlasem. „Na tomhle obrázku…“

*

„…je tvůj bratr?“ Stigsson i Runeberg se otočili k ní a Rebecca měla pár vteřin v hlavě úplně prázdno. Košile se jí pod sakem lepila k tělu, vzduch v místnůstce byl najednou zatuchlý a nedal se dýchat. Jejich pohledy se propalovaly přímo do ní.

Zašilhala do vyšetřovny, ale tam také nastalo naprosté ticho. Musí nějak získat čas, aby měla šanci se zamyslet… Ale pohledy obou mužů svědčily o tom, že očekávají okamžitou odpověď.

Co má dělat? Lhát, nebo říct pravdu?

Rozhodni se, sakra!

Párkrát polkla, aby dostala knedlík z krku.

„No…“ začala.

„Nemusíte odpovídat, Henriku!“

Dveře vyšetřovny se otevřely a vešel vytáhlý muž s šedými ulíznutými vlasy. Přehnaně okázale si rozepnul zlaté knoflíčky na blejzru a posadil se na volnou židli vedle Henkeho. V tu chvíli Rebecce došlo, že ho zná.

„Můj klient odmítá odpovědět na otázku,“ obrátil se muž k policistům, postavil na stůl aktovku, vytáhl z ní složku dokumentů a položil ji vedle Henkeho kelímku s kávou.

„Tak, teď by mě zajímalo, jak je možné, že jste zahájili výslech, přestože můj klient jednoznačně prohlásil, že si přeje přítomnost svého právního zástupce. Jak jistě víte, jedná se o porušení trestního řádu, kapitoly dvacáté první…“

*

„Johan Sandels!“

Runebergův překvapený výkřik přehlušil pokračování advokátova výkladu.

„Jak sakra tvůj bratr sehnal takhle narychlo takovou těžkou váhu?“

„Nemám nejmenší tušení,“ odpověděla a pokrčila rameny.

Což byla mimochodem naprostá pravda.

Co se to tu sakra vlastně děje?

3 | Timeout

Mřížovaná vrata se za ním zabouchla a HP vykročil do Bergsgatan. Zase na svobodě – fujtajbl, to je krása!

Státní zástupce skoro okamžitě zařadil zpátečku. Rozmazaná nahrávka by s největší pravděpodobností na vazbu nestačila, zvlášť když se toho ujal Johan Sandels.

Poldové zjevně podcenili domácí přípravu, mysleli si, že je pořád malá ryba a z nočního vloupání, několikahodinového převalování na dřevěné lavici a dávky horkého křesla se posere strachy.

Před pár lety by to na něj klidně mohlo platit, a nejspíš taky platilo. Ale teď už je z něj úplně jiný člověk a hraje podstatně vyšší ligu, která se vymyká policejnímu chápání.

I kdyby se rozhodl porušit pravidlo číslo jedna a vypovědět, jak to doopravdy bylo, jejich fízlovské mozečky by pravdu nerozdýchaly.

Našel jsem ve vlaku mobilní telefon, lesklou stříbrnou věcičku se skleněnou dotykovou obrazovkou. Ta mi nabídla, abych si zahrál hru, alternate reality game, a ta zalternovala moji realitu jednou provždy. Ale já jsem z ní utekl, nebo jsem se o to aspoň pokusil…

Někdo ho práskl, to je jasné. Poslal na Säpo to video, prozradil jeho jméno.

Ten film asi sotva nahrál nějaký nový Zapruder, turista, který náhodou natočil víc, než měl v plánu. Kameraman se soustředil na něj, přesně věděl, kde se HP bude nacházet. To znamená, že film pochází od Hry. Ale Hra si moc nepomůže, když ho dostane za mříže, naopak ho potřebuje venku na svobodě, jestli má HP mít aspoň maličkou šanci splnit úkol, do kterého se ho pokusili uvrtat.

Uvažoval, že se schválně nechá zavřít. Že si vymyslí nějaký umrněný zločin, který mu hodí pár měsíců v lochu a doslova a do písmene ho vyřadí ze hry. Jenže tak jako celou řadu jiných geniálních nápadů se rozhodl dát i tento plán dočasně k ledu. Basu HP zkrátka moc nemusel…

Been there, done that…

Děsná klika, že dorazil ten týpek Sandels.

HP obvolal čtyři největší firmy, ptal se po nejznámějších advokátech a všude se zasekl na nějakém zpruzeném podržtaškovi, který jen mlhavě slíbil, že se ozve. Už se smiřoval s nějakým béčkovým koncipientem a nejméně třemi dalšími nocemi na dřevěné pryčně.

Ale vtom se jako čertík z krabičky zjevil ten Sandels…

Že by advokát měl plné zuby rodinného života na venkově a hledal důvod, aby si mohl zajet do města za milenkou?

V tom případě dobrá náhoda. Anebo taky ne…

Ať tak či onak, HP byl pořádně zmožený. Dostal zákaz cestování a navíc mu fízlové zabavili pas.

Ale aspoň byl volný.

Několikrát se zhluboka nadechl a zamířil k trafice pár bloků odsud.

*

Pustili ho příliš snadno.

Maximální doba zadržení je 72 hodin, a když jde o terorismus, tak soud v podstatě vždycky Säpo vyhoví a nařídí vazbu. Ale Henke byl zatčen necelých třináct hodin. To nebude jenom tím, že si sehnal advokátskou celebritu.

„Jak dlouho je ten Stigsson u Säpo?“ zeptala se Runeberga, který seděl naproti ní u stolu v policejní kantýně.

„Proč se ptáš?“

„Myslela jsem, že většinu zdejších obličejů znám, ale tenhle je pro mě nový…“

Runeberg se ošil jen trošičku, ale stačilo to, aby si toho všimla.

„No dobře, ne, není nový, vlastně to kdysi byl můj školitel. Ale spoustu let pracoval v cizině. V OSN nebo OSCE nebo něčem takovém, teď se veškeré dostupné zdroje povolávají domů. Dostala jsi ten dopis, mimochodem?“

„Dopis?“

„Všichni, kdo mají služební volno, budou požádáni, aby se na dobu svatby vrátili do služby. Už takhle máme podstav personálu, když musíme pořád chránit nacionalisty před jejich voliči. Nechtělo by se ti? Je to jen na pár týdnů…“

Zavrtěla hlavou.

„Teď ne, Ludde, zrovna se v Sentry zaběháváme. Je tam hrozný chaos, spousta nových lidí, nakupujeme vybavení. Mám toho až nad hlavu, radši na to nechci myslet…“

Vtom si uvědomila, že se Runebergovi podařilo změnit téma rozhovoru.

„No, to zní podobně jako u nás,“ prohodil. „Nový generální ředitel a tak. Ale můžeš si to aspoň promyslet, slib mi to. Nechceš ještě kafe? Brzo budou zavírat.“

Zavrtěla hlavou a vstala.

„Musím domů, Micke uvařil večeři a už teď mám zpoždění.“

„Fajn.“ Runeberg odsunul židli. „Jak ti to vlastně jde doma, ehmmm… Však víš, po tom…“

„Po Tobbem Lundhovi? Ale jo, probrali jsme to. Micke je odpouštěcí typ.“

„Dobře.“ Runeberg se na pár vteřin zadíval jinam. „Hele, já musím jít s tebou a vypustit tě ven. Noví šéfové, nová pravidla, však to znáš.“

*

HP vylezl z trafiky, serval z krabičky cigaret celofán a vylovil marlborku.

Ještě se mu trochu třásly ruce, ale spíš tím nikotinovým absťákem. Nebo se mu přinejmenším tohle vysvětlení líbilo víc…

Pár hlubokých šluků na chodníku, aby ukojil akutní chuť, a pak zamířil k metru. Je načase dovléct se domů a sečíst škody. Policajti mu určitě převrátili byt vzhůru nohama. Ještě že tam nemá nic, o co by se bál.

Otevřel dveře do metra, neuznal označovač jízdenek za hodna pohledu, zkušeně přeskočil turniket a pokračoval k eskalátorům.

Po cestě dolů minul vysokou platinovou blondýnu zhruba v jeho věku, spíš jen ze zvyku chvíli sledoval pohyby jejích boků a pak se znovu zaměřil na víření myšlenek v hlavě.

Musí přijít na to, co se to sakra stalo a kdo ho nabonzoval. A hlavně proč…

Ale nejdřív se musí na pár hodin prospat.

Došel po eskalátoru až dolů a pomalu se šoural po perónu k volné lavičce.

Blondýna seděla kousek od něj. Hudba v jejích obřích sluchátkách byla asi děsně chytlavá, protože hleděla skelnýma očima před sebe a vůbec si HP nevšimla.

To je fuk, ženský jsou teď jeho nejmenší problém a navíc to podle černého laku na nehtech, ofiny a ponurých šatů vypadalo, že je hozená trošku do ema. Takže ne zrovna jeho šálek čaje…

Nohy mu ovanul slabý průvan a HP otočil hlavu k ústí tunelu. S námahou se zvedl a k nástupišti přirachotilo metro.

*

„Každopádně jsem tě rád viděl, Norménová,“ řekl Runeberg, když došli k vrátnici pro návštěvy. „I když to mohlo být za veselejších okolností…“

Přiložil svou kartu k malé černé čtečce vedle dveří. Vypadala nově, na zdi kolem ní se ještě rýsovaly obrysy staré, mnohem větší čtečky.

Runeberg vzal za kliku, ale dveře byly pořád zamčené. Něco zamumlal a proceduru zopakoval, ale se stejným výsledkem.

„Zatracené bezpečnostní systémy,“ zabručel. „Dva roky výběrového řízení, spousty milionů a pak ten krám nefunguje…“

Zopakoval proceduru potřetí, tentokrát mnohem pomaleji, a najednou zámek cvakl. U pultu vrátnice se několik lidí vzrušeně dohadovalo s hlídači. Runeberg ji rychle provedl kolem nich k východu.

Otevřela ústa, aby něco řekla, ale Runeberg ji předešel.

„Já se ozvu…“ Trhl hlavou ke stropu a Rebecce pár vteřin trvalo, než si všimla, že stojí přímo pod černou kulovitou kamerou. Vypadala také zbrusu nově, stejně jako čtečka.

Nakrčila čelo, chvíli jen stáli naproti sobě a nic neříkali. Pak ho rychle objala a otevřela dveře.

„Ahoj, Ludde,“ řekla po cestě ven, ale Runeberg jí kdovíproč neodpověděl, jen se jaksi bezděčně zašklebil. Ten mikrovýraz trval jen vteřinu, pak se jeho mimika vrátila do normálu. Ale Rebecca se už podruhé za pár hodin nemohla zbavit dojmu, že tu něco nehraje.

*

Na dveřích bytu visel papírek a HP byl v pokušení ho rovnou zmuchlat a zahodit na schodiště. Šedobílý ekologicky šetrný čtvereček, lakotně připevněný jediným proužkem izolepy, stejný jako všichni jeho předchůdci. Prosíme, nepouštějte v noci hudbu nebo Připomínáme vám ustanovení bytového družstva ohledně blablabla…

Z noční přepadovky protiteroristického komanda se představenstvo určitě může posrat. Úplně viděl, jak probíhala diskuze dole ve společenské místnosti. Teď už ale opravdu musíme podniknout rázné kroky, předsedo, napiš to HŮLKOVÝM… Dřív vždycky přelepoval tyhle lístečky na dveře Kozlovi. Teď při pozdním bycha honění mu to nepřipadalo úplně fér. Ten hašišovej skřítek byl dost paranoidní i bez toho. Vlastně je zvláštní, že ani neřekl, že se bude stěhovat, nebo že nezazvonil a nepoprosil o pomoc.

Ale na druhou stranu nebyl HP v posledních měsících moc social a už dávno si odstřihl kabel od zvonku.

No nic, jeho nový neznámý soused dostane vzkaz na uvítanou.

Strhl papírek a přilepil ho na dveře vedlejšího bytu. Pořád se mu trochu třásly ruce, což ho štvalo víc, než byl ochotný si přiznat.

Tak, a je to, vítej v bytovém družstvu vchodu 7, mofo!

O krok poodstoupil a už se chystal odejít, ale vtom si všiml, že papírek nevypadá tak docela jako vždycky. Nebyl popsaný předsedovými dědkovskými kudrlinkami, ale kulatým, téměř ženským rukopisem.

Problémy?

Nevzdávej se, pomůžeme ti!

070-931151

Chvíli na ten vzkaz podezřívavě mžoural. Trochu instant salvation by sice rozhodně potřeboval, ale předplatné Strážné věže by mu zaručeně moc nepomohlo.

Všiml si, že fízlové měli aspoň tolik slušnosti, že opravili dveře. Aspoň v rámci možností. Dva zámky byly úplně kaput, ale ten třetí to jakžtakž ustál.

Když za dveře zabral, pokřivený rám si postěžoval chraplavým zaúpěním.

Jakmile vešel, zaslechl zvuk zpoza sousedních dveří a chvilku se mu zdálo, že se někdo chystá vyjít ven.

Rychle za sebou zavřel dveře a přitiskl oko ke špehýrce, ale jeho nový soused si to asi rozmyslel, protože se nic nedělo.

No nic, dříve či později na sebe určitě narazí. Teď měl na starosti jiné věci. MNOHEM důležitější věci…

Flashku, kterou schovával ve sklenici od Nescafé, poldové samozřejmě nenašli, ale jinak vypadal byt víceméně tak, jak očekával. Všechny šuplíky vytahané, knihovna prázdná a flekatá matrace z postele obrácená vzhůru nohama.

Pár věcí tu chybělo, o tom už věděl. Než ho vykopli z cely, dali mu kopii protokolu o zabavení věcí. Copak asi fízlové vykoumají z pár ohmataných paperbacků a hromady blockbusterů? Nemluvě o jeho rozsáhlé sbírce filmů pro dospělé…

Trávu naštěstí doma neměl už několik měsíců, vlastně si ani nevzpomínal, kdy si naposledy zahulil. Asi v Dubaji, když mu ten fejkovej frantík, slash hitman, přivodil horor trip a pak se na něj pokusil frejmnout vraždu sexuální bohyně Anny Argosové.

Teď se držel od kuřiva dál, byl dost paranoidní i bez něj.

Deset minut uklízel nejhorší svinčík a pak padl jak široký tak dlouhý na postel.

*

„Jo, mimochodem, máš poštu,“ řekl Micke, když dojedli. „Něco o bankovní schránce…“

Trhla sebou a on si to gesto špatně vyložil.

„Sorry, nechtěl jsem ti otevírat dopis. Ale viděl jsem na obálce logo banky SEB a automaticky jsem myslel, že je to pro mě. Je toho teď na mě trochu moc…“

„To nevadí,“ zamumlala. „Nemám před tebou tajnosti…“

…teď už, dodal hlásek v její hlavě a Micke ho slyšel taky, soudě podle toho, jak zareagoval.

Rychle vstal a vrátil se s nešikovně roztrženou obálkou.

Vážená Rebecco Norménová,

platnost smlouvy o pronájmu bezpečnostní schránky číslo 0679406948, kde jste uvedena jako jeden z držitelů klíče, brzy vyprší.

Prosíme Vás proto, abyste neprodleně kontaktovala naši pobočku na adrese Sveavägen 6, Stockholm, za účelem případného prodloužení.

Jestliže od Vás neobdržíme zprávu do třiceti (30) dnů od data v záhlaví tohoto dopisu, bude schránka otevřena v přítomnosti veřejného notáře a její obsah uchován bankou po následujících šedesát (60) dnů. Poté bude obsah vydražen v aukci a případný zisk po odečtení aukčních poplatků bude uložen na bankovní účet na jméno držitele.

S pozdravem

L. Helander

Banka SEB „Myslel jsem, že bankovní schránky už dávno vymizely,“ řekl Micke přehnaně pobaveným tónem. „Plechová skříňka v hloubi sklepního trezoru, to mi připadá jako dost nemoderní způsob přechovávání cenností. To by napadlo možná tak moje rodiče nebo prarodiče. Ani jsem nevěděl, že něco takového máš…?“

„Já taky ne,“ zamumlala.

Micke otevřel ústa a chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel.

„Tak co chceš podniknout?“ ozval se po krátké pauze.

„C-cože?“ Vzhlédla od dopisu.

„Je pátek večer a oba máme pro změnu volno. Co takhle do kina?“

„Nemáš náhodou práci? Myslela jsem, že nestíháte…?“

„To jo, ale do zítřka to počká. Ta nová clooneyovka vypadá zajímavě.“

Dál přehnaně předstíral, že má radost, ale jeho tón a úsměv ji ani trošičku nepřesvědčily. Ano, promluvili si. Rebecca mu pověděla detaily o svém poměru s kolegou Tobbem Lundhem, přinejmenším ty nejméně zraňující, a Micke prohlásil, že jí odpouští. Že věří jejímu ujištění, že šlo jen o hloupou chybu a že miluje jeho.

Ale i když od jejího doznání uplynulo už půl roku a on na ni tuhle záležitost už nikdy nevytáhl – a to dokonce ani během těch několika málo hádek – Rebecca dobře vnímala emoce, které bublají pod jeho dobře udržovaným povrchem.

Pochyboval o ní…

A nebyl rozhodně sám…

Podal si z kuchyňské židle noviny a nalistoval správnou stránku.

„Dávají to v multikině Söder, můžeme jít na představení v devět a pak si dát pivo…“

Nejprve se jí zachtělo odmítnout. Měla počítač plný práce, která rozhodně nepočká. Ale večer s filmem a pár pivy by možná posílil iluzi, že jejich vztah ještě funguje. Možná by její mozek dokonce vynechal obvyklé noční můry a nechal ji snáze usnout?

Alespoň v to doufala.

„Tak jo, super! Jedeme.“ Dala si záležet, aby to vyznělo upřímně. „Koupíš lístky…?“

„Jo!“

Vstal, odešel pro notebook a Rebecca využila příležitosti, aby si přečetla dopis ještě jednou.

Plechová skříňka v hloubi sklepního trezoru…

Z nějakého důvodu jí přeběhl mráz po zádech.

4 | Knowledge is Power

„Dobrý den, já jsem Rebecca Norménová, prý tu mám bezpečnostní schránku?“

Podala muži za pultem dopis a svůj řidičský průkaz.

Malá recepce za anonymními dveřmi těsně vedle náměstí Sergels torg. Určitě kolem nich prošla už tisíckrát, ale nikdy si jich nevšimla. U dveří tlačítko a telefon, uvnitř recepční pult s jediným mužem v obleku. Za ním schody k tmavým ocelovým dveřím. Všechno tu vypadalo velice nevinně, nebýt diskrétních kulovitých kamer na stropě. Pěti kamer přesně stejného typu jako na policejní stanici, což bylo určitě nejméně o tři více, než bylo potřeba. Každý decimetr prostoru tu byl pokryt ze dvou úhlů.

„Musíte použít svou kartu…“

„Prosím?“

„Přístupovou kartu… abyste mohla vejít do trezoru, musíte protáhnout čtečkou kartu,“ upřesnil muž a ukázal za sebe na ocelové dveře.

„Pak si s ní uvnitř otevřete i správnou sekci schránek. Potom si klíčem odemknete samotnou schránku. Máte přece klíč?“

Zavrtěla hlavou.

„Nemám ani kartu, ani klíč. Upřímně řečeno nevěděla jsem, že nějakou schránku mám, dokud jsem od vás nedostala dopis. Doufala jsem, že se od vás něco dozvím…“ Kývla na papír, který ležel před ní.

„Chápu. Okamžik…“

Začal ťukat do klávesnice a Rebecca si všimla malé obrazovky, diskrétně vestavěné do recepčního pultu.

Když muž natočil horní polovinu těla, všimla si ještě dalšího detailu. Na lopatce se mu rýsoval malý, ale důvěrně známý záhyb, obrys tlustší vrstvy oděvu pod košilí a dobře padnoucím sakem. Viděla tenhle záhyb v práci tisíckrát, na sobě i na jiných. Ten člověk má neprůstřelnou vestu. Jestlipak je také ozbrojený?

Opatrně přistoupila blíž a pomalu se naklonila nad pult. Sjela pohledem podél saka až na jeho boky.

„Tato schránka má dva držitele klíčů.“ Při zvuku jeho hlasu sebou trhla a bezděčně se narovnala.

„Prosím?“

„Vás a jistého Henrika Petterssona, znáte ho?“

Přikývla. „To je můj bratr.“

„Pak má možná klíč a kartu on?“

Připadalo jí divné, že by Henke měl bankovní schránku. Ten nevlastní nic tak cenného, aby to musel ochraňovat tímto způsobem. Ale na druhou stranu není pronájem zaplacený, což se mu dost podobá. Posledních pár měsíců se chová tak, že vůbec není nepravděpodobné, že by měl tajemství, které potřebuje chránit.

Pokrčila rameny.

„Možná…“

„Karta každopádně není problém,“ pokračoval muž. „Protože jste držitelka klíče, můžu vám objednat novou. Bude stát 200 korun. Kromě toho musíte zaplatit neuhrazený poplatek, pokud nechcete, abychom na schránce odvrtali zámek.“

„Jasně, to není problém, pošlete mi fakturu.“

Přikývl a něco naťukal do klávesnice, nejspíš tu objednávku.

„Tak, karta přijde za pár dní poštou. Ale s klíčem vám bohužel nepomůžu.“

„Jak to myslíte?“

„Ten, kdo uzavře smlouvu, dostane všechny klíče. Pak je na něm, aby je rozdělil. Klíče jsou chráněné proti kopírování, takže jich nemůžeme vyrobit více, ani kdybychom chtěli. Právě proto musíme zámek odvrtat, když se nikdo neozve.“

„A-ale já jsem přece uvedená jako držitelka klíče…“

„Není neobvyklé, že ten, kdo uzavře smlouvu, uvede ke stejné schránce několik dalších osob jako jakousi pojistku. Pro případ, že by se mu něco stalo…“

*

PayTag – ten za tím vším vězí. I když mu jednotlivé kousky zapadaly do skládanky čím dál hůř, závěr byl jasný jako facka. PayTag vlastnil ACME Teleservis, a. s., a ten zase hostil serverovou farmu v Kistě, kterou HP před necelými dvěma roky rozmetal na cimprcampr.

Tentýž PayTag chtěl koupit firmu ArgosEye a proměnit všechny spiklence z hötorgského mrakodrapu v milionáře, dokud HP nevytáhl zástrčku a neposlal bárku ke dnu i s posádkou a se vším.

Ale PayTag se přes to jednoduše přenesl. Dál zběsilým tempem pohlcoval malé společnosti a jeho impérium neustále sílilo.

Posbíral o PayTagu všechna možná fakta, která se povalovala v kyberprostoru. Většinu jich uložil na tu flashku, kterou fízlové přehlédli.

Ale stejně by mu nic nehrozilo, skoro všechno znal zpaměti.

Zapálil si cígo, potáhl a vyslal k nikotinově žlutému stropu téměř dokonalý kroužek kouře.

1992 – PayTag zakládají čtyři američtí studenti. Obchodním záměrem jsou snadné převody peněz po internetu. Na samotném nápadu není nic špatného, ale čistě technicky s ním předběhli dobu o deset let a software zlobí. Přesto do firmy proudí rizikový kapitál, a tak vybuduje řadu velkých serverových farem, aby zvládla zajišťovat všechny peněžní transakce, o nichž se domnívá, že se budou hrnout.

1997 – po pěti letech v červených číslech začíná kasa vysychat. Zakladatelé se pohádají a dva z nich to zabalí. Zbylí dva se rozhodnou změnit zaměření a v zoufalém pokusu něco vytěžit z nepoužívaných serverových farem začnou pronajímat úložný prostor dalším firmám, které potřebují externí backup, kdyby se jejich vlastní server sesypal.

1999 – Účetní závěrka poprvé vykazuje plus, a to poměrně slušný, což z PayTagu činí v IT branži téměř unikát.

2001 – BÁC! V globální IT bublině dojde vzduch, ale protože potřeba zajištěného backupu je teď vyšší než kdy dřív, vykazuje PayTag pořád ještě malý zisk. Navíc se mu navzdory kolapsu na burze podaří kupodivu získat nový kapitál. PayTag vyráží na shopping bankrotujících konkurentů a rozvětvuje se v podstatě do celého IT segmentu. Instalace, servis, konzultační činnost – you name it!

2005 – společnost je kótována na burze NASDAQ. Největším akcionářem se stane nadace, která je patrně napojena na oba zbylé zakladatele, ale kvůli různým finančním obezličkám IKEA style se v podstatě nedá zjistit, jestli to tak opravdu je.

2009 – další milník! Novým výkonným ředitelem se stává IT guru a miláček médií Mark Black. Ten okamžitě začne uskutečňovat svou vizi – Oblak. Zákazníci už nebudou PayTagu svěřovat jen kritické backupy, ale VŠECHNA svá data. Servery zmizí z pracovišť a odplují na internet – nebo přesněji řečeno do některé dobře střežené gigantické haly firmy PayTag, které teď rostou v řídce osídlených oblastech celého světa jako houby po dešti.

Ale HP si byl téměř jistý, že Hra začala dávno před rokem 1992, a PayTag působil spoustu let naprosto legitimním dojmem. Takže někde se musely jejich cesty zkřížit.

Hra mohla například být tajným investorem, který do firmy vstoupil uprostřed krachu IT sektoru.

Anebo možná ta tajemná nadace, která drží většinový podíl akcií, skrývá něco mnohem nepříjemnějšího než pár hamounských Kampradů, kterým se nechce platit daně.

Ale nejjistějším způsobem, jak převzít vládu, není držení akcií, nebo aspoň ne jediným.

Je potřeba přítomnost v nižších patrech, je potřeba někdo, kdo se postará, aby všechno běželo tak, jak má, což HP proti jeho vůli přivedlo k nejnovější teorii.

Hra nejspíš nasadila do PayTagu podobného trojského koně, jakým byl HP v ArgosEye. Něco nebo někoho, kdo navenek vypadá jako přínos, ale přitom uvnitř provádí něco životu nebezpečného. Aby tahle taktika fungovala, museli by trojana nasadit na samý vrchol pyramidy. A tady se nabízí vlastně jen jeden kandidát…

Mark Black.

Právě pod ním se firma stala doopravdy celosvětovou. Oblak i serverové farmy jsou součástí Blackovy vize a majitelé PayTagu mu podle všeho dávají úplně volnou ruku. Celebrity i politici toho šamponovýho krasoně milujou, a do čeho se pustí, nad tím média slintají. Nikdo patrně nechápe, co je Black vlastně zač. Nikdo kromě Henrika HP Petterssona.

Co takhle si s panem Blackem trošku popovídat.

Z očí do očí.

Jako Hráč s Hráčem…

Naposledy potáhl a típl cigaretu do přeplněného popelníku na nočním stolku.

Setkání s Markem Blackem. To není zase tak pitomý nápad.

*

„Jak všichni víte, za necelé dva týdny sem přijede Mark Black, výkonný ředitel PayTagu a tudíž nepřímo náš nejvyšší šéf…“

Rebecca překlikla na první obrázek své powerpointové prezentace. Bylo na něm asi třicet lidí v bílém oděvu s maskami Guye Fawkese, kteří nesli plakát.

„Stupeň ohrožení je nyní vysoký, zejména kvůli nejrůznějším protestům, jichž jsme byli svědky u jiných kolaudací.“

Přepnula na snímek, kde demonstranty odváděla policie.

„Blackovo soukromé letadlo s registrační značkou November Six Bravo přistane na Brommě dvacátého šestého června v 19.55. Vyzvednu ho já s Kjellgrenem v audi, Mršić a Pelleberg počkají za bránou 1 s doprovodným vozem. Pojedeme rovnou do Grandu a já půjdu nahoru, případně i s Mršićem. To rozhodneme po cestě. Black prý není nadšený, že má kolem sebe tolik lidí od ostrahy… Máme k dispozici pokoj 623, na stejné chodbě jako Blackův doprovod, a já tam budu spát.“

Najednou jí vyschlo v ústech, odmlčela se a lokla si vody ze sklenice na stole.

„Odjezd na Pevnost je dvacátého sedmého v 06.15. Stejná auta i obsazení jako předchozího dne. Setká se s námi ředitel objektu spolu s Antheou Ravelovou z nejvyššího managementu…“

Všimla si, že pár bodyguardů si vyměnilo pohled, a rychle pokračovala, aby někdo z nich nestihl otevřít pusu.

„Kolaudační ceremonie začne v 09.30 a hned po ní následuje tisková konference. Jsou zatím dotazy…?“

Nikdo z šesti lidí v malé zasedací síni nepohnul brvou.

„Dobře,“ pokračovala. „Lindhe, ty a Gudmundson se s námi setkáte na místě. Mluvil jsi s ředitelem pobočky?“

Lindh, šlachovitý opálený čtyřicátník, si odkašlal a zašilhal do černého notýsku, který měl před sebou na stole.

„Jo, všechno je jasné. Ohlásilo se třicet novinářů, k tomu přijde parta místních politiků, ministr průmyslu s doprovodem a pár zástupců velkých klientů. Celkem šedesát dva osob, ale asi ještě někdo přibude. Možná bych měl dodat, že žádné jméno není důvodem k poplachu. Samozřejmě jsme si všechny prověřili…“

Když schůzka skončila, sešla Rebecca po schodech o patro níž, pozdravila pár obličejů, které znala, a vklouzla do Mickeho mrňavé zaneřáděné kanceláře. Seděl shrbený u počítače a ani se na ni nepodíval.

„Ahoj!“ Sklonila se k němu a dala mu pusu na tvář.

„Ahoj, Becco, šlo to dobře?“ Otočil se na židli.

„Jo jo, máme Blackovu návštěvu pod kontrolou.“

„To je dobře, celá firma je dost nervní. Je to tak trochu bomba, že se sem rozhodl přijet tak brzo po tom, co nás koupili. Pojedeš s ním na Pevnost?“

Přikývla a v tu chvíli se Mickemu rozezvonil telefon.

Vzal ho z psacího stolu a podíval se na displej. Pak prudce vstal.

„Sorry, musím to zvednout. Máme toho teď nechutně moc, pořád někdo volá…“

„Nevadí, stejně už půjdu. Jen jsem se ještě chtěla zeptat na ty obrázky…“

„Obrázky?“ Už stál ve dveřích a zvedal telefon k uchu.

„Ty páteční fotky té dodávky. Měli jste na nich zvětšit pixely, nebo jak tomu říkáte.“

Telefon dál zvonil a Rebecca jasně viděla, jak mu tahle situace vadí.

„Jo aha, ne, nešlo to. Hele, já to musím zvednout…“

Zamávala mu a odešla.

„Haló…? Jo, všechno jde podle plánu…“ slyšela ho říct, než se za ní zabouchly dveře.

*

Neodvažoval se mít vlastní počítač. Když byl loni v zimě dva měsíce zaměstnancem ArgosEye, naučil se, kolik stop po sobě člověk nechává na internetu i na vlastním harddisku. Takový švédský stůl jim ani náhodou nehodlal nabídnout.

Místo toho si vypracoval strategii náhodného střídání veřejných počítačů. Krátkých zastávek, kde jeho miniaturní internetovou stopu překryjí tisíce jiných. Nebo o tom aspoň sám sebe přesvědčoval. Správně by se měl od internetu držet hodně daleko. Udělat to jako dezertér Erman, přestřihnout všechna pouta se společností, schovat se v lesní chajdě a vést low-tech life daleko od radaru Hry.

Ale tenhle nápad hodně brzo zavrhl. Je dítě asfaltu a život loupežníka by ho zaručeně zabil. Úplně stejně jako chudáka Ermana…

Ne, lepší bude hodit se do pohody, hrát jejich hru a využívat klidu k tomu, aby sesbíral co nejvíc kousků skládanky. Aby byl co nejlépe připravený, až budou chtít odpovědi.

Aspoň si to říkal loni v zimě po setkání s Pořadatelem.

Sakra, měl samozřejmě trochu omezit ten fotbálek na Xboxu a podstatně víc se soustředit na realitu. Jenže až do toho okamžiku, kdy mu fízlové vykopli dveře, ho totální ticho po pěšině skoro přesvědčilo, že schůzka v lese byl jenom zlý sen. Šílená fantazie, kterou zplodil ten jeho zasranej zfakovanej slávychtivej mozek… Ale samozřejmě věděl, že to tak není.

Příliš mnoho hodin s joystickem v ruce – anebo s trochu jiným joystickem, když už jsme u toho – otupilo jeho koncentraci. Ode dne, kdy dostal úkol na tom strašidelném zvířecím hřbitově, už uběhlo šest měsíců. Šest měsíců zrádného klidu, polovina času na rozmyšlenou, který mu slíbili.

Dnes byla na řadě knihovna na Medborgarplatsen. Počítač v zadním rohu, odkud uvidí každého, kdo přichází a odchází, ale na něj vidět nebude.

Zastrčil malou flashku do portu počítače a čekal, až se soubory načtou. Pak spustil antivir, který stál v seznamu úplně nahoře.

Probíhá kontrola… prosím, čekejte, oznámilo malé dialogové okno a začalo se točit počítadlo. Kontrola případného spywaru či známek infiltrace většinou trvala necelou minutu. Čtvrt hodinky, déle se nikdy nezdržel, a vzhledem k událostem posledních dní bylo asi načase to ještě trochu zkrátit.

Netrpělivě podupával nohou a žvýkal rozkousaný nehet. Ještě mu zbývá půl roku… Šest měsíců, sto osmdesát dní, aby vypiloval plán, východisko, únikovou strategii, a vymanil se z ďábelské pasti, do které se dostal.

Špatně – do které se dostali. Ať se na to totiž díval, jak chtěl, musel nutně dojít k závěru, že kdykoli se k Rebecce přiblíží, zatahuje ji do toho čím dál víc. A po té schůzce v lese, kde ho dala dohromady s Pořadatelem, se znovu přihlásila o slovo staronová a mírně řečeno nepříjemná emoce.

Strýček Tage mu říkala. Tvrdila, že je to tátův starý kamarád od záložních důstojníků. Dokonce že ho oba jeli s tátou navštívit na jeho chatu, když byli malí.

Samozřejmě se jí snažil povědět pravdu, ale zcela bez úspěchu.

Historku o Hře mu nikdy pořádně nezbaštila, i když jí to vysvětloval už mockrát. Zato postavu strýčka Tageho přijala bez nejmenších výhrad.

Sakra, úplně jí jihl hlas, když o něm mluvila, skoro jako když mluví o tátovi. Zub času teda nahlodal její vzpomínky na fotra pořádně. Za pár let si ani nevzpomene, jak ho ten chlap pořád mlátil.

Jak ten zmetek pořád lhal doktorům i sociálce a nutil Rebeccu i mámu, aby ty jeho výmysly potvrzovaly.

Ach jo, kolikrát už se pokoušel krotit nenávist, která v něm vzkypěla pokaždé, když přišla řeč na fotra. A se „strýčkem Tagem“ je to stejné.

Nenávist, anebo – let’s face it – žárlivost.

Před pár lety by jí nikdy nepřiznal, že žárlí, že žárlil na tátu i na Daga. Jako by mu jeho Beccu kradli, proměňovali ji v někoho úplně jiného.

Někoho, koho sotva poznával. Cizího člověka.

Takže žárlivost a nenávist – tohle úžasné prastaré kombo, plus jeho už tak dost nízká důvěryhodnost, účinně rozprášily jeho možnosti přesvědčit sestru o pravé identitě Tageho Sammera.

Ale nemohl jí to nijak vyčítat. Faktem bylo, že jeho story zněla tak šíleně neuvěřitelně, že jí chvílemi skoro nevěřil ani on sám. Naštěstí mu ale zbylo pár suvenýrů, které ukryl na bezpečném místě.

Zaprvé telefon, který před dvěma lety na dálnici E4 ukořistil Kentovi „Osmapadesátce“ Hasselqvistovi. Až na čísla zezadu byl úplně stejný jako ten, který HP našel v lokálce a který ho do celé téhle úchylárny zatáhl.

Potom přístupová karta, bílý králíček, který vypadl z knihy v obchodním domě Nordiska Kompaniet, pomohl mu zastavit hodiny jeho obyčejného života a poskytl mu přístup do jeho soukromé Říše divů.

Třetím objektem v jeho sbírce byl harddisk se všemi soubory z ArgosEye, firmy, která držela Hru skrytou v hlubinných příkopech internetu.

Trojský kůň, kterého zkonstruoval Mange a kterého pak HP nasadil do počítačové sítě firmy, splnil svůj úkol. Vynesl na denní světlo hromadu věcí: fejkové trolly, bloggery, kteří na objednávku hlásali předpřipravené názory, stasiovský seznam názorových protivníků a děsnou spoustu dalších leváren, které v nejvyšších patrech hötorgského mrakodrapu provozoval Philip Argos se svou partou.

Ale i když měl podezření – chyba: i když věděl – že ArgosEye chrání Hru, pomáhá jí všechno skrýt a vede databázi všech, kdo čmuchali nebo porušili Pravidlo číslo jedna, nenašel v uniklých souborech ani jediný maličkatý důkaz, že jeho teorie je správná. Že by podobná data pojistili dvojitým zámkem, anebo se Mangeho spyware zkrátka koukal na špatná místa?

Hra nevyplula na povrch, jak HP doufal. Pořád číhala v hlubinách, stejně neviditelná jako předtím. Jinými slovy: v předmětech, které si schovával, by nikdo, kdo nechápe celkovou situaci, neviděl důkazy. Dokonce ani nejnovější přírůstek do sbírky neměl vlastně žádnou důkazní hodnotu: obyčejný strojem popsaný papír A4, který mohl napsat kdokoli. Tvůj poslední úkol, HP, řekl Tage Sammer alias Pořadatel, když spolu pili kávu mezi náhrobky.

Po tom, jak dlouho HP do Hry prudil, kolik jí zhatil plánů a šlohl peněz, se ten sviňák choval úplně klidně. Jako že no hard feelings…

Ale na druhou stranu se nevytasil s jen tak ledajakým úkolem.

To je ale hnusný dilema.

Když úkol splní, bude v podstatě úplně vyřízenej. Fucked for life, ve všech významových odstínech toho výrazu. Když ho nesplní, pak půjde o život, a to nejen jemu…

KURVÁÁ!

46 z 78 souborů zkontrolováno, žádný cizí objekt nenalezen, oznamoval program.

Mrkl na hodinky. Uběhla už minuta a pár vteřin, ještě devět, pak se musí zdekovat.

Pohni, pohni, pohni… kraksno blbá knihovní!

Probíhá kontrola…

70 z 78 souborů zkontrolováno, žádný cizí objekt nenalezen

Naklonil se nad klávesnici, najel kurzorem na ikonu internetu a šel na věc. Žádné vyhledávače, ne ne, natvrdo zadat správné adresy, pak vymazat z počítače všechny záložky a cookies a odlogovat se. Co nejméně stop…

Ode dveří se ozval nečekaný zvuk a HP sebou trhl. Zvedl hlavu a opatrně vykoukl přes okraj monitoru.

Do počítačové místnosti vešel zakrslý muž v kožené bundě, tmavých slunečních brýlích a s kšiltovkou naraženou do čela.

Zastavil se ve dveřích, přejel pohledem po jednotlivých počítačích a z jeho celkového vzezření se v HP okamžitě zjančily všechny poplašné zvonky.

Do prdele!

*

Naťukala číslo a zmáčkla zelenou ikonu.

Navazuji spojení… tvrdil displej, ale když na něj zírala dobrou půlminutu, pochopila, že jí lže. Naštvaně hovor ukončila a celý rituál zopakovala. Nejnovější smartphone, a pomalu se s ním nedá volat…

„Policie, ústředna,“ řekl náhle do sluchátka hlas, aniž by se vůbec ozval vyzváněcí tón.

Chvilku váhala.

„Licenční oddělení, prosím vás,“ řekla pak.

„Okamžik.“

Vítejte na licenčním oddělení, vaše přibližná doba čekání činí… šest… minut…

Povzdechla si a mrkla na hodinky. Chvilku uvažovala, že hovor podrží a mezitím zavolá Runebergovi, aby z něj dostala nějaké informace o tom, co se děje…

Stigsson jí zakázal Henkeho kontaktovat. Ale to vlastně nebyl takový problém. Už Henkeho naháněla několik týdnů, vlastně měsíců, když se nad tím zamyslela. Ale když na něj zvonila, nikdy jí neotevřel, i když věděla, že je doma, a telefony jí nebral.

Pár esemesek z povinnosti, to bylo v podstatě všechno, a nedělala si iluze, že teď bude nějak lehčí ho sehnat.

Ta bankovní schránka ji znepokojovala.

Henke má zjevně tajemství tak cenná, že je musel ukrýt v hloubi sklepního trezoru. Stigssonova parta už mu pročesala byt, takže stačí, aby někdo při procházení zabavených věcí našel smlouvu o pronájmu schránky nebo podobnou upomínku, jakou dostala ona. Povolení k domovní prohlídce, roztočí se vrtačka a Henkeho tajemství vypadne ven.

Ať už je v té schránce cokoli, určitě to jeho situaci nezlepší.

„Licenční oddělení, Persson…“ ozval se hlas a Rebecca sebou trhla.

„Ehm, dobrý den, ééé, tady Rebecca Norménová…“ Zašilhala na papír, který měla před sebou, a snažila se zorientovat.

„Jde o žádost bezpečnostní agentury o zbrojní licenci. Jen jsem se chtěla zeptat, jak jste s tím daleko…“

*

Fízl!

HP se instinktivně skrčil za obrazovku. Tenhle týpek smrděl chlupatinou, až to štípalo v nose.

Sehnul se, aby vytrhl flashku z počítače. Ani za prase jim nenabídne všechno info, které sbíral několik měsíců. Säpo by už určitě vymyslelo, jak ho použít proti němu, a zašilo by ho na dobu neurčitou…

Jeho prsty sevřely plastovou tyčinku, ale v tu chvíli muž v kšiltovce vychrlil dlouhou hlasitou litanii v neznámém jazyce. Téměř okamžitě mu odpověděl jiný, vyšší hlas, a když HP opatrně vykoukl, viděl, jak muž odchází pryč s ženou ve středních letech, která seděla o pár počítačů dál.

Počkal ještě pár vteřin, pak se pomalu narovnal a vydechl.

Planý poplach.

Ty vole, já jsem taky nervák!

Srdce mu ještě bušilo do hrudi jako kámen, ruce se mu třásly a musel chvíli zhluboka dýchat, aby zklidnil pulz. Nejvyšší čas sklapnout deštník stihomamu a vrátit se k dnešnímu byznysu.

Antivir už určitě dojel a HP teď byl zvědavý, jaké reakce jeho zadržení vyvolalo v médiích.

Titulní stránky byly kupodivu ještě plné tipů na zhubnutí, ale v online verzi Expressenu už o něm určitě budou psát.

Tajná policie Säpo včera v noci zadržela 32letého muže podezřelého z přípravy teroristického činu.

Zdroj ze Säpo uvedl, že zadržení s největší pravděpodobností zabránilo teroristickému útoku na švédské půdě.

Jo jo, takhle se zvyšuje prodejnost. To, že ho hned po pár hodinách pustili, určitě zveřejní až za týden, a to už to nebude nikoho zajímat.

Mediální okno je malé, Henriku, lidé zvládají jen jednu story najednou…

Sakra, občas se mu po Philipovi, jeho partě z ArgosEye a hötorgském mrakodrapu skoro stýskalo. Sice nechali zavraždit Annu Argosovou a málem se jim podařilo to hodit na něj, nemluvě o tom, co mu dělali, když jeho cover praskl, ale občas HP fantazíroval o tom, co by se stalo, kdyby ho neodhalili.

Co by z něj teď bylo?

Rilčin přítel?

Philipova pravá ruka?

Nebo ještě líp: jeho nástupce… věrný partner Pořadatele, dokonce možná budoucí Mark Black. Nic z toho vůbec neznělo špatně…

Na obrazovce se najednou otevřelo zelené okénko. Antivir asi sletěl, když HP pohnul flashkou. Do prdele, promarnil dvě minuty!

Naštvaně najel kurzorem na okno, aby ho zavřel a pustil antivir znovu. Ale jakmile se šipka dotkla křížku v pravém horním rohu okna, začala se objevovat písmena. Jedno po druhém, dokud neutvořila větu, ze které se mu zježily chloupky na pažích.

C

h

c

e

š

s

i

z

a

h

r

á

t

H

r

u

H

e

n

r

i

k

u

P

e

t

t

e

r

s

s

o

n

e

?

Vrhl se pod stůl a vytrhl flashku z počítače. Když vstával, praštil se hlavou do desky stolu, zakopl o kancelářskou židli a málem spadl na zem. V poslední chvíli se chytil stolu, vytáhl se na kolena a zoufale se snažil dívat jinam. Ale na to už bylo pozdě. Jeho oči to táhlo k obrazovce stejně neúprosně jako hmyz odsouzený na smrt v UV lampě.

Uteč, zakřičel mu do ucha vyděšený hlásek.

Kurva zdrhej, ty blbče!

Ale tělo ho neposlouchalo.

Zůstal klečet před počítačem, pusu dokořán, oči jako pingpongové míčky, a jeho mozek hltal dění na obrazovce.

Otevřelo se nové okno a spustila se slideshow. Nadpisy zkopírované z různých zpravodajských serverů:

Královský dvůr hlásí rekordní zájem zahraničních médií o blížící se svatbu princezny…

Obrovská serverová hala spuštěna v bývalém vojenském objektu severně od Uppsaly. Důkladné zabezpečení…

Ohlášena další masivní počítačová infiltrace, tentokrát do několika firem působících ve zbrojním průmyslu. Stejně jako při předchozích případech však policie tvrdí, že k žádné krádeži informací nedošlo…

Södermalmská spojka je tento týden již podruhé uzavřena kvůli selhání počítačového systému, po němž přestaly fungovat závory a ventilace v tunelu…

Několik předních zpravodajských serverů znovu uzavírá diskuze pod články…

Všechno to znal, sám si ty články našel, zkopíroval a uložil na flashku.

Pak následovaly další výstřižky, které si nepamatoval:

Již třetí týden se vyskytují poruchy počítačových a mobilních sítí. Jedná se zejména o operátory 3 a Telia, ale postiženi jsou i jiní…

Tři kilogramy plutonia z tajného švédského programu z dob studené války byly předány do USA. „Nebudou využity k vojenským účelům,“ slibuje ministr zahraničí.

EU nutí Švédsko implementovat směrnici 2006/24 o uchovávání údajů!

Nadpisy zmizely a vystřídaly je stručné textové zprávy:

Příchozí zpráva 03/04 09.55:

Mam novou praci, tady je moje cislo. Ozvi se! /Becca

Příchozí zpráva 12/04 14.55:

Proc mi neberes telefon? /Becca

Příchozí zpráva 02/05 16.39:

Byla jsem u tebe a zvonila jsem. Mel jsi zapnutou TV. Proc jsi neotevrel? /Becca

Odchozí zpráva 06/05 22.02:

Nazdar Mangicku, uz ses zpatky? /HP

Příchozí zpráva 14/05 21.13:

Co je s tebou Henke? Jsi v poradku? Prosim zavolej mi! /Becca

Odchozí zpráva 15/05 03.11:

Mange, ozvi se, potrebuju s tebou mluvit, fofrem! /HP

Příchozí zpráva 23/05 18.36:

Prosim Henke odpovez!!! /Becca

Jakmile pochopil, že to jsou jeho vlastní esemesky, text zmizel a místo něj se objevily pohyblivé obrázky.

Dobře známá postava, jak vytahuje z tašky deštník. BLIK Jezdecká eskorta na cestě Stockholmem. BLIK Postava v černém na mopedu. BLIK Civilní policejní auto, jak zpomaleně rotuje. BLIK Hořící lesní chatrč. BLIK Mrchožraví ptáci, jak krouží nad písečnými dunami.

A nakonec:

Silueta postaršího muže s holí, jež se rýsovala na pozadí temného zasněženého lesíka plného mihotavých lucerniček.

Najednou obrazovka zčernala. Ale HP od ní pořád nemohl odtrhnout pohled. Stál před počítačem a ani nedutal, tajil dech a čekal. Když se nakonec objevila zpráva, málem si ucvrnkl:

Je načase se rozhodnout, Henriku!

Toto je tvůj poslední úkol.

Chceš si zahrát Hru?

Yes

or

No?

5 | Ghosts from the Past

Samozřejmě by ho měla sehnat, je to koneckonců její bratr. Ať si Stigsson strčí ty svoje pitomé předpisy do…

Jenže už to tolikrát zkoušela. Naháněla ho skoro celé jaro, volala mu, psala esemesky a několikrát zvonila u dveří. Věděla, že tam je. Byt páchl, jako by v něm někdo bydlel, a ne tak zatuchle jako tenkrát, když byl Henke pár měsíců na cestách.

Několikrát zahlédla z ulice mihotavou záři televize, ale stejně jí neotevřel.

Někdy v zimě si navíc asi vyměnil zámek, protože její rezervní klíče se už do něj nehodily. Zlobil se na ni. A ona přesně věděla proč…

Nelíbily se mu její kontakty s Tagem Sammerem. Henke věděl moc dobře, proč má toho staříka ráda, a přesně ze stejného důvodu ho sám musel nenávidět, aniž by mu vůbec dal šanci.

Strýček Tage připomíná tátu…

Ale i když je Henke zabejčený trouba, věděla, že mu bude muset pomoct.

Udělat, co je v jejích silách, aby ho zachránila před ním samotným.

Našla v adresáři číslo, chvilku váhala a pak ho zmáčkla.

Tohle je pitomý nápad. Ale nemá na vybranou…

Zvedl to hned po prvním zazvonění.

„Ochrana osob, Runeberg!“

„Ahoj, Ludde, tady Rebecca. Promiň, že volám tak brzo, říkala jsem si, že už třeba budeš v práci…“

„Jé, nazdar, Norménová. Ale to víš, že jo, tady jsme ranní ptáčata. Máme plné ruce práce, jak je ti známo. Voláš, že sis to rozmyslela? Zatoužila jsi po návratu na mateřskou loď?“

Runebergův hlas zněl docela obyčejně, což jí poněkud ulehčilo pokračování.

„No, ani ne. Ještě o tom přemýšlím,“ zalhala. „Chtěla jsem tě poprosit o laskavost, Ludde… Trochu delikátní.“

„Hmm.“

Slyšela zavrzat kancelářskou židli, jak protáhl své mohutné tělo.

„Jde o mého bratra…“

„Zavolej mi za deset minut na mobil.“ Najednou úplně změnil tón.

„C-cože…?“

Ale už zavěsil.

*

Potřetí za pět minut opatrně rozhrnul žaluzii a vykoukl na zšeřelou ulici. Zdálo se, že všude je klid, ale stejně věděl, že ho sledují. Stoprocentně, skálopevně, jistojistě…

Každý pohyb, každou navštívenou stránku, každou esemesku. O všem mají přehled, navzdory jeho bezpečnostním opatřením. Hrají si s ním, chtějí mu zavařit kebuli.

A celkem se jim to daří…

Pustil žaluzii a obešel pohovku, jednou, pak podruhé. Posadil se, zabubnoval na koleno a našel nehet, který ještě úplně neohlodal. Jeho plán, pokud tedy nějaký měl, s tímhle scénářem nepočítal.

Not by a long shot!

A to si dokonce namlouval, že na něj zapomněli…

Epic fucking fail!

Musí vypadnout z bytu, a to okamžitě, jinak tu začne lézt po zdi. Bylo teprve krátce po sedmé ráno a normálně by vylezl z postele až za pár hodin. Ale zážitek v knihovně mu otevřel v mozku všechna stavidla. Hlavu mu ještě pořád plnily mihotavé útržky obrázků. Jako by ve snu viděl celý film se začátkem, prostředkem a koncem, ale teď si z něj pamatoval jen jisté scény. Jednotlivá mementa, která neuměl dát dohromady, ať se s tím jeho bolavá lebka lopotila sebevíc.

Navíc přeplněný popelník na nočním stolku právě schlamstnul jeho poslední cígo, takže měl naprosto legitimní důvod vydat se do večerky na Mariatorget a nadýchat se čerstvého vzduchu.

Jakmile otevřel venkovní dveře a vyšel na ulici, ucítil v zátylku jejich oči. Ohlédl se, propátral všechna možná zákoutí, ale samozřejmě byli moc mazaní na to, aby se nechali odhalit tak snadno.

I když bylo brzo ráno, ve večerce už se mačkalo asi pět lidí. Svalnatý potetovaný týpek u regálu na něj kradmo pohlédl a HP ztuhl v půli kroku. Byl si téměř naprosto jistý, že už toho chlapa někdy viděl. To, jak fejkoval, že se nevinně přehrabuje v bonbonech, ho utvrdilo – želatinové maliny nejsou zrovna low-carb. Honem se otočil na podpatku a utekl z obchodu. Správně se měl vrátit domů, jenže bez cíga by zaručeně zkolaboval.

Pustil se po Hornsgatan směrem na Slussen a sváděl tvrdý boj s pokušením kličkovat mezi auty v ranní špičce, aby to pronásledovatelům ztížil. Procházka netrvala ani pět minut a nebylo nijak horko, ale stejně se mu tričko lepilo na záda a musel si sednout na lavičku u vchodu do metra, aby popadl dech.

Byl celý ztuhlý, a to nejen na těle – dost dlouho prohrabával kapsy a hledal cígo, než si vzpomněl, že se na tenhle výlet vypravil právě proto, že cíga nemá.

Hned za dveřmi do metra byla trafika, HP se rychle rozhlédl kolem sebe, vstal a namířil si to k ní.

Asi právě přijel vlak, protože ve dveřích se najednou srazil se spoustou lidí, kteří se hrnuli ven.

Kancelářské krysy v obleku a s kravatou, turisté, kteří si přivstali, a úplně obyčejní švéďáci na cestě do práce. Přitiskl bradu na prsa a razil si lokty cestu proti proudu, slyšel z davu nevrlé mručení, ale na to sral.

Najednou ho někdo šťouchl do boku a HP málem ztratil rovnováhu. Naštvaně zvedl oči, kolem něj se všemi směry míhaly obličeje a nedalo se poznat, kdo do něj strčil.

Pak se nával přehnal a HP se ocitl ve vestibulu. Ale místo aby zamířil k malému kiosku, zůstal stát na místě a jeho mozek šátral po správné synapsi. Jeden z těch kolemjdoucích obličejů mu byl také povědomý. Kulturista z večerky mohl být jen přelud, ale tohle bylo něco jiného. Ten pohled, čelo, rysy kolem očí a nosu, všechno děsivě dobře znal. Ale něco tu nesedělo, něco chybělo, aby byla skládanka kompletní.

Trvalo ještě pár vteřin, než mozek zapojil správné obvody.

Vousy!

Udělal pár váhavých kroků zpátky ke dveřím, pak ještě pár rychlejších. Vyřítil se na náměstí, kroutil hlavou jako Linda fucking Blairová a dokonce si vyskočil na lavičku, aby líp viděl.

„Ermanéé!“ zařval. „Ermanéééééé!“

Ale viděl jen samá záda, jak spěchají pryč, a žádná mu nepřipadala známější než ostatní.

Otevřel pusu, aby zavolal ještě jednou, ale pak si všiml pohledů okolostojících lidí. Navzdory tlačenici se kolem lavičky, na které stál, utvořil kroužek diváků, jako by všichni chtěli vidět, co se děje, ale nikdo se k němu neodvažoval přiblížit.

Pár puberťaček si na něj ukazovalo prstem a hihňalo se, tatínek si přitáhl caparta blíž a hrstka Němců na zájezdu po stopách Stiega Larssona už tasila kamery.

Zahlédl svůj odraz ve skleněných dveřích, ze kterých před chvílí vyběhl. Rudý v obličeji jako rak, zježené vlasy, oči jako pingpongové míčky. K tomu zhruba týdenní strniště a uválené šaty, takže se nemohl divit, že na něj lidi čumí. Vypadal jako naprosto pošahanej magor!

Schwedischer Wahnsinn, ja, ja – sehr gut!

Zahanbeně slezl z lavičky, upřel pohled na dlažbu, pokusil se v rámci možností splynout s davem a zamířil do Guldgränd.

Zdálo se mu to.

Muselo se mu to zdát.

Potisící pustil tu svoji blbou bujnou fantazii ze řetězu a ona se zase jednou splašila.

Tak je to.

„Duchové přece nejsou,“ zamručel.

Duchové

Přece

Nejsou

*

„Uvědomuješ si, že je to proti úplně všem pravidlům, Norménová?“

Přikývla.

„Naprosto, Ludde, a jak jsem říkala, moc si toho vážím, že jsi…“

„No jo, to už stačí. Máš něco přes půl hodiny. Až dojím, budu ty věci potřebovat zpátky. Dole ve skladu dneska šéfuje Sunesson, určitě si na něj vzpomínáš.“

„No jasně, ten problémový případ z Norrmalmu. Jednu dobu brával služby.“

„Výborně, takže dole nebudeš mít problém. Jenom se usměj a zamávej… Na chodbách je obědový shon, takže všude bude běhat plno lidí. Ale Sune je na to lakomý, ten si nosí jídlo v krabičce. A nechce zmeškat polední dostih…“

Runeberg se předklonil a opatrně jí přes stůl přisunul složené Metro.

„Tady máš všechno, co potřebuješ…“

„A jsi si úplně jistý, že to tam je?“

„Jo, když jsi zavolala, podíval jsem se do protokolu o zabavení věcí.“

„Super!“

Chvilku nevěděla, co má říct. Aniž by se toho tématu dotkli, věděla téměř jistě, proč jí pomáhá. Runeberg je jedna ruka s Tobbem Lundhem a kmotr jeho syna Jonathana. Toho Jonathana, který se svým kamarádem Marcusem stvořil internetového fantoma MayBeyho a celé měsíce ji šikanoval: šířil o ní po internetu fámy a drby a dokonce ji uvedl v domnění, že Henke je ve vážném nebezpečí, dokud si nakonec nespočítala, jak to vlastně je, a s celou šarádou neskoncovala.

Hlavně si za to mohla samozřejmě sama, to ona si začala s Tobbem Lundhem, i když věděla, že je ženatý a má rodinu.

Ale Runeberg měl stejně dojem, že to má tak trochu na svědomí on.

Zničehonic se přistihla, že ji mrzí, že jeho pocitů viny takhle využívá. Její plán byl vlastně od začátku do konce pitomý… Stigsson vydal naprosto jasné instrukce:

Dokud bude probíhat vyšetřování teroristického činu, nesmíte bratra samozřejmě vůbec nijak kontaktovat. Opakuji: vůbec nijak kontaktovat, rozumíte, Norménová?

Jenže neměla na vybranou. Musela se dostat do té bankovní schránky dřív než Stigssonovi vyšetřovatelé. Stačí, aby tam nakoukla, a až se ujistí, že tam není nic, co by Henkeho situaci zhoršilo, mohla by jim vlastně sama dát echo o její existenci. Poskytnout součinnost. Nebo aspoň sama sebe takhle přesvědčovala…

Runeberg si jejího váhání všiml.

„Tak padej, Norménová, čas běží a už mi nesou jídlo…“

Blížila se mladá servírka s těžkým tácem, a než došla k jejich stolu, Rebecca vstala. Popadla ze stolu noviny a nacpala je do kabelky.

„Ještě jednou díky, Ludde, jsem ti opravdu…“

Usmál se a pokrčil rameny.

„To nic, Norménová, zmiz už.“

„Mimochodem…“ uchechtl se, když už vykročila k východu, „jestli z toho bude průser, budu asi potřebovat novou práci, takže očekávej telefonát…“

Tři minuty ostré chůze, a ocitla se u vchodu pro personál.

Přiložila kartu ke čtečce u turniketu a držela ji schválně vzhůru nohama, aby nikdo neviděl, že je na ní Luddeho fotka.

Vrátný na ni pohlédl a kývnutím dal najevo, že ji poznává.

První překážka překonána.

Kráčela venkovní prosklenou chodbou mezi budovami, držela hlavu vzhůru a snažila se vypadat, jako by šla úplně obyčejně do práce. Nemělo by to být nijak těžké, koneckonců tu pracovala až do letošní zimy. Čistě teoreticky je u Säpo pořád ještě zaměstnaná, takže v tom není tak velký rozdíl.

Ale přesto si připadala jako vetřelec, jako někdo, kdo sem nepatří. Mimoděk pokukovala po kulovitých kamerách na stropě a snažila se od nich držet co nejdál.

Zahnula doprava, do dlouhé žlutě natřené chodby. Na jejím konci stanula u širokých ocelových dveří s bílou cedulkou.

Oddělení zabavených předmětů

Přiložila ke čtečce Luddeho kartu.

Píp, ale nic se nestalo. Krucifix!

Zkusila to znovu, tentokrát pomaleji.

Zase píp, a tentokrát zarachotil zámek.

Hlavně klid, Norménová!

Vešla do malé vrátnice. Za pultem seděl starší obtloustlý muž s účesem na Robina Hooda. V televizi na zdi běžel klusácký dostih a muž se naštvaně zašklebil, když musel odtrhnout oči od obrazovky.

„Ahoj, Sune,“ zahalekala Rebecca přehnaně srdečně.

„Ne, ne, seď, já to zvládnu sama,“ dodala, když se muž začal neochotně zvedat.

„Jenom si chci zkontrolovat jedno zabavení z minulého týdne.“

„Fajn,“ zamručel tlouštík a jeho těžké tělo žuchlo zpátky na židli. „Zapiš se…“

Ukázal na pult a soustředil se zase na televizní obrazovku.

Rebecca si přitáhla knihu návštěv a do kolonky jména načmárala nečitelný klikyhák.

„Hotovo!“

Sunesson zvedl ruku, aniž by spustil oči z televize, a zmáčkl tlačítko na svém stole. Dveře napravo zabzučely a vteřinku nato se Rebecca ocitla ve velkém prostorném skladišti s řadami plechových regálů.

Už tu nebyla několik let. Udělala pár kroků a rozhlédla se, aby se zorientovala. Páchlo to tu stejně, jak si pamatovala, chladným vzduchem, kartonem a natřeným betonem. O pár metrů dál stál u zdi počítač a Rebecca k němu spěšně zamířila.

Vytáhla Runebergovu počítačovou kartu a zastrčila ji do krabičky vedle klávesnice. Pak rychle naťukala Runebergovo uživatelské jméno a heslo.

Přesýpací hodiny na obrazovce se jednou otočily a pak se otevřela databáze.

Henrik Pettersson, zadala do políčka vyhledávání a o řádek níže jeho datum narození.

Klikla na vyhledat, přesýpací hodiny se otočily poprvé, pak podruhé.

Rebecca se rozhlédla, ale ve velkém prostoru bylo zcela liduprázdno.

Z dálky slyšela Sunessonovu televizi. Přesýpací hodiny zmizely a objevil se řádek textu.

Číslo jednací K3429302-12, sekce 5, řada 47, police 23–25

Sklad byl větší, než si myslela, a pár minut jí trvalo, než se zorientovala.

Podél vnější zdi se táhla hlavní chodba a z ní vybíhaly menší chodbičky do jednotlivých sekcí.

Sekce pět ležela v zadní části skladu, kde bylo osvětlení podstatně tlumenější než u vchodu.

Svítila tu jen každá druhá zářivka a Rebecca tušila, že tu někde bude vypínač, který by tento problém vyřešil, ale neměla čas ho hledat.

Masivní police okolo ní se táhly až ke stropu a skoro všechny byly zaplněné velkými hnědými kartonovými krabicemi, které ještě více pohlcovaly už tak dost slabé světlo.

Dole na podlaze stály palety naložené velkými věcmi, které se do krabic nevešly, a po cestě ke správné řadě Rebecca zahlédla mezi zabavenými věcmi nábytek, cívky kabelu a cosi, co vypadalo jako část bronzové sochy.

Na polici 23 byly čtyři krabice označené správným číslem jednacím. Zvedla tu, která stála nejblíže, a odklopila víko.

Krabice byla plná knih a filmů, čímž se vysvětlilo, proč je tak těžká. Zavřela víko a vrátila ji zpátky do regálu.

Další krabice obsahovala téměř totéž, jak se ukázalo, ale ve třetí hned poznala, že přihořívá. Nějaké složky, různé papíry a pak – konečně!

Velký svazek nejméně padesáti klíčů, přesně jak bylo uvedeno v protokolu.

Když táta umřel, v podstatě všechny jeho osobní věci vyhodili, ale pokud šlo o tenhle svazek, byla máma neoblomná.

U klíčů nikdy nevíš, kdy je budeš potřebovat, ty si necháme…

Henke si tuhle sbírku klíčů určitě nechal z téhož důvodu.

Polovina klíčů byla tak stará, že kov už rezivěl, jiné byly zkřivené a ošoupané častým používáním, ale když si je Rebecca lépe prohlédla, našla pět, možná šest klíčů od jízdního kola a pár klíčků od zapalování mopedu nebo motorky, takže Henke sbírku dál rozšiřoval, přesně jak tušila…

Jak vlastně vypadá klíč od bankovní schránky?

Z myšlenek ji vytrhl náhlý zvuk. Někdo otevřel dveře skladu.

*

Problémy?

Nevzdávej se, pomůžeme ti!

070-931151

Lístek visel přímo na klíčové dírce. Text byl stejný jako posledně. Nejspíš to byl tentýž papírek, což znamenalo, že jeho tajemný nový soused si spočítal, odkud vítr vane. Ale na to teď HP fakt sral.

Mozek mu běžel na vysoké otáčky. Prochodil půlku Södermalmu a snažil se skousnout, co viděl. Ale nešlo to.

Jestli to, co se stalo na Slussenu, nebyla fantazie, jestli přece jenom viděl dobře, tak v podstatě všechno, co za poslední dva roky zažil, je vlastně… hm, co?

Fuckin’ell!

Ranní migréna nahodila overdrive a HP si podvědomě promnul kořen nosu. Strhl papírek a vylovil z kapsy klíče od bytu.

Někde vlevo něco zachrastilo, HP sebou trhl a zůstal stát s klíčem v zámku. Srdce mu málem kutalo díru do hrudní kosti, musel zhluboka dýchat, aby zklidnil pulz. To je hrozný, jakej jsem hysterik!

Pohoda, klídek…

Opatrně zašilhal na sousedovy dveře. Ten zvuk se ozval zpoza nich, tím si byl jistý, dokonce ho už znal ze včerejška. Zařinčení bezpečnostního řetízku o dveře. Řetízek se nerozhoupá sám od sebe, takže o něj někdo musel zavadit. Nový soused se chystá ven.

Jeho potřeba zjistit, kdo oním novým obyvatelem je, z nějakého nejasného důvodu od včerejška ještě vzrostla, a tak chvilku počkal a dál hleděl na sousedovy dveře. Ale nic se nedělo. Dveře se neotevíraly.

Už se chtěl otočit, ale vtom zahlédl ve špehýrce pohyb. Nepatrné ztmavnutí, jako by k ní někdo přiložil oko. A najednou byl přesvědčený, že za dveřmi někdo stojí.

Někdo ho pozoruje…

Rychle otočil klíčem v zámku, zatlačil na zkřivené dveře a okamžitě je za sebou zabouchl.

*

Zadržela dech a zaposlouchala se do zvuků od dveří. Z dálky slyšela kroky. I kdyby se sem šoural jenom tlusťoch Sunesson v těch svých pantoflích, neměla chuť mu ukazovat, ve kterém případu čmuchá. Rychle schovala svazek klíčů do kabelky a přiklopila krabici víkem. Kroky se blížily hlavní chodbou.

Do betonové podlahy bušily tvrdé podpatky. Pořádné boty, na rozdíl od Sunessonových sandálů nebo křusek pořádkové policie. Takové nosí na policejním ústředí málokdo, a ať to byl kdokoli, neměla Rebecca nejmenší chuť na něj narazit. Jenže jediná cesta odsud vedla hlavní chodbou…

Opatrně zasunula krabici na její místo v polici.

Kroky se blížily pravidelně, rytmicky, téměř vojensky.

Rozhlédla se a rozběhla se dále do chodbičky. Na stejné straně bylo prázdné místo v polici u podlahy, Rebecca se impulzivně skrčila a vlezla dovnitř.

Kroky už byly blízko a výhled z chodby účinně zakrývala paleta s vysokými boky z hnědého kartonu. Stačilo počkat, až ten člověk přejde, a pak se co nejopatrněji vyplížit.

Najednou kroky ztichly. Rebecca se schoulila ještě víc a zadržela dech.

Pak ten člověk vykročil znovu, ale tentokrát mnohem pomaleji. Do její chodbičky!

Přitiskla se ke kartonovému boku palety. Mezi ní a koncem chodbičky stálo ještě několik polic. Jestli ten člověk jde k některé z nich, pak ji jistě objeví.

Kruci, to byla ale blbost, schovat se. Měla si udržet masku, jen ho pozdravit a dělat jakoby nic.

Co mu teď sakra řekne?

Ahoj, nazdar, jenom jsem si sem zalezla, abych si prohlédla tuhle paletu z boku.

Kroky se blížily, už jen pár metrů.

Musí se vysoukat ven, to bude vypadat aspoň trochu normálněji, než když ji načapá na číhané v regálu. V hrudi jí bušilo srdce.

Zhluboka se nadechla a přesunula váhu dopředu. Hlavně se chovat klidně a přirozeně.

Kroky náhle utichly. Slyšela šustění kartonu, pak si někdo odkašlal.

Muž, naprosto jednoznačně, jen pár metrů od ní.

Rebecca sklonila hlavu, nahnula se dopředu a opatrně vykoukla zpoza rohu palety.

Do prdele!

Bleskurychle hlavu zase schovala. Tmavé kalhoty od obleku a barevně sladěné černé boty, nic víc v podstatě neviděla. Ale přesto si byla naprosto jistá. V chodbičce stojí Stigsson. Otočený ke krabicím, které před chvílí vytahovala.

Suše zašustilo víko krabice, pak bylo slyšet tlumené zvuky, jak se přehraboval uvnitř.

V levém lýtku ji bolestivě píchlo a bezděčně sebou trhla. Krucinál, z téhle nepohodlné polohy jí dřevění nohy. Bolest sílila a pomalu se šířila vzhůru. Když dorazila do stehna, musela se Rebecca vší silou kousnout do rtu, aby nezasténala. Stigsson se dál hrabal v krabici.

Pokusila se přesunout váhu a vpustit do trpících svalů trochu krve, ale poněkud přitom ztratila rovnováhu a bouchla se o bok palety.

Zvuky z chodbičky ustaly.

Bolest v noze přešla v křeče a Rebecca se hryzla do rtu tak silně, až ucítila na jazyku chuť krve.

Stigsson si znovu odkašlal.

Záda se jí začala smekat po kartonu, zapřela se fungující nohou o podlahu, aby se udržela nahoře. Tělo jí pomalu klouzalo po paletě dolů, blíž a blíž k chodbičce.

Za pár vteřin vypadne a přistane mu přímo u nohou.

Najednou uslyšela, jak krabice vklouzla zpátky do police. Kroky práskly jako rána bičem a Rebecce se na vteřinku zastavilo srdce.

Pak si ale uvědomila, že zvuky slábnou, a z posledních sil se držela na místě. V okamžiku, kdy se zabouchly dveře východu, se natáhla jak široká tak dlouhá na betonovou podlahu.

6 | Head Games

Tři rána po sobě šoupal zadkem po té debilní lavičce. Začal o půl hodiny dřív než tehdy a seděl tam ještě hodinu potom. S nataženou kapucí, kšiltovkou hluboko do čela a pro jistotu ještě s levnými slunečními brýlemi na nose. To všechno proto, aby ho neodhalili.

Ale pokaždé vyšel naprázdno a teď už mu celý projekt začínal připadat trapnější, než je zdrávo. Jak mu postupně odumíralo pozadí, uvědomoval si čím dál víc, jak praštěně se chová. Má podstatně větší starosti než případného dvojníka na Södermalmstorgu a tenhle projekt, stejně jako hraní playstationu a leštění tága, je jen další způsob, jak se vyhnout řešení skutečného problému.

Erman je mrtvý, před necelými dvěma lety uhořel v té chajdě, když ho Hra konečně dostihla. Chudák, sice nenávratně zabloudil za tenoučkou hranici mezi geniálním vizionářem a totálním pošahancem, ale stejně mu dost pomohl. Otevřel mu oči, vysvětlil mu, o co vlastně ve Hře běží. A to nejen na těch nejvyšších, mírně řečeno pěkně nesympatických úrovních, kde Mravenci hlídkují, shánějí informace, nabírají Hráče vhodné k plnění úkolů, tyto úkoly se filmují, na netu je živě sledují soutěživí internetoví maniaci a pořádají betting.

Ne, kromě toho mu Ermanovo vyprávění v kombinaci s vlastními zážitky postupně umožnilo porozumět podstatně temnějším hlubinám Hry, pochopit, čeho je schopná. Ať už tomu lesnímu cvokovi fungovala hlava jakkoliv, HP mu ledacos dlužil, a i když sám sebe přesvědčoval, že za Ermanovu smrt nemůže, připadaly mu vlastní výmluvy dost děravé. Právě tyhle pocity viny spolu s nevyspáním, okořeněné špetkou všeobecného stihomamu, nejspíš způsobily, že viděl duchy za bílého dne.

Jiná možnost neexistuje.

Nebo zkrátka existovat nemůže, opravil se, skopl z nohou tenisky a natáhl se na pohovku.

Přistál na něčem tvrdém a po pár akrobatických cvicích, doprovázených nadávkami, vylovil zpod zad dálkové ovládání. Netrpělivě proklikal nabídku bezduchých denních pořadů.

Na stolku vedle pohovky našel poloprázdnou krabičku marlborek. Zapálil si žváro a snažil se mířit proužkem kouře na hák od lustru na stropě.

V tu chvíli ji spatřil. Ležela na nejhořejší poličce jeho knihovny Billy a vypadala jako tmavá krabička. Osamělá, opuštěná kniha.

Z místa, kde ležel, bylo vidět jen kousek hřbetu, takže ten, kdo by stál před poličkou, by ji nejspíš neviděl vůbec, proto si jí asi fízlové nevšimli.

Natočil hlavu, zamžoural a dumal, co je to za knihu, ale text byl moc malý. Každopádně byla z knihovny, protože viděl na spodku hřbetu bílá písmena signatury. Tři, nejspíš Hce – Zahraniční beletrie…

Takže orgáni si nevšimli kradeného zboží, které se jim válelo před nosem, a místo toho si nacpali bedny naprosto legálním pornem a paperbacky s oslími uchy.

Napodobil Hellströmův trochu nosový hlas: Henriku Petterssone, jste důvodně podezřelý ze závažného zločinu vůči státu, jehož jste se dopustil tím, že jste nenavrátil knihu do knihovny ve stanovené lhůtě. Jak se stavíte k tomuto obvinění?

Guilty as charged, fuckface!!!

Uchechtl se a vyfoukl další proužek kouře, tentokrát na nejhořejší poličku knihovny.

Najednou si uvědomil, že má hlad. Kdy měl naposledy něco k žrádlu – něco pořádného, když nepočítá ten mražený sendvič z mikrovlnky, který do sebe naládoval nad dřezem?

Ani si nevzpomínal…

Ale kručení v břiše bylo dobré znamení. Jako by mu ta stará kniha z knihovny přehodila v mozku výhybku a vrátila ho na pevnější půdu. Sprcha a něco k snědku mu náladu určitě ještě zlepší. Čína, nebo třeba pořádný talíř kebabu dole v Jeruzalému. Mňam!

Mrkl na hodiny na televizi: 10.25.

Na oběd trochu brzo, bude to muset vydržet ještě aspoň půl hodiny. Takže nejdřív sprchu. Vstal, ale místo aby zamířil rovnou do koupelny, došel ke knihovně, stoupl si na špičky a natáhl se pro knihu.

Dosáhl prsty těsně nad okraj a přisunul knihu o pár centimetrů k sobě.

Kdo chytá v žitě od J. D. Salingera. Jedna z jeho nejoblíbenějších, četl ji nejmíň desetkrát. Nejspíš je ještě z knihovny v Bagarmossenu, což znamená, že zločin je už aspoň deset let promlčený.

Vzhledem k nově zjištěným informacím si můj klient přeje změnit postoj na – not guiltyyy!

Vytáhl se ještě trochu výš, hmátl špičkami prstů dál a pokusil se chňapnout knihu za hřbet. Jenže místo toho ztratil rovnováhu a kniha přepadla přes okraj. S ní se zřítil i předmět, který ležel na ní, tvrdě ho zasáhl do hlavy a pak přistál na podlaze.

Telefon.

Lesklý, stříbrný, se skleněnou dotykovou obrazovkou.

*

Přístupová karta byla bílá a na rozdíl od té, kterou si před pár dny půjčila od Runeberga, nenesla vůbec žádnou viditelnou informaci. Ani jméno, ani logo a už vůbec ne fotku držitele. Byla to jen prázdná bílá kartička, která přišla ve vypolstrované obálce bez odesílatele.

Anonymita je nejspíš další bezpečnostní opatření. Hrbolatá obálka s okénkem a logem banky smrdí na sto honů kreditkou, což zvyšuje riziko krádeže o několik set procent.

Tady se bezpečnost zjevně bere velice vážně.

Podala muži za pultem svůj řidičský průkaz, ten si ho pozorně prohlédl a zadal do počítače její rodné číslo.

Byl to ten stejný jako posledně, ale i když od její předchozí návštěvy uplynulo jen pár dní, nedával nijak najevo, že by si ji pamatoval. Naopak vystupoval spíše ještě formálněji než předtím.

„Tak, prosím.“

Vrátil jí řidičský průkaz.

„Jste obeznámena s procedurou?“

„Ne.“

Přesunul se do rohu pultu a ukázal na dveře za sebou.

„Otevřu vám dveře, a až vstoupíte do bezpečnostní zóny, protáhnete kartu čtečkou. Otevřou se další dveře a vy vejdete do trezoru…“

Kývla na znamení, že rozumí.

„Uvnitř se nachází několik místností s úschovnými schránkami. Všechny dveře budou zamčené kromě těch, které vedou k vaší schránce. Pak musíte otevřít správnou schránku svým klíčem. Máte s sebou klíč?“

„Samozřejmě,“ odpověděla, poklepala na kabelku a musela se ze všech sil krotit, aby se na něj neusmála.

Soudě podle jeho pohledu se jí to tak docela nepodařilo.

„Uvnitř schránky se nachází kovová skříňka. Obvykle si držitel vezme tuto skříňku do některé z oddělených kabin úplně vzadu. Tam má o něco větší soukromí než v trezoru…“

Na chvilku se odmlčel, ale když spatřil její výraz, dodal ještě: „Kabiny nejsou monitorovány kamerami.“

„Chápu,“ odpověděla stručně.

Zmáčkl tlačítko a tmavé ocelové dveře za ním se otevřely.

Rebecca vstoupila do malé přetlakové komory. Pár metrů před sebou viděla další kovové dveře, ještě robustnější verzi těch, do nichž právě vstoupila.

Opatrně se rozhlédla, zašilhala na kulovitou kameru na stropě a snažila se chovat co nejklidněji. Vždyť je tu naprosto legitimně, tak proč je tak nervózní?

Dveře se za ní zabouchly a z té rány sebou trhla.

Klid, Norménová!

Zhluboka se nadechla, na pár vteřin podržela vzduch v plicích a pomalu vydechla.

Pak protáhla kartu malou čtečkou. Chvíli bylo všude ticho. Pak se ocelové dveře před ní rozevřely.

Trezor vypadal mnohem exkluzivněji, než si představovala. Diskrétní spodní osvětlení podél betonových zdí a k tomu slabá vůně citronu, to vše určitě proto, aby se rozptýlila atmosféra nevětraného bunkru. Což se celkem úspěšně dařilo.

Fluoreskující čára na lesklé mramorové podlaze ji vedla mezi řadami zamřížovaných dveří. V místnostech za nimi viděla spousty mosazných přihrádek. V dálce na konci chodby zahlédla dveře, které vypadaly, jako by vedly do zkušebny. Tam budou nejspíš ty kabiny, o kterých mluvil hlídač.

Nad čtvrtými dveřmi vlevo svítilo zelené světlo. Vzala za kliku a dveře se neslyšně rozlétly. Místnost byla stísněná, nejspíš neměla plochu ani pár čtverečních metrů. Ze stropu zírala další kulovitá kamera, ale Rebecca se ji snažila ignorovat. Tak která z těchhle nejmíň dvou set schránek je její?

Přejížděla prsty po dvířkách: 115, 120, 125… Tady je, skoro na konci řady.

Klekla si, vytáhla z tašky velký svazek klíčů a pozorně si prohlédla mosazná dvířka. Patřila středně velké schránce, zhruba třicetkrát třicet centimetrů.

Klíčová dírka byla poměrně široká, což znamenalo, že si celou řadu klíčů ze svazku mohla škrtnout, ale pořád jí zbývalo nejméně deset, které vypadaly, že by se do zámku mohly hodit.

Zašilhala na kameru a skoro viděla, jak se uvnitř pohybuje objektiv a zoomuje na ni. Jako by už vytušili, že tu nemá co pohledávat, že schránka a její obsah nepatří jí, ale někomu jinému.

Ne, už se sakra musí vážně uklidnit. Banka kontaktovala ji a poslala přístupovou kartu jí. A pokud jde o Henkeho, ten se o své cennosti bojí tak málo, že jí klidně přenechal zaplacení pronájmu.

Takže má plné právo tuhle schránku otevřít.

Ještě jednou krátce pohlédla na kameru, předklonila se a přichystala si první klíč z těch, které si vytřídila jako nejpravděpodobnější.

Velký, až moc velký. Takže může vyloučit nejen tenhle, ale i pár dalších, ještě větších.

Zkusila trochu menší klíč. Zajel do dírky, ale tam se jen protáčel naprázdno. Pryč s ním i s několika ještě menšími.

Zbývaly jí čtyři možné klíče, pozorně si je prohlížela.

Jeden z nich byl trochu křivý a vypadal tak staře, že se ho rozhodla vyřadit, ale dva další vypadaly podstatně slibněji.

Žádný z nich se však nehodil, a její třetí volba také ne.

Chystala se zkusit ten křivý, ale vtom zaslechla z trezoru tichý zvuk. Trhla sebou, vyskočila na nohy, otočila se a opatrně vykoukla do chodby.

Prázdno, jak jinak.

Dveře trezoru jsou ovládané motorem, kdyby se otevřely, slyšela by je zřetelně.

Vrátila se ke schránce a strčila do zámku křivý klíč. Hodil se do něj, ale nepodařilo se jí jím otočit. Po několika pokusech ho zase vytáhla.

Krucifix!

Její riskantní podnik se svazkem nevyšel. Henke nejspíš schoval klíč někde úplně jinde, čímž její největší šance otevřít schránku hasne.

Časem by mohla nechat odvrtat zámek, ale vzhledem k tomu, kolik bezpečnostních opatření už tu zažila, odhadovala, že taková procedura by trvala celé měsíce.

Navíc by tím dala Stigssonovi a jeho partě spoustu času na to, aby se o schránce dozvěděli.

Tak co si teď počít?

Ten křivý klíč se ale do zámku hodil, nešel by náhodou narovnat?

Sundala ho z kroužku, položila na kamennou podlahu a několikrát šlápla na ohnutou část podpatkem. Pak klíč vzala a pozorně si ho prohlédla.

Za poslední pokus to ještě stojí.

Zastrčila klíč do zámku, opatrně s ním zahýbala…

Zámek cvakl a mosazná dvířka se otevřela.

Kovová krabice, která ležela uvnitř, ji překvapila. Nejen proto, že byla uzavřená kombinačním zámkem, ale přinejmenším stejně tak i proto, že svou barvou ani vzhledem se nehodila do exkluzivního, téměř sterilního trezoru. Nejspíš byla kdysi zelená, ale barva už pořádně oprýskala a na jednom místě Rebecca zahlédla zbytky žlutých písmen a číslic.

Navíc byl silný plech na několika místech dost zprohýbaný, skoro jako by se někdo pokoušel dostat dovnitř násilím. Pomalu vytáhla krabici ze schránky. Byla sedmdesát, možná osmdesát centimetrů dlouhá a těžší, než Rebecca očekávala, ale naštěstí měla na zadní straně držadlo, takže si ji mohla bez problémů odnést do kabinky.

Pečlivě za sebou zavřela dveře, otočila zámkem a pak postavila krabici na stůl.

Kombinační zámek jí byl vzdáleně povědomý. Podobný viděla na jednom policejním okrsku, kde měli místo skladu zbraní sejf.

Tam se muselo začít nulou, pak navolit číslo od jedné do sta, vrátit se na nulu, navolit další číslo a tak dál, dokud nebyla zadána správná kombinace.

Většinou to bývala tři čísla, když nepočítáme nuly. Tak která si vybrat?

Vtom zase uslyšela z chodby zvuk a ztuhla. Tentokrát byl zřetelnější. Krátké pronikavé vrznutí, jako by někdo moc rychle přejel měkkou gumovou podrážkou po mramorové podlaze.

Neslyšela, že by se dveře do trezoru otevřely, takže už tu někdo musel být při jejím příchodu.

Pokud tu tedy není jiný vchod, kterého si nevšimla…

Odemkla dveře kabiny, opatrně je pootevřela a vykoukla do chodby.

„Je tu někdo?“ pronesla polohlasně, ale odpovědi se nedočkala.

Chvilku počkala, pak dveře zase zavřela a pečlivě za sebou zamkla.

Jestli chce tu krabici otevřít, musí se soustředit, jinak správnou kombinaci nevykoumá.

Zkusila Henkeho datum narození, ale bezvýsledně.

Pak zkusila mámino. Zase nula bodů.

Jestli si Henke ta čísla vycucal z prstu, bude se muset dostat dovnitř nějak jinak.

Do její tašky by se krabice nevešla, otázka zní, jestli ji může jen tak vzít do ruky a odkráčet. Smí se to?

Chvilku jen stála, přistihla se, že zase poslouchá, jestli nezaslechne zvuky z chodby. Ale až na tiché hučení klimatizace bylo všude ticho.

Najednou dostala vnuknutí a zadala novou číselnou kombinaci. Nula, pak devatenáct, zpátky na nulu, pak šest, zpátky na nulu, pak sedmdesát pět.

Opatrně otočila kotoučem zpět na nulu. V zámku to zřetelně cvaklo.

Henke použil jako kombinaci její datum narození!

Krabice měla dvojité dno, které ji dělilo na dvě přihrádky. V hořejší našla pár svazků dolarových bankovek. Kromě peněz tu ležela také hromádka malých sešitů, stažená silnou hnědou gumičkou. Když ji zvedla, zteřelá guma praskla a všechno se vysypalo na stůl. Trvalo jí jen chviličku, než pochopila, co jsou ty různobarevné sešitky zač.

Zahraniční pasy, a vzhledem k tomu, že to nepoznala hned, už asi budou mít nějaký ten rok na krku.

Jeden otevřela a zrak jí padl přímo na zrnitou fotku světlovlasého muže s knírem a tmavými brýlemi. Připomínal Henkeho. Linie vlasů, rysy kolem očí, mírně vyhublé lícní kosti.

John Earnest, narozen 1938 v Bloemfonteinu, Jižní Afrika, tvrdil pas.

Ale to samozřejmě nesedělo. Navzdory barvě vlasů, brýlím a kníru si byla Rebecca naprosto jistá. Na té fotce je její táta.

*

Uběhla skoro minuta, než se odvážil telefonu byť jen dotknout. Ruce se mu třásly tak, že ten kovový předmět málem nedokázal uchopit.

Pod bříšky prstů cítil číslice, ani nemusel tu cihlu otáčet, aby si je přečetl.

1

2

8

Samozřejmě, nic jiného ani nečekal…

Opatrně položil telefon na kávový stolek a dal si kolečko kolem pohovky. A ještě jedno…

Kniha stále ležela na podlaze. Strhla s sebou z police pár pořádných chuchvalců prachu, ale shora byla stejně jako mobil úplně čistá, což mohlo znamenat jenom jediné. Oba předměty sem byly umístěny velmi nedávno.

V kuchyni našel protokol o zabavení věcí. Pět zmačkaných papírů A4, kde byl úředně zaznamenán každý krám, který mu fízlové sebrali z bytu. V polovině strany tři našel, co hledal.

103. Kniha, 1 ks, „Kdo chytá v žitě“ J. D. Salinger

To hovořilo jasně. Někdo vzal knihu z policejního skladu a vrátil ji do bytu spolu s telefonem. Přesně jak říkal Erman, Hra je všude, a tahle kniha na podlaze jeho obýváku dokazuje, že výjimkou není ani Säpo.

Kurva do prdele!

Žuchl na pohovku, zahleděl se na telefon na stolku a prohrábl si rukama vlasy.

Jednou, ještě párkrát, silněji. Mezi prsty mu zůstávaly chumáče vytrhaných vlasů, ale skoro to nevnímal.

Ten telefon by mohla být kopie.

Ten svůj dal tehdy před dvěma lety Mangemu, pak si ho vzala Becca a zanesla ho na ztráty a nálezy. Pak se ukázalo, že patřil firmě ACME Teleservis, takže ho nejspíš vrátili tam. ACME Teleservis, a.s., hrdý člen skupiny PayTag…

Přestal si rvát vlasy, nepřítomně si oklepal chumáče z prstů a natáhl se znovu pro telefon.

Povrch byl chladný, a když zvedl telefon proti světlu a natočil ho, našel, co hledal. Pár škrábanců od betonu v rohu skleněného displeje, které mobil utržil, když HP visel na zdi v Birkastanu a sápala se po něm potetovaná svalnatá gorila, které nastříkal na dveře menší varování.

Kopie my ass!

Věděl to už od chvíle, kdy ho spatřil ležet na podlaze. Tenhle telefon je jeho.

*

Ještě než zvedla víko spodní přihrádky, už matně tušila, co bude obsahovat.

Prozradil jí to ten pach. Ostrá mastná vůně, kterou tak dobře znala.

Pomalu víko nadzvedla. Ve spodní přihrádce ležel černý revolver se štíhlou hnědou pažbou a Rebecce se okamžitě zrychlil tep.

Odolala bezprostřednímu nutkání vzít ho do ruky. Místo toho se naklonila dopředu a co nejpozorněji si zbraň prohlédla. Na rozdíl od mnoha kolegů se o zbraně nijak zvlášť nezajímala. V podstatě nikdy nestřílela z ničeho jiného než ze služebního sig sauera a z kompaktní automatické karabiny, která patřila k výzbroji útvaru ochrany osob. Ale v porovnání s pistolí nebo automatickou karabinou je revolver hodně jednoduchá zbraň. Uprostřed má otáčivý bubínek, který obvykle obsahuje šest nábojů.

Pak je tu pažba, hlaveň, spoušť, velký nápadný kohoutek, který se dá natáhnout palcem, a to je v podstatě všechno.

Tupá hlaveň vypadala strašidelně, trochu jako čenich buldoka.

Špičkou malíčku opatrně změřila šířku ústí. Průměr byl zhruba stejný jako u její služební zbraně. Plus minus devět milimetrů, ale měla dojem, že ráže revolverů se většinou udává v tisícinách palce. Zkusila si to v hlavě přepočítat, ale okamžitě se v tom ztratila.

Na stolku stála čtecí lampička, rozsvítila ji a natočila tak, aby posvítila do kovové krabice.

Těsně pod bubínkem našla vyražený text.

Cal .38, a pak delší řadu číslic, nejspíš sériové číslo zbraně. To si určitě musí opsat. Vytáhla z kabelky blok a tužku. Pořádně si číslice zkontrolovala a obkreslila je všechny ještě jednou, aby byly dvakrát tlustší, čistě jen proto, aby to protáhla. Aby něčím zaměstnala mozek.

Ale odklad byl jen dočasný.

Co to tady u všech všudy našla?

Rozložila na stole pasy a prolistovala je.

Všech pět bylo vystaveno na konci sedmdesátých let a na všech fotografiích byl její táta.

Na některých měl brýle, knír nebo plnovous, na jiných zase jinou barvu vlasů než svou přírodní. Všechny pasy měly společné jen to, že nezněly na jeho pravé jméno. Rebecca zašilhala po kovové krabici a musela znovu zápasit s nutkáním vzít revolver do ruky.

Ale v přetahované opět zvítězilo její policejní vzdělání.

Dokud ta zbraň leží tam, je neškodná. Kdyby na ni sahala bez rukavic, jen by ji znečistila svými otisky prstů. Ale když s ní jen trošku pohne, nic zvláštního se nestane.

Zastrčila do hlavně propisku, zvedla ji o deset centimetrů a pokusila se revolver otočit. Bubínek se o kousek vysunul, a když natočila revolver ještě více, vypadl úplně. Šest komor, přesně jak si myslela, a ve všech bylo vidět plochá dna mosazných nábojnic. Takže zbraň je plně nabitá.

Na dvou patronách byly jasně patrné důlky po úderníku, což znamenalo, že jsou vypálené, kdežto ostatní čtyři byly nedotčené.

Najednou dostala nápad. Mělo ji to samozřejmě trknout hned, místo aby si hrála s poznámkovým blokem.

Položila revolver na stůl a vytáhla mobil.

Tady v podzemí samozřejmě neměl signál, ale to jí bylo jedno. Našla ikonu fotoaparátu a rychle nacvakala pár snímků revolveru z různých úhlů. Pak ho opatrně vrátila na dno boxu.

Mrkla na hodinky, bylo už načase jít do práce. Nejvyšší čas se nějak rozhodnout.

Rychle posbírala pasy, otevřela kabelku a všechny nacpala do vnitřní kapsy. Po chvilkové úvaze za nimi putovaly i peníze, ale nad revolverem zaváhala – měla z něj nepříjemný pocit. Stigssonově partě ho nechat nemůže, to je naprosto vyloučené. Ale na druhou stranu se jí rozhodně nechtělo tahat ho s sebou do práce a pak domů k Mickemu. Nešlo by to udělat nějak jinak?

Ještě pár vteřin váhala, potom zabouchla těžké víko a párkrát otočila kombinačním kotoučem. Pak vzala krabici do ruky, přehodila si kabelku přes rameno a zamířila ke dveřím.

Chvilku stála s rukou na klice a naslouchala případným zvukům z chodby. Pak otevřela dveře kabinky, zašilhala po nejbližší kulovité kameře a se strojeným klidem se vrátila k bankovní schránce. Postavila krabici na místo, s jistými obtížemi otočila křivým klíčem v zámku a odešla z trezoru.

„Mohl byste mi dát kopii smlouvy o pronájmu schránky?“ zeptala se muže za skleněnou přepážkou. „Kromě toho bych ráda uzavřela novou, která by byla jen na moje jméno. Nejlépe teď hned…“

*

Odložil telefon, zvedl knihu ze země a rozechvělýma rukama prolistoval stránky.

Stockholmská městská knihovna, pobočka Bagarmossen, stálo na razítku na předsádce a po chvilce hledání našel HP rok vydání – 1986.

Ale pak tu byl ještě vzkaz na první stránce a z něj mu třas v rukou přešel na overdrive. Starodávné kroucené písmo, které poněkud připomínalo tátův rukopis.

Nadešel čas se rozhodnout,

Henriku!

Chceš si zahrát Hru?

Yes

or

No?

7 | Just Because You’re Paranoid…

Posunul hrnek na jiné místo na zdi a přitiskl ucho k jeho dnu. Ale zlepšilo se to jen neznatelně. Pořád stejný tichý šum, jednolitý proud několika hlasů, ale slova nerozeznal.

Krucifix!

Už několik dnů šmíroval z předsíně, čekal, až někdo půjde dovnitř nebo ven, párkrát zvonil na dveře, dokonce jako kretén koupil bonboniéru, zdvořilý dárek na uvítanou…

Ale i když si byl jistý, že v bytě někdo je, jeho nový soused neotevíral. Ať už tam trčí kdokoliv, nechce se s ním za žádných okolností setkat, což v podstatě jen potvrzovalo jeho podezření.

Hra ho má v merku, přesně ví, kdy chodí pryč a kdy se vrací. To si žádá pozorovatelnu, a to zatraceně dobře umístěnou. Když pochopil tohle, spočítal si zbytek snadno. Uměl si je v sousedním bytě představit, celou partu agentů Stasi, v obleku, bez tváří a s obřími sluchátky na uších, jak šoupají po zdech mikrofony nebo vrtají zezadu dírky do elektrických zásuvek a zavádějí do nich miniaturní kamery.

A přitom tlumenými hlasy probírají další kroky operace…

Odložil hrnek a dal si kolečko po bytě.

Samozřejmě by měl zmizet. Zdrhnout někam hodně daleko a zalézt do zemljanky. Ale to by nepomohlo, Hra by ho určitě dříve či později našla. Dokud je ve svém bytě, aspoň ví, kde je má. Zatím Pořadatel nemůže vědět, že už přišel na to, kde se nachází jeho tajná sledovací centrála.

Takže výhoda pro něj…

Sice malinkatá, ale stejně!

A jestli si ji chce udržet, musí podniknout jistá bezpečnostní opatření.

Izolepu. Potřebuje ještě izolepu. Všechny zásuvky sice zabezpečil, největší praskliny a spáry taky, ale jistotu nemá člověk nikdy. Zdi jsou staré, plné hrbolků a dolíků, kde se snadno schová objektiv mikroskopické kamery.

Ale jestli si má sehnat izolepu, musí jít ven, nechat byt nehlídaný a vydat se až do železářství na Hornsgatan.

Nebyl venku skoro týden. Tak dlouho se živil jen sardinkami z plechovky, cigaretami a vodou z kohoutku, až z toho říhal hliník. Ale neměl na vybranou.

První zastávka sámoška: knäckebrot, kaviárová pasta, konzervy, pár různých hotovek do mikrovlnky a tolik cigaret, až se tlustá ženská u kasy zapotácela, když si o ně řekl.

Rychle se vším do igelitky a zase ven na ulici.

Provrtával očima chodník a ze všech sil napínal krční svaly, aby potlačil nutkání otáčet hlavou. Ale ať bojoval sebevíc, nedalo mu to a ohlédl se.

Uviděl je skoro okamžitě. Párek třicátníků, kteří kousek od něj postávali u výlohy. Džíny, elegantní černé boty, dívali se kolem sebe, ne jeden na druhého. Fízlové, tím si byl prakticky jistý.

Ale klidně by mohli pracovat i pro Hru. Anebo obojí…

Odbočil prudce doprava a cítil, jak mu jejich oči propalují zátylek.

Pár set metrů do železářství, pár rolí izolepy a zase zpátky domů.

Až bude byt zabezpečený, bude mít konečně čas se zamyslet.

Titulní strany novin hlásaly aktuální svatební zpravodajství. Šaty, jídelníček, seznam hostí…

Přesně jak předpokládal, na jeho zatčení už se zapomnělo. Teď se řešilo, že budoucí princ stojí před „těžkou volbou“ – nejspíš pro kterou dobročinnou organizaci bude předstírat práci, až bude doživotně zaopatřen daňovými poplatníky…

Odplivl si do kanálku vedle chodníku a zase se rychle ohlédl. Své pronásledovatele najednou nikde neviděl, což patrně znamenalo, že ho sleduje mnohem víc lidí než dva.

Propocené tričko se mu lepilo na kůži, musel se před železářstvím zastavit, aby si ho odtrhl od prsou. Z výstřihu ho ofoukl ostrý závan tělesného odéru a HP nakrčil nos. Fuj, to je smrad!

Mrkl na svůj odraz ve výloze. Provlhlé tričko bylo už spíš žluté než bílé, děravé džíny mu od všech fleků začínaly tvrdnout. Přičetl-li vousy, rozježené vlasy, kruhy pod očima a pingpongově roztěkané oči, zněla diagnóza jasně. Není divu, že před ním lidi na chodníku uhýbali. Vypadá jako psychouš.

Hluk provozu najednou prořízl nějaký zvuk, HP sebou trhl a pulz mu vyletěl o dalších dvacet Beats Per Minute. Ale to si jenom odfoukly ventily třiačtyřicítky, která na druhé straně ulice právě vjela do zastávky, a HP už se zase díval jinam, ale vtom mu v mozku sepnulo. Třetí řada zezadu, ten chlápek u okna…

Tyvole!!!

Vyřítil se přímo do silnice. Rozeřvaly se klaksony, skřípaly brzdy, gumy drhly o asfalt. Ale nic z toho ho nepřinutilo odtrhnout oči od autobusu.

Jen o vlásek ho nepřejel saab, ale volvo v dalším pruhu zabrzdilo moc pozdě a šťouchlo ho do kolenou.

Padl na asfalt a nad vozovkou se rozlétl obsah jeho igelitky, ale HP se vůbec nepokusil své zboží zachránit. Jen se vzepřel o nárazníky volva a vyskočil na nohy.

Kontrola stavu: tupá bolest, ale krvácení a trčící kosti naštěstí negativní…

Udělal pár nejistých kroků. Bolest se dala překonat.

Řidič vyskočil z auta, v ksichtě oteklý jako rajče.

„Seškurvanormálnítyzasranejdebi…“

Ale HP s ním nediskutoval a šel dál.

Autobus už vyjel ze zastávky a rozjížděl se po Hornsgatan.

HP rozpohyboval nohy, levá, pravá, a zase levá. Rychleji a rychleji. Uhnul před dalším autem a dostal se za autobus.

Už nabral rychlost, běžel skoro na max – ale autobus se mu stejně vzdaloval. Červená na příští křižovatce to spraví.

Ale šofér se nijak nechystal zpomalovat, naopak dupl na plyn.

HP zahlédl semafor – zelená.

Fuck.

K autobusu měl nejmíň sedmdesát pět metrů, kolem něj z obou stran svištěla auta a řidiči mlátili do klaksonů.

Od té srážky ho bolely nohy, v plicích ho pálilo z náhlé námahy, ale nehodlal se ani zaboha vzdát, dokud má autobus ještě na dohled.

Přeběhl pruh a vyskočil na chodník.

Zdálo se mu, že v dálce na Mariatorget autobus konečně zastavil. Yes!

Vyždímal z nohou ještě vyšší rychlost, přeběhl Torkel Knutssonsgatan a blížil se k siluetě autobusu.

Padesát metrů.

Čtyřicet.

Třicet.

*

„Haló, tady Nina Brandtová!“

„Ahoj, Nino, počkej chvilku…“

Odložila telefon, vstala od psacího stolu a zavřela dveře kanceláře.

„Tak, už můžeš mluvit.“

„Je všechno v pořádku, Rebecco?“

„Naprosto v pohodě,“ zalhala. „Jenom toho teď mám moc…“

„Takže už se ti zastesklo po policii?“

Vymáčkla ze sebe smích.

„Néé, to zrovna ne… Zjistila jsi něco?“ dodala rychle, aby Nina nestihla pokračovat.

„Ani ne…“

Rebecca neslyšně vydechla.

„Ten revolver je v systému úplně neznámý. Nikdy nebyl hlášen jako ukradený a není evidován v souvislosti s žádným trestným činem.“

„Fajn, dobře.“

„Ale stejně by si ho můj kontakt u techniků rád vzal na zkušební střelbu.“

„Aha, a proč?“

„Protože je to ráže 38, vyrobená před rokem 1986…“

„Co…?“

„Ale no tak, Rebecco, teoreticky je ten revolver potenciální palmovka…“

„Teď nechápu, Nino…“

„Zbraň, kterou byl zabit Olof Palme.“

Chvíli bylo ticho, než Rebecca tuhle informaci zpracovala.

„Ale jeho vrah použil Magnum 357? To přece říkal v televizi Holmér…?“

Za ta léta viděla ten obrázek nejméně stokrát. Krajského policejního náčelníka a vrchního vyšetřovatele vraždy, jak na tiskové konferenci přesvědčeně mává dvěma silnými revolvery.

„No jo, Holmérovi se bohužel podařilo ledacos zvorat, včetně zbraně. Ono je to takhle, Rebecco: Ráže 38 a 357 mají stejný průměr náboje, liší se jen jeho délka. Z některých typů osmatřicítek se klidně dá střílet náboji ráže 357, a právě proto by si technici hrozně rádi zkušebně vystřelili ze všech starých zbraní, které odpovídají profilu palmovky. Můj kamarád z technického oddělení by si ji mohl vzít příští týden…“

„Jo, tak dobře… Hele, já ti pak zavolám, Nino, někdo mě tu shání… Mockrát děkuju za pomoc,“ dodala. „Ozvu se příští týden, zajdeme na oběd…“

Ukončila hovor, položila mobil na psací stůl a pomalu se zaklonila. Po chvíli otevřela zásuvku a vytáhla pár papírů. Po návštěvě bankovního trezoru jí kousky skládanky dlouho nezapadaly do sebe.

Dokud jí nepřišla kopie smlouvy o pronájmu.

Byla si naprosto jistá, že schránka patří Henkemu. Ale pletla se. Byla zřízena roku 1986 a její i Henkeho jméno stálo až dole, na řádku další osoby s právem přístupu k bezpečnostní schránce.

Jinými slovy, Henke ví o schránce stejně málo jako ona.

Upomínku o nezaplaceném poplatku nejspíš dostali oba, rozdíl je jen v tom, že jeho poštu zabavili, než si ji stihl přečíst. Takže ty tajnosti neuložil do schránky Henke, ale člověk, jehož jméno stálo v kolonce majitel. Člověk, který vlastnil svazek klíčů předtím, než ho zdědil Henke.

Erland Wilhelm Pettersson.

Jejich táta.

*

Když mu zbývalo dvacet metrů, hodil autobus blinkr.

Dal do toho všechno.

Autobus vyjel ze zastávky.

Ještě deset metrů.

Osm.

Pět.

Vzdálenost se přestala zkracovat.

A začala pomalu narůstat, jak autobus nabral rychlost z kopce směrem na Slussen.

Do prdele!

Zkroutil se mu žaludek, ucítil první nával zvratků a polkl ho. Nutil nohy, aby pokračovaly vpřed…

Hranatá silueta autobusu se stále zmenšovala.

Druhý nával se mu dostal skoro až do pusy.

Autobus zmizel z dohledu.

Ale teď už to nemohl vzdát.

Třetí nával už nezadržel, musel honem zpomalit, aby si nepoblil tenisky.

Uběhla nejméně minuta a autobus mezitím zastavil na Slussenu, což znamená, že už ho nemůže dohonit. Touhle dobou už určitě míří po nábřeží Skeppsbron do centra.

Musí to zkrátka risknout.

Minule se Ermanův look-alike objevil v metru, co když teď jede taky tam?

S trochou štěstí by ho mohl doběhnout u dveří do vestibulu.

Stačí mu jen několikavteřinový kontakt zblízka…

Zabočil doprava do Götgatan a přinutil ztuhlé nohy oběhnout pravý roh Městského muzea.

Žaludek signalizoval, že je připraven k další salvě, ale v tu chvíli se před ním otevřelo náměstí Ryssg?rden a HP se prudce zastavil. Vykašlal žmolek hořkých zvratků a vyplivl ho koutkem úst. V plicích ho pálilo, srdce mu bušilo v hrudi tak silně, že mimoděk mhouřil oči bolestí, ale přitom nespouštěl pohled z náměstí. Někde mezi všemi těmi lidmi je on.

Nebo by aspoň měl být.

Anebo taky…

Ne…

Sakra!

Pulz se mu pomalu zklidňoval a žaludeční křeče ustávaly.

Udělal ještě pár kroků přes náměstí. Po chlápkovi pořád ani vidu. Buď už sešel do metra, anebo jel autobusem dál do centra.

Zase ten jeho blbej pech!

Adrenalinový rauš odezníval a najednou se mu udělalo mdlo. Opřel se rukama o kolena, vychrchlal další blitku a vyplivl ji na dlažbu.

„Póvl špinavej,“ sykl někdo napravo od něj, ale HP se o to nestaral.

Kočičí hlavy se pod ním pomalu točily proti směru hodinových ručiček, pot mu crčel po zádech, smáčel okraj kalhot a vymazával z trička poslední světlá místa.

Sklonil hlavu ještě níže nad kolena, aby si ji prokrvil. Takhle pár minut stál a dával se dohromady.

Když se země přestala točit, narovnal se, zhluboka se nadechl a otočil se.

A vtom ho uviděl. V prosklené kleci výtahu, osm, možná deset metrů daleko. Bílá košile, kalhoty od obleku, světlá kravata ležérně přehozená přes rameno.

I když byl tenhle chlap jinak oblečený, i když byl hladce oholený, mnohem štíhlejší a vypadal naprosto normálně, pekelně se podobal Ermanovi.

Přímo nechutně se mu podobal…

HP se k němu musel dostat ještě blíž, získat úplnou jistotu.

Udělal pár vrávoravých kroků, pak ještě pár, a vtom se kabina výtahu rozjela dolů. Zrychlil, nutil nohy k poslušnosti.

Země pohltila mužova chodidla, pak stehna, trup, a těsně předtím, než pod úroveň ulice zmizela i hlava, zachytil HP jeho pohled.

Tyvole…

*

Proč měl táta hergot tajnou bankovní schránku s falešnými pasy, tisíci dolarů v hotovosti a revolverem těžkého kalibru?

Kdyby byla ve špionážním románu, zněla by odpověď jasně, jenže tady šlo krucinál o jejího tátu. Obyčejného švéďáka s obyčejným zaměstnáním, bytem v Bagarmossenu, ženou a dvěma dětmi.

Celkem tu bylo pět pasů, rozložila je na stůl před sebe.

Kromě jihoafrického ještě švýcarský, kanadský, belgický a jugoslávský. Všechny obsahovaly zahraniční vstupní razítka, převážně z USA, ale i z dalších zemí. Na předposlední stránce kanadského pasu navíc našla starou černobílou fotografii, která se skoro přilepila mezi stránky. Třicítka mladíků v uniformách na ní pózovala okolo obrněného transportéru. UN, stálo velkými bílými písmeny na jeho otočné věži.

U modrých baretů, Kypr 1964, napsal někdo na zadní stranu starodávným zdobným rukopisem, který jí tolik připomínal tátu, až jí poskočilo srdce.

Fotka nebyla právě nejostřejší a mnoho obličejů se dalo jen taktak rozeznat. Ale jeden z mužů, který dřepěl v přední řadě, měl dobře známé rysy kolem nosu a očí. Její táta byl voják OSN? Proč se o tom nikdy nezmínil?

Věděla, že v mládí býval záložním důstojníkem, tak se taky seznámil se strýčkem Tagem, a společné srazy byly jednou z mála věcí, z nichž míval radost. Ale že by táta sloužil v zahraničí a nikdy o tom neprohodil ani slovo, to jí připadalo divné. Sice to nebyl zrovna mnohomluvný typ, ale přece by měl aspoň nějaké ty vlaječky, diplomy a jiné suvenýry, jimiž si plní kanceláře její kolegové, kteří sloužili u OSN.

Několikrát si v duchu prošla svůj domov z dětských let, ale na žádné takové předměty se nepamatovala. V podstatě doma neměli jinou výzdobu než máminu sbírku loutek španělských toreadorů, a z té hrstky věcí, které po sobě táta zanechal, Rebecca taky moc stop nevyčetla. Až na košile, obleky, pár těžkých kusů nábytku a otřískaný psací stroj by se veškerá jeho pozůstalost vešla do igelitky ze sámošky.

Teorii, že revolver je tátova stará služební zbraň, musela taky víceméně opustit. Záložní důstojníci v padesátých a šedesátých letech fasovali pistoli, pokud věděla, a ne revolver, a navíc by se armáda ozvala, kdyby jí chyběla zbraň. Nic z toho, co v bankovní schránce našla, jí pořádně nedávalo smysl, a existoval vlastně jen jediný člověk, který byl schopen jí to vysvětlit.

Přisunula si klávesnici, nalogovala se na hotmail a otevřela novou zprávu.

Pro: tage.sammer@hotmail.com

Od: rebecca.normen@hotmail.com

Předmět: Služba v OSN Milý strýčku Tage,

doufám, že se máš dobře.

Nedávno se mi dostaly do ruky jisté věci, které táta přechovával v bankovní schránce. Mezi nimi jsem našla fotku z mise OSN na Kypru v roce 1964.

Vůbec jsem nevěděla, že táta byl voják OSN. Nemohl bys mi o tom povědět něco víc?

Klidně mi zavolej!

Srdečně zdraví

Rebecca

*

Sprintoval k výtahu, ale pak mu došlo, že ten sjíždí do Městského muzea, a tak zamířil k velkému kamennému schodišti o pár metrů dál.

Bral schody po dvou, odstrkoval rodinky s dětmi a řítil se ke vchodu. Sice měl velkou ztrátu, ale od výtahu vedla ke vstupu do muzea dlouhá prosklená chodba. Tou tam ten chlápek ani náhodou nedojde dřív než on.

Dveře na fotobuňku se ani nestihly pořádně otevřít, a už vpadl dovnitř.

Přesně jak si myslel, je tu dřív.

Párkrát se zhluboka nadechl a pak se pomalu vydal chodbou k lesklým dveřím výtahu.

Zatínal čelisti, cítil, jak se mu krev hrne do očních víček. Každou chvíli se dveře otevřou a on stane tváří v tvář Ermanovi.

Protože ten, koho viděl, byl nabeton Erman!

Oholený, umytý a o pár kilo štíhlejší. Ale stejně to byl stopro on.

Tak teda neuhořel v buši u Fjärdhundry, a zjevně už ho netrápí ani ta alergie na elektřinu, kvůli které se dal na low-tech life.

Což znamená?

To zjistí, jakmile se ty debilní dveře otevřou. Klidně i násilněji, než bude nezbytně nutné…

Otevíral a zavíral pěsti, cítil na jazyku chuť adrenalinu.

Uplynulo deset vteřin.

Dvacet.

Třicet.

Sice je to takový ten pomalý výtah pro invalidy, ale stejně. Už by tu měl být.

Zamáčkl přivolávací tlačítko, rozhlédl se a chvilku zvažoval, jestli nemá vysprintovat zpátky na náměstí.

Ale vtom výtah cinkl a HP z toho málem vyletěl z kůže.

Srdce mu v hrudi metalo salta, zvedl pěsti a připravil se.

Dveře se pomalu rozevřely.

8 | …Doesn’t Mean They Aren’t after You

„Ano, haló.“

„Uctivé dobré odpoledne přeji, nebo snad spíše dobré ráno.“

„Ano, tady je ráno. Dobře, že voláte, je všechno připraveno?“

„Více či méně…“

„Jak to myslíte? Copak jste…“

„Neznepokojujte se, všechno do sebe zdárně zapadá.“

„To doufám, neúspěch nepřichází v úvahu…“

„Ano, to si uvědomuji…“

*

„Milá Rebecco, jak rád tě vidím!“

„Ahoj, strýčku Tage, nápodobně…“

Přišla na schůzku o deset minut dříve, ale on už tu samozřejmě byl.

„Myslela jsem, že jsi v cizině, kdy ses vrátil?“ Naklonila se nad kavárenský stolek a políbila starého pána na tvář.

Voněl pořád stejně. Holicí mýdlo, kolínská, doutník a ještě něco dobře známého. Něco příjemného…

„Ale, asi před několika týdny, dáš si něco? Kávu, čaj? Ne, jsem to ale hlupák… Slečno!“

Mávl na servírku.

„Jedno cappuccino, nejlépe s mlékem bez laktózy, je-li to možné.“

Usmál se na Rebeccu a té pár vteřin trvalo, než byla schopná jeho úsměv opětovat.

On si její reakce patrně všiml.

„Omlouvám se, že jsem se neozval dříve, milá Rebecco, ale od návratu mám diář zcela plný… Máme nyní hektické období, ale to víš jistě stejně dobře jako já.“

Znovu se usmál a usrkl kávy.

„Jasně,“ zamumlala. „Samozřejmě,“ dodala pevnějším hlasem.

Servírka přinesla cappuccino a Rebecca si rychle lokla.

„Tak jak se ti vede v novém zaměstnání, Rebecco? Umím si představit, že po práci u Säpo je to trochu rozdíl…“

„Díky, dobře, jen máme spoustu problémů se zařizováním. Výstroj, personál, různé licence a podobně. Papírování zabírá víc času, než jsem čekala.“

„Mlýny švédské byrokracie melou pomalu…“

„Dá se to tak říct!“ Tentokrát bylo lehčí jeho úsměv opětovat.

„Předpokládám, že jste zažádali o povolení nosit ve službě zbraň. To nebývá pro soukromý subjekt lehké získat. Stát se drží svého monopolu na násilí zuby nehty…“

Otevřela ústa, aby něco řekla, ale hned je zase zavřela. Raději jen přikývla. Vlastně by ji to nemělo překvapovat. Už v dobách, kdy dělala u Säpo, věděl strýček Tage vždycky téměř přesně, čím se zabývala, a pouhý odchod na jiné místo na tom nic nezměnil. Při pomyšlení, že na ni dohlíží, z ní dočista vyprchalo původní zklamání.

„Možná bych ti uměl pomoci. Jak víš, mám stále ještě řadu kontaktů…“

„Díky, to by bylo skvělé!“

Dobře si pamatovala, jak jí jeho kontakty pomohly loni v zimě. Jak ji zprostil podezření z hrubého porušení služební povinnosti a zachránil ji před vyhazovem. Správně by ho neměla využívat kvůli takové prkotině, ale jednak se nabídl vlastně sám, a jednak jí žádost o zbrojní licenci už dvakrát zamítli.

Její tým nadával čím dál hlasitěji a bylo jen otázkou času, kdy se jeho remcání donese až k vedení. Což rozhodně nepotřebovala…

„Pokud by tě to moc neobtěžovalo…?“ dodala.

„Vůbec ne, v pondělí zatelefonuji jistým lidem. Nic nezaručuji, ale udělám, co budu moci. Od čeho jsou přátelé, ne-li aby si pomáhali…“

„Díky moc, opravdu si toho vážím, strýčku Tage.“

Postavil šálek a opatrně ho odsunul stranou.

„A teď k tvé otázce. Jak jsem říkal, nechtěl jsem tuto záležitost rozebírat e-mailem. Jisté věci se nejlépe říkají z očí do očí…“

Přikývla.

„Rád ti povyprávím o své společné minulosti s tvým otcem, ale nejprve je řada na mně, abych tě poprosil o drobnou laskavost…“

„Cokoli, strýčku Tage, to přece víš…“

„Dobře.“

Ztišil hlas a naklonil se nad stolek.

„Psala jsi něco o bankovní schránce, která patřila tvému otci, a o starých fotografiích?“

„Ano, přesně tak…“

Naklonil se k ní ještě blíž.

„Chci, abys mi přesně popsala, co jsi tam našla, Rebecco. Je důležité, abys nic nevynechala!“

Ten náhlý ostrý tón ji překvapil, maličko se odtáhla.

„Nějaké papíry,“ řekla a přejela prstem po šálku kávy.

„Jakého druhu, Rebecco?“ Provrtával se pohledem až do jejího nitra, musela se přehnaně pomalu napít kávy, aby měla záminku se na něj nedívat. Tage Sammer patřil k tátovým nejstarším přátelům, důvěřovala mu. Ale přesto zničehonic zaváhala.

„Chápu, že je to možná citlivé, koneckonců jde o tvého otce.“

Jeho tón byl nyní mírnější, důvěrnější.

„Trochu ti pomohu, milá Rebecco…“

Rychle se ohlédl na sousední stůl a promluvil ještě tišším hlasem: „Nejsou ty papíry, které jsi našla, náhodou pasy – zahraniční pasy s fotografiemi tvého otce?“

Ještě chvíli váhala a pak pomalu přikývla.

„Rozumím…“ pronesl, tentokrát téměř smutně.

Pár vteřin mlčeli, zdálo se, že strýček Tage přemýšlí.

„Bankovní schránka je vlastně taková bublina, napadlo tě to někdy, Rebecco? Venku jde život dál, věci se mění, ale uvnitř se zastavil čas. Tak je tomu i s životem. Vytváříme si vlastní realitu, malé sféry, v nichž se domníváme, že máme kontrolu nad děním. Ten pocit kontroly je však ve skutečnosti jen iluzí a ona sféra jakousi bublinou. Všechny bubliny jsou však odsouzeny k tomu, aby dříve či později praskly, není-liž pravda?“

Potřásl hlavou.

„To, co ti teď povím, si musíš nechat pro sebe, slib mi to, Rebecco!“ pokračoval pak.

Přikývla.

„Nesmíš to prozradit nikomu, ani svému bratrovi. Jak víš, Henrik není schopen zachovat tajemství tak jako ty, a kdyby se to, co ti chci říci, dostalo ven, mělo by to následky, závažné následky. Rozumíš?“

„Samozřejmě, strýčku Tage, můžeš se na mě spolehnout.“

„Ano, vždyť já vím, Rebecco. Podobáš se svému otci víc, než tušíš…“

Křivě se na ni usmál a Rebecce párkrát poskočilo srdce.

„Všechno to začalo roku 1964 v malé vesničce na severu Kypru. Byl jsem velitelem roty a tvůj otec jedním z mých čtyř podřízených velitelů čet. Znali jsme se už z vojenské akademie a dobře jsme spolu vycházeli. Erland možná nebyl od přírody vůdčí typ, ale vynahrazoval to tím, že byl vždy pečlivě připraven na všechny myslitelné scénáře. Kromě toho byl spolehlivý a loajální, což jsou vlastnosti, které se dnes vyskytují čím dál vzácněji…“

Opatrně otočil kávovým šálkem.

„Jednou nás poslali chránit tureckokyperskou vesnici, kterou neustále ostřelovaly početnější a mnohem lépe vyzbrojené řeckokyperské jednotky.

Naše přítomnost bohužel boje nezastavila, byli jsme přinuceni zkáze vesnice jen přihlížet. Tvůj otec a někteří jeho kolegové se velice těžko smiřovali s faktem, že nemáme mandát zasáhnout ve prospěch slabší strany. Erland byl velmi zásadový muž…“

Rebecca přikývla.

„Ve svém rozhořčení se poněkud nešťastně rozhodli vzít několik našich transportérů v barvách OSN, naložit je těžkými kulomety a několika bednami munice a odvézt je kyperským Turkům. Chtěli tak vyrovnat nepoměr sil, alespoň trochu. V žádném případě nešlo o vyjádření politického stanoviska, a i kdyby se jim tehdy ta dodávka podařila, pochybuji, že by to nakonec dopadlo jinak…“

Pomalu zavrtěl hlavou.

„V každém případě narazili na řeckokyperský zátaras a nastal ohromný průšvih… Bylo z toho velké vyšetřování, tvůj otec a jeho kolegové byli ihned postaveni mimo službu a celý švédský kontingent vojsk OSN byl téměř okamžitě převelen na jih ostrova. Erland to vše nesl velmi těžce. Bral to tak, že svým jednáním pouze chránil slabší stranu, přesně jak zněl náš úkol. Nemohu tvrdit, že jsem ho nechápal, nicméně pravidla hovořila naprosto jasně a on je nejen porušil, ale navíc i otřásl důvěrou v zásah OSN jako takový.“

„A co bylo dál?“

Strýček Tage pokrčil rameny.

„Okamžité propuštění z OSN i švédské armády. Jakožto jeho nejbližší velitel jsem se toho musel účastnit a podepsat papíry. Byl to smutný den, velmi smutný…“

Na chvíli se odmlčel a jen dál přejížděl prstem po prázdném šálku.

„Víš, Rebecco, tvému otci se velice líbilo, že byl důstojníkem, součástí něčeho většího, obklopen sobě podobnými. Těšil se na dlouhou a úspěšnou kariéru u armády. Když mu to vše zničehonic upřeli, tak…“

„Zahořkl…“

Strýček Tage vzhlédl.

„Změnil se, vyjádřil bych to já, ale máš samozřejmě úplnou pravdu. Erland pak už nikdy nebyl sám sebou…“

*

Prázdnej!

Ten posranej výtah byl normálně prázdnej! HP ještě pořád nechápal, jak se to stalo.

Nebyl ve výtahu, nebyl v chodbě ani u vchodu. Tak kam se sakra ten týpek poděl? Přece si kurva nestřihnul Davida Copperfielda a nevypařil se?

Ale nakonec mu došlo, o co tady běží. Ti hajzlové mu blbnou hlavu! Nejenže ho hlídají na každém kroku a odposlouchávají ho přes zeď, ale navíc s ním provádějí psychologické žertíky. Vplížili se mu do bytu, když nebyl doma, a nastražili tam telefon s tou zprávou. Donutili ho honit ducha přes půl Södermalmu.

Ale jeho tak snadno nezlomí! Začal si na noc stavět před dveře nábytek. Když někdy zřídka přece jen šel ven, vždycky natáhl přes dveře vlas, aby viděl, jestli u něj nebyli. Ale nejradši ven vůbec nechodil.

V obýváku měl celou podlahu posetou krabicemi od pizzy a různými novinami. V podstatě vybrakoval z regálů trafiky všechno, co se dá číst, a všechna ta znamení se zkrátka nedala vyložit špatně. Podivností je jako much: počítačové systémy se nevysvětlitelně hroutí, znemožňují doktorům předepisovat recepty, spouštějí závory v tunelu na Södermalmské spojce nebo zhasínají osvětlení přistávacích ploch na Arlandě. Lidé si chodí pro cigarety a domů už se nevracejí. Věci jen tak mizí – jako třeba ta vlajka na Kastellholmenu, která má vlát v době míru. Včera ráno byla zkrátka pryč a telefonní ústřednu armády zahltili všichni stockholmští důchodci. Sranda, myslely si noviny. Nevinný žertík před svatbou princezny…

Jenže svět švéďáků jako obvykle nic nechápal.

Není vlajka – není mír.

Takže válka!

Jestli chtějí válku, tak ji teda sakra budou mít! BIG TIME!!

Vstal z podlahy, zatahal se za vousy a odpochodoval k ledničce. Je čas na inventuru zásob: čtyři nízkoalkoholická piva, šest mražených pirohů, půl tuby kaviárové pasty.

První police v kredenci obohatila jeho zdroje o tři plátky knäckebrotu a konzervu párků. V druhé ležela spousta rolí stříbrné lepicí pásky. Konkrétně šestnáct. HP rychle počítal na prstech. Ještě aspoň tři dny, možná čtyři, než bude muset ven.

Výborně!

Má tady práci, things to do…

*

„A co s tím mají společného ty pasy?“

Strýček Tage se zhluboka nadechl a pomalu vyfoukl vzduch. „To, co jsem ti vyprávěl dosud, vlastně není žádné tajemství. Všechno se to dá najít na internetu nebo v různých knihách o historii OSN. Ale od nynějška je vše, co ti řeknu, přísně důvěrné, rozumíš?“

Přikývla.

„Po misi na Kypru jsem pokračoval ve vojenské kariéře. Zuřila studená válka a švédská armáda byla mnohem větším a důležitějším aktérem než dnes. S Erlandem jsme zůstali v kontaktu, převážně z mé iniciativy, protože jsem si částečně kladl za vinu, k čemu došlo. Byl jsem jeho přítel a velitel, ale přesto jsem mu nedovedl pomoci. Jak však má kariéra v armádě postupovala, začal jsem si uvědomovat, že loajálních a rozhodných mužů, jako je Erland, je vždy zapotřebí. Začal jsem ho najímat na drobnější… konzultace, dalo by se to snad nazvat. Mimochodem, nedáš si ještě něco k pití? Třeba minerálku?“

Mávl na servírku, objednal dvě perlivé a ihned je dostal na stůl.

„A co ty konzultace obnášely?“ zeptala se Rebecca, když se napila.

„Bohužel nemohu zabíhat do podrobností…“

„Chceš říct, že byl něco jako špion?“

„Ne, ne, to vůbec ne.“

Rozhodil rukama.

„Nic takového, šlo zejména o úkoly kurýra. O výměnu jistých služeb a informací, ale víc bohužel prozradit nemohu… Stále ještě to podléhá utajení.“

„Ale potřeboval falešné pasy…“

„Chápu, že to zní poněkud divně, ale musíš si uvědomit, že panovala zcela jiná doba. Studená válka byla v plném proudu a Švédsko leželo přímo mezi oběma supervelmocemi. Jistě si vzpomínáš, jak Sověti sestřelili nad Baltem švédský letoun DC-3 a pak i hydroplán Catalina, který pátral po přeživších. I ty nejnevinnější záležitosti si mohl nepřítel špatně vyložit, takže bylo potřeba se chránit všemi dostupnými prostředky, tím spíše poté, co Erland založil rodinu…“

„A-ale táta měl přece práci, pracoval jako obchodní cestující u, u…“

Marně pátrala v paměti, jak se ta firma jmenovala – něco na T, tím si byla skoro úplně jistá… Strýček Tage jí dal pár vteřin na přemýšlení.

„Divil bych se, kdyby někdo z vás o Erlandově práci věděl nějak mnoho… Jestli vám kdy něco vyprávěl, pak jen všeobecně a bez podrobností. Jen tolik, aby to vysvětlilo jeho nepřítomnost a dlouhé cesty do zahraničí…?“

Rebecca zvedla láhev, aby si dolila do sklenice, ale v pravé ruce jí náhle zaškubalo a vylila minerálku na stůl. Co nejdiskrétněji utřela loužičku ubrousky.

Kdyby jí někdo ještě před pár dny tvrdil, že její táta ani zdaleka nebyl docela obyčejným daňovým poplatníkem, vysmála by se mu do obličeje. Ale to bylo předtím, než otevřela jeho bankovní schránku…

„Chápu, že ti toto vše musí připadat poněkud… neskutečné, Rebecco.“

Naklonil se k ní a vzal ji za ruku.

„Věř mi, byl bych mnohem raději, kdybych ti to vyprávět nemusel…“

Pozorně si ho měřila, hledala známky toho, že svá slova nemínil vážně. Ale on působil naprosto upřímně.

„T-tak co uděláme teď…?“ vypravila ze sebe. „S těmi věcmi ve schránce,“ upřesnila a položila pravici do klína, aby se jí přestala třást.

„Předáš je mně. Postarám se, aby všechno zmizelo. Pasy, bankovní schránka i veškeré dokumenty, které spojují ony předměty s tvým otcem. Stačí, abys mi dala všechny klíče a kódy, které jsou zapotřebí, a máš po starostech.“

Rebecca bezděky strnula.

„Samozřejmě se postarám, aby na památku tvého otce nepadl žádný stín…“ Vlídně se usmál, Rebecca vyčkávala a přemýšlela.

„Nejsem si tak docela jistá, že bych to tak chtěla, strýčku Tage,“ řekla nakonec. „Všechno odevzdat…“

Zamračil se a dlouze se na ni zadíval.

Pak pomalu přitáhl ruku k tělu a narovnal se.

„A pročpak bys to tak nechtěla, Rebecco? To by mě zajímalo.“

Jeho obličej se náhle změnil, ztvrdl.

Ještě chvíli se na ni díval, oči se mu zúžily a ústa se proměnila v čárku.

„V té schránce bylo ještě něco, že ano? Kromě pasů a té fotografie…“

Nehnula ani brvou, ale on přesto přikývl, jako by jeho výrok nějak potvrdila.

„Našla jsi ještě něco jiného, mnohem znepokojivějšího…“

Ruka se jí na klíně dál třásla, srdce se jí rozbušilo rychleji, musela se ovládat, aby se neprozradila ani nepatrným mikrovýrazem.

Strýček Tage na ni dál hleděl, ale tentokrát neuhnula pohledem, jen mírně sklonila hlavu a dál udržovala oční kontakt.

Pět vteřin.

Deset…

„No tak dobře,“ povzdechl si nakonec a rozhodil rukama. „Ten příběh má ještě jednu část. Do poslední chvíle jsem doufal, že ti ji nebudu muset povědět… Pracovali jsme na zvláštním… projektu, dalo by se říct,“ pokračoval. „Na poměrně kontroverzním, takže jsme si museli počínat krajně opatrně. Právě proto jsme nevyužívali vlastní personál, ale nabírali externisty, jako byl tvůj otec. Lidi bez formálních vazeb na projekt, kteří by však byli neochvějně loajální…“

„A kterých byste se mohli snadno zbavit, kdyby se něco zvrtlo…?“

„To zní snad přece jen poněkud cynicky…“

„Ale je to pravda, nebo ne?“

Pokrčil rameny.

„Tvůj otec byl s pravidly hry obeznámen. Věděl, jak se věci mají. Ať tak či onak, náš projekt měl mnoho let nejvyšší prioritu, měli jsme v podstatě neomezené zdroje. Ale pak se najednou všechno změnilo, přišli jsme o politickou podporu a drasticky nám snížili rozpočet. Ale přesto jsme pokračovali v práci, jen poněkud diskrétnějším způsobem. Všichni, kdo se na projektu podíleli, byli přesvědčeni, že má zásadní význam pro bezpečnost státu. Kromě toho nám zachovala podporu část dlouholetých sponzorů, takže jsme mohli pokračovat ještě dlouho do osmdesátých let. Ale nakonec nás zradil i jeden z nejstarších přátel, který nás kdysi podporoval ze všech nejvíce. Naši malou jednotku nadobro zrušili, prostory uzavřeli a zbývající personál přeřadili jinam. Z těchto důvodů jsem se rozhodl úplně odejít z armády. Od té doby pracuji v soukromém sektoru…“

„A co táta? Co se stalo s ním?“

„Tvůj otec nebyl nikdy formálně zaměstnaný, neměl smlouvu, nikdo mu nic nedlužil…“

Potřásl hlavou.

„Nebylo to správné, vzhledem k tomu, jak oddaně sloužil naší věci… Samozřejmě nebyl jediný, kdo se bez jediného slova díků ocitl na dlažbě. Ale obávám se, že Erland to nesl nejhůře. Už podruhé ho vyhodili, vyloučili z kolektivu…“

Odmlčel se a dopil minerálku.

„Kdy to bylo, v kterém roce?“

„Na konci osmdesátých let, mohlo ti být asi jedenáct, dvanáct let…“

Rebecca se zhluboka nadechla a pomalu vyfoukla vzduch. Pravá ruka se jí konečně uklidnila natolik, že se odvážila ji znovu zvednout nad stůl.

„Pamatuješ si z té doby něco, Rebecco?“

„Ne… ehm,“ zadrhl se jí hlas a odkašlala si. „Ani moc ne.“

Ale nebyla to tak docela pravda. Něco si pamatovala dobře. Až moc dobře.

*

Vzbudil se, až když už byl skoro večer, na čemž vlastně nebylo nic divného. Do postele se dostal až ve čtyři.

Dlouho dřepěl u té debilní zdi a poslouchal, snažil se zachytit sebemenší detail z hovoru, který se ze sousedního bytu ozýval. Za celé hodiny nezřetelného mumlání rozeznal jen pár jednotlivých slov.

Notes už měl plný toho, co si myslel, že slyšel, ale o moc chytřejší z toho nebyl.

Několikrát zazněla slova luteránský, labyrint a pan učitel, ale stejně jako všechna ostatní slova se ani tato nedala zařadit do žádného kontextu.

Zvedl se do sedu a poškrábal se ve vousech, pak v podpaží a na šourku. Z popelníku na nočním stolku vylovil jeden z delších vajglů a sáhl pro zapalovač. Situace se mu vymykala z rukou. Neměl plán, neměl se vůbec jak bránit, za krk mu funěli poldové a navíc byl pod neustálým dohledem.

S Beccou nemluvil už celé týdny, možná i měsíce, což ale bylo vlastně dobře. Dokud se od ní bude držet dál, měla by být v bezpečí. Problém byl jenom v tom, že je tak příšerně sám!

Zkoušel sehnat Mangeho, jenže ten zatracenej koberečkář mu nebral telefon a krámek s počítači měl zatlučený už od zimy, kdy mu zabásli brigádníky. Možná by mohl zajet do Farsty a zazvonit u něj doma, ale to se mu zdálo jako příliš velký projekt. Nechtěl chodit z bytu, a navíc neměl chuť narazit na Mangeho nehorázně drahou polovičku, babiznu Betul…

V kredenci našel starou krabičku sirek a po určitých obtížích vajgl zapálil.

Cígo mu okamžitě vylepšilo náladu.

Měl by mít hlad jako prase, od poslední mikrovlnné mňamky už uběhla spousta hodin. Ale stejně vůbec neměl chuť k jídlu.

Jakmile žuchl na pohovku, rozezvonil se mu v ložnici telefon. Chvilku uvažoval, že se na to vysere a nezvedne to.

Ale ať už mu volal kdokoliv, asi s ním fakt hodně chtěl mluvit, protože telefon zvonil dál.

Tipnul si, že je to Becca, a nálada se mu zlepšila ještě víc. Rozhodl se pro jednou porušit svoje zásady a vzít to, jenom na chviličku, aby slyšel její hlas. To přece nemůže ničemu uškodit.

S námahou se zvedl z pohovky a odkulhal zpátky do ložnice. Zhruba v půli cesty mu došlo, co tady nesedí. Melodie byla správná, jenže svou nokii vypnul, hned jak ho fízlové pustili, vyndal z ní baterku a schoval ji do kredence.

Takže tenhle telefon zvonit nemůže.

Zrychlil a prudce zabočil do ložnice.

Vyzvánění hrálo dál, melodie změnila styl a byla najednou hlasitější, ostřejší. Řezala ho do bubínků jako žiletka. Pár vteřin trvalo, než lokalizoval její zdroj. V hromadě novin na nočním stolku, jen pár centimetrů od popelníku, ve kterém se před chvílí hrabal. Shodil všechno na podlahu. Viděl, jak na dřevěné parkety vyklouzl stříbrný telefon a zajel pod postel. Na vteřinku se mu málem zastavilo srdce.

Ten telefon byl mrtvý, vypnutý – tím si byl naprosto jistý!

Dokonce se ho nedávno pokoušel rozchodit, jen aby se o tom přesvědčil. Proč ho krucifix nezničil, proč toho hajzla nerozmlátil kladivem a nevyhodil střepy do popelnice?

Displej zablikal, telefon zavibroval a pohnul se, jako by byl živou bytostí, která číhá pod postelí.

HP naskočila husí kůže. Mobil už opsal půlkruh kolem své osy, nedokázal z něj spustit oči.

Samozřejmě to neměl zvedat, měl nejmíň tisíc logických důvodů to nedělat.

ŠPATNĚ, deset tisíc!

Ale stejně si klekl a pomalu se natáhl pod postel. Marně se snažil zastavit třas v ruce. Prsty se otřel o povrch hranatého kovového tělesa a zvolna ho uchopil…

„Haló,“ zakrákal.

Ve sluchátku bylo ticho, HP už si myslel, že ten člověk mezitím zavěsil.

Ale pak uslyšel hudbu, vzdálenou melodii, a vší silou přitiskl telefon k uchu, aby ji zachytil. Varhany, jako v kostele.

Chvíli mu trvalo, než pochopil, co to poslouchá.

Svatební pochod.

9 | Guns, Guards and Gates…

Pořád ještě nevěděla, čemu má věřit. Příběh strýčka Tageho zněl samozřejmě naprosto neuvěřitelně, a kdyby jí ho vyprávěl někdo jiný, okamžitě by ho pustila z hlavy jako bohapusté žvásty.

Jenže za dané situace pro ni byla jeho historka jediným vysvětlením. A v mnoha ohledech dokonalým. Vysvětlovala jak fotku, tak falešné pasy, a vrhala trochu světla i na jiné věci, především na zahořklost, která tátu sžírala zevnitř a postupně ho proměnila v jiného člověka, kterého bylo čím dál těžší mít ráda. Opravdu se o to snažila. Dělala, co mohla, aby mu byla po vůli, hledala sebemenší známky uznání. Toužila po nich…

Ale v příběhu pořád bylo až příliš mnoho děr. Podle strýčka Tageho propustili tátu v polovině osmdesátých let. Ale pokud Rebecca věděla, pracoval dál, ještě deset let potom jezdil na služební cesty, dokud se nevrátil ze Španělska v rakvi.

Na to se strýčka Tageho nezeptala, detaily ohledně tátovy smrti nerozebírala a navzdory jeho nátlaku neprozradila, že našla v bankovní schránce revolver.

Ale čím víc o tom přemýšlela, tím si byla jistější, že strýček Tage už o té zbrani ví. Že se ze všeho nejvíce chce zmocnit právě jí.

Proto také chtěla s dalšími otázkami počkat přinejmenším do té doby, než si jeho vyprávění ověří. Než získá pevnější půdu pod nohama.

Ale kromě toho váhala i proto, že se bála odpovědí.

Nebo že měla i bez toho mozek nacpaný k prasknutí jinými, podstatně důležitějšími problémy. Například těmi podivnými tanečky kolem Henkeho zatčení a blížící se návštěvou Marka Blacka, do níž už zbývaly jen čtyři dny.

Navíc jí pořád nešla z hlavy ta dodávka, která je sledovala. Před chvílí jí přistála v poště odpověď z registru vozidel. Auto na leasing, registrované na nově založenou akciovou společnost ve Västerortu. Základní kámen, a. s. – to je standardní označení, které se používá v případech, kdy zakladatel nezaregistruje žádné jméno firmy. Adresa na P.O. Box, stejně jako u tisíců jiných firem. Celkem vzato jí informace z dopisu moc nepomohly a její podezření ani neposílily, ani nerozptýlily.

Pak už dodávku každopádně neviděla, ke své mírné úlevě.

Zato ji čím dál víc znepokojovalo chvění rukou, zejména pravé. Poté co v kavárně málem upustila láhev minerálky, se jí záchvaty třasu vrátily ještě několikrát. Nejspíš to bylo nevyspáním, přinejmenším to tvrdil její doktor. Anebo by mohlo jít o vedlejší účinky těch nových prášků.

Tělo si bude pár týdnů zvykat, Rebecco, musíte mít trpělivost…

Mickemu nic neřekla, a nikomu jinému vlastně taky ne. Sice měla předepsanou nízkou dávku, ale stejně, antidepresivy se člověk zrovna moc nechlubí.

Když se vracela chodbou zpátky do kanceláře, minula po cestě Mickeho dveře.

Byly zavřené a okénkem po straně viděla jeho záda.

Ráno vstal brzy, jako skoro každý den. Dorazil do práce, ještě než ona vylezla z postele.

Vídali se příliš málo, to si Rebecca dobře uvědomovala, ale tentokrát za to nemohla jen ona. Práci u Sentry vzala proto, aby ho aspoň trošku odškodnila za aférku s Tobbem Lundhem. Aby měli pro sebe víc času.

Myšlenka dobrá…

Vlastně by byla raději, kdyby se pohádali. Kdyby jí vynadal nejrůznějšími výrazy, které by si všechny zasloužila. Kdyby práskl dveřmi a celé týdny s ní nemluvil, dokud by poníženě nepoprosila o odpuštění.

A možná ani potom…

On se k tomu samozřejmě postavil mnohem dospěleji.

Ona udělala chybu, on jí odpouští, tečka, hotovo.

To je mnohem vyzrálejší a rozumnější než ze sebe chrlit výčitky a mlátit dveřmi. Ale zároveň je to tak nepřirozené…

Zavřela za sebou dveře kanceláře a zapnula počítač.

Zatímco najížděla plocha, přistihla se, že pošilhává po zásuvce ve stole.

Pár minut určitě neuškodí, zvlášť když se počítač podle všeho chystá aktualizovat nějaký software…

Otevřela zásuvku a opatrně vyndala fotografii. Rozsvítila lampičku, nasměrovala kužel světla a vytáhla z tašky nově zakoupenou lupu.

Rozlišení nebylo nejlepší a těch padesát let, které uplynuly od pořízení snímku, také kvalitu obrazu zrovna nevylepšilo.

Ale nebylo sporu o tom, že muž uprostřed přední řady, který se jako téměř jediný usmíval jen mírně a neukazoval zuby, opravdu hodně připomíná jejího tátu.

Pořádně si ho pod lupou prohlédla. Stejný špičatý nos, jako má ona, stejné výrazné lícní kosti a černé oči. Ale úplně jistá si být nemohla. Hluboko do čela měl naražený baret, takže proporce jeho obličeje vypadaly tak trochu zmačkaně. Navíc mu pokrývka hlavy zakrývala vlasy, což identifikaci ještě ztěžovalo.

Zaměřila se na ostatní muže okolo obrněného transportéru.

Celkem jich bylo šedesát devět, všem bylo něco přes dvacet a na sobě měli světlé maskáčové uniformy a barety. Jeden muž v zadní řadě se jí také zdál trochu povědomý.

Jeho obličej stínili ti, kdo stáli před ním, takže se nedaly rozpoznat detaily. Ale docela dobře by to mohl být strýček Tage…

Počítač pípl, Rebecca odložila lupu a naťukala své uživatelské jméno a heslo.

Chvilku nato otevřela vyhledávač a zadala pár výrazů.

Pašování zbraní, OSN, Kypr

Přes 50 000 odkazů…

První vedl na švédský archiv vojenské historie a po chvilce hledání našla, co potřebovala:

V prosinci 1963 vypukly boje mezi řeckými a tureckými obyvateli Kypru, což vedlo OSN k rozhodnutí vyslat na ostrov mírové jednotky. Po naléhání ze strany OSN se Švédsko uvolilo zmobilizovat pluk o síle 955 mužů, který byl na jaře 1964 umístěn do obtížného terénu na západě Kypru. Pluk dozíral na rozsáhlé území pomocí 35 stanovišť, doplňovaných hlídkami obrněných vozidel typu KP-bil. Na konci léta se situace vyostřila, švédské jednotky se ocitly mezi oběma znesvářenými stranami a byly nuceny evakuovat turecké civilní obyvatelstvo. Za této situace řeckokyperští vojáci zjistili, že několik jednotlivců ze švédských řad pašuje zbraně kyperským Turkům. Došlo k potrestání viníků, výměně některých velitelů, utužení disciplíny a převelení švédského pluku do oblasti Famagusty.

Rebecca se zaklonila na židli, zhluboka se nadechla a propletla prsty za hlavou. Zatím se to s vyprávěním strýčka Tageho shodovalo. Ale kde zjistit víc podrobností?

Prohlédla si několik dalších vyhledaných odkazů, ale žádný jí nepomohl.

Zkusila změnit zadání, ale výsledek byl tentýž. Zato našla celou řadu knih o švédských misích v OSN a rozhodla se, že si jich pár objedná. Jakmile s tím byla hotová, zaklepal jí někdo na dveře.

„Dále!“

Dovnitř strčil hlavu Kjellgren.

„Zdravím, šéfová, je všechno v pořádku?“

„Hmm, myslíš něco konkrétního?“

„Sanna říkala, že se mnou chceš probrat harmonogram příštího týdne…“

„No jo vlastně, posaď se…“

Ukázala bradou na židli pro návštěvy a smetla fotku i lupu do nejhořejší zásuvky.

Nejvyšší čas ujasnit si priority.

*

Držel telefon v ruce. Cítil v dlani jeho chladný povrch, houpal s ním, jako by ho potěžkával. Už potisící přejel prsty po vystouplých číslech na zadní straně.

1 – 2 – 8

Býval First runner-up, ajatolláh Ejakulát a nejhustší týpek ve Hře. Ještě pořád ho to trochu vzrušovalo, když na to pomyslel. Selektivní paměť je hrozná svině!

Všechno ostatní – jak ho podfoukli, přiměli ho překročit všechny hranice a pak ho zahodili na smetiště – bylo skoro zapomenuto. Možná dokonce odpuštěno… Něco jako když si staří dědkové povídají, kolik švandy zažili na vojně a že ten zlý seržant byl vlastně celkem prima chlap, když se to tak vezme…

Jenže Hra není žádné vojenské cvičení, žádná hra na válku se slepými náboji a polední pauzou na hrachovku a vepřové. Ta je na sto procent for real!

Nemohl popřít, že mu dělá dobře ten telefon držet. Na pár vteřinek si připadat jako část něčeho většího, o co Švéďák Průměrňák v životě nezavadí.

Ale ať je to, jak chce, tenhle úkol vykonat nemůže. Takový on není.

To, co se stalo tenkrát v Bagarmossenu, bylo úplně jiné kafe. Tak trochu sebeobrana, dalo by se říct…

Dag, nebo Becca. Celkem snadná volba…

To, co od něj teď žádá Pořadatel, je něco úplně jiného. Naprosto jednoznačného a přímočarého. Ale on to udělat nemůže.

On není vrah.

Takovýhle ne…

Snaží se s ním manipulovat, to si uvědomoval. Fízlové, ta zpráva na počítači, odposlechy, články v novinách. Telefonáty, svatební pochod.

Všechno je to jeden obří mindfuck, který mu má vymýt mozek. Aby byl poslušný. Aby udělal, co od něj Pořadatel žádá.

Musí si znovu vydobýt iniciativu, získat upper hand… Pomalu položil telefon a přikryl ho novinami. Pak si přinesl malé páčidlo.

*

„Takže jestli už nikdo nemá dotazy, můžeme pro dnešek skončit. V pondělí v 06.00 se sejdeme na poslední rekapitulaci před odjezdem. Jak všichni víte, při téhle akci se na nás bude dívat mnoho očí, což nám dává dobrou příležitost ukázat, čím přispíváme k chodu firmy.“

Souhlasné přikyvování celého týmu, nikdo neměl co dodat.

„Dobře.“ Vstala a okázale si posbírala papíry, což byl startovní signál pro ostatní, aby se začali zvedat. Ruce si vedly perfektně, ani náznak třasu.

Určitě to bylo něco přechodného, jak říkal doktor.

Vyndala telefon a změnila vyzváněcí profil z tichého na normální. Obrazovka se rozblikala a pak zmodrala. Rebecca zamručela a zmáčkla vypínací tlačítko. To už je tenhle týden potřetí, správně by si ho měla nechat spravit ještě před Blackovou návštěvou, ale když si ho nechá zapnutý a nebude se vrtat v nastavení, měl by fungovat. Navíc probíhá veškerá interní komunikace stejně přes vysílačky.

Když se vrátila do své pracovny, ležel na jejím stole dopis. Okamžitě poznala, o co jde, a dychtivě roztrhla obálku.

Rozhodnutí ve věci udělení zbrojní licence společnosti Sentry Security.

Spousta úředničiny a v dolním pravém rohu veliké razítko.

Uděleno

Yes!

Takže to znamená, že teď mají právo nosit ve službě zbraň, stejně jako u Säpo, a že ty pistole, se kterými cvičili na nové sklepní střelnici, konečně smějí vyjít na světlo.

O starost míň, a to o velkou, a tlak na prsou se jí poněkud zmírnil.

Výzbroj je důležitá, beze zbraně je člověk jen bodyguard light – jen o fous výš než fitkové gorily, které odhrnují fanoušky z cesty celebritám a popovým hvězdám. Se zbraní je člověk profík, specialista, který ochrání sebe a svěřenou osobu i v nejkrajnějších případech.

V odůvodnění nestálo ani slovo o tom, proč licenční oddělení změnilo názor, ale to bylo jedno. Ona to stejně věděla.

Telefon se mezitím vzpamatoval, a tak odrolovala seznamem kontaktů až ke správnému jménu.

Díky za pomoc! napsala a zmáčkla Odeslat.

Odpověď přišla už za pár minut.

Není zač, rád jsem pomohl!

Už sis promyslela můj návrh ohledně Tvého nálezu?

S pozdravem S. T.

Začala psát odpověď, ale v půlce se zarazila. Vždyť by přece bylo nejlepší předat všechno strýčkovi Tagemu. Ten je podle všeho schopný ledacos zařídit, a ten revolver ji zneklidňoval víc, než si byla ochotná přiznat. Ale zároveň jí nepřipadalo správné ty věci odevzdávat, dokud se o tátově minulosti nedozví víc.

Smazala svou zprávu a nahradila ji jedinou větou.

Potřebuju ještě čas na rozmyšlenou!

Pak se obrátila k počítači a rozeslala všem dnešní radostnou zprávu.

*

Škvírou mezi závěsy opatrně vykoukl ven. Správně by měl počkat až do večera, jenže švédské letní šero se nedostaví dřív než v jedenáct. Tak dlouho rozhodně čekat nemůže!

Opatrně otevřel vrzající dveře svého bytu a na temném schodišti se zaposlouchal. Odněkud zdola slyšel tlumené zvuky televize, jinak nic.

V ponožkách se přikradl k sousedním dveřím a přitiskl k nim ucho. Ticho jako v hrobě.

Poprvé po několika dnech, což jednoznačně muselo znamenat, že byt je prázdný.

I na špiony ze Stasi čekají doma rodiny.

Přidřepl si a opatrně pootevřel dopisní škvíru. Tma, mnohem hustší tma než na schodech, což znamená, že uvnitř jsou zatažená okna. Páchlo to tu stejně, jako když sem nakukoval předtím. Pilinami. Asi to tam přestavěli fakt z gruntu…

Narovnal se, poodešel ke schodům a pro jistotu se ještě jednou podíval dolů. Pak zastrčil ruku do rukávu mikiny a vytáhl páčidlo.

Šlo to nečekaně snadno. Zaklínit těsně nad zámek, přibouchnout dlaní na místo, a pak už jenom prudce trhnout a pop goes the weasel!

Vlastně se nebylo čemu divit. Tyhle dveře byly na rozdíl od těch jeho ze dřeva, starého dřeva. Za těch padesát, šedesát let materiál pořádně rozeschl a vytvořil mezi dveřmi a rámem dostatek manévrovacího prostoru.

Tiše to zapraskalo a pak tupě cvaklo, jak se otočila západka.

Sezame, otevři se!

Na dveřích nezůstaly skoro žádné stopy.

HP chvíli stál bez hnutí a poslouchal. Až na tu televizi pořád všude ticho, na schodišti i v bytě. Špičkou ponožky opatrně odhrnul pár dřevěných hoblin ke zdi, aby nebyly na dlaždicové podlaze tak nápadné. Pak vylovil z kapsy malou baterku, vlezl do bytu a opatrně za sebou zavřel, jak jen to šlo.

Tady páchly piliny silněji. HP se chvíli hmoždil s baterkou.

Najednou mu hlavou bleskl výjev. On a Becca u ohně, ne, u krbu. Praskaly jiskry a prskaly na cihlovou podlahu… On je honil, snažil se je chytat, než zhasnou. Ona se smála…

Baterka se náhle rozsvítila a HP sebou trhl. Vzpamatuj se sakra, chlape. Memory lane počká.

Zakroužil světlem po malé předsíni s tmavým obložením. Byt se podobal jeho bytu, řešený byl skoro stejně. HP tu určitě byl nejmíň stokrát, když tady bydlel Kozel. Ale teď tu na něj dýchalo podivné neznámo, opatrně našlapoval a mířil kuželem světla na prázdnou podlahu.

Naprosto vymeteno, nikde ani blbá židle nebo zapomenutá stěhovací krabice. Celý byt působil podivně opuštěně, ale přesto se mu rozbušilo srdce rychleji. Přidřepl si a posvítil nad podlahou před sebe, úplně jako kluci z Kriminálky Las Vegas.

V prachu viděl zřetelné stopy nohou. Vyšlapanou autostrádu napříč pokojem, skoro úplně bez odboček. Otočil se a posvítil všemi směry. Stopa vedla od vchodových dveří přes předsíň a obývák do ložnice. HP rozeznal nejméně troje různé boty: dvoje jakési tenisky a třetí trochu hladší, spíš jako polobotky.

Zdálo se, že cílem všech návštěvníků je ložnice, což bylo trochu zvláštní, protože ta ležela od jeho bytu nejdál. Navíc asi prováděli nějakou rekonstrukci právě tam, protože zatím navzdory pachu nezahlédl jedinou pilinu.

Když přišel blíž, spatřil náhle pode dveřmi tlumenou záři. Ztuhl a připravil se na rychlý ústup. Ale pak mu došlo, že tohle světlo je na obyčejnou lampu moc slabé. Navíc bylo červené, takže usoudil, že bude asi z nějakého displeje nebo jiného elektronického udělátka.

Opatrně se připlížil ke dveřím ložnice a přitiskl k nim ucho.

Ticho.

Teď tu páchly piliny tak silně, až ho skoro bolel nos. Navíc pod dřevnatou sladkostí rozeznal ještě jiný, ostřejší pach, který neznal.

Vyčkal pár vteřin.

Pět.

Deset.

Pak vzal za kliku, zhluboka se nadechl a otevřel dveře.

10 | Snake Eyes

Šest zbraní vypálilo tak těsně po sobě, že se rány téměř slily v jednu. Dva výstřely s odstupem jen několika milisekund. Terče hydraulicky zasyčely a odvrátily se.

Rachot prázdných zásobníků o podlahu, pak krátké kovové zařinčení, jak je střelci nahradili novými.

Terče se znovu otočily k nim.

Tentokrát jen jeden výstřel, pak všechny zbraně téměř zároveň cvakly. Ale nikoho z šesti bodyguardů to ani v nejmenším nezaskočilo. Všichni rychle natáhli závěry a zelené slepé náboje, které jim Rebecca podstrčila do rezervních zásobníků, se vysypaly na zem.

Další výstřely, pak odbily hodiny a terče se odvrátily.

„Konec, zastavit palbu, patrony ven,“ zavelela Rebecca a sundala si sluchátka.

Ten drahý ventilační systém funguje perfektně, pomyslela si. Sice právě vypálili za minutu šedesát střel, ale přesto není na střelnici cítit ani závan kouře.

Zmáčkla tlačítko na dálkovém ovládání a terče se otočily dopředu. Šest postav z hnědého kartonu, velkých jako člověk a s lidskými obrysy.

Ale místo obrázku výhružného útočníka na nich byl nakreslený jen kruh velikosti talíře. Přímo na hrudi – přes srdce, plíce, páteř.

Jeden zásah do kruhu by nechráněné tělo pravděpodobně usmrtil, dva zásahy už zaručeně.

Ani nemusela k terčům chodit, aby si zkontrolovala výsledky.

Nikdo z jejích bodyguardů nebude muset střeleckou zkoušku opakovat.

Všech deset střel se skvělo uvnitř kruhu, přímé zásahy do smrtelné zóny, a dokonce ani přerušení palby těsně před koncem nevyvedlo střelce z míry.

„Hezky jste všichni stříleli!“ řekla krátce a poznamenala si výsledky do protokolu.

„Těžko na cvičišti, lehko na bojišti, šéfová,“ uchechtl se na ni Mršić. „To je fajn, že to nebyla ztráta času…“

Přešla tu poznámku mlčením. Vlastně by měla být spokojená. Všechno to tady sama navrhla. Od layoutu střelnice až po požadavky, které musejí střelci splňovat.

Zatím tahle sranda stála přes dva miliony, a kdyby nedostala zbrojní licenci, byly by to v podstatě vyhozené peníze. Ale strýček Tage ji opět zachránil.

„Chceš si tu zkoušku taky odbýt, Rebecco? Já můžu ovládat terče,“ řekl Kjellgren a sáhl po dálkovém ovládání.

„Ne, díky,“ odpověděla trochu moc rychle. „Už je moc hodin, nechám si to na ráno,“ dodala a předstírala, že se dívá na hodinky. „Ale stejně díky, Kjellgrene.“ Přinutila se k úsměvu.

„Takže,“ obrátila se rychle ke zbylým pěti bodyguardům, „všichni jste prošli, dobrá práce!“ Demonstrativně nakreslila do protokolu fajfku a zamávala deskami, aby nikdo neviděl, jak se jí třese pravá ruka.

*

Po chvilce pochopil, odkud se ten smrad bere.

Z terárií.

Z velikých terárií rozestavěných na kozách podél zdí, nad kterými se houpají tepelné lampy.

Celkem bylo v místnosti pět lamp, nad každou skleněnou bednou jedna. Zapnutá byla jediná a HP cítil její teplo i na několik metrů.

Uprostřed pokoje stál velký pracovní stůl zaházený nejrůznějšími věcmi.

Pomalu zakroužil baterkou po místnosti a opatrně popošel dovnitř. Dveře se za ním neslyšně zavřely, ale HP to skoro ani nepostřehl.

Jaká zvířata tam za sklem asi číhají?

Namířil paprsek baterky na terária, ale všechna vypadala prázdná.

Paráda!

Vtom napravo od něj něco zašustilo, HP sebou trhl a pustil baterku na zem.

Do prdele!

Rychle se sehnul, aby ji zvedl, a když se narovnal, díval se najednou přímo do očí kryse tak macaté, až se mu zježily chloupky na rukou.

Byla jen pár metrů od něj, zavřená v těsné kovové klícce, která visela na okraji terária, a HP viděl, jak zvíře cuká fousky a větří ho.

Krysy nesnášel. Odporný mrňavý hotely pro bakterie. Žlutý zuby a holý ocasy…

Tohle zjevně nebyla běžná varianta, ta hnusná kanálová, ale spíš taková ta černobílá, co se prodává ve zverimexu jako mazlíček.

Fujtajbl!

Ale co tady ta krysa sakra dělá?

A ta terária?

Po žádných mikrofonech a magnetofonech tu nebylo ani vidu, jediným technickým předmětem, který se jim aspoň blížil, byla skříňka v rohu velkého pracovního stolu, která vypadala jako rozhlasový přijímač.

Displej svítil, a když HP z čiré zvědavosti pohnul knoflíkem, ozvalo se mumlání rádiových hlasů v jazyce, kterému nerozuměl. Nejspíš úplně normální rádio nastavené na dlouhé vlny… Několikrát zakroužil baterkou po místnosti, ale po odposlouchávací centrále, kterou očekával, pořád nenacházel ani stopy.

Divný…

Něco hlasitě umělohmotně cvaklo a pak se tiše rozhučelo, HP sebou zase trhl, ale tentokrát baterku udržel. U krysí klece postřehl pohyb a posvítil tam. Kleci chyběla jedna strana, místo ní tu byla dřevěná deska, která zároveň zaskakovala ve funkci stěny terária. Dvířka mezi klecí a teráriem se pomalu otevírala, nejspíš je ovládal nějaký elektromotor. HP se sehnul pod terárium a opravdu, našel černou krabičku napojenou na časový spínač.

Dvířka se úplně otevřela a krysa, kterou už trčení v těsné kleci těžce nebavilo, okamžitě začala zkoumat průchod do prostorného terária.

Chvilku váhala, zacukaly jí fousky, ale pak tam zjevně ucítila něco hrozně dobrého a nadšeně vlezla dovnitř.

HP se předklonil, aby lépe viděl. Tepelná lampa byla sice zapnutá, ale terárium přesto vypadalo úplně prázdné. Viděl jen prolézačku v rohu, misku s vodou a tlustou vrstvu pilin. Krysa opatrně popošla do pilin, zvedla hlavu do výšky a nasála pach nového místa. Za ní se znovu rozhučel motor a pomalu zavřel dveře, ale toho si ani krysa, ani HP nevšímali. Zvíře udělalo obezřetný krůček, pak ještě jeden. Náhle mu cukly fousky a zarazilo se. Růžový čumáček se roztřásl…

Had se zjevil zčistajasna. Vystřelil z pilin jako na pružině a zakousl se kryse přímo do zad s takovou silou, až obě zvířata narazila do skla jen pár decimetrů od obličeje HP.

Ten se svalil po zádech na podlahu, baterka se odkutálela, srdce mu virblovalo do žeber.

Ale místo aby uposlechl prvotní instinkt a zděšeně vzal nohy na ramena, zůstal sedět téměř ochromený před teráriem.

Had se ani nepohnul, jen nořil tesáky hluboko do zad zmítající se krysy. Jeho mrtvolné plazí oči zíraly přes skleněnou stěnu přímo na HP.

Ten se přistihl, jak tají dech…

Krysa vzdorovala jen krátce, už se nezmítala a jen slabě kvičela, ale téměř okamžitě ztichla. Zaškubalo jí v nohou a holém ocasu. Pak dočista znehybněla.

Had ještě chvíli ležel, než ji pustil. Pak se otočil, pomalu se kryse zakousl do hlavy a trhanými pohyby ji začal vcelku polykat.

HP se otřásl.

Fuj, to je odporný, jakej úchyláckej mozek tohle načasovaný zařízení vymyslel? Živý žrádlo… Co je sakra špatnýho na konzervě Whiskasu?

Zvedl se z podlahy, našel baterku a posvítil do ostatních terárií. Zdálo se, že jsou všechna prázdná. Žádné krysomaty po stranách, lampy zhasnuté, dvířka v poloze otevřeno. Nejspíš čekala na nové nájemníky.

Vrátil se k pracovnímu stolu a po chvíli přehrabování našel tlačítko staré lampičky, připevněné k jeho okraji. Na desce leželo různé nářadí: malé šroubováky, podivné kleště, jaké ještě nikdy neviděl, různé elektronické součástky a kabely. Na okamžik ho napadlo, že měl přece jenom pravdu. Že odsud opravdu sledují jeho byt a tahle malá měřidla a rezistory jsou ve skutečnosti mikrofony a kamery. Ale když mrkl do nákresů, které ležely ve štosu na straně, pochopil, že se plete.

Šeredně plete…

Tady se kuje něco mnohem vážnějšího.

*

Ruce podél těla.

Zhluboka dýchat.

Nááádech

Výýýdech

Soustřeď se, Norménová!

Nááádech

Terč cvakl a obrátil se. Ruce reagovaly bleskurychle. Medvědí tlapa, odhrnout sako, tasit, natáhnout závěr, dvakrát vystřelit. Terč se odvrátil. Uvolnila kohoutek, svěsila zbraň k pasu a přistoupila o krok blíž.

A ještě o jeden.

Terč se znovu otočil k ní. Pozvedla zbraň a vypálila dva rychlé výstřely. Pak svěsila zbraň, uvolnila kohoutek a vyndala zásobník.

Terč se dál pohyboval po naprogramované dráze, ale Rebecca se neobtěžovala pokračovat. Výsledek už znala.

Už ty dvě první střely jí připadaly roztřesené, a ty druhé dvě s uvolněným kohoutkem a silnějším stiskem spouště nejspíš vůbec nezasáhly terč, o smrtelné zóně uprostřed hrudi nemluvě.

Krucifix!

Ještě že měla aspoň tolik rozumu, že poslala ostatní bodyguardy domů.

Střelba byla vždycky její parketa a bývala v ní nejlepší z ročníku už na policejní akademii, jakmile jednou překonala strach ze zbraní, pořídila si atrapu pistole a cvičila, až ji bolely prsty.

Ale teď by ani neprošla zkouškou. Částečně si za to samozřejmě mohla sama. To ona nastavila laťku ještě výše než u Säpo.

Takže právě propadla u vlastní zkoušky…

Ta ironie…

Natáhla zbraň před sebe a oběma rukama sevřela pažbu. Pravici napnula, levici mírně ohnula a přitáhla si zbraň zpátky k tělu. Při Weaverově postoji zbraň obvykle míří na terč téměř zcela nehybně. Ale teď hlaveň tancovala sem tam a Rebecca se pořádně nadřela, aby dostala hledí, mušku a terč do přímky aspoň na půl vteřiny.

Musím víc cvičit, zkoušela namluvit sama sobě.

Moc vysedávám za stolem, chce to pár extra hodin na střelnici a bude po problému. Ale sama slyšela, jak falešně tahle výmluva zní. Třas v rukou nijak nesouvisí s nedostatkem cviku.

Vůbec nijak.

*

Bomba.

Byl si úplně jistý. Z těch podivných značek a symbolů na nákresech nechápal ani zdaleka všechno, ale to nebylo potřeba. Ten týpek, co mu patří tenhle stůl, nářadí a hadi, vyrábí bombu, a to velkou. A navíc kulatou, i když HP pořádně nechápal proč. Ve tvaru dokonalého kruhu o průměru 1016,1 milimetru, tlustého 224,3 milimetru a s černou mřížkou na spodní straně. Podle všech těch elektronických udělátek, která přijdou doprostřed kruhu, to navíc nebude jen tak obyčejná bomba, pokud vůbec něco takového existuje. Nebude se aktivovat zápalnou šňůrou ani na dálku mobilem jako ta, kterou odpálil v Kistě.

Na nákresech rozeznal baterky, procesor a malý harddisk, což mohlo znamenat jenom jedno. Tenhle rošťák bude mít vlastní umělou inteligenci, nejspíš se bude umět samostatně rozhodovat podle okolností. Bomba s mozkem…

V jednom rohu nákresu byl vzorec. Růžová trojrozměrná tělesa s modrými hranami, propletená v pravoúhlé spirály.

Lutternský labyrint, připsal někdo na okraj.

Takže to slyšel přes zeď skoro správně. Lutternský, ne luteránský.

Ale co to sakra znamená, a kdo je kurva Pan Učitel?

Klidně by to mohlo být krycí jméno pro toho hadofilního pyrotechnika, co sem chodí…

Zase za ním něco zašustilo a HP sebou bezděčně trhl, i když teď už věděl, co se děje. Had byl asi vyhládlý, protože měl už polovinu krysy v krku a pomalu se pohupoval dopředu a dozadu, aby do sebe nacpal i zbytek.

Mají vůbec hadi krk?

Anebo mají naopak jenom krk?

Neudržel se a nahlas se zahihňal.

Ty vole, já jsem fakt pako…

Had na něj dál zíral mrtvolnýma očima. HP mu ukázal prostředník a vrátil se k nákresům. Ta bomba ho fascinovala. Ten Pan Učitel, nebo kdo ji tu vlastně kutí, rozhodně není blbec…

Zalistoval nákresy a naklonil se dopředu, aby lépe viděl. Nohou zavadil o něco pod stolem. O tlustý dlouhý předmět, a chvilku měl za to, že je to nějaké silné lano.

Ale chřestění ho donutilo změnit názor…

Opatrně se zaklonil a nakoukl pod stůl.

Had byl veliký a klikatou kresbu na těle měl v nejširším místě skoro deset centimetrů silnou. Ležel stočený těsně vedle ponožky na jeho pravé noze. Klínovitou hlavu měl vztyčenou, naštvaně kmital jazykem a čím dál hlasitěji chřestil špičkou ocasu.

HP ucítil, jak se mu chloupky na zátylku postavily do pozoru, srdce se natlačilo na hrudní kost a chybělo málo, aby se pochcal. Ale v poslední chvíli svůj močový měchýř ovládl.

Run, you fool!

Ale v tom mu bránil ten zasranej had. Ležel mezi ním a východem a HP rozhodně neměl chuť couvat dál do místnosti.

Myslel si, že ty čtyři otevřené a zhasnuté bedny jsou prázdné, jenže ve skutečnosti jsou jejich obyvatelé venku a krčí se ve tmě pod terárii, kam světlo nedosáhne. Opatrně odtáhl pravou nohu. Chřestění ještě zesílilo.

Do prdele!!!

Jak vysoko je chřestýš na stupnici jedovatosti?

Nejspíš dost na to, aby si vytvořil vlastní varovnej audiosystém…

Nechoďkemněhajzzzlenebosssešsssynemsssmrti!!!

Potřeboval zbraň, nějaký nástroj na svou obranu. Ale pracovní stůl mu toho moc nenabídl. Ani jediné nářadí tu nebylo větší než jeho žalostně mrňavá baterka. Potřeboval něco pořádného, třeba kladivo, nebo klidně to páčidlo, které nechal u vchodových dveří…

Kurva už!

Ale těsně pod deskou stolu našel šuplík.

Opatrně k němu přesunul ruku. Centimetr po centimetru.

Chřestění se ozývalo dál s neztenčenou silou a had zíral na jeho ušpiněnou fusekli.

Hodnej had.

Pohoda, klííídek…

Jeho prsty nahmátly šuplík a sevřely držadlo. Had se pořád soustředil na jeho nohu…

HP opatrně povytáhl šuplík o pár centimetrů.

A ještě o pár…

Pár vteřin mu trvalo, než pochopil, na co se to dívá. Doufal v něco, co by se dalo použít jako zbraň.

Ale tohle bylo lepší. MNOHEM lepší!

Strčil do šuplíku ruku, opatrně sevřel prsty okolo rukojeti a ucítil na dlani síťovaný vzor. Musel se krotit, aby ruku okamžitě zase nevytáhl.

Pohoda, klííídek…

Had pořád jenom chřestil, zjevně se ještě nerozhodl. HP na něj zašilhal koutkem oka a viděl, jak plaz zvedá hlavu o kousek výš. Pravým chodidlem stál jen asi patnáct, dvacet centimetrů od jeho úst. Jazyk kmital dovnitř a ven, teď už rychleji.

HP opatrně otočil rukou a pomalu ji zvedl. Chřestění nabývalo na intenzitě, had zatáhl hlavu. Připravoval se…

HP přenesl váhu na levou nohu a natočil tělo ještě o kousek. Ještě pět vteřin, ještě blbejch pět vteřin, víc nepotřebuje…

Vtom hadí hlava vystřelila vpřed.

HP ucukl nohou, vytrhl ruku z šuplíku a stiskl… Rána třeskla tak silně, až mu zalehly uši, instinktivně zavřel oči a z čirého děsu hlasitě zařval. Ale stejně mačkal spoušť revolveru dál.

Poprvé.

Podruhé.

Z podlahy stříkaly třísky a prach, někde vpravo vztekle zabzučela odražená kulka. Pak suše zapraskalo lámané dřevo a celý těžký pracovní stůl se najednou sesypal. Vír prachu a kouře zasáhl HP do obličeje, musel o pár kroků couvnout a polykat, aby mu v zalehlých uších přestalo hvízdat.

Srdce se zfetovalo adrenalinem, bránice pumpovala do plic, až mu praštěla žebra.

Fucking hell…

Opatrně zamžoural k místu, kde had ležel. Většinu podlahy mu zakrýval zřícený stůl, ale mezi troskami zřetelně viděl krev a lepkavě černý hadí pajšl. Uprostřed podlahy osaměle ležel useknutý kousek ocasu. Ještě sebou křečovitě škubal, ale už to neznělo výhružně, spíš jako nakřáplé rumbakoule.

YES!

Žer hovna a chcípni, hade zkurvenej!! EAT SHIT AND FUCKING DIE!!!

Nejspíš se mu povedl aspoň jeden přímý zásah revolverem a o zbytek už se postaral padající stůl. Ale nestihl ho Syčák kousnout?

V tu chvíli se bolest prodrala adrenalinovým raušem do hlavy a HP se vyděšeně podíval dolů.

Na pravé ponožce, přesně v ohybu mezi nártem a holení, spatřil dvě zřetelné rudé skvrnky.

*

Když se vrátila domů, kniha o Kypru už na ni čekala v anonymním balíčku na koberci předsíně. Prolistovala si ji, ale o moc chytřejší z toho nebyla. Celá pašerácká kauza tu byla vylíčena stručně, jako drobný a nešťastný incident v jinak velmi vydařené operaci. Podrobností bylo poskrovnu. Přesně jak vyprávěl strýček Tage, pár mladých švédských důstojníků prý nedokázalo nečinně přihlížet, jak početně převažující jednotky jedné strany drtí obklíčenou a špatně vyzbrojenou hrstku patřící k druhé straně.

Vypadalo to spíš na spontánní akci než na politické stanovisko, a těch pár zbraní, které se pokusili propašovat, by patrně stejně nezachránilo nic jiného než svědomí oněch Švédů. Ale následky této spontánnosti byly dramatické. Oba důstojníci byli okamžitě propuštěni a posláni prvním letadlem domů, zatímco zbytek útvaru byl kvapně přemístěn na jih Kypru, daleko od horké půdy. Žádné údaje o jménech těchto důstojníků nenašla, ale upřímně řečeno to ani nečekala.

Něco ale objevila, a poněkud ji to znepokojilo.

Byla tu malá portrétní fotografie mladého důstojníka s vzezřením jestřába a uniformou plnou hranatých vyznamenání.

Podplukovník André Pellas, tvrdil popisek. Ale Rebecca si byla naprosto jistá, že na tom obrázku je strýček Tage.

*

Do špitálu by to nestihl ani náhodou.

Nemocnice Södersjukhuset sice neležela daleko, ale vzdálenost nebyla největší problém. Neměl telefon, neměl možnost nikoho zburcovat.

Výstřely byly sice hlasité, ale hadí místnost měla tlusté dveře, a navíc nejbližším sousedem byl on sám… měl celkem slušnou šanci, že ho nikdo neslyšel.

Všechny jeho instinkty křičely, aby šel domů. Aby mazal do svého bytu a zabouchl za sebou dveře. Jenže kdyby tam šel, už by se odtamtud živý nedostal.

Už teď mu bylo dost nevolno, noha mu odumírala a jen s obtížemi se dovlekl do obýváku.

Musí na něco přijít, teď hned. I kdyby vykulhal na schodiště, volal o pomoc a bušil na dveře jako šílenec, pochyboval, že zdejší připosraní družstevníci by mu otevřeli.

V lepším případě by zavolali policajty, a než by se flojdi uráčili dorazit, už by dávno tuhl na rande se slečnou Zubatou…

A i kdyby se nakrásně dostal živý do špitálu, není ani zdaleka jisté, že by tam měli sérum. Obyčejná švédská zmije je jedna věc, ale k pokousání chřestýšem asi v okolí Stockholmu nedochází zrovna pravidelně.

Jinými slovy, ať udělá cokoliv, je vyřízenej!

Do hrdla se mu dral pláč.

Kurva kurva kurvááá!

Musí nějak srazit pulz, srdce teď není nic jiného než pumpa, která mu vhání do těla jed. Jestli tu paniku nepotlačí, bude se brzo válet po zasviněné podlaze jako uslintanej kripl.

Přidřepl si, ohlédl se přes rameno, aby zkontroloval, že dveře do hadí místnosti jsou zavřené, a párkrát se zhluboka nadechl.

Do nohy mu vystřelovala bolest, nevolnost pomalu stoupala, ale přinejmenším srdce se trošku uklidnilo. Kolik má ještě času, než to s ním sekne? Asi tak pět až sedm minut, víc asi sotva…

Zvedl hlavu a rozhlédl se po zaprášené podlaze.

Jak už zjistil dřív, stopy nohou vedly od vchodových dveří nejkratší cestou k hadí místnosti, v podstatě jen s dvěma výjimkami: hajzlíkem a ledničkou. Jestliže si Pan Učitel vypouští do pracovny jedovaté hady a přitom je to typ, co má trpělivost sestrojovat pokročilé bomby, není pravděpodobné, že má někde backup?

Pár injekcí séra, čistě kdyby náhodou… A kde se uchovává sérum, Einsteine?

Vstal a zavrávoral. Pravá noha mu znatelně zdřevěněla. Lednička byla rozhodně zapnutá, slyšel ji hučet, když se k ní blížil.

Teprve když vzal za kliku, všiml si petlice s visacím zámkem.

Do hajzlu!

Ani se nepokusil dveře vylomit. Jen se odbelhal pro páčidlo, které nechal opřené o zeď v předsíni.

Jed už mu asi působil na svaly, protože páčidlo bylo náhle nečekaně těžké a musel pořádně zabrat, aby ho vůbec zvedl ze země.

Pravá noha už ani neodpovídala na oslovení, navíc se mu čím dál hůř dýchalo.

Dal si na chvilku pauzu a sbíral síly. Pak se pokusil zaklínit páčidlo mezi plech a dveře ledničky. Neuspěl a málem nástroj upustil. Najednou měl oteklý krk, pálilo ho pod očními víčky a dělalo mu čím dál větší problémy zaostřit.

Hluboký přerývaný nádech.

A ještě jeden…

Tentokrát se páčidlo chytlo a plechová petlice uletěla, ale HP z té námahy ztratil rovnováhu a spadl na zem. Chvilku zvažoval, že si tam poleží, že si odpočine – jenom na chviličku.

Ale pak se dveře pomalu otevřely a ostré světlo z ledničky ho přivedlo na jiné myšlenky. Vyškrábal se na kolena, opřel se o dveře a narovnal trup.

Lednička byla prázdná.

Nebo aspoň skoro. Uprostřed nejhořejší police stál úhledný stojánek s pěti plnými injekčními stříkačkami.

Vydrápal se na nohy, urval přitom jeden skleněný regál, pak další. Natáhl se po stojánku s injekcemi a sevřel v prstech jeho chladný povrch.

Pak všechno zčernalo…

11 | Electric Sheep

Černé letadlo přistálo dvě minuty před stanoveným časem, ale Rebecca byla tak pohroužená do myšlenek, že si toho sotva všimla.

„Global Express, to není špatný!“

„C-cože?“

„Blackovo letadlo, November Six Bravo.“

Kjellgren ukázal na přistávací dráhu.

„Doletí bez mezipřistání z New Yorku do Tokia. Kdosi od nás z práce říkal, že to je jeho soukromý letadlo, ne firemní. Global Express uveze dvacet pasažérů, ale Black asi radši cestuje sám…“

„Hmm,“ zamumlala Rebecca a přivřela oči, aby lépe viděla.

Kjellgren dál žvanil o různých typech letadel, ale poslouchala ho jen na půl ucha. Zvláštní, že je tohle letadlo celé natřené načerno. Většinou bývají letadla bílá nebo šedá, ale barva bude asi statement sám o sobě, říkala si. Letadlo odbočilo na rolovací dráhu a pomalu se blížilo do parkovací pozice.

Rebecca otevřela dveře a vystoupila z auta. Kdovíproč byla trochu nervózní.

Black se jí téměř okamžitě zalíbil.

Jinak to ani nešlo. Na rozdíl od snad všech ostatních VIP, pro které kdy pracovala, došel rovnou k ní, podal jí ruku a představil se – jako by to bylo potřeba…

Navíc ji poprosil, aby mu popsala bezpečnostní opatření, a dokonce se zeptal, co má dělat on, aby jí i ostatním bodyguardům ulehčil práci.

Ve skutečnosti vypadal vyšší než na CNN, a mimochodem taky mladší.

Možná proto, že se víc usmíval než v televizi. Úsměv měl blýskavý, křídově bílý a silně nakažlivý.

Blackovi nemohlo být o mnoho více než čtyřicet let. Měřil nejméně metr devadesát, ale navzdory vyzáblé postavě mu dvouřadý oblek padl jako ulitý. Vlasy měl vzadu krátce zastřižené, ale prošedivělá ofina mu poněkud neposlušně padala do čela a musel si ji tu a tam přičísnout rukou, aby držela na svém místě. Díky tomuto navyklému gestu působily jeho oči ještě bystřeji a pronikavěji.

Na to, že strávil deset hodin v letadle, byl Black téměř nestydatě svěží. Na košili ani saku neměl nejmenší záhyb, takže se asi převlékl, možná dokonce osprchoval?

Podle kolegova výkladu bylo Blackovo soukromé letadlo vybaveno veškerým komfortem. Ale Kjellgren i její složka s předběžnými informacemi se v jednom bodě pletli. Black nepřicestoval sám. Z letadla vystoupil i urostlý, nakrátko ostříhaný muž s býčí šíjí, v polobotkách a špatně padnoucím plandavém obleku.

Chvilku si Rebecca myslela, že je to stevard. Ale pak se mu podívala do očí a okamžitě změnila názor. Tenhle býk pracoval zcela zjevně v její branži.

Muž se držel v pozadí, ale Rebecca viděla, že pozorně poslouchá jejich hovor.

Když usadila Blacka na zadní sedadlo a důkladně zkontrolovala, že všechna zavazadla jsou naložena, vzal si ji býk diskrétně stranou.

„Thomas,“ řekl úsečně a Rebecca přesně nepochopila, jestli je to jeho křestní jméno, nebo příjmení. „Chief Security Officer at PayTag,“ pokračoval. „Pleased to meet you, Rebecca. I’ve heard a lot about you…“

Přikývla a potřásla si s ním rukou.

Já bohužel o tobě totéž říct nemůžu, pomyslela si. Nikdo se o tobě ani nezmínil.

*

Běžel.

Seč mu síly stačily, přímo k východu na samém konci chodby.

Ale i když do toho dával všechno, i když kancelářské dveře po obou stranách chodby kolem něj svištěly tak rychle, že je sotva vnímal, nijak se k svému cíli neblížil. Cítil, že ho pronásledovatelé dohánějí…

Šedé linoleum se mu pod nohama prohýbalo a s každým krokem měklo.

Skoro jako…

Písek.

Běžel dál.

Věděl, že jsou mu pořád v patách. Jejich dech prořezával ticho pouštní noci…

Hadi se zjevili zčistajasna. Vystřelili ze svých skrýší, tlamy dokořán, vyceněné zuby. Desítky, možná i stovky. Snažil se jim uhýbat, kličkoval přes písečné duny, aby bylo těžší se do něj strefit.

Ale nešlo to.

Cítil, jak se mu zuby zakusují do stehen.

Jednou, dvakrát, třikrát…

Ještě mockrát…

Vtom byli hadi najednou pryč.

Rychle se ohlédl přes rameno a spatřil je, jak se blíží. Stovky mužů v oblecích se hnaly pískem k němu. Pronásledovatelé měli buřinky naražené skoro až k obočí, místo nosu a úst jen velké zelené jablko.

Muži ho doháněli, od naleštěných bot jim stříkal písek. Jeho hruď se chystala každou chvíli rozskočit, nohy mu náhle ztěžkly jako olovo, ale nutil je k poslušnosti.

Pokračovat vpřed!

Nahoru.

Na vrchol.

Viděl, jak se před ním otevírá propast, a pokusil se změnit směr. Ale nohy už ho neposlouchaly. Běžely dál vpřed, hnaly ho ke strmému srázu za – ne už písečnou dunou, ale střechou.

Viděl, jak dole čekají ptáci. Tisíce černých pouštních havranů s lesklým peřím a zobáky jako šavle.

Anebo se mu to jen zdá?

Nejsou to ve skutečnosti ostré, mastné kameny?

Padal.

Nejdřív pomalu.

Pak čím dál rychleji.

Země se blížila.

Věděl, že to bude bolet. Že takovou bolest ještě v životě nezažil. A ve chvíli, kdy mu projela celým tělem a on se schoulil v mohutné křeči, uslyšel jejich hlasy.

„Chceš si zahrát hru, Henriku Petterssone?!“

Wanna play a…

GEJM?

Když se vzbudil, ještě mu to slovo znělo v hlavě.

Pár vteřin mu trvalo, než si vzpomněl, kdo je, a dalších pár, než si uvědomil, co se stalo. Pak se dostavila panika. Otevřel oči a pokusil se posadit, ale tělo ho neposlouchalo.

Navíc byla všude tma.

Jako v pytli.

Takže ochrnutý.

Slepý.

Soon to be dead…

Tak takhle to tedy skončí, na zasviněné podlaze kuchyně v opuštěném bytě. Z očí se mu vyřinuly slzy, snažil se je zamáčknout víčky, jak jen to šlo.

Ale vtom postřehl v černočerné tmě světlejší odstín. Šedý proužek, který stále sílil, dokud HP nezačal rozeznávat detaily. Strop, lustr. Okno se zataženými závěsy, křivá borová police v rohu. Do končetin se mu postupně vrátil cit a uvědomil si, že neleží na tvrdé kuchyňské podlaze. Měl dojem, že je doma, ve své ložnici.

Jakseuvšechprdelí…?

Znovu se pokusil posadit a tentokrát to šlo lépe.

No fakt, jeho podezření se potvrdilo. Je ve svým vlastním pelechu, a s ním je tu matka všech kocovin. Tělo ho bolelo plus minus všude, od špiček nohou až po kořínky vlasů. Migrénu měl tak silnou, že mu bušila do očních bulv a div ho nenutila mrkat do rytmu. Cítil, jak mu stoupá tlak. Vyškrábal se na nohy a odbelhal se na záchod. Až do cíle bohužel nedorazil, ale aspoň se mu povedlo zachytit většinu zvratků do dlaní. S námahou si vlezl do vany, otočil kohoutky a nastavil tvář nádherně osvobozujícímu proudu vody.

Přes hodinu seděl ve vaně a nechal si tělo máčet vodou. Polohu změnil jen párkrát, aby se vyblil do odtoku, a teprve když se mu na kůži začaly dělat varhánky, probral se natolik, aby ze sebe serval šaty a sečetl škody.

Po celém těle se klepal jako prase, chvíli zimnicí, chvíli žaludečními stahy, ale aspoň že žil…

Jeho kotník vypadal jako míč na americký fotbal a zřetelně se na něm skvěly dvě dírky po hadích zubech. Tak jak to, že neumřel?

Odpověď našel na boku pravého stehna.

Několik modřin velikosti pětikoruny a pár kapek sražené krve. Asi si nakonec přece jenom píchl ten protijed. Nejspíš do sebe narval všech pět injekcí a pak se odplazil do svého bytu. Zachránil se v totálně poslední chvíli! Pěkně, HP!

Přepadl ho další záchvat zimnice, rozjektaly se mu zuby a HP otočil kohoutkem směrem k červené. Teplá voda ho pálila na kůži, ale stejně se nepřestával chvět.

Vypnul vodu, zabalil se do několika starých ručníků, odklopýtal na ztuhlých nohou do předsíně a málem zakopl o páčidlo, které tam leželo na zemi. Kousek dál na koberci spatřil baterku. Takže s sebou odtáhl z hadího bytu všechny věci, aby po sobě nenechal stopy.

Pašák!

Vtom si všiml revolveru těsně vedle dveří.

Opatrně ho zvedl. Zbraň mu připadala mnohem těžší, než jak si ji pamatoval. Pořád ještě ostře čpěla střelným prachem.

Vykoukl špehýrkou na schodiště, ale zdálo se, že všude je klid.

Dveře sousedního bytu byly taky zavřené – hezky!

Dokonce i na pokraji sil měl dost duchapřítomnosti, aby ty hnusný hady zavřel vevnitř…

V podstatě zachránil svým připosraným sousedům život.

Bytové družstvo Maria Trappgränd 7 oznamuje členům, že v objektu se bohužel volně pohybuje jeden či více jedovatých hadů…

Zkusil se smát, ale z pusy mu vycházelo jen žalostné krákání, ze kterého mu mozek pleskal o čelní kost, a tak toho rychle zase nechal. Místo toho se odšoural do kuchyně a nalil do sebe čtyři velké sklenice vlažné vody z kohoutku.

Revolver nechal ležet ve dřezu.

*

Black s ní konverzoval skoro celou cestu do města. Vyptával se na Švédsko a švédskou kulturu, a než dojeli k hotelu Grand, stihla mu Rebecca vysvětlit rodičovskou dovolenou i podivné rituály letního slunovratu.

Thomas neřekl ani slovo, jen seděl vzadu vedle Blacka a hrál si se svým Blackberry. Ale přitom, jak si Rebecca všimla, pozorně sledoval dění v autě.

U vchodu do hotelu postávalo asi deset reportérů, viděla je už z dálky.

„Jsou tu novináři,“ řekla. „Můžeme jít zadním vchodem, jestli se jim chcete vyhnout…“

Thomas se zatvářil, jako by chtěl něco říct, ale Black byl rychlejší.

„Ne, ne, půjdeme hlavním vchodem. Předpokládám, že jsme ve vašich rukou v bezpečí, Miss Normén…“

„Stále platí hlavní vchod,“ řekla Rebecca do mikrofonu na zápěstí a z doprovodného vozu jí odpovědělo stručné „rozumím“.

Zastavili u obrubníku, Rebecca dala oběma mužům v doprovodném vozu chvilku času, aby zastavili a zaujali stanoviště, a pak otevřela své dveře.

Nacházelo se tu asi deset až dvanáct osob. Nikdo se nechoval přehnaně horlivě ani agresivně. Drželi se v uctivém odstupu a čekali.

Mršić už se přemístil z doprovodného vozu na schody. Rozhlédl se a kývl na Rebeccu. Ta otevřela Blackovy dveře a spustily se fotoaparáty. Ale nijak zvlášť na ně nedotíraly, spíš jen z povinnosti párkrát cvakly a Rebeccu napadlo, že většina fotografů tu číhá na svatebčany, a ne na její VIP.

Šla první, oba muži pár metrů za ní.

Měli se dostat dovnitř za deset vteřin, ale vtom Black spatřil televizní kameru.

„Miss Johansson!“ zavolal trochu moc nahlas a pozdravil se s reportérkou.

„Ale samozřejmě že mám chviličku,“ slyšela ho Rebecca říkat. Rychle změnila pozici a přesunula se kousek za Blacka. Thomas pokračoval dál do vchodu a Rebecca viděla, jak mu Mršić přidržuje dveře.

Najednou se na okraji davu, těsně vedle fasády, objevili dva lidé v jakýchsi bílých overalech a začali se přehrabovat v batohu, který s sebou měli. Nejspíš nějací řemeslníci, ale Rebeccu jejich přítomnost z nějakého důvodu zneklidňovala.

Zvedla ruku s mikrofonem k ústům a vyčkávala. Blonďatá televizní reportérka, kterou matně poznávala z ekonomických relací jednoho kanálu, zjevně řekla něco veselého, protože Black se hlasitě zasmál. Osoby v overalech, muž a žena, oba něco přes dvacet let, se dál vrtaly v batohu. Rebecca otočila hlavu, aby k sobě zavolala Mršiće, ale dveře byly nehlídané. Asi šel s Thomasem do vestibulu a nevšiml si, že oni se zastavili…

„Víte, Miss Johansson, PayTag existuje z jediného prostého důvodu,“ slyšela hovořit Blacka. „Chceme být přínosem. Chceme našim klientům ve Švédsku i na celém světě dát možnost uchovávat citlivé informace stoprocentně bezpečným způsobem. Všestranně eliminovat rizika, která vznikají při každém zacházení s informacemi… Data klientů samozřejmě nejsou předmětem našeho zájmu…“

Obě osoby v overalech se pohybovaly čím dál trhaněji, čím dál vzrušeněji. Mršić pořád nikde. Rebecca zmáčkla tlačítko vysílačky. Pravá ruka se jí náhle rozklepala.

„Kjellgrene, dva lidi v bílých overalech u fasády hotelu, něco tam kutí, vidíš je?“

„Vidím, jdu tam!“

Koutkem oka viděla, že se otevřely dveře auta. Kjellgren už byl v půli chodníku, ale vtom se oba lidé v overalech otočili.

*

Samozřejmě by měl zdrhnout z města.

Odjet pryč, někam děsně daleko, kde ho ani za prase nenajdou.

Každou chvíli se Pan Učitel, nebo jak si to říká, vrátí z dovolené a zjistí, že někdo nadělal z jeho miláčka hadí fašírku, šlohl mu revolver a ještě do sebe napíchal všechno sérum z ledničky.

Pravda, nejspíš po sobě nenechal otisky prstů a krev snad s trochou štěstí zůstala v ponožce, takže na něj fízlové nebudou nic mít. Ale to mu bylo šumák, dobře věděl, že Pan Učitel do toho fízly nezatáhne. To si radši najde nejbližšího podezřelého sám, s důrazem na nejbližšího… A až přijde na neohlášenou návštěvu, nebude to proto, aby si půjčil cukr.

Jenže odcestovat nemohl ze dvou důvodů. Zaprvé mu fízlové sebrali pas a napařili mu zákaz cestování. To by samo o sobě nebyl problém, po zemích Schengenu se může volně pohybovat i tak. Navíc kdo má peníze, ten si vždycky sežene falešný pas. I když představa, že se stane mezinárodně hledanou osobou, ho zrovna nelákala…

Důvod číslo dvě byl podstatně pádnější. Zkrátka a dobře neměl na cestování kondici. Vlivem hadího jedu v kombinaci s koktejlem sér zestárl zhruba o šedesát let a totálně ho vyřídil i krátký přesun z postele na pohovku.

Takže neměl na vybranou a musel dál trčet v bytě jako Anna fucking Franková.

U venkovních dveří něco zachrastilo a HP sebou trhl. Něco tam kovově škrábalo, jako by se někdo snažil otevřít dopisní škvíru.

Zvedl zadek z pohovky a pomalu se odbelhal do předsíně.

Nemusel spěchat. Hned potom, co mu fízlové zrasovali dveře, si dopisní škvíru upravil. Utáhl pár šroubků, aby se dala otevřít jen na pár milimetrů.

Takže se teď nedalo vhodit dovnitř nic hořlavého, nebo v to HP aspoň doufal.

A taky teď byla haduvzdorná…

Nebo si to HP aspoň myslel.

Viděl, že ze škvíry čouhá roh dopisu, a po chvilkovém váhání za něj opatrně zatahal. Obálka s okénkem, potištěná úředními formulemi.

Roztrhl ji ukazováčkem a odvlekl se zpátky na pohovku.

Předvolání k výslechu

Henrik Pettersson se tímto předvolává k výslechu ve věci č.j. K-34545612…

Zmuchlal papír a hodil ho lobem na zeď. Jestli si poldové chtějí pokecat, tak ať si pro něj přijdou.

Zabořil se hlouběji do pohovky, vzal dálkové ovládání a pomalu proklikal kanály, dokud nenašel zprávy.

Erik af Cederskjöld, bývalý komunikační stratég Strany umírněných a čerstvě jmenovaný tiskový mluvčí královského dvora: Jaký je váš názor na statistiky o rekordně nízké popularitě královské rodiny? Nejsou přípravy svatby vnímány s určitou pachutí…

Než napomádovaný kravaťák stačil odpovědět, HP překlikl jinam.

Reklama na prací prášek…

Důvěřuj růžové…! KLIK Tak jde čas. KLIK Další kanál, další nudné interview, a tak HP zase překlikl. Ale vteřinu předtím, než se obraz změnil, si stihl přečíst popisek.

Málem vyletěl z pohovky. Začal mlátit do ovládání, až v plastu praštělo. Mark Black, ředitel PayTag group.

Zvýšil hlasitost, dokud červený sloupeček Volume na televizi nevyletěl do stropu. Ale stejně špatně vnímal, co kdo říká. Jako by mu zalehly uši, neslyšel nic než tiché mumlání cizích hlasů. Útržky vět, které k sobě nepatřily.

Jediným cílem skupiny PayTag je pomáhat…

Pouze dodáváme to, co poptává trh…

Bezpečnější svět…

Předcházet teroristickým činům…

Nerozumím kritikům…

Nejvyšší čas, aby Švédsko zmodernizovalo legislativu tak, aby lépe odrážela realitu…

Připlazil se k televizi tak blízko, že si mohl na obrazovku sáhnout. Zíral na ni stejně vyděšeně a fascinovaně, jako když studoval hada, jak si pochutnává na kryse. A vtom si uvědomil, že had a Black jsou vlastně bytosti stejného typu.

Nestvůry s ledovýma nehybnýma očima, které se chystají pustit do nic zlého netušící kořisti.

Hleděl na Blacka, na jeho dokonalý oblek, nažehlenou košili a nechutně sympatický plazí úsměv na jeho rtech. Ale ze všeho nejvíc hleděl na ženu, která se držela jeho paže.

*

PayTag Kills Internet Freedom, stálo na transparentu, který lidé v overalu rozvinuli mezi sebou. Ani jeden z nich nic neříkal, jen stáli zcela mlčky ve strašidelně bílých maskách Guye Fawkese, které si právě natáhli. Kjellgren už byl skoro u nich, ale Rebecca na něm viděla, že váhá. Ani jeden z demonstrantů se nehnul z místa.

Black se natočil k ní a pohlédl na ni tak, že okamžitě pustila jeho nadloktí, které před chvílí sevřela.

„Neměli bychom už jít dovnitř?“ zamumlala, ale Black ji ignoroval.

„Sorry, Miss Johansson.“ Obrátil se znovu k reportérce. „Mohla byste, prosím, zopakovat poslední otázku?“

„To už nikdy nedělejte, Miss Normén,“ řekl úsečně o pár minut později, když konečně zamířili do vestibulu.

*

Čtyři paraleny.

Tři sklenice vody.

Dvě cigarety.

Jeden revolver.

Byl připraven. Tenhle úkol bude jeho poslední, to už věděl. Ale neměl na vybranou.

Black je jedovatý had, příšera stvořená Pořadatelem. Vyslaná, aby pohltila celý svět.

A chystá se začít Beccou…

Znal ten výjev tak dobře. Její ruka na jeho paži, její nehybný pohled.

Becca a fotr.

Becca a Dag.

Becca a Black.

Za tím vším je samozřejmě Pořadatel. To on Rebeccu podstrčil Blackovi do spárů. A HP ji může zachránit jen jedním způsobem, stejně jako před tím prasákem a násilníkem Dagem. Rozdíl je jen v tom, že tentokrát má opravdovou zbraň a nemusí se spoléhat na sabotované zábradlí od balkonu.

Hodil na sebe bundu, tu starou vojenskou, kterou si vzal na svůj druhý úkol. Připadalo mu to jako před sto lety.

Zdálo se mu, že i jemu je přes sto let. Že je spíš adept na eldéenku než a man on a mission.

Revolver se perfektně vešel do hluboké postranní kapsy.

Párkrát ho zkusil vytasit před zrcadlem. Ale Taxi Driver pocit se ne a ne dostavit.

Vlastně nebylo divu. Neměl moc energie. A jak vypadal, no ty vole. Vousy rozježené na všechny strany, oči vpadlé, tváře jako dvě velké jamky. Ze spodní čelisti mu podivně trčely zuby, jako by ret odpadával od dásně.

Hluboko do čela si narazil kšiltovku a zbytek obličeje zakryl příliš velkými zrcadlovými brýlemi. Nikdo ho nepozná, dokonce ani Becca. Taktak se poznával sám…

Revolver byl těžký, dělalo mu potíže ho držet rovně. Zkusmo natáhl kohoutek a musel pořádně zabrat, aby se mu to povedlo. Teď už stačí jen malinko zmáčknout, nepatrně stisknout ukazováčkem. A bude po všem…

Po Blackovi i po něm samotném…

Takový přešlap ho Pořadatel nenechá přežít ani náhodou.

Ale nemá na vybranou.

Musí hadovi setnout hlavu.

12 | Deathmatch

Vzbudilo ji zaklepání a trvalo jí dost dlouho, než pochopila, kde je.

Na pokoji v hotelu Grand, čtyři pokoje od Blackova apartmá. Posadila se a pohlédla na radiobudík u postele – 02.12.

Myšlení jí šlo ztuha, jako by měla hlavu plnou nějaké kašovité látky, a promnula si dlaněmi oči, aby mozkovou aktivitu rozpohybovala.

Další zaklepání. Vylezla z postele, rychle si natáhla kalhoty od obleku a košili a pootevřela dveře.

Byl to Thomas.

„Sorry for waking you up, Rebecca,“ zamručel a udělal krok vpřed, takže ho chtíc nechtíc musela pustit dál.

Zamával s Blackberry, které držel v ruce.

„Dostali jsme zprávu o hrozbě vůči Mr. Blackovi, pravděpodobně věrohodnou…“

„Aha…“

Přesně nevěděla, co se od ní čeká, že řekne.

„Právě volal starý přítel ze Secret Service. Získali informaci, že jistá teroristická organizace na nás hodlá během návštěvy Stockholmu podniknout atentát.“

„Jo…“ Zápasila se spodními knoflíky košile a dělala si pořádek v rozespalém mozku. „Jaká organizace?“

„Vlastně nemá žádné jméno, což je možná trochu zvláštní. Jinak se teroristé, jak známo, rádi vychloubají. Ale už ji sledujeme dost dlouho na to, abychom věděli, že není radno ji podceňovat, přestože se drží v ústraní.“

„A jaký má být důvod jejich zájmu?“

Pokrčil rameny.

„Teroristé nepotřebují vždycky důvod, Miss Normén. Fanatici mají svou vlastní logiku, ale nejspíš to souvisí s těmi současnými protesty. S tím včerejším transparentem…“

Rebecca přikývla a odvrátila se, aby si mohla rozepnout kalhoty a upravit okraj košile. Využila přitom příležitosti a zastrčila do kapsy lahvičky s léky, které stály na nočním stolku.

Pak se otočila a omluvně se na Thomase usmála. Ale jeho mimika nijak neprozrazovala, zda si prášků všiml.

„Fajn, tak co přesně víme?“ zeptala se.

„Nic moc, ale můj přítel je znepokojen natolik, že mi volal uprostřed noci. Moc toho říct nemohl, což pravděpodobně souvisí s tím, že informace pochází z tajného zdroje.“

„Od někoho zevnitř?“

Thomas přikývl a volnou rukou se zatahal za poněkud dlouhý rukáv saka.

„A přesto nevíte, jak se ta organizace jmenuje?“

„Jmenuje se různě, záleží, koho se zeptáte. Cirkus, Event, Představení…“

Zavrtěla hlavou.

„O tom jsem nikdy neslyšela.“

„Divil bych se, kdyby ano. Jsou velmi anonymní. Používat různá jména je dobrý způsob, jak uniknout radarům. Ale z dřívějška už víme, že jsou schopní téměř čehokoli…“ Dál tahal za rukáv, jako by ho chtěl ještě prodloužit.

„Dobře, tak pro začátek postavím ke dveřím pana Blacka stálou hlídku…“

Na chvilku se zamyslela.

„Potom navrhuju, abychom zítra nejeli autem, ale letěli vrtulníkem.“

„Skvělé, ale seženete ho narychlo?“

Přikývla.

„To není problém.“

Vzala z nočního stolku pouzdro na pistoli, připnula ho k opasku a oblékla si sako.

„Měla bych vědět ještě něco, pane Thomasi?“

„Teď ne, další informace mám slíbené na zítra ráno, pak to probereme znovu.“

„Fajn.“

Vyprovodila ho na chodbu a zastavila se u Blackových dveří.

„A on…?“

„Je v pořádku, před chvílí jsem s ním mluvil.“

„Dobře.“

„Tak dobrou noc, Rebecco, pošlete mi mail, až ten transport zařídíte…“

„Určitě.“

Na okamžik zaváhala. Ta myšlenka se zjevila bůhvíodkud, ale stejně se musela zeptat, aby ji mohla zavrhnout.

„Ještě poslední otázku. Ta organizace…“

„Ano?“

„Říká si taky někdy…“

*

Hra!

Na nic jiného nedokázal myslet.

I přes všechny paraleny mu hlava třeštila horečkou, až mu lezly oči z důlků.

„Vypadáš nějak přešle, kámo…“ zamumlal taxikář.

No shit, Sherlock…

„Chřipka,“ odpověděl stručně a dál žvýkal nezapálenou cigaretu. „Děsná pruda, takhle v létě.“

Šofér se uchechtl.

„To jo! Každej podzim se nechávám očkovat, aby mě to nepotkalo. Však víš, v týhle práci potkám spoustu lidí, co mi tahaj do auta viry a jiný svinstva…“

Zarazil se, ohlédl se a prudce se otočil přes plnou čáru do protisměru.

„Ale je fakt, že po tom, kolik lidí onemocnělo z vakcíny na prasečí chřipku, trochu váhám…“

„Hmm,“ zajektal HP. Tenhle šofér mu někoho připomínal, ale přesně nevěděl koho.

„Občas si říkám, jestli nějaká prasečí chřipka fakt existovala, anebo jenom někdo potřeboval prodat děsnou spoustu netestovaný vakcíny…“ mluvil dál taxikář.

Kdybys jen tušil, kámo!!

Normálně by se s ním pustil do diskuze, ale teď se neodvažoval otevřít pusu, aby mu z ní nevytryskla šavle.

Už jeli po nábřeží Skeppsbron, zbývaly tři čtyři minuty, nedalo se dělat nic jiného než to vydržet.

O kousek stáhl okénko, aby dovnitř vpustil ranní vzduch.

„…a to je furt něco, kde se nás úřady snažej oblafnout. Jako třeba to ukládání veškerý internetový a telefonní aktivity, slyšels o tom? To je stejný, jako kdyby pošta před doručením otevírala všechny dopisy a balíky. EU vymyslí takovou hajzlovinu a veřejnost to skousne jenom proto, že se zajímá radši o zdegenerovaný šlechtice, co se nám sjížděj do města… Úplný východní Německo, podle mě…“

HP nepřítomně přikývl.

Vtom mu došlo, koho mu ten šofér připomíná.

Mangeho…

Mange mu pekelně chyběl. Od zimy nenapsal ani čárku. Telefony nebral, ani mobil, ani pevnou linku doma. Skoro jako by se mu schválně vyhýbal…

„No jo no, tak jsme tady, Kungsträdg?rden. Kartou, nebo hotově?“

HP něco nesrozumitelně zahuhlal a vylovil z kapsy kalhot zmuchlanou stovku.

„Kolik je vlastně hodin?“

„Tři čtvrtě na šest ráno, kámo, bejt v tuhle hodinu vzhůru je nekřesťanský…“

HP otevřel dveře, vystoupil na chodník a vytáhl zapalovač.

Ruce se mu tak třásly, že se mu málem povedlo si spálit špičku nosu, než cígo chytlo.

Klepal se ranní zimou a párkrát si zhluboka šlukl, aby se trochu zahřál. Sto metrů před ním svítila fasáda hotelu Grand. Strčil ruku do kapsy bundy a sevřel pažbu revolveru.

Už je skoro tam.

Už je skoro doma…

*

Protáhla se a prošla se kousek po chodbě. Za skoro čtyři hodiny sezení na téhle židli jí zdřevěněly nohy. Potlačila zívnutí a mrkla na hodinky. Za pár minut bude čas na odjezd.

Pokojská tu byla před půlhodinou, což znamená, že Black už je vyspaný, osprchovaný a najedený.

Na rozdíl od ní…

Potlačila další zívnutí a natáhla pravou ruku před sebe. Třásla se jen slabě, téměř neznatelně.

Účinky tablety na spaní ještě pořádně neodezněly. Prášky jí nepomáhaly od nespavosti úplně, a i když jí lékař nařídil zvýšit dávku, upadala většinou jen do otupělé dřímoty, a ne do hlubokého spánku, který potřebovala. Lahvičky jí napínaly látku kalhot.

Jednu pilulku, aby přežila noc, jinou, aby přežila den…

V hlavě jí pořád vířily myšlenky. Bankovní schránka, pasy, revolver, Tage Sammer – nebo jestli se ve skutečnosti jmenuje André Pellas – a samozřejmě taky Henke.

Během noci mu čtyřikrát volala a kromě toho poslala esemesku. Skandálně porušila Stigssonovy instrukce. Ale dostala se jako vždycky jen do neosobní hlasové schránky.

Může to samozřejmě být náhoda, a nejspíš taky je. Volně sdružené teroristické uskupení, které si občas říká Hra, nemusí nijak souviset s tou hrou, do které se zapletl Henke.

Na nejasně vymezená rizika byla zvyklá, u Säpo byla téměř denním chlebem. Ale dokud si nepromluví s Henkem, neuslyší jeho hlas a nepřesvědčí se, že je v pořádku, nebude mít jistotu. Že nic z toho, co se děje kolem PayTagu a Blacka, se ho netýká.

Zapraskalo jí ve sluchátku.

„Jsme na místě před hlavním vchodem, šéfová,“ řekl Kjellgren. „Je tu asi deset lidí, pár novinářů a partička ranních ptáčat, co sem přišla očumovat královskou rodinu a celebrity. Ale po žádných demonstrantech ani vidu, přepínám!“

„Dobře, chci mít na chodníku dva muže. Nejspíš tam budeme za pár minut, přepínám!“

„Rozumím!“

O pokoj dál se otevřely dveře a na chodbu vyšel Thomas. Oblek měl stejný, polobotky také, ale košili si vzal novou. Přesně jako u její předchůdkyně sváděl límec nerovný boj s Thomasovým širokým krkem a uzel na kravatě byl už teď povážlivě povolený.

„Dobré ráno, Rebecco. Jsme připravení?“

„Všechno je hotovo, vracíme se na letiště Bromma a poletíme. Vrtulník uveze čtyři pasažéry, takže se nemusíme mačkat.“

„A v cíli je všechno zařízeno?“

„Budeme mít na místě dvě auta, poslala jsem je tam hned v noci po našem rozhovoru.“

„Úžasné, Rebecco, musím říct, že jsem ohromen vaší efektivitou…“

Přikývla a sklopila oči.

„Právě jsem dostal zprávu od Mr. Blacka,“ pokračoval Thomas. „Bude připraven za pět minut.“

„Díky, dám to vědět ostatním.“

Právě ve chvíli, kdy zmáčkla tlačítko vysílačky, postřehla malou, sotva viditelnou bouli pod sakem na Thomasově pravém boku. Mohl tam mít Blackberry, Američané bývají neuvěřitelní blázni do opaskových pouzder. Agent 007 s povolením mailovat…

Ale zničehonic nabyla jistoty, že ta boule je něco docela jiného.

Mnohem nebezpečnějšího…

Otevřela ústa, aby něco řekla, ale zarazil ji Kjellgrenův hlas ve sluchátku.

„Šéfová, asi máme trošku problém…“

*

Držel se kousek stranou a prohlížel si hlouček lidí u lana z rudého sametu. Ze začátku tam byl klid. Houf starých ženských, pár znuděných fotografů.

Přímo před vchodem parkovala dvě černá auta a na chodníku postávali dva kravaťáci. Smrdělo to na sto honů fízlovinou, a tak si HP udržoval uctivý odstup. Ale uběhlo jen pár minut, a už to tady žilo. Opodál na nábřeží zastavilo několik minibusů a vyhrnulo se z nich celé stádo lidí, Bylo jich asi dvacet, třicet, možná víc, a měli světlé overaly a bílé umělohmotné masky, takže vypadali všichni v podstatě stejně. Během pár vteřin obsadili chodník, a zatímco se HP opatrně blížil, rozvinuli transparent. PAYTAG = STASI STOP SMĚRNICI O UCHOVÁVÁNÍ ÚDAJŮ!!! BEWARE THE CORPORATE INVASION OF PRIVATE MEMORY!

2006/24 = 1984

Kravaťáci viditelně znervózněli, HP viděl, že jeden z nich něco říká do mikrofonu na zápěstí.

Přidal do kroku, aby se dostal blíž, ale skoro okamžitě zase zpomalil. Co když Black na poslední chvíli změní plány a půjde jinudy? Dá se přece vyjít i zadem?

Tam se nestihnu dostat včas…

Krucifix!

Loudal se po nábřeží, ale přitom pozorně sledoval, co se děje na protější straně ulice. Dorazil sem televizní štáb, načež znudění fotografové ožili a začali se mezi sebou pošťuchovat. Zmatek rostl a HP viděl, jak se začínají sbíhat zvědavci.

Zničehonic přijela bílá dodávka s tónovanými skly, na pár vteřin mu zakryla výhled a pak zaparkovala kousek od něj.

Demonstranti už se dostali až k lanu. V těch bílých overalech a maskách vypadali strašidelně. Nikdo z nich ani nemukl, zvuky tu vydávali jen fotografové a televizáci, kteří se handrkovali o nejlepší místa.

Jeden z kravaťáků dál mluvil do mikrofonu na zápěstí. Zdálo se, že není se situací zcela spokojený.

Vtom se od Skeppsholmenu přiblížilo osamělé policejní auto, druhý kravaťák vstoupil do silnice a mávl na něj.

HP se vplížil mezi zaparkované minibusy. Ta krátká procházka od Kungsträdg?rden ho úplně vyřídila, musel se opřít o auto a popadnout dech.

Bílá dodávka stála pár metrů od něj s nastartovaným motorem. Do nosu ho praštil zatuchlý pach teplé dlažby a dieselových zplodin, ale byl tak unavený, že mu to bylo jedno. Zvědavců přibylo, teď už se kolem vchodu tísnilo asi padesát až šedesát lidí.

Policajti zaparkovali auto a vylezli na chodník.

Dali se do řeči s kravaťáky, HP toho využil a přešel přes silnici.

Nokii měl v náprsní kapse a chvíli trvalo, než ji zprovoznil.

Srdce mu v hrudi zběsile pumpovalo a nevolnost držel pod kontrolou, i když jen taktak.

*

„Dobré ráno, Miss Normén.“

„Dobré ráno, pane Blacku,“ odpověděla a pohlédla mu do očí.

Po včerejší nelibosti ani stopy. Výborně!

„Dnes se tu koná trochu větší demonstrace,“ řekla. „Účastníků je zatím čtyřicet až padesát a jejich počet vzrůstá. Navrhuji použít alternativní evakuační cestu…“

Zašilhala na Thomase.

Ten se stručně zeptal: „Jaká je situace teď?“

„Klidná, ale mírně napjatá. Máme na chodníku dva muže a na místě jsou i dva uniformovaní policisté.“

„A média?“ To se ozval Black.

„Těch je zhruba jako včera, možná trochu víc. Pár fotografů a nejméně jeden televizní štáb.“

Black a Thomas si vyměnili pohled.

Z pravého předloktí jí vystřelil záškub a roztáhl jí prsty.

Sakra, teď ne!

„Neradi bychom působili jako lidé, kteří utíkají zadem, Rebecco,“ řekl Thomas. „Zvlášť když jsou tu média. Dalo by se to vyložit tak, že máme co skrývat. Otevřenost je ústředním pilířem značky PayTag…“

Přikývla a opatrně zkroutila ruku za záda, aby se jí přestala třást.

„Rozumím…“

V náprsní kapse jí zavibroval telefon, ale toho si nevšímala.

„Kjellgrene, jdeme dolů,“ řekla do mikrofonu na zápěstí.

*

„To jsem já,“ řekl, když se ozvala její hlasovka. Najednou nevěděl, jak pokračovat.

„No… víš…“

Vtom se kravaťáci náhle rozhýbali. Jeden otevřel dveře předního auta, druhý přistoupil k provazu a davu lidí za ním.

Oba policajti v uniformách si pohrávali s opasky a přesně nevěděli, co mají dělat. Jako na znamení začali demonstranti náhle skandovat:

Don’t be evil!

Don’t be evil!

HP ukončil hovor a zastrčil volnou ruku do kapsy bundy. Pohladil prsty pažbu revolveru. Někde za ním se zabouchly těžké dveře auta. Z toho zvuku sebou trhl.

*

Ve výtahu hrála tichá hudba. Melodie „The Winner Takes It All“ na Panovu flétnu. Ve švédských hotelích je zjevně nepsaným pravidlem, že ve všech výtazích musí hrát muzak od Abby…

Opatrně si zapnula sako a přitiskla pravé předloktí k boku, aby cítila, že pistole i teleskopický obušek jsou na svém místě. Správně by měla mít neprůstřelnou vestu. Ale navzdory všem svým zásadám si ji nakonec nevzala, hlavně proto, aby nevypadala před Blackem uhřátá a zpocená.

Chyba, a to velká, to už jí teď bylo jasné.

Krucinál, musí se vzchopit, udělat si v palici pořádek…

V ústech měla sucho, srdce tlouklo nečekaně rychle. Pravá ruka se třásla tak, že ji musela zastrčit do kapsy kalhot.

Už zažila mnohem riskantnější úkoly, takže nemá proč být nervózní.

V náprsní kapse jí zavibroval telefon. Už potřetí, takže ať už jí volá kdokoli, asi ji potřebuje sehnat opravdu naléhavě. Ale bude si muset zkrátka počkat. Úkol má přednost.

Výtah zastavil v přízemí a dveře se začaly pomalu otevírat. Zhluboka se nadechla.

*

Dav skandoval čím dál hlasitěji.

Někdo kopl do mosazného sloupu a červené lano se zahoupalo.

Kravaťák u lana se zničehonic rozkřičel.

„Couvněte, couvněte.“

Oba policajti v uniformách váhavě zamířili k němu.

HP sevřel v prstech pažbu revolveru.

Teď už nebylo návratu.

Hlavní vchod se otevřel a volání přerostlo v řev. Ale najednou jako by mu zalehlo v uších.

Hluky okolo něj se proměnily v tlumené mumlání a neslyšel nic než svůj těžký dech.

Nááádech

Výýýdech

Zorné pole se mu zúžilo v rozmazaný tunel, na okamžik si byl jistý, že omdlí. Uchopil revolver ještě pevněji a síťovaný vzorek pažby mu vrtal díry do dlaně. Stovky bolavých jehliček ho držely při vědomí, připomínaly mu, proč je tady.

Že tu musí vykonat úkol.

Svůj poslední. A vtom ho spatřil.

Samotného hada.

Marka Blacka…

*

Jakmile otevřeli hlavní vchod, spustil se řev. Dav na ně dotíral, Rebecca vnímala masky, bílé overaly a Kjellgrenův znepokojený pohled. Pak oba uniformované policisty, jak rychlými pohyby vysunují obušky.

Vyjít ven tudy byla chyba, a to pořádná.

„Zpátky! Jdeme zpátky,“ zavolala na Thomasův široký krk.

Ale ten ji neslyšel, pokračoval k autu a Black v těsném závěsu za ním.

Jeden sloupek držící červené lano se převrhl a strhl s sebou i svého souseda.

V tu chvíli se demonstranti vyvalili na ně.

Thomas okamžitě uzemnil prvního člověka ranou loktem do obličeje. Mlasklo to jako bič, maska se rozkřápla a na okolní bílé overaly z ní vytryskla sprška krve a slin. Thomase to ani v nejmenším nezajímalo, jen odstrčil bezvládné tělo dozadu, aby si vytvořil prostor. Uštědřil další ránu, pak ještě jednu.

Vtom Rebecca uviděla, jak se skrčil a zastrčil ruku pod sako. Tenhle pohyb znala až příliš dobře.

Levou rukou popadla Blacka za nadloktí a přitáhla ho k sobě. Sáhla k opasku pro obušek… Ruka se jí chvěla tak silně, že se nemohla trefit. V tu chvíli se Thomas rozeřval.

*

Vypadal skoro úplně stejně jako v televizi. Vysoké čelo, špičatý nos, prošedivělé ulíznuté vlasy. Zblízka byla jeho plazí aura ještě silnější. HP měl skoro dojem, že mu mezi úzkými rty kmitl rozeklaný jazyk. Větří okolí, plánuje útok.

Davy řvaly a tlačily se přes zábranu. HP je následoval. Po zádech mu crčel pot.

Něco prasklo, někdo v bílém padl naznak a vytvořil mezeru.

Maska se svezla a odhalila šokovaný obličej ženy, bledé jako stěna.

Z nosu jí stříkala krev a sprejovala náprsenku jejího bílého overalu.

Vtom spatřil Beccu. Hned za Blackem, držela ho za paži.

Stála až moc blízko.

Pomalu začal vytahovat ruku z kapsy…

*

„GÁÁÁÁN!!“ řval Thomas a také sahal pro zbraň. Uprostřed bílého davu zahlédla Rebecca člověka v černém. Kšiltovka, sluneční brýle, zacuchané vousy…

Za šaty ji tahaly ruce a chňapaly po Blackovi…

*

Nalevo někdo zařval.

Hrdelně zachrchlal, HP to zaslechl jen taktak. Ale neohlédl se tam. Jen dál zvedal ruku. Upíral pohled na Blacka.

*

Všechno se najednou odvíjelo jako ve zpomaleném filmu. Vnímala každičký detail té scény. Bíle oděné demonstranty, které Thomas před chvílí srazil k zemi, krev, která potřísnila jejich overaly.

Thomasův obří stříbrný revolver, jak pomalu opouští pouzdro.

Demonstranti před ním zvedli ruce na svou obranu.

Zřetelně viděla podezřelého uprostřed davu. Kšiltovku, zrcadlovky, tmavou vojenskou bundu. Ruku, která byla už napůl venku z kapsy…

Pak se dostal na okamžik do zákrytu. Její ruka nahmátla pistoli a sevřela pažbu.

Třas ne a ne polevit. V hlavě jí drnčely poplašné zvonky a přehlušovaly myšlenky. Na celé téhle situaci bylo něco špatně… Ruce za ni dál tahaly a snažily se jí vyrvat Blacka ze sevření.

Thomas mezitím vytasil zbraň, hlaveň mířila přímo na muže ve vojenské bundě. Ale ve střelbě mu zjevně zacláněli demonstranti. Dělal úkroky a hledal škvírku.

Poplašné zvonky křičely dál.

ŠPATNĚŠPATNĚŠPATNĚÉÉÉ!

Vtom se mezi demonstranty vytvořila mezera. Muž ve vojenské bundě stál bez hnutí jen pět metrů od ní. Hleděl přímo na Blacka, přímo na ni. Ruka mu pomalu vyjela z kapsy. Mihl se tmavý předmět.

Velení převzaly instinkty. Rychlé nacvičené pohyby.

Tasit,

natáhnout závěr…

pal!

*

Vpředu něco třesklo.

Tak blízko, že cítil na obličeji tlakovou vlnu.

Tvrdá rána do břicha. Okamžitě se mu podlomila kolena. Všude kolem řev a zděšené fistule.

Někdo ho popadl za krk a smýkl s ním dozadu. Zatmělo se mu před očima.

*

Lidé křičeli strachy a vrhali se k zemi.

Viděla, jak Thomas otáčí hlavu a dívá se na ni, zatímco bílé overaly se dávají na útěk.

Bleskurychle zastrčila zbraň do pouzdra, popadla Blacka za paži a co nejrychleji ho vedla k obrubníku, kde čekala auta.

Dohonil je Kjellgren a pomohl Blackovi nasednout. Pak rychle do auta.

„Jeď,“ utrhla se na Kjellgrena.

„A co ten druhej?“

Thomas ještě stál na chodníku s revolverem v ruce a upíral přes hlaveň zrak do davu, jako by někoho hledal.

Jeden z uniformovaných policistů něco křikl, Rebecca neslyšela co, a vytasil zbraň na Thomase.

„Ten to zvládne sám, jeď, jeď!“

Kjellgren sešlápl plyn na podlahu a prudce vystartoval od obrubníku.

„Co se to tam sakra stalo?“ sykl, když vyjeli na most Strömbron.

*

Ty houpavé cloumavé pohyby moc dobře znal.

Ležel vzadu v autě, v nějaké dodávce, která jela rychle. Hodně rychle.

Ostrá zatáčka s ním hodila o zeď a HP zaskučel bolestí.

„Je vzhůru,“ ozval se někde za jeho hlavou ženský hlas.

Pokusil se ohlédnout, ale námahou se mu zatmělo před očima.

„Ne, už je zase mimo…“ zaslechl ještě.

13 | Team Fortress

Vrtulníkem létala nerada. Pohybuje se trhaně a nepřirozeně. Ne jako letadlo, které měkce pluje na vzdušných proudech. Kdyby letadlu zničehonic vynechal motor, nestalo by se vlastně nic. Pilot by zamířil nosem dolů a hezkou chvíli plachtil, než by se problém vyřešil.

Zato když chcípne motor ve vrtulníku, má člověk na boj s gravitací jen pár vteřin.

Zaplašila nepříjemné pocity a podívala se na hodinky.

„Ještě deset minut…“

Black vzhlédl od svého Blackberry.

„Dobře, díky…“

„Ozval se vám Thomas?“

„Ano, prý je s policií vše urovnáno a během dne se k nám připojí autem.“

„Dobře…“

Zhluboka se nadechla.

„A jak se cítíte?“ zeptala se pak.

„Dobře,“ odpověděl trošku moc rychle. „Naprosto perfektně,“ dodal. „Promiňte, Rebecco, samozřejmě bych vám měl za váš zásah poděkovat. Co se tam vlastně stalo?“

Snažil se o vyrovnaný tón, ale Rebecca snadno postřehla, že se mu hlas mírně chvěje. Navíc jí začal říkat Rebecco místo Miss Normén.

„Vlastně ani nevím. Demonstrace se vymkla kontrole, ale dál už mi to není moc jasné. Doufala jsem, že mi zavolá Thomas a vysvětlí to…?“

„Ten měl plno práce s policií…“

„Já vím, chápu. Zákony o zbraních jsou ve Švédsku přísné, klidně bych mu to objasnila, kdyby se zeptal. Ale on se mi ani nezmínil, že je ozbrojený…“

„Ano, to od něj byla trošku hloupost. Thomas je velmi svědomitý. Chce pro mě i firmu jen to nejlepší.“

Rebecca místo odpovědi jen kývla.

Black se narovnal a zkřížil nohy.

„Ale vždyť nevystřelil, to mu snad přičtou k dobru, nebo ne?“

„Přesně tak,“ odpověděla úsečně. „Střílela jsem já.“

„Bude to pro vás – pro nás – znamenat nějaké problémy?“

„Ještě nevím. Zbrojní licenci máme a už jsem volala službu konajícímu komisaři do Stockholmu, vyložila mu, co se stalo, a dala na sebe kontakt. Zkrátka uvidíme…“

To poslední byla lež.

Při vysvětlování ji pořádně podusí, to věděla už teď. Licence nelicence, ostrými se nestřílí jen tak do vzduchu, a už vůbec ne v centru města. Zákonný předpoklad pro varovný výstřel je stejný jako pro mířenou střelbu. Bezprostředně hrozící závažné ohrožení života nebo zdraví.

A to rozhodně nastalo.

Muž v bundě měl zbraň, přesně jak křičel Thomas, a zcela zjevně mířil na Blacka.

A ona přesto vypálila jen varovný výstřel…

Seběhlo se to čistě instinktivně, a teď zpětně neuměla sama sobě vysvětlit, proč jednala, jak jednala.

Abych z katastrofální situace vytěžila maximum, namlouvala si.

Všechno bylo špatně. Thomas byl odcloněný a neměl možnost jednat. Zbraň, pachatel, zkrátka učebnicový příklad nutné obrany.

Všechny zákonné předpoklady pro mířenou střelbu splněny. Jenže v té tlačenici nemohla na pachatele vystřelit bez nebezpečí, že zasáhne nevinné.

To je ono.

Pohlédla na své ruce a položila je na kolena, aby je ustálila.

Vtom si všimla, že se na ni Black pořád dívá. Pozorně studoval její obličej způsobem, který se jí nelíbil, a pak sklouzl pohledem na její rozklepané ruce.

„Adrenalin,“ řekla. „To brzo přejde…“

Na okamžik měla pocit, že jí vidí až do žaludku.

„Dvě minuty do přistání,“ ozvalo se z reproduktorů.

„Tak…“ řekla a usmála se na Blacka.

Ten jí však úsměv neoplatil.

*

Pohyboval se na hranici vědomí.

Několikrát slyšel hlasy, někdo nad ním hovořil.

„Je v příšerným stavu…“

„Kolik dostal?“

„Trojitou dávku, víc si mu netroufnu dát…“

„Mluvila jsi se Zdrojem?“

„M-hm…“

„A?“

„Říká, že ho musíme udržet naživu. Že neexistuje jiná možnost…“

„Fajn… Tak co teď?“

„Počkáme…“

„Víme o tom místě něco víc?“

Nalevo od HP zašustily papíry.

Byl vzhůru už aspoň pět minut, ale oči neotevřel. Někde u levého ucha mu něco rytmicky pípalo, tipoval, že asi nějaký přístroj, který mu hlídá pulz. Hlavně se nehýbat a dýchat zhluboka a pomalu.

V místnosti byli dva lidé, muž a žena. On ležel pár metrů od nich na nějaké pryčně nebo stolu.

Slabé svědění na vnitřní straně loktu pocházelo nejspíš od kapačky, ale jinak se po těle cítil nečekaně OK.

Divně to tady smrdělo éterem a čímsi nasládle pižmovitým, co nedokázal identifikovat.

„Tak pro začátek: je to mnohem, mnohem větší, než jsme si mysleli. Koukej!“

To řekl ten ženský hlas, pak zase zašustily papíry – HP tipoval, že nějaké nákresy.

„Hmm, a ty červený značky, to jsou…?“ Mužský hlas mu zněl povědomě, ale nevěděl, kam ho zařadit.

„Červený jsou hlídači, modrý jsou kamery, žlutý jsou různý alarmy…“

„Oukej… A to je všechno od Zdroje?“

„Jo.“

„A ty mu věříš?“

„Nikdy mi nedal důvod pochybovat. Všechno, co od něj zatím máme, sedělo na sto procent, jen se koukni na tohohle chudáka…“

Chvilku trvalo, než HP pochopil, že ta ženská myslí jeho.

„Já mám pořád pochybnosti. O něm i o celý akci,“ odpověděl muž plačtivým tónem, který zněl HP hrozně povědomě. Zápasil s pokušením otevřít oči a otočit hlavu.

Vtom si všiml, že pípání zrychlilo.

Do prdele, musí si dát relax.

Zhluboka dýchat, pohoda, klíííídek…

Chtěl poslouchat dál a pochopit, co se to sakra děje.

„Takže šest pater,“ pokračovala žena.

„Jde to do hloubky třicet metrů pod zemí a každý patro má střed, odkud se paprskovitě rozbíhá pět tunelů dlouhých padesát metrů. Pětkrát padesát je dvě stě padesát, krát šest pater…“

„Jeden a půl kilometru. To je děsná spousta místa…“

„Navíc má každej ten paprsek šířku deset metrů, takže se do něj vejde víc řad serverových racků. Dejme tomu, že v každým tunelu jsou dvě chodby pro údržbu a že jeden rack má hloubku kolik, něco přes metr? To dělá…“

„Nejmíň pět kilometrů, možná víc. Pět kiláků serverů – ty vole, to je kapacita jako prase!“

Mužský hlas zněl vzrušeně.

„To v podstatě pokryje…“

*

„…celoevropskou poptávku po bezpečných úložištích.“

Ředitel objektu se odmlčel, aby sdělení mělo čas zapůsobit. Zhruba stovka návštěvníků se tvářila ohromeně. Rebecca poslouchala tiskovou konferenci jen na půl ucha.

Na velkém promítacím plátně se míhaly různé údaje o kapacitě a tu a tam je prostřídaly snímky ze stavby. Opatrně se protáhla a mrkla na telefon, jestli nemá zprávu. Ale inbox byl prázdný a ten zmeškaný hovor z výtahu v Grandu se asi do telefonu vůbec nezaznamenal. Zvláštní.

Oproti letnímu vedru, které panovalo venku, tu bylo chladno, a i když se nacházeli nad povrchem země, tušila Rebecca ve vzduchu vůni skály, trochu jako v metru. A nebylo divu…

Kdysi tu bývalo podzemní operační středisko z dob studené války, to si přečetla v novinách. Přesně jak říkal Kjellgren, patřil k tomuto objektu dlouhý tunel, který jednak sloužil jako nouzový východ, jednak vedl všechny komunikační kabely k dělostřeleckým tvrzím na několik kilometrů vzdáleném pobřeží.

Dnes tento tunel naopak přivádí od Baltského moře studenou vodu do klimatizace v bunkru. To je spolu s chladným švédským podnebím, neomezeným a jistým přístupem k elektřině a kvalitně vybudovanou počítačovou infrastrukturou hlavním důvodem, proč bylo celé zařízení umístěno do Švédska blablabla…

Mělo by ji to samozřejmě zajímat víc, koneckonců byla řeč o jejím zaměstnavateli. Ale při prohlídce se jen těžko soustředila na detaily. Nemohla se zbavit hryzavého pocitu, že něco je zásadně špatně. Asi by měla zase zkusit zavolat Thomasovi.

Black byl tady uvnitř zaručeně v bezpečí. Všichni návštěvníci byli předem ohlášení a prověření, navíc prošli přísnější bezpečnostní kontrolou než na letišti. Všechna elektronická zařízení s výjimkou novinářských foťáků byla už hezky dlouho zamčená venku na vrátnici. Ona měla samozřejmě z bezpečnostních předpisů výjimku a směla si nechat vysílačku i telefon.

Ale už tak nějak tušila, že by volala zbytečně. Thomas to ani tentokrát nezvedne. Navíc má dorazit už za hodinu.

Veze ho Kjellgren a podle esemesky, kterou dostala před pár minutami, už minuli Uppsalu. Na to setkání se netěšila.

Ale vždyť to vlastně nebyla ona, kdo se znemožnil a vytáhl nelegální zbraň…

„Naše zařízení funguje zhruba stejně jako starodávné bankovní trezory…“ pokračoval ředitel objektu a promítačka přepnula krásnou prolínačkou na snímek, který Rebecca poznávala.

Trezor na plátně se podobal jako vejce vejci tomu, který před pár dny navštívila. Tlusté betonové zdi, leštěná mramorová podlaha, dlouhé řady mosazných dvířek… Není to opravdu ten samý?

Rebecca se mimoděk napřímila na židli. Až doteď se snažila na bankovní schránku a příběh Tageho Sammera nemyslet. Dát všechno na pár dní k ledu, dokud nebude mít Blackovu návštěvu za sebou.

„Útoku zvenčí zabraňuje veliká skořápka,“ pokračoval ředitel objektu. „Uvnitř jsou pak jednotlivé schránky, zcela oddělené, aby se k obsahu dostal jen jeho majitel. U nás se však velikost schránky dá jednoduše změnit stisknutím několika tlačítek v naší kontrolní místnosti. Jinými slovy se dovedeme během vteřiny přizpůsobit potřebě zákazníka. Schránky se mění v bubliny, jejichž velikost se dá neustále měnit.

Ani desetkrát, stokrát či tisíckrát vyšší poptávka po úložném prostoru by nepředstavovala žádný problém, změny se dají provést během vteřiny. Která serverovna se s takovou kapacitou může měřit?“

Znovu udělal dobře načasovanou pauzu a nechal řečnickou otázku chvíli viset ve vzduchu. Promítačka nahradila bankovní trezor vzdušným bunkrem s nekonečnými řadami identických serverových skříní.

„Všechno je uskladněno na jednom místě. Hladce, nenákladně a především – bezpečně,“ pokračoval ředitel objektu.

Promítačka přidala nový snímek do rohu toho původního. Téměř identický bunkr, pak ještě jeden a ještě jeden… Řady lesklých serverových skříní, bylo jich tolik, že je nestíhala počítat. Tisíce, miliony tajemství uložené na jednom jediném místě.

Najednou se jí udělalo trochu nevolno. To s ní asi zase cloumá adrenalin. Aspoň že se jí přestaly třást ruce.

Na plátně se množily podzemní prostory a ředitel objektu přednášel dál, ale Rebecca ho už neslyšela.

Jako drobné třpytivé bubliny, jimž je souzeno dříve či později prasknout…

*

„Jsi vzhůru, HP?“

Chvilku uvažoval, že bude dál fejkovat bezvědomí a snažit se vykoumat, co se to děje.

Ale ještě než se rozhodl, její hlas ho nějak přiměl otevřít oči.

Trvalo mu jen chvilku, než ji poznal. Platinově blonďaté vlasy měla teď tmavé, ale piercing v nose i výrazné oční stíny jí zůstaly.

Ta emařka se sluchátky, kterou viděl v metru.

„Fajn,“ kývla na něj. „Jak ti je?“

Pokusil se něco říct, ale místo toho jen chraptivě zakrákal.

„Na.“ Podala mu láhev s vodou a HP se opřel o loket. Nádherné chladivé doušky…

„Horečka ustoupila,“ řekla stroze, když se podívala na obrazovku vedle něj. „Ale pár dnů ještě potrvá, než infekce zmizí úplně. Dostal jsi koňskou dávku penicilinu, a to doslova.“

Nesnažil se odpovědět, jen přikývl a opatrně se rozhlédl. Připomínalo to tu nemocnici, jen s tím rozdílem, že tu bylo všechno větší. Pryčna, na které ležel, světla na stropě, popruhy, které visely ze stropu.

Došlo mu to až po chvíli.

„Ty jsi veterinářka?“ zachrčel.

„Jojo,“ odpověděla. „Aspoň teď není po tobě. Jmenuju se Nora. Tamhle s Kentem se už asi znáš…“

HP se s námahou posadil a zamžoural do rohu, kde měl podle jeho představ sedět muž.

A taky že seděl.

„Nazdar, HP,“ řekl. „Nebo ti mám radši říkat 128?“

Uběhlo dalších pár vteřin, než se mu v palici rozsvítilo.

„Hasselqvist, psáno s qv…“ zamumlal, aniž by mu to úplně docházelo.

„Alias hráč číslo padesát osm,“ uchechtl se muž. „Naposledy jsme se viděli na Kymlingenské spojce, když jsi mě posprejoval slzákem. Měl jsem pak alergickou reakci a ležel jsem tři dny ve špitále, kdyby tě to náhodou zajímalo…“

Vyskočil ze sklápěcího sedátka a přikročil k HP.

„Klid, Kente…“ řekla emařka a stoupla si mezi ně.

Byla skoro o deset centimetrů vyšší než Hasselqvist, a soudě podle držení těla měla i víc svalů.

„Na raněný ega tady nemáme čas…“

Hasselqvist s qv se na ni chvíli naštvaně mračil, ale pak rozhodil rukama.

„V klidu…“ zamručel a o krok ucouvl. „Vlastně ti dlužím dík,“ uchechtl se na HP. „Kdyby ses tam tenkrát nepřipletl, mohl jsem tam bejt já.“

Kývl směrem k předimenzované pryčně, na které HP seděl.

HP ho ignoroval.

„Kdetosme?“ zahuhlal na emařku, která se prý jmenovala Nora.

„Na veterinární klinice Švédských gardistů.“

„Co?“

„Na Lidingövägen, přímo naproti sportovnímu areálu na Östermalmu. V konírnách královské stráže… Mám klíč od vrat, tak jsme přišli zadem.“

„Aha…“

Dopil vodu z láhve a snažil se utřídit myšlenky. Ale nešlo to.

Bolela ho hlava, a i když mu bylo trochu líp než v posledních dnech, pořád si připadal, jako by mu protáhli tělo mandlem.

„Tak kdo z vás se mi uráčí říct, co tady kurva dělám?“

„To máš tak, HP,“ řekla Nora a napustila mu kávu z velké termosky na kempingovém stolku. „Už nějakou dobu se tě snažíme kontaktovat, ale ty nám děláš drahoty…“

„Ty papírky na dveřích…“ dodala, když se HP nechytal. „Já, Kent a Jeff, se kterým se za chvíli setkáš, jsme se všichni účastnili Hry. Dělali jsme věci, o jakých se nám ze začátku ani nesnilo, přesně jako ty…“

„Ale pak nás vykopli,“ doplnil Hasselqvist. „Nebo nahradili někým jiným, někým vhodnějším. Novým favoritem…“ Naštvaně se zamračil na HP.

„Tak nějak…“ přikývla Nora. „Každopádně, když jsme vystřízlivěli a překonali nejhorší herní absťák, postupně nám došlo, že jsme nejenom dělali něco špatnýho, ale taky že s náma manipulovali. Že jsme byli jenom loutky…“

HP si lokl. Káva byla nečekaně horká a opařila mu jazyk, ale přinutil se ji spolknout.

„Každej na vlastní pěst jsme se snažili zjistit o Hře a Pořadateli víc, ale jak sám víš, je poněkud riskantní porušovat…“

„Pravidlo číslo jedna…“ zamručel HP.

„Přesně… Všichni jsme dostali varování, někteří větší, někteří menší. Ale před pár měsíci nás jeden člověk dal dohromady…“

Vyměnila si s Hasselqvistem rychlý pohled.

„Dělal pro Hru,“ vpadl Hasselqvist. „Nevíme to jistě, ale myslíme si, že…“

„Bez ohledu na to, co si myslíme…“ přerušila ho Nora a zpražila Hasselqvista pohledem, „…nás tenhle člověk dal dohromady.“

„A teď se budete mstít, dáte Pořadateli payback za všechno svinstvo, co jste si od něj vyžrali. Hodíte mu pár klacků pod nohy, aby se vám líp spalo…“

HP potřásl hlavou a dopil kávu.

„Been there, done that… Díky za kafe, ale já mám podstatně větší starosti…“

„Sedni si, HP!“ řekla Nora, ještě než HP vůbec stačil vstát. Ke svému překvapení ihned poslechl.

„Nejsme žádní lůzři, co se jen tak bezcílně poflakujou. Máme zdroj, insidera. Někoho, kdo ví, jak spolu všechno souvisí, a možná i co se bude dít dál. A hlavně – proč!“

Dívala se na něj a čekala, až její slova zpracuje.

„S pomocí Zdroje to všechno stopneme. Nezarazíme jenom pár jednotlivejch úkolů, ale komplet všechno, celej ten jejich zasranej Gameplan, chápeš?“

Než HP stačil odpovědět, zaklepal někdo na dveře.

„To je Jeff, já otevřu.“

Hasselqvist odhopkal ke dveřím: „Kdo tam?“

Opatrně pootevřel plechové dveře a chystal se vykouknout, ale člověk na druhé straně trhl klikou tak silně, že se Hasselqvist málem svalil.

„Nech toho, Kente, nejsme v žádným špionážním braku…“ zavrčel muž, který vešel do místnosti.

Měl na sobě džíny a upnuté tričko, pod kterým se mu výrazně boulily nateklé svaly.

„Aha, Šípková Růženka se nám probudila.“ Kývl na HP a sundal si sluneční brýle.

„Tak ty jsi ho vykurýrovala, dobrá práce, doktorko!“

Muž, který se podle všeho jmenoval Jeff, nasadil křídově bílý úsměv a mrkl na Noru, ale ta ho ke spokojenosti HP úplně ignorovala. To ale řízkovi ani v nejmenším nevadilo. Přisunul si židli naproti HP, obkročmo se na ni posadil, podrbal se na vyholeném zátylku a přitom odhalil výrazné tribal tetování na předloktí.

„Je tu nějaký kafe?“

„Já to zařídím, Jeffe!“

Hasselqvisťák se dal do zápolení s termoskou.

„Tak co víme?“ zeptala se Nora.

Jeff pokrčil rameny.

„Zbavil jsem se revolveru a jeho telefonu.“ Kývl směrem k HP.

„Black už dorazil do Pevnosti. Tipuju, že teďka právě přestřihujou pásku. Ve městě se to pořád hemží fízlkárama, jako by pořádně nevěděli, co hledají…“

Hasselqvist mu podal hrnek kávy.

„Měl bys bejt děsně rád, že jsem tě odtáhl, chlape.“ Jeff namířil na HP silný ukazovák. „Bez nás už bys byl mrtvej. Ten namakanej bodyguard tě měl na mušce, ještě dvě vteřiny a BENG!“

Přidal k ukazováčku ohnutý palec a naznačil ve vzduchu, jak to myslí.

„Mimochodem, jak tě sakra napadlo střílet po Blackovi? Tím bys vyřešil velký hovno…“

Uchechtl se a zakroutil hlavou.

HP něco nesrozumitelně zamumlal do hrnku s kávou. Bohužel měla ta hora svalů tak trochu pravdu. Jak zabírala koňská medicína, získával pomalu kontrolu nad svým mozkem. Ale i když si v hlavě přehrával pásku tam a zpátky, sám sobě neuměl vysvětlit, co se stalo. Všechno mu připadalo tak vzdálené.

Jako by se nic z toho, co v posledních dnech zažil, neudálo doopravdy, ale jen ve snu. Oprava – v noční můře…

„Ozval se nám Zdroj?“ chrochtl Jeff.

„Dostali jsme všechny nákresy…“ začal Hasselqvist, ale Nora mu skočila do řeči.

„Teď ne. Nejdřív musíme zjistit, jestli bude spolupracovat.“

Kývla na HP.

„Heleď se, já nejsem kus nábytku,“ zamručel HP. „No… Jsem vděčnej, že jste mi pomohli, ale upřímně, mám až nad hlavu vlastních prob…“

„Myslíš sestru?“ utnula ho Nora. „Tu, co dělá v Sentry…“

„Co? Nene, ta dělá v Säp… ééé, cože?“

Všiml si, jak po sobě pokukují, a nelíbilo se mu to.

„Loni v zimě si tvoje sestra vzala v Säpo služební volno,“ řekla Nora a naklonila se k němu blíž. „Nastoupila do Sentry Security, kde už pracoval její přítel Micke. Tam založila tým bodyguardů, co chrání různý papaláše ze světa byznysu. Loni firmu Sentry koupila společnost jménem PayTag. O tom přece musíš ledacos vědět, když ses pokusil zastřelit nejvyššího šéfa…“

HP otevřel pusu, aby odpověděl, ale Nora mu nedala šanci.

„Fajn, takže asi taky víš, že PayTag staví po světě velký serverový farmy. Nebo serverový hotely, jak by se to možná dalo nazvat líp. Tady ve Švédsku postavili obří zařízení v bejvalým armádním bunkru kousek za Uppsalou. Jmenuje se to Pevnost a brzo tam budou ukládat svoje data v podstatě všechny firmy a úřady v severní Evropě…“

HP zase přikývl, tentokrát trochu silněji, a najednou se neubránil úsměvu.

Becca je Blackova bodyguardka.

No jasně!

Nepřímo pracuje pro Hru, což je samozřejmě špatná zpráva. Jenže on to ve svém fucked-up stavu pochopil úplně špatně. Myslel si, že Becca s Blackem chodí.

Epic fail!

Ty vole, já jsem občas takovej dement…

Potřásl hlavou a vlna úlevy mu projela tělem hned několikrát.

Najednou si uvědomil, že na něj všichni zírají.

„No, tak co říkáš?“

„C-co?“

Jeff se opřel o skládací židli, až v plastovém opěradle zapraskalo. Vtom si HP všiml, že je mu tenhle hranatý obličej povědomý. Jako by se s Jeffem už někdy setkal…

„Pomůžeš nám?“

„S čím jako?“

Zase pohledy, tentokrát váhavější.

Nakonec otevřela pusu Nora.

„Sejmout Pevnost!“

14 | Abandonware

„Haló.“

„Uctivý dobrý večer přeji.“

„Aha, to jste vy, výborně. Je tohle spojení bezpečné?“

„Naprosto.“

„Dobře, v tom případě od vás chci slyšet vysvětlení toho, k čemu došlo.“

„To chápu…“

„Nemám rád, když se uzavřené dohody nedodržují. To, co se stalo…“

„…v dlouhodobém horizontu poslouží naší věci, věřte mi!“

„V jakém ohledu?“

„Ve všech ohledech…“

„Tak poslouchejte, pro tyhle hrátky vážně nemám pochopení. Klidně si říkejte Pořadatel, když se vám to líbí, ale nezapomínejte, kdo vaše aktivity financuje.“

„Zájmy zákazníků jsou pro mě přirozeně vždy nejvyšší prioritou.“

„To doufám! Odhlédněme teď na okamžik od toho… incidentu. Jak to vypadá s plánem?“

„Zcela znamenitě. Můžeme vlastně kdykoli začít. Nebudete zklamaný, pane Blacku.“

*

Výtah je odvezl dolů na vyhlídkové podlaží. Ocitli se v proskleném středobodu, z něhož na všechny strany vybíhalo do skály pět padesátimetrových paprsků. A pokud to Rebecca pochopila správně, pak se pod nimi nacházelo ještě několik stejných pater.

Kontrolní místnost, na kterou shlíželi přes velkou skleněnou stěnu naproti výtahům, působila nesporně impozantně.

Rebecca už v několika bunkrech byla, když pracovala u Säpo. Nejvíc ji ohromilo pracoviště tísňové linky SOS Alarm pod kostelem svatého Jana. Ale to nebylo nic proti tomuhle.

Bylo tu něco přes třicet pracovních stolů ve třech půlměsícovitých řadách nad sebou, aby všichni měli výhled na gigantické obrazovky uprostřed.

Na každém stole stály tři propojené monitory, myš, klávesnice a po straně úhledně zavěšená sluchátka. Trochu se to podobalo operačnímu středisku na policejním ústředí, ale tady bylo všechno samozřejmě mnohem modernější a nekonečně dražší.

Kontrolní místnost byla prázdná a všechny obrazovky zhasnuté.

„Při plné kapacitě budeme mít třicet operátorů, kteří budou pracovat na tři směny. Samé experty na IT bezpečnost. V případě potřeby je můžeme posílit o dalších deset…“ bublal ředitel objektu a vypadalo to, že každou chvíli praskne pýchou.

A nebylo divu…

Na pozvané novináře, komunální politiky i poslance zapůsobilo toto zařízení stejně jako na Rebeccu. Někdo z nich položil otázku, kterou neslyšela, ale ať už se ptal na cokoli, asi to bylo vtipné, protože všichni společně vyprskli smíchy.

Black stál trochu stranou se dvěma lidmi z nejvyššího managementu a s tmavovlasou, zhruba čtyřicetiletou ženou, se kterou se Rebecca už párkrát setkala v práci. Byla to Anthea Ravelová, jedna z nových zahraničních šéfů. Ne moc sympatická, mluvila takovou tou suchou arogantní angličtinou, ze které si Rebecca připadala jako hloupá služtička. Navíc měla po faceliftu tak napjatou kůži, že se tvářila víceméně pořád stejně.

V práci se jí říkalo Ledová královna, což byla celkem výstižná přezdívka.

„Dobrá otázka. Ochranu zařízení bereme samozřejmě velice vážně,“ řekl ředitel. „Mimo jiné jsme požádali o udělení statusu chráněného objektu, což by našemu personálu rozšířilo kompetence. Navíc zanedlouho plánujeme velké cvičení společně s armádním útvarem rychlého nasazení. Bezpečnost je naší nejvyšší prioritou…“

Black se zničehonic otočil a krátce pohlédl Rebecce do očí. Pak se naklonil stranou, řekl něco Ledové královně a ta se na Rebeccu také podívala.

Položila ruku na Blackovo předloktí a nahnula se k němu. Něco mu šeptala, její rty se přitom málem otřely o Blackovo ucho. Šeptala několik vteřin a pak se pomalu odtáhla. Ať už Ledová královna řekla cokoli, oba to zjevně pobavilo a Rebecca měla neodbytný pocit, že si povídají o ní.

Donutila se na ně nemyslet a přesunula pozornost zpátky na ředitele objektu.

„Nadešel čas na velký okamžik,“ prohlásil ředitel zničehonic anglicky. „Prosím našeho generálního ředitele Marka Blacka, aby předstoupil a zmáčkl tlačítko.“

Obecenstvo se rozestoupilo a pustilo Blacka k vyhlídkovému oknu.

Nějaký pracovník mu podal krabičku s velkým červeným tlačítkem, Black s tímto těžkopádným symbolem několik minut pózoval a cvakaly fotoaparáty.

„Tímto prohlašuji provoz objektu za zahájený,“ pronesl pak.

Stiskl tlačítko a všechny obrazovky dole v kontrolní místnosti náhle ožily.

*

Měl okamžitě vstát, poděkovat za pomoc a odbelhat se domů. Jenže místo toho si prohlédl nákresy a poslechl si o elektrickém plotu, kamerách a obcházejících hlídačích. Poslouchal jen na půl ucha. Ale jednoho si všiml jasně. Nikdo neřekl ani ň o tom, jak to všechno chtějí provést, což se samozřejmě dalo vysvětlit dvěma způsoby.

Buď mu ještě úplně nedůvěřují a chtějí zjistit, jestli je s nimi na jedné lodi, než ho zasvětí do svého brilantního plánu.

Anebo, což je mnohem pravděpodobnější: Ti amatéři žádný plán nemají…

Před dvěma lety se sám vloupal do podobného objektu, ale ten byl mnohem menší, hůř hlídaný a navíc mu pomáhal génius Rehyman, který ho provedl přes všechny překážky.

„Táák, co si o tom myslíš?“

Viděl, jak se na něj natěšeně koukají, a chvíli uvažoval, že svou odpověď nějak zaobalí, čistě to soften the blow. Ale nestálo mu to za to. Tihle trapáci potřebujou slyšet pravdu a nic než pravdu.

„Upřímně? Vám asi hráblo!“ Pokrčil rameny. „Vy si úplně vážně myslíte, že se tam dá dostat?“ Zapíchl ukazováček do kontrolní místnosti. „A i kdybyste se tam nějakým zázrakem dostali, co tam budete dělat? A hlavně – jak se sakra dostanete ven?“

„O to se teď nestarej,“ zavrčel Svaloun Jeff tónem, ze kterého se v HP rozezvonil poplašný zvonek ještě hlasitěji. Už na toho týpka určitě někde narazil, ale kde?

„Prostě nám pomoz dostat se dovnitř a my už zařídíme zbytek,“ přerušila ho Nora.

„Zdroj říkal, že to zvládneš, že už jsi to někdy dělal,“ ozval se Hasselqvisťák. „Že jsi v tom oboru něco jako expert…“

HP přikývl.

„To je možný…“ Chvilku si to vychutnával. Ano, byl to lákavý a podivně známý pocit. Ale zaprvé vězel až po uši ve vlastních problémech a zadruhé věřil téhle trojce stejně málo jako ona jemu.

Ta koňařka byla ještě jakžtakž oukej, ale Hasselqvisťák byl kluzkej slizák a ta gorila se mu nezdála hned v několika ohledech.

Ale zároveň měli něco, co by mohl využít a co by mu možná pomohlo vyznat se ve své situaci.

Zhluboka se nadechl.

„Fajn, abych vůbec začal uvažovat o tom, že vám pomůžu, chci od vás něco na oplátku…“

„Myslíš kromě toho, že jsme ti zachránili život…“ řekla Nora, než někdo jiný stihl otevřít pusu.

HP pokrčil rameny. Steroidovi naběhla na čele žíla. Chvíli se na sebe mračili.

„Ten Zdroj…“ HP naznačil ve vzduchu dvoje znuděné uvozovky. „Chci mluvit přímo s ním.“

„Se Zdrojem nikdo nemluví přímo,“ odsekl Hasselqvisťák. „My jsme se s ním setkali jenom jednou, komunikujeme vždycky přes…“

Nora zvedla ruku a Kent okamžitě zmlkl.

„A jak vypadá?“ HP se ze všech sil snažil nepůsobit moc zvědavě.

Pár vteřin bylo ticho, pak Nora pokrčila rameny.

„Normálně,“ řekla a zase zvedla ruku, tentokrát aby zarazila protesty ostatních. „Nakrátko ostříhanej, středně vysokej, sluneční brejle, asi čtyřicet let. Typickej kravaťák, řekla bych…“

HP přikývl.

„Víte, jakou má funkci ve Hře?“

„Přesně ne, ale Kent s Jeffem mají teorii…“

Obrátila se na Hasselqvista.

„No… je to jenom dojem. Z některých jeho slovních obratů. Ale podle mě se stará o technickou stránku. O komunikaci, servery a tak. V nákresech je spousta technických detailů, že jo, Jeffe?“

Hora svalů chvíli váhala a pak pomalu přikývla.

„Jsou to stejný nákresy, jako používáme v práci pro IT projekty. Kdyby dělal v nemovitostech, viděli bysme tam ventilační šachty, vodovody a tak, ale nic z toho na těchhle nákresech není. Jenom podrobná IT infrastruktura…“

„Takže podle vás je Zdroj nějakej IT guru. Někdo, kdo to všechno vybudoval?“ zeptal se HP a zašimralo ho v břiše.

Oba muži přikývli.

„A víte určitě, že je na něj spoleh?“

„Nejsme žádní blbci, HP…“ odpověděla Nora.

„Jasně, že jsme ze začátku pochybovali, ale zatím se Zdroj vždycky osvědčil. Dal nás dohromady, dodal nám nákresy a informace o Sentry i PayTagu a hlavně nám pomohl sehnat tebe a zarazit tě, než uděláš nějakou kravinu. Hodně kvůli nám riskuje a navíc nepůsobí jako lhář. Kvůli tomu všemu dohromady jsme se rozhodli mu věřit, i když jsme pořád opatrní. Ale jak říkal Kent, setkali jsme se se Zdrojem jenom jednou, na začátku. Takže tě k němu nemůžeme zavést, ani kdybysme chtěli…“

„Aha…“ HP se na chvíli zahleděl do klína, aby si upravil pokerface.

Teď se musí tvářit trošku zklamaně, aby to vypadalo, že ustupuje.

„Musím si to rozmyslet,“ řekl. „Stačí mi pár dnů. Jak vás mám kontaktovat?“

„Na!“

Jeff vytáhl mobil a položil ho na stůl.

„Simka na kredit, nedá se vystopovat. Najdi v adresáři Čistírnu, zavolej a nechej vzkaz…“

„Oukej.“

HP si vzal sluchátko, vstal a zamířil ke dveřím.

„Počkej!“ zahalekal Hasselqvisťák a HP se zastavil. „Nezapomeň si léky.“

Hodil HP bílou plastovou lahvičku.

„A jo, Kente,“ řekla Nora. „Na ty jsem málem zapomněla. Ber je dvakrát denně po dobu pěti dnů, HP.“

„Fajn, díky.“ Nasadil neutrální výraz a zamával lahvičkou na rozloučenou. „Ozvu se!“

*

Seděla před zasedací místností v hlavní budově a hrála si s láhví vody.

Novináři už jeli domů, zůstalo tu jen pár politiků a různých šéfů z Pevnosti i ze Sentry.

Ti právě obědvali o pár dveří dál. Black s Ledovou královnou je před chvílí opustili a odebrali se do místnůstky za Rebeccou na konferenční hovor.

Mrkla na hodinky. Každou chvíli by měli dorazit Thomas a Kjellgren.

Potřetí za posledních pět minut vytáhla mobil.

Žádné nové zprávy, ani od Kjellgrena, ani od Mickeho.

Zmáčkla tlačítko volání, ale hovor spadl přímo do Mickeho hlasové schránky, stejně jako před chvílí. Ne že by to bylo kdovíjak neobvyklé…

Celý týden, možná ještě déle, s ním sotva prohodila slovo.

Většinou oba chodili domů pozdě a pak se jenom svalili na pohovku.

O schůzce se strýčkem Tagem mu neprozradila nic, o bankovní schránce jen něco. Řekla, že v ní našla pár starých papírů: oddací list, křestní list, pár bezcenných akcií. Naštěstí se nevyptával. Vůbec se jí poslední dobou skoro nikdy neptal, co dělá. Asi jí tím chtěl dokázat, že jí věří. A ona se mu za důvěru odvděčila tak, že mu zase lhala…

Mrkla na hodinky, vytáhla z kabelky lahvičku léků, ujistila se, že jsou to ty správné, a jednu tabletku vylovila. Rychle se rozhlédla a zapila ji vodou z láhve.

Za užívání antidepresivních přípravků se nikdo nemusí stydět, Rebecco… – Yeah right!

Tohle tvrzení platí možná v realitě, kterou obývá její lékař. Ale v jejím světě se nesmí dávat najevo sebemenší slabost.

Ale za to, že jim to neklape, nemohla jen ona.

Vždyť kvůli němu změnila práci, upřímně se snažila pochopit, čím se tam Micke zabývá, i když se v technických detailech často ztrácela. Vyrozuměla aspoň to, že spousta firem a úřadů má problémy s různými typy řízených hackerských útoků.

DDoS – Distributed Denial of Service – znala Rebecca už od doby, kdy se terčem útoku staly webové stránky policie. Někdo nastavil stovky, možná tisíce počítačů tak, aby všechny zároveň požádaly server o provedení tolika různých úkonů, že z toho přestal fungovat.

Viry chápala taky.

Ale kromě toho existuje spousta dalších bezpečnostních hrozeb.

Útoky DoS, které jsou příbuzné s DDoS, trojští koně, červi, spyware a celá řada dalších, o kterých už zapomněla, jak se jmenují a jak fungují.

Hackeři útočili vždycky, ale podle Mickeho jejich aktivita poslední dobou vzrostla. Z virů a dalších útoků, které ovlivňují jejich každodenní činnost, má většina firem strach. Ale jestli se něčeho opravdu bojí, a to natolik, že se obracejí o pomoc k Sentry, pak toho, že se někdo zvenčí dostane ke specifickým údajům jejich zákazníků: datům narození, číslům kreditních karet, zdravotním kartám, pojistkám, nákupním vzorcům, záznamům v trestním rejstříku, informacím o bankovních účtech. Seznam informací, které jsou uschované ve více či méně bezpečných databázích, je prakticky nekonečný. A kdyby se k nim dostal někdo zvenčí, pak by dotyčný podnik či úřad utrpěl enormní ztrátu důvěryhodnosti.

Jedna velká banka už přišla o statisíce čísel kreditních karet a jistý herní server k tomu nabídl hackerům spoustu bonusů v podobě e-mailových adres a chatových profilů.

Řešením těchto problémů by měla být zařízení, jako je Pevnost. Shromáždit všechny informace na jednom místě, ochránit je nejmodernější technikou a nechat je nonstop hlídat třiceti experty na IT bezpečnost. Která firma nebo úřad se tomu dovede byť jen přiblížit?

Kousek dál na chodbě bouchly dveře a pár vteřin nato se k ní přiřítil Thomas s Kjellgrenem v patách.

Thomas se netvářil zrovna vesele.

*

Prej ozvu se – not fucking even!

Už věděl, kdo je Zdroj, a dokonce i kde se skrývá.

A to si myslel, že vidí duchy, že začíná bláznit. Ale teď do sebe kousky skládanky začaly zapadat mnohem líp.

Tomu popisu odpovídal co do vzhledu a schopností jen jeden člověk. Serverový král, počítačový génius, lesní cvok, outcast – muž, mýtus, legenda:

Ten fucking šmejd Erman!

Takže on fakt přežil ten požár v buši. Sehnal si úplně novou identitu, ve vší opatrnosti se vrátil do civilizace a spřádá plány. Nejdřív si opatřil úkryt a pak začal sbírat informace.

Dva roky jsou dlouhá doba. Ermanovi sice tehdy pořádně strašilo ve věži, ale nedalo se popřít, že mu to pálí. Zkrátka počítačový mág, aspoň podle vlastního vyjádření. Jakmile si Erman dal tělo i palici do pořádku a sedl si ke klávesnici, určitě dokázal vyčmuchat spoustu věcí. Provedené úkoly, neúspěšné hráče…

Týjo, vždyť HP mu vlastně sám vnukl nápad zaútočit na tu serverovou farmu v Kistě.

A pevnost PayTagu je evidentně stokrát větší. Nová, vylepšená Hvězda smrti…

Zdroj říkal, že už jsi to někdy dělal. Že jsi v tom oboru něco jako expert…

Cha!

Důkazy jsou neprůstřelné.

Zdroj je Erman!

Nebo přesněji řečeno: nová, vylepšená verze Ermana.

Štíhlejší, oholená, ostříhaná a mnohem míň alergická na elektřinu než předchozí verze. Ti blbouni z veteriny si myslí, že ještě pořád dělá pro Hru. Možná je to součást jeho plánu, aby vypadal důvěryhodně. Pravda o jeho skutečném pozadí, o nervovém zhroucení a minulosti lesního muže, by asi moc důvěry nevzbudila. Lepší je předstírat, že ještě pořád jede ve Hře.

Teď stačí zjistit, kde se ten lump schovává, a HP tušil, že už tuhle otázku vlastně vyřešil. Vlastně je to jednoduché jak facka. Vždyť mu to v té chajdě Erman sám řekl, když blábolil o Hře. Nejlepší skrýš je tam, kde by nikoho nenapadlo hledat.

Které místo je ve Stockholmu nejviditelnější, nejpřetřásanější, nejpřelidněnější?

No přece Slussen. A co je uprostřed Slussenu, obložené zdmi ze skla a žuly, aby to splynulo s okolím?

Výtah.

Neviňoučkej výtah, co vozí invalidní vozíky, dětské kočárky a chodítka o patro níž do Městského muzea.

Nechápal, proč si toho nevšiml už tehdy, když si prohlížel kabinu výtahu, ale takhle zpětně mu to připadalo naprosto jasné.

Asi byl moc unavený, měl kebuli tak přetaženou, že nevnímal detaily.

Ve výtahu jsou čtyři tlačítka, ale jen u dvou je napsané číslo patra.

Náměstí Södermalmstorg na úrovni ulice a vchod do Městského muzea o patro níž.

Zbylé dva knoflíky se nerozsvítily, když je zmáčkl, takže si myslel, že ani nejsou zapojené. Taková pitomost, ale na druhou stranu tehdy nebyl zrovna v nejbystřejší kondici.

Zato když si teď výtah prohlížel v klidu a beze spěchu, všiml si ještě něčeho. Vedle tlačítek byla malá bílá čtečka karet. Čtečky jsou od toho, aby omezovaly přístup – přístup ke dveřím, vratům, průchodům nebo k čemu, Einsteine, když je ta čtečka ve výtahu?

Přece k patrům!

Takže Erman 2.0 se nevypařil, ale jednoduše protáhl svou kartu, vzkřísil mrtvá tlačítka a sjel hluboko do podzemí na podlaží, které není ve výtahu vyznačené. Na tajné podlaží, kam si takový technický génius určitě snadno sežene přístup. Mrtvý muž se skrývá na podlaží, které neexistuje…

Klobouk dolů…

Teď tedy stačí počkat, až se Erman 2.0 zase objeví na Slussenu, a na čtvrthodinku si s ním popovídat. Vymáčknout z toho lotra všechno, co ví o Hře a Sammerovi a jak hluboko do toho zatáhl Beccu, a pak vymyslet plán, jak ji dostat ven.

Jak ji i sebe dostat ven.

Jednou provždy.

Jakmile zahnul za roh do své ulice, uviděl auto fízlů.

Neutrální černý minibus Volkswagen s ohrádkou na střeše, který nebyl vůbec ničím nápadný. Až na tu krátkou tlustou anténku…

Vedle auta stál chlápek ve fleecové košili, army kalhotách a pohorkách, v uchu měl sotva viditelné sluchátko a mluvil přes boční okénko s řidičem.

HP se otočil na podpatku a vrátil se stejnou cestou, kudy přišel. Musel se krotit, aby se nedal do klusu.

*

„Zdravím,“ řekla a vstala.

Thomas neodpověděl.

„Je tam Mr. Black?“ Ukázal na dveře.

„Jistě, ale…“

Procpal se kolem ní a zaklepal. Nepočkal na odpověď, vešel do místnosti a zabouchl za sebou dveře.

„Co to sakra je?“ zeptala se Kjellgrena.

„Je nasranej. Policajti si ho pořádně podali…“

„To se není čemu divit, viď?“

Usmála se, ale Kjellgren se vyhnul jejímu pohledu.

Vtom se dveře otevřely znovu.

„Můžete dovnitř?“ vyštěkl na ni Thomas.

„Jasně…“

Black a Ledová královna seděli u konferenčního stolu vedle sebe. Rebecca na ně kývla, ale nikdo jí na pozdrav neodpověděl. A nikdo ji nevybídl, aby se posadila.

„Miss Normén, už nebudeme potřebovat vaše služby,“ řekl Black krátce.

„Prosím?“

„Jste propuštěna,“ doplnila Ledová královna. „Odteď přebírá vaši funkci Kjellgren. Pojedete jeho autem zpět do Stockholmu a vyklidíte svou kancelář. Dnes v 17 hodin vám přestane fungovat přístupová karta, takže navrhuji, abyste jela hned.“

„A-ale já tomu nerozumím? To má být kvůli tomu hotelu Grand?“

Rebecca vrhla pohled na Thomase a pak se podívala na Blacka.

Ten nehnul ani brvou.

„Střílela jste do vzduchu,“ zavrčel Thomas, „…místo abyste zakročila proti pachateli, vyvolala jste záměrně zmatek, abyste mi zabránila ho zneškodnit. Nejprve jsme vaše počínání nechápali, ale ve světle nových informací je všechno zcela jasné.“

Rebecca jen s obtížemi vnímala, co jí říkají. Oni naprosto vážně tvrdí, že chybovala ona. Že se pokusila ochránit…

„Henrik Pettersson,“ řekl Thomas. „Tak se ten pachatel jmenuje, a kromě toho, že je podezřelý z terorismu, je to taky váš mladší bratr, že ano?“

15 | Double Play

Ručička na tachometru skoro hodinu neklesla pod sto dvacet.

Už nebudeme potřebovat vaše služby…

Ti hajzlové jí dali padáka!

Po všem, co udělala, po stovkách hodin, které strávila tím, že uváděla oddělení do chodu. Vypracovávala strategie, sepisovala příručky, nabírala spolupracovníky – nemluvě o všech těch probdělých nocích.

Nic z toho zjevně nic neznamená.

Kdyby pracovala někde jinde, už by volala odborům. Na hrubý pytel hrubá záplata.

Ale komu má volat tady?

Má jenom služební volno a přejít k jinému odborovému svazu se neobtěžovala. Policejní odbory budou asi sotva pomáhat zaměstnanci soukromé firmy. Nezbývá než si najít dobrého advokáta.

Ale k čemu to bude? Těžko je může nutit, aby jí místo vrátili, a i kdyby se to povedlo, už neměla chuť pracovat pro lidi jako Thomas.

Zaprodal ji, to je úplně jasné. Nechal ji pykat za to, že se sám znemožnil.

To, že ten muž ve vojenské bundě byl Henke, je samozřejmě naprosto absurdní.

Někdo musel Thomasovi o Henkem říct, buď před výslechem na policii, anebo během něj.

Možná mu dokonce ukázali fotku? Stačilo, aby Thomas řekl: „Jo, to je on,“ a bylo to.

Henkeho už vyšetřují kvůli podezření z teroristického činu, a kdyby ho Thomas označil za pachatele, bylo by jeho jednání před Grandem najednou skoro chvályhodné.

Sice nelegálně držel zbraň, ale na druhou stranu se pokusil zneškodnit teroristu.

A určitě by se mu to podařilo, kdyby se do toho nevložila pachatelova sestra…

A šup! je z ní obětní beránek.

Tak s kýmpak Thomas na stanici asi mluvil?

Jestli je to tak, jak si vyvodila, tak vlastně připadá v úvahu jenom jeden kandidát.

Nasadila si do ucha handsfree sluchátko, stiskla na telefonu tlačítko rychlé volby a chvilku počkala.

„Stanice Norrmalm, předběžné zadržení, u telefonu Myhrén.“

„Nazdar, Myhréne, tady Rebecca Norménová,“ řekla přehnaně nadšeně.

„Ahoj, Norménová, to už je doba. Jakpak můžeme my obyčejní pochůzkáři pomoct Säpo?“ zachechtal se muž na druhém konci. Zjevně se k němu nedostalo, že už tam nedělá, což se jí výborně hodilo.

„Jenom rychlou otázku, Myhréne…“ začala.

„Ven s ní!“

„Dneska ráno jste sebrali chlapa před hotelem Grand. Cizince podezřelého z nelegálního držení zbraně…?“

„Hmmm.“

Slyšela ho, jak v pozadí šustí papíry.

„Nevíš, kdo ho vyslýchal?“

„Počkej!“

Zase zašustily papíry.

„Tááákže, Norménová. Přivedla ho hlídka a měl ho vyslechnout Bengtsson z pohotovostního. Ale on trval na tom, že musí mluvit s jiným kolegou. Přesněji řečeno s tvým kolegou…“

„A víš s kým?“

Bezděky zatajila dech.

„Jo, mám to tady. Sám se zapsal do knihy… Komisař Eskil Stigsson.“

*

Dostat se až sem nahoru nebylo snadné.

Nejdřív to musel vzít oklikou přes spoustu úzkých uliček. Pak přelézt pár plotů a zídek, dokud se nedostal na správný dvorek.

Teď si námaha vybírala svou daň. Tělo ho bolelo, mikinu měl propocenou, a i když už seděl v okenním výklenku hezkou chvíli, pulz pořád ne a ne klesnout na normál.

Přemýšlel, jestli není načase si vzít koňskou medicínu, kterou mu přibalila Doktorka Nora. Jenže si, blbec, nevzal s sebou nic k pití a polykat tyhle hlubinné pumy nasucho, tak to ani náhodou. Takže to muselo počkat…

Jinak byla tahle pozorovatelna perfektní. Seděl v baráku skoro přímo naproti svému bytu, na schodišti v úplně nejvyšším patře, a měl krásný výhled na všechno, co se dělo na ulici.

Policejní minibus tu pořád stál, ale řidič i ten civil byli pryč. Asi trčí vevnitř v autě.

Žádní obyčejní kriminalisti to nebudou, to si spočítal hned. Ten týpek se sluchátkem smrděl fízlovinou až moc, a ten černý minibus taky. Spíš jsou to gorily, co si pro jednou místo uniformy oblékly civil.

To může znamenat jenom jedno.

V tu chvíli se shora od Hornsgatan pomalu připlazil další, úplně stejný minibus. Zastavil před jeho dveřmi. Muž na sedadle spolujezdce zvedl k ústům mikrofon. Vteřinu nato už se ulice hemžila policajty.

Dveře jeho domu se rozletěly a dovnitř vtrhla horda extrémně namakaných orků. Pár z nich neslo nástroje, které připomínaly beranidla.

Těmhle potrvá jen chviličku, než rozmlátí dveře bytu, už tak dost zle pocuchané.

Navíc už to mají nacvičené.

Další podivné déj? vu do sbírky…

HP skoro nemohl klidně sedět, jak mu močák praskal ve švech, ale stejně se od té scény nedokázal odtrhnout. Ty zátarasy minule tolik nehrotili.

Kousek dál pod kopcem blokovalo ulici modře blikající policejní auto a HP viděl, že už se u pásky začínají hromadit lidi. Všiml si, že se v jednom okně pohnul závěs.

Pekelná klika, že se neobtěžoval s úklidem…

Co si sakra fízlové myslí, že tam tentokrát najdou novýho? Trvalo dlouho, než pochopil…

Přece jeho!

*

Stigsson ať jde k čertu.

Ona si Henkeho najde, i kdyby mu měla vykopnout dveře. Musí se ujistit, že mu nic není a Thomasova historka jsou jenom kecy. Že už se od Hry, Eventu, Cirkusu, nebo jak se to jmenuje, drží dál…

Přejela do levého pruhu, sešlápla plyn na podlahu, předjela tři auta a pak se rychle vrhla přes pravý pruh rovnou do exitu.

Auto za ní zablikalo světly a ona mu nad pravým ramenem ukázala vztyčený prostředníček.

Odbočila do Hornsgatan a přejela přes plnou čáru do pruhu, který vedl do kopce.

V tu chvíli před sebou uviděla majáček a zpomalila.

V křižovatce stálo policejní auto a dva kolegové v uniformách právě natahovali pásku přes vjezd do Maria Trappgränd.

Proplížila se pomalu kolem, aby zjistila, co se děje. Ale zahlédla jen, že dveře Henkeho domu jsou otevřené. Náhle se jí vrátila nevolnost, která se o ni během dne pokoušela, a Rebecca rychle našla volné parkovací místo.

Naštěstí ji jeden z policistů u zátarasu znal, a aniž by řekla jediné slovo, nadzvedl umělohmotnou pásku a pustil ji.

Na schodech se setkala se zásahovkou. Šest mužů, všichni v civilu, ale klidně si mohli nechat uniformy. Stehenní pouzdra a neprůstřelné vesty na oblečení nepůsobily zrovna diskrétně…

Pár policistů na ni kývlo, a teprve když byla skoro u bytu, došlo jí, který je to tým. On stál v předsíni zády ke dveřím, čímž jí dopřál pár vteřin na vzpamatování.

„Ahoj, Tobbe,“ řekla co nejvyrovnanějším tónem.

Trhl sebou a otočil se.

„Ééé, a-ahoj, Becco…“ odpověděl a najednou přesně nevěděl, kam se dívat. „Zrovna jsem si říkal, že ti zavolám…“

„Aha, a proč jako?“ Opatrně překročila zbytky dveří.

V předsíni bylo tak těsno, že se musela přitisknout ke zdi, aby se prodrala dál.

Z té blízkosti znervózněl Tobbe ještě víc.

„Kvůli tomu bytu. Tady jsme přece…“

„…mívali schůzky,“ doplnila.

Otočila se a podívala se na něj. Pořád byl velmi hezký, na okamžik skoro zase pocítila fyzickou přitažlivost. Ale jenom skoro…

Na schodech se ozvaly kroky, zdálo se, že nahoru jde několik lidí.

„Být tebou, Tobbe, tak o tom pěkně držím jazyk za zuby,“ řekla tiše.

Ve dveřích se objevili policejní technikové v overalech a nesli velké brašny s náčiním.

„Čistej vzduch?“ zeptal se jeden.

„Jasně, pojďte.“ Tobbe Lundh ukázal bradou do bytu.

Oba muži se protlačili dovnitř a vteřinku nato začaly cvakat fotoaparáty.

„Co se to tu děje?“ zeptala se a naklonila se k Tobbemu, aby ji technikové neslyšeli. Tobbe se rychle ohlédl přes rameno.

„Tvůj bratr je hledaný pro podezření z pokusu o vraždu.“

„Cože!?“

Přikývl a znovu se ohlédl přes rameno.

„Víc nevím, vyšetřuje to Säpo, my jsme jenom výpomoc. Každou chvíli tu budou. Neměla by ses třeba zdejchnout…?“

Zavrtěla hlavou.

Ne, teď nikam nepůjde. Vyjasní si to jednou provždy. Henke je možná idiot, snadno ovlivnitelný hlupák s přebujelým egem a nulovou sebekontrolou. Ale vrah to není, ani neúspěšný.

Nebo vlastně…?

Čistě teoreticky ano, ale s Dagem to bylo něco jiného.

Něco úplně jiného…

Popošla dál do bytu. Fuj, tady to vypadá! Nepořádek tu býval vždycky, ale tohle dávalo onomu slovu zcela nový rozměr. V předsíni i kuchyni všude hromady novin, navíc tu páchly cigarety a odpadky tak silně, že to štípalo do očí.

Na všech oknech zatažené rolety, jediným zdrojem světla byla holá žárovka u stropu.

Zeď vypadala divně, tak nějak pruhovaně, a Rebecce chvilku trvalo, než pochopila, co jsou ta tmavá místa zač. Izolepa. On tady zalepil všechny spáry a zásuvky.

Pokračovala do obýváku. Totéž, hromady novin, přeplněné improvizované popelníky a všechny spáry i zásuvky důkladně přelepené.

„Spotřeboval nejmíň deset rolí,“ shrnul to jeden z techniků a nafotil pár snímků. „Asi se bál ozáření, chudák…“

Nazoomoval na přelepenou zásuvku a pořídil další sekvenci snímků.

„Buď, anebo ho odposlouchávali mimozemšťani,“ uchechtl se druhý a zašátral v brašně.

„Beru si ložnici,“ řekl pak kolegovi a zmizel ve dveřích.

V předsíni se ozvaly hlasy, Rebecca některé poznala a zhluboka se nadechla.

Do dveří vešel Stigsson a za ním se tyčilo gigantické tělo Runeberga.

„Tak vy už jste tady…“ řekl Stigsson úsečně. Nevypadal vůbec překvapeně.

„Sahala jste tu na něco, Norménová?“

„Ne, samozřejmě, že ne…“

„Dobře, ale samozřejmě budeme trvat na tom, abyste při odchodu vyprázdnila kapsy. Runebergu, postaráš se o to?“

„Jasně, není problém,“ zamumlal její bývalý šéf a udělal krok vpřed.

„Vy jste na stanici mluvil s Thomasem,“ řekla Rebecca a probodla Stigssona policejním pohledem. Ale ten ani nemrkl.

„Jistěže.“

„To vy jste mu naznačil, že ten člověk u Grandu mohl teoreticky být Henke? Naservíroval jste mu vhodného pachatele, abyste mohl mého bratra dál šikanovat…?“

Stigsson zavrtěl hlavou.

„Nebylo třeba. Televizní štáb, který se nacházel na místě, byl tak laskav, že nám poskytl svůj natočený materiál. Pachatele je zřetelně vidět. Je to zcela nepochybně váš bratr. Právě se něco chystá vytáhnout z kapsy bundy a pan Thomas s určitostí tvrdí, že jde o zbraň. Je možné, že se mýlí, ale bohužel pak, jak sama víte, vypukl po vašem varovném výstřelu zmatek, takže není vidět, co se dělo dál. Thomas je velmi důvěryhodný svědek, a vzhledem k dosavadním podezřením vůči vašemu bratrovi neponecháváme samozřejmě nic náhodě. Vzhledem k blížící se svatbě princezny bude pro všechny nejjistější ho dát pod zámek…“

Odmlčel se, jako by čekal, že Rebecca něco řekne.

„Zajímá vás ještě něco, Norménová? My tu jinak máme tak trochu práci…“

Otevřela ústa, ale v tu chvíli se vrátil jeden z techniků.

„Pojďte se na něco mrknout…“ řekl.

*

Vyčural se na dvorku za přístřeškem pro kola, pak našel vodovodní kohoutek a úspěšně do sebe narval koňskou pilulku. Kručelo mu v břiše, asi by s tím měl něco udělat. Na všechno se vysrat a pár dnů se držet při zdi, dokud tahle story nepronikne do bulváru a on si nebude moct přečíst, co se to kurva děje. Navíc měl plán. Najít Ermana a vymáčknout z něj všechno, co ví o Hře.

Jenže se mu odsud nechtělo, aspoň zatím.

Dělalo mu nesporně dobře, že je pro změnu o krok napřed.

Že loví lovce.

Byt fízlové vymetli už při první razii, takže tentokrát jdou evidentně po něm. Po něm osobně. Ti tupci si asi mysleli, že je doma.

Kdyby byli flojdi jen trošičku nenápadnější, měli by pravdu a on už by byl zase v cele.

A něco mu říkalo, že tentokrát by odtamtud nepláchl tak snadno…

Když znovu zaujal stanoviště v okenním výklenku, stálo před jeho dveřmi další auto. Velká tmavá limuzína volvo, po stranách kapoty chromované držáky na vlaječky. To taky nebude z kriminálky…

Šofér seděl za volantem, ale cestující asi už odešli dovnitř.

Auto mělo černé poznávací značky se žlutými čísly a chvíli trvalo, než HP pochopil, co to znamená. Tohle auto patří armádě.

Podivnější a podivnější…

*

Jednu zeď ložnice zcela pokrývaly výstřižky z novin přilepené širokou stříbrnou izolepou. Hodně nahusto, takže se překrývaly a někdy horní úplně zakrýval spodní. Uprostřed fotky Blacka z různých novin. Na všech měl obličej zakroužkovaný černou fixou a přeškrtnutý křížkem jako v zaměřovači dalekohledu.

Nad tím vším volně trůnil nadpis HE IS THE ONE!

Stigsson na ni kradmo pohlédl.

„Pořád si myslíte, že váš bratr je nevinný?“

Rebecca neodpověděla. Ústa jí náhle vyschla na troud, zkroutil se jí žaludek. Atentátník neatentátník, ten člověk u Grandu byl zjevně Henke, a ona ho ani nepoznala. Anebo vlastně poznala?

Kdyby váhala ještě chviličku, už by teď byl mrtvý. Thomas by ho zastřelil.

Nebo některý jiný bodyguard. Například ona…

Zahoupala se s ní podlaha, chvilku uvažovala, že si sedne na postel.

Až na kafe a oschlý sýrový sendvič, který zhltla během slavnostního otevření Pevnosti, skoro čtyřiadvacet hodin pořádně nejedla. A se spánkem na tom byla ještě hůř.

Ale teď nebyla vhodná chvíle se hroutit. S Henkem je to očividně špatné. Potřebuje pomoc, a to hned, než vyvede nějakou další pitomost.

Zhluboka se nadechla, otočila se ke Stigssonovi a chystala se něco říct.

V tu chvíli vešli do místnosti dva muži v oblecích.

Jeden byl asi třicetiletý, štíhlý, nakrátko ostříhaný a na nose měl brýle s tmavými obroučkami.

Druhý byl Tage Sammer.

„Plukovník Pellas, výborně,“ řekl Stigsson a potřásl si s ním rukou. „S mým kolegou komisařem Runebergem se už znáte a tohle je…“

„Rebecca Norménová, sestra podezřelého,“ řekl Sammer rychle a podal jí ruku.

„Rád vás poznávám, jmenuji se André Pellas a pracuji pro bezpečnostní službu královského dvora.“

Rebecca něco zamumlala a potřásla mu rukou. Snažila se zachytit jeho pohled, ale on se díval schválně jinam.

„Rád bych vám představil Edlera, svého pobočníka.“

Ukázal holí na obrýleného muže a ten krátce kývl na pozdrav.

„Takže co víme, Eskile…?“ Sammer se obrátil ke Stigssonovi.

„Podezřelý se tu bohužel nenacházel, jak jsme doufali, ale zato se nám potvrdilo, že byl fixovaný na Blacka…“ Ukázal na zeď s výstřižky.

Sammer kývl na Edlera, ten došel ke zdi a začal výstřižky nadzvedávat.

„Našli jste nějaké známky zájmu o královskou rodinu?“

„Od té nahrávky už ne…“ odpověděl Stigsson. „Ale po Petterssonovi bylo dnes ráno vyhlášeno pátrání, kromě tohoto bytu v podstatě nemá kam jít a tady Norménová bude samozřejmě plně spolupracovat.“

Kývl na Rebeccu.

Ta otevřela ústa, ale pak si uvědomila, že neví, co říct. Myšlenky jí vířily v hlavě bez sebemenší struktury.

Hotel Grand, události v Pevnosti, byt, a najednou jako čertík z krabičky vyskočí Sammer a ukáže se, že se zná se Stigssonem i Runebergem…

„Plukovníku Pellasi, podívejte se na tohle.“

Pobočník Edler nadzvedl pár výstřižků. Pod nimi se objevily fotografie dalších lidí s černými fixovými zaměřovači na obličejích. Namátkou zvedl pár dalších výstřižků. Výsledek byl tentýž.

Všude pod výstřižky se ukrývaly fotky královské rodiny.

*

Díval se, jak vycházejí z domu.

Nejdřív veliká udělaná gorila, která by mohla pózovat na plakátech policejní akademie. Hned za ní dva šediví dědoušci v oblecích, zabraní do vážné diskuze. Toho menšího neznal, ale Sammera identifikoval skoro okamžitě, když spatřil hůl.

Srdce se mu rozbušilo rychleji.

Pořadatel a fízlové – ruku v ruce, přesně jak si myslel.

Když ze dveří vyšla Becca, klesla mu nálada aspoň o dva levely.

Sammer, fízlové a Becca, to není dobré kombo, ať se na to díval, jak chtěl.

Ale teprve při pohledu na posledního člena skupinky doopravdy nadskočil.

Ty vole…

Kurva…

Do prdele…

16 | Quit While You’re Ahead

Vítejte v čistírně Na Nároží. Prosím, zanechte vzkaz.

Byl tak rozhicovaný, že málem zapomněl počkat na pípnutí.

„Jste v háji,“ řval do telefonu, když klusal směrem k parku Skinnarviken. „Ten Zdroj, co vás naverboval… Maká pro Pořadatele. Právě jsem je viděl spolu…“

Najednou se mu ucpal krk, párkrát zakašlal, aby si ho pročistil.

„A jestli maká pro Pořadatele, tak vy taky… Táhněte do hajzlu, už se mi nikdy neozývejte. Nikdy, jasný…!“

V půli ulice ho přepadl další záchvat kašle, musel se zlomit v pase.

Nebezpečně blízko něj projelo auto a řidič si lehl na klakson. HP mu nezvládl ani ukázat neslušné gesto.

Takže Erman, ten sviňák malej, se vůbec nevrátil ze záhrobí s plánem pomsty v kapse. Místo toho si nějak vymohl u Pořadatele generální pardon… Vlastně to má logiku. Jediný Ermanův zločin spočíval v tom, že se dál chtěl na všem podílet. Dál se vrtat v těch svých milovaných serverech. A ve svém oboru patří k nejlepším na světě, to jeho case určitě podpořilo. PayTag zaručeně šílí po počítačových expertech pro svůj obří projekt.

Nabídka, poptávka a šup! Ermanovi je odpuštěno a vezmou ho z dlažby zpátky. Kapitalismus rules!

Tak proč dal ksakru dohromady tu partu lůzrů? A proč je ponouká, aby se vloupali k samotným korunovačním klenotům Hry? Určitě za tím vězí nějaký plán, který navíc počítá i s ním a s Beccou.

Jenže kousky skládanky, jako v posledních dnech pořád, mu do sebe moc nezapadaly. Mozek mu dělal přesčas a z toho poklusu mu pulz vyletěl do nebezpečných výšin, a tak zamířil k nejbližší parkové lavičce.

Bylo to tak zkurveně zfakovaný, že už to nezvládal. Jenom z pomyšlení, že kdysi snil o tom, že se do toho psychocirkusu vrátí, se mu zvedal kufr. Hra po něm zjevně jde, a totéž platí pro fízly…

Ze všeho nejvíc se mu chtělo utéct, zdrhnout někam daleko a zalézt do díry, dokud se to nepřežene.

Jenže Rebecca je v těch sračkách až po uši, Pořadatel si ji vodí za ruku, do slova a do písmene, a za nima hopká ten malej zrádce Erman.

To samozřejmě není náhoda. Nic, co dělá Pořadatel, není náhoda.

Opřel si hlavu do dlaní a chvíli bojoval s dalším záchvatem kašle.

Jeho kůže hřála, a to nejen z poklusu – nejspíš se mu vrátila horečka.

To tak ještě chybělo…

Potřeboval žrádlo a pak prachy, aby si zaplatil klidné místečko, kde by se mohl zotavit a udělat si v tom guláši jasno.

Pokud to teda vůbec jde…

*

„Jak jsem již říkal, rád jsem vás poznal, Rebecco,“ pronesl plukovník Pellas a stiskl jí ruku na rozloučenou.

„Jestli se vám bratr ozve nebo se k vám dostane sebemenší indicie ohledně místa jeho pobytu, budeme nevýslovně vděční, jestliže nám to neprodleně oznámíte.“

Podal jí vizitku a ona ji mechanicky strčila do kapsy.

„My zůstaneme v kontaktu, Eskile,“ řekl pak Stigssonovi a nasedl dozadu do velkého tmavého volva.

Dveře se zabouchly, řidič zařadil rychlost a těsně předtím, než se rozjel, vrhl na ni Pellas rychlý pohled postranním okénkem. Rebecca se pokusila o rozpačitý úsměv, hledala u něj sebemenší známku porozumění. Ale on nehnul ani brvou.

Auto zahnulo za roh, rozjelo se z kopce dolů a jeho pneumatiky zaskřípaly na kočičích hlavách.

„Abych nezapomněl, Norménová…“ ozval se Stigsson, když už se chystala k odchodu. „Našli jsme bankovní schránku, kterou disponoval váš bratr…“ Záměrně se odmlčel a Rebecca se do pasti málem chytila. Ale na poslední chvíli se kousla do jazyka.

„Víte o ní něco…?“ pokračoval Stigsson, když neodpovídala.

Zavrtěla hlavou.

„Poslední dobou nejsem s Henkem moc v kontaktu…“

„Ano, to už jste říkala v Säpo, ale přitom se zjevíte v jeho bytě, zrovna když tu konáme domovní prohlídku…“

Znovu raději neodpověděla. Dokud nic neřekne, nebude ji Stigsson moct obvinit ze lži.

Tahle taktika však nedráždila Stigssona tolik, jak doufala.

„Jste tam uvedená jako držitel, Norménová, takže asi víte, co v ní bylo?“

Zavrtěla hlavou.

„Nic, Norménová. Ta schránka byla prázdná.“

„Aha…“ Hrála lhostejnou, jak to jen šlo.

„Naštěstí má banka pokročilý bezpečnostní systém…“

Cítila, jak se jí zrychluje tep.

„Spousty kamer, zhruba jako na policejním ústředí…“

Zase se odmlčel, chtěl ji zlákat, aby něco řekla, ale Rebecca se jen dívala na dlažební kostky. Kolikátého bylo, když ten trezor navštívila? Myslela na kamery a v duchu počítala. Sedm, osm, devět…

„Nechcete mi něco říct, Norménová?“ pronesl náhle Stigsson o něco vlídněji. „Podle Runeberga jste velmi dobrá bodyguardka, přínos pro celý útvar – tak vás myslím nazval…“

Vzhlédla a podívala se mu do očí. Stigsson naklonil hlavu.

„My samozřejmě svoje lidi podržíme. Pomáháme kolegům, kteří se ocitli v průšvihu…“

Zase pauza.

Otevřela ústa, aby něco řekla, a pár vteřin váhala.

„No…?“ vybídl ji.

„Sedm,“ řekla.

„C-co?“ Konečně se jeho pečlivě udržovaný výraz zachvěl.

„Sedm dní, tak dlouho banky uchovávají nahrávky, že ano? Aspoň to tak bylo, když jsem dělala u kriminálky…“

Stigssonovi sklapla pusa jako pastička na krysy. Jeho výraz, předtím téměř strýčkovský, se náhle vypařil. Ale to bylo jedno. Prokoukla jeho bluf, to oba věděli. Neexistují žádné snímky ani nic jiného, co by ji mohlo s trezorem spojit. Všechno bylo před několika dny smazáno.

„Chtěl jste ještě něco?“

Stigsson neodpověděl, a tak zamávala Runebergovi, který stál opodál, otočila se a vykročila.

„Vyžádali jsme si od banky seznam přístupových karet…“ řekl Stigsson, když ušla pár metrů. „Za pár dní ho budeme mít, takže předpokládám, že si ještě promluvíme, Norménová…“

*

HP se probudil tím, že se mu celé tělo klepalo jako sbíječka.

Sice bylo léto v plném proudu, ale zdřímnout si večer pod širákem v lodi, jenom pod debilní celtou, mu už takhle zpětně nepřipadalo jako nejchytřejší tah.

Potřeboval se zahřát, a to hned. Ale tělo ho nechtělo poslouchat. Třeštila mu hlava, v puse měl vyprahlo, ruce a nohy jako rozvařené špagety. Když se pokusil otočit na břicho, všiml si náhle mokré hroudy ve slipech.

Nejdřív si myslel, že je to ten štos bankovek, který si vyzvedl ze zahrabané zavařovačky pár set metrů odtud v lese. Ale pak si vzpomněl, že ho zastrčil do přední kapsy džínů.

Uběhlo ještě pár vteřin, než pochopil.

Kurva, to ne!!

Zašátral po zábradlí a pokusil se vstát. Smrad z kaťat ho štípal do nosu, žaludek se svíjel v křečích. Musel pořádně napnout síly, aby se dostal na nohy.

Loď se pod ním zahoupala a znovu se mu podlomila kolena.

Spadl na pusu, rozsekl si bradu o sedátko a zůstal ležet jak široký, tak dlouhý na palubě.

Něco špatného snědl, ironie jako prase. Celé týdny pořádně nežral, žil vlastně jenom ze sardinek z konzervy a bílých fazolí. Ale když si pak konečně dá kebab, vyklube se z něj samozřejmě stafylokoková bomba s extra česnekovou omáčkou…

Žaludek se mu zkroutil a HP se schoulil do klubíčka.

Fujtajblfujtajblfúúúj!

Pokusil se zase vyškrábat na nohy, ale nemělo to cenu. Všechny síly z něj vyprchaly a záchvaty zimnice ho nechtěly pustit. Jenže musí okamžitě pryč, jinak dřív přijde podzim, než Nisse, nebo jak se majitel týhle zasraný bárky jmenuje, objeví jeho mrazem vysušenou mrtvolu.

Bylo pozdě večer, a tahle část průlivu P?lsundet není moc frekventovaná ani ve dne.

Náraz z něj vytloukl většinu sil, ale jestli nechce skončit jako alpský muž Ötzi, musí se odsud nějak dostat.

Žaludku se zmocnila další křeč a HP si zase musel přitáhnout kolena k uším. Studená těstovitá hrouda se v kalhotách posunula vzhůru na kostrč.

Blééé…

Počkal, až křeče přejdou, pak sebral všechny síly a vztyčil se do kleku. Molo leželo jen půl metru od něj.

Postavil jednu nohu na palubu, napjal stehenní svaly a zvedl se na nohy. Ty se rozklepaly, ale udržel se. Krok vpřed, ještě jeden. Zvedl nohu a namířil ji na molo.

Ale vtom mu druhá noha podjela a HP se zřítil pozadu do černé vody.

Zuřivě máchal rukama kolem sebe, polykal litry vody a snažil se uklidnit. Na pár okamžiků se ocitl zpátky na pryčně dubajského vězení, kde z něj policajti vyplachovali přiznání. Ale pak se špičkami nohou otřel o dno Mälarenu a panika poněkud polevila.

S námahou se dovlekl ke břehu, vyškrábal se do sedu a opřel se zády o strom. Chvíli lapal po dechu a pak z něj vytryskla fontána zelené mälarenské vody. A další a další, pusou i nosem, dokud neměl úplně vyždímaný žaludek. A vlastně celého člověka, když už jsme u toho…

Fujtajblfix…

Ale kupodivu během chvilky pookřál. Jako by mu koupel a nedobrovolné pumpování žaludku restartovaly tělo.

Kromě toho dostal nápad. Hostel na L?ngholmenu. Že si na něj nevzpomněl dřív…

Chytil se kmene stromu, vytáhl se na nohy a mechanicky prohrabal kapsy, jestli nenajde cígo. Vylovil skrznaskrz promočený vajgl a pokusil se ho zapálit, ale marně.

S nezapálenou cigaretou mezi rty se opatrně vybelhal do kopce na pěšinu, která vedla k bývalému vězení.

*

Dveře jeho kanceláře byly zavřené, ale Rebecca se neobtěžovala klepat.

„Vyhodili mě,“ řekla, ještě než se stihl otočit.

„Ehm, jo… Slyšel jsem.“

Vstal, ale ani se nepokusil k ní přiblížit.

„Aha, tak drby už se šíří. Co víš?“

„Nic moc, před chvílí jsme měli konferenční hovor s Antheou…“

„A?“

Jen krčil rameny a studoval flek na zdi za Rebeccou.

„Říkala jen, že jsi s okamžitou platností propuštěna.“

Na okamžik jí pohlédl do očí, ale hned se odvrátil.

„Něco o špatně posouzeném zásahu, který uvedl firmu do nebezpečí. Že jsi prý přišla o důvěru vedení…“

„Snad jsi tuhle verzi nezbaštil?“ Probodla ho očima.

„Ne, jasně že ne…“

„Moc přesvědčivě to neříkáš…“

„Nech toho, Becco, vždyť jsem tě dokonce bránil. Říkal jsem, jak je toho na tebe poslední dobou moc. Že bereš prášky na spaní a tak…“

„COŽE jsi říkal?“

Zvedl ruce před sebe.

„Nic, jenom že špatně spíš. To je přece naprostá pravda. Nevyspání má velký vliv na schopnost úsudku…“

„Já snad sakra špatně slyším…“ Schovala obličej do dlaní.

„Já jsem ti chtěl jenom pomoct…“ zamumlal.

Párkrát se zhluboka nadechla a spolkla první i druhou větu, která jí v hlavě naskočila.

„Musím okamžitě vyklidit svůj stůl,“ pronesla tak vyrovnaně, jak jen dokázala. „A pak si piš, že zavolám advokátovi. Tohle jim jen tak neprojde.“ Mrkla na hodinky. „Pak se o tom pobavíme doma…“

„Ééé?“

Najednou jako by sebral odvahu.

„Hele, Becco, já mám tuhle firmu rád. Fakt hodně. Jsem v ní skoro od začátku, a teď, když do ní PayTag pumpuje peníze…“

Podíval se jí do očí. Pár vteřin ani jeden z nich nic neříkal.

„Upřímně, Becco, už dlouho nám to spolu neklape. Už od…“

Otevřela pusu, aby něco řekla, aby ho uzemnila zničující replikou.

Ale místo toho zůstala zticha.

„Vždyť je jedno, jestli teď, nebo za dva měsíce, tak proč to protahovat…“

Pokrčil rameny.

Hrouda ledu, která ji celé ráno tížila na prsou, se náhle zdvojnásobila. Chtěla se s ním hádat, řvát na něj, že se plete, že je blbec. Že se to všechno dá vyřešit…

Ale místo toho se pomalu otočila. Unaveně se na něj ohlédla přes rameno.

Pak opustila místnost a opatrně za sebou zavřela dveře.

Její věci se vešly do igelitky.

Pár složek s výplatními páskami, pracovní smlouva a různé dokumenty. Stará policejní čepice, kterou si pověsila na zeď vedle několika zarámovaných fotek z výcviku bodyguardů. Kytku v květináči, kterou dostala od Mickeho jako dárek na uvítanou, postavila do odpadkového koše, ale pak si to rozmyslela a vrátila ji na původní místo do okenního výklenku.

Všichni její bodyguardi byli v terénu a kancelářský personál odešel už dávno domů. Vzala igelitku a sešla o patro níž.

Nejdřív do trezoru, tam zamkla svou zbraň, a pak si vyklidila šatní skříňku. Zbývalo už jen hodit klíče a přístupovou kartu do poštovní přihrádky personálního oddělení. Ale místo aby se vrátila zpátky o patro výš, vzala to sklepním východem na ulici a zamířila k metru.

Chvíli hledala po kapsách permanentku a nakonec ji našla v náprsní kapse. Ale když ji vytáhla, vypadla s ní i vizitka, kterou jí před bytem dal strýček Tage. Tlustý bílý papír, na okraji veliký zlato-rudo-modrý státní znak.

PLUKOVNÍK ANDRÉ PELLAS Úřad říšského maršálka

Správa královského dvora

Pod tím telefonní číslo s klapkou a e-mailová adresa, ale kupodivu žádné číslo na mobil.

To našla na zadní straně, napsané modrou propiskou.

070 – 43 05 06

/ S.T.

Tenhle krátký vzkaz jí kdovíproč aspoň trošku vylepšil náladu.

*

Šel podél cihlové zdi, dokud nenašel otvor.

I když tenhle objekt už přes třicet let nebyl vězením, vypadaly staré ústavní budovy pořád dost strašidelně, zvlášť takhle v noci.

Atmosféře Arkham Asylum bylo těžké uniknout. Velký obezděný štěrkový plac, na kterém HP právě stál, býval dvorem věznice. Někde daleko před ním se ozývala hudba a mísila se s hlukem provozu na mostě Västerbron vysoko nad jeho hlavou.

Několika unaveným lucernám v rohu parkoviště dělalo společnost pár lustrů v oknech nízkých budov ve směru, odkud se ozývala hudba.

Ale v ohromné stavbě po jeho pravici byla ve všech oknech tma, a když HP došel až ke vchodu, pochopil proč.

Hostel je uzavřen kvůli rekonstrukci.

Na shledanou na podzim!

Do prdele! A to už byl celej nažhavenej na sprchu a noc v pořádné posteli.

Ale trošku mu štěstí přece jenom přálo. U jednoho průčelí sí všiml stavební buňky a několika kůlen na nářadí, a když budovu obešel, objevil provizorní dveře z překližky.

Nepovolaným bránila ve vstupu jen dvě oka a jednoduchý visací zámek, který HP snadno zdolal s pomocí cihly.

Uvnitř se ocitl v černočerné tmě, kde páchl prach jako na staveništi, ale na cestu si aspoň trochu posvítil svým věrným zapalovačem.

Po pár metrech se dostal do velkého bloku cel. Vypadalo to tu skoro přesně tak, jak si představoval.

Těsně pod stropem se z úzkých okének linulo mdlé světlo letní noci. HP to k nim měl určitě aspoň dvacet metrů. Mezi ním a jimi se táhlo několik otevřených podlaží a dlouhé řady dveří jednotlivých cel.

Napravo stálo ocelové schodiště a HP chvíli uvažoval, že po něm vyjde a hned si najde postel. Ale rychle si uvědomil, že by nejdřív měl řešit hygienu.

Žaludek se mu pořád kroutil v křečích a z kalhot navzdory nedobrovolné koupeli zřetelně cítil fekální smrad. Takže priorita jedna je sprcha.

Šel dál přízemím a zapalovač držel vysoko nad sebou, aby si o budově utvořil lepší představu.

Pravda, teď je tady hostel. Ale atmosféru věznice mu ponechali, a teď potmě se zmnohonásobila. Za ta léta tu bručely stovky, nebo spíš tisíce chudáků. A lomcovaly mřížemi.

Těsné cely, tlusté kamenné zdi, v oknech mříže z pravé oceli. Šestkrát týdně nucené práce na mňamózní dietě z chleba a vody.

Fuj, tohle má do jeho vlastního pobytu v base pořádně daleko, i když to měl taky drsný…

Náhle se ozval zvuk a HP sebou trhl. Někde ve tmě napravo cinkl kov.

Pár vteřin čekal a pohyboval zapalovačem, aby lépe viděl. Ale prostor byl příliš velký a jeho mihotavé světýlko rychle pohlcovala neproniknutelná tma.

Polkl a měl co dělat, aby se nerozklepal. Nebylo by se čemu divit, protože to tu jednak bylo šíleně creepy, jednak byl mokrý až na kůži a měl nasráno v gatích.

Ten zvuk byl určitě z nějaké elektrické skříně nebo něčeho podobného.

Pro jistotu počkal ještě minutu. Ale všude bylo ticho.

Měl by najít tu sprchu.

O pár metrů dál rozeznal obrysy plechové cedule, která byla upevněná na tlusté zdi. Zvedl zapalovač a přečetl si:

Umývárna

Yes!

*

Postavila tašky za dveře, nerozsvítila a zamířila rovnou do obýváku.

Byl tu smrad a vydýchaný vzduch.

V zimě se bavili o tom, jestli by se neměla svého bytu zbavit. Mickeho 2+1 je větší, leží víc v centru a za utržené peníze by mohli koupit sousední garsonku a probourat zeď.

Ale Rebecca váhala a těmto diskuzím se vyhýbala, dokud sousední byt neprodali. Možná už tehdy tušila, že tohle nebude fungovat, že potřebuje backup plán.

Otevřela okno a vpustila dovnitř chladný noční vzduch. Pak vysypala na postel všechny své osobní věci, které u něj doma našla.

Rozpadlý vztah vtělený do zubního kartáčku, trochy zmačkaného šatstva, několika paperbacků s oslími uchy a pár dalších propriet.

Vyhazov a kopačky za jeden den. Pěkně, Norménová…

Kupodivu ji víc mrzela ta práce. Dostat padáka je tak nějak ultimátní neúspěch. S Mickem už to bylo dlouho nahnuté, v tom měl naprostou pravdu. Dobře věděla, proč se jí víc líbily časy, kdy se jen tajně scházeli, a potom když mu zahýbala s Tobbem Lundhem. Všechny ty jistoty a předvídatelnosti, po kterých ostatní téměř prahnou, jí naháněly husí kůži. Celé noci jí nedávaly spát.

A pilulky štěstí jí moc nepomáhaly.

V posledních měsících hledala nové způsoby, jak svůj neklid zvládat. Delší tréninky, víc hodin na střelnici a hlavně víc práce. Spousty práce.

Ale všechny tyhle metody jen oddalovaly nevyhnutelné. Zkrátka už Mickeho nemilovala, a možná ho nemilovala nikdy.

Doopravdy…

Škoda, protože to byl hodný kluk, opravdu hodný.

Jenže když se dívala do zpětného zrcátka, viděla, že hodní kluci nejsou zrovna její kafe. Podle všech konvencí by se teď měla zavřít v bytě, hodit na sebe župan, žrát nanukáč přímo z krabice a pustit si zrychleně deset sérií nějakého amerického sitcomu.

Jenomže ji srdce bolelo spíš z únavy a zklamání, promíseného s několika lžícemi úlevy. Navíc neměla na sebelítost čas.

Bankovní schránka, Black, Stigsson, strýček Tage/André Pellas a to, co viděla v Henkeho bytu – to všechno spolu nějak souvisí a ona musí zjistit jak.

V koupelně otevřela skříňku, vybrala správnou lahvičku a vzala si večerní medicínu.

Pak vytáhla z kapsy vizitku a sáhla po telefonu.

*

Lahvička s léky, mokrá krabička cigaret, zapalovač, klíč od bytu, nacucaná rulička bankovek z jeho tajného stashe…

Vyrovnal všechno na parapet ve velké místnosti se sprchami. Kachlíky na zdech odrážely dost venkovního světla na to, aby se orientoval i bez zapalovače. V kapse bundy našel levný telefon na kredit, který dostal od té partičky na veterině.

Shit, a to si myslel, že ho zahodil už v parku.

Ale to je fuk, stejně je ten kus plastu plnej Mälarenu a zaručeně tuhej jak veka.

Pustil sprchu, ke svému překvapení zjistil, že tu teče teplá voda, a když ze sebe smyl nejhorší, pustil se do očisty oděvu.

Spoďáry dosloužily, snažit se je zachránit nemělo cenu. Džíny třel o hrubou dlaždicovou podlahu, dokud většinu hovna neodrbal.

S bundou a mikinou to měl jednodušší, a nakonec pověsil všechny šaty na háčky v rohu, aby uschly. Když byl hotov, sedl si na chvíli na zem a nechal na sebe crčet vodu.

Opřel se o zeď a zavřel oči. Spirála myšlenek v jeho hlavě se zvolna zklidňovala.

Vířila pomaleji

a

pomalejiiii…

„Nebylo lehký tě najít…“ ozval se zničehonic hlas.

HP sebou trhl, narazil zátylkem do kachlíku a uviděl hvězdičky.

Pak se pokusil vyškrábat na nohy, srdce se mu splašilo a mozek rychle koumal, kde to je a kdo se to k němu připlížil, když si dával šlofíka.

„Není na něj zrovna úchvatnej pohled, viď?“

Zase ten mužský hlas, zjevně mluvil ještě s někým. HP zamžoural ke dveřím, odkud se zvuky ozývaly.

Instinktivně sjel rukama dolů a zakryl si příslušenství. Ten hrubý hlas mu zněl povědomě.

„Na, vzali jsme ti čistý oblečení…“

Tenhle hlas rozhodně znal.

Byla to Nora, ta zvěrolékařka. Hodila vedle něj sportovní tašku.

Na jeden hrůzyplný okamžik se mu zazdálo, že je pruhovaná, ušitá v dílnách a opatřená jeho telefonním číslem. Ale když na ni sáhl, zjistil ke své úlevě, že tahle taška je z nylonu.

„D-díky,“ vykoktal.

„Hoď sebou a oblíkej se, musíme zmizet!“ zamručel muž a tentokrát HP neměl problém ten hlas identifikovat.

Sylvester Svalone z veteriny, ten Jeff nebo jak se jmenuje.

„Co tady sakra děláte…?“ zablekotal, ale nikdo mu neodpověděl. „Jak jste mě…“

Vtom se zarazil.

„Podle telefonu, co?“

„Správně, Einsteine!“ uchechtl se Jeff.

„Musíme odsud, teď hned, HP,“ řekla Nora. „Hledají tě všichni policajti v celý zemi. Jestli si někdo v hlavní budově všimne, že jsou tady lidi…“

„Jasně, jasně.“ Rychle si natáhl spodky, tepláky, tričko a bundu s kapucí.

Všechno mu perfektně padlo, dokonce i tenisky.

Jako by přesně znali jeho velikost.

„Pořád vypadáš dost zbědovaně, bereš léky?“ zeptala se Nora.

„Mhmm,“ zamručel HP. „Ale asi jsem snědl nějakej humus. Bylo mi strááášně blbě od žaludku.“

Nora prošla okolo něj k parapetu a vzala jeho lahvičku s léky.

„Dobře, pár ti jich doplním, protože ty první jsi asi vyzvracel…“

HP si zastrkal ostatní věci do kapes a krátkým pohledem se rozloučil se svými mokrými šaty.

„Fajn, jsem hotovej. Díky za pomoc!“

„Tak jedeme.“ Jeff ukázal na dveře.

„Sorry, nevím, jestli posloucháte záznamník, ale já nemám zájem a nejdu do toho. Není to můj šálek čaje…“

Ani jeden z nich se nepohnul.

„Hele, kámo,“ řekl Jeff tónem, který byl všechno, jen ne přátelský. „To nebyla otázka…“

Pevně chytil HP za pravý biceps a dal Noře znamení, aby šla první.

Chvíli počkal a dal jí pár metrů náskok.

„Udělej mi laskavost,“ sykl na HP a stiskl mu paži. „Máme spolu nevyřízený účty, tak co kdybys kladl odpor, jenom trošičku?“

„Co to sakra meleš?“

„Birkagatan 32, říká ti to něco? Musel jsem do špitálu, vyplachovali mi z očí červenej sprej. Byl jsem tejden na neschopence a holka se po tom tvým vzkazu na dveřích bála bydlet doma…“

Tak odtud toho nabouchanýho zmetka zná!

Tehdy před dvěma lety zahlédl jen kus brunátného obličeje a potetovanou paži, ale teď mu to zpětně docvaklo se vším všudy.

Remember rule number one.

Fanoušci mají rádi grilovaný…

„Krysy…“ vyhrkl za něj Tourette a Jeff sebou trhl. Sevřel jeho nadloktí ještě silněji a HP už se chystal, že dostane ránu.

„Tak jdete, nebo co?“ řekla Nora.

Chvíli bylo ticho.

„No jo, jdeme,“ zamumlal Jeff a postrčil HP před sebe.

Za zdí stálo jejich auto.

„Nasedej!“ Jeff otevřel zadní dveře.

„Až mi řeknete, kam jedeme!“

„Říkám ti, nasedej.“ Jeff udělal krok k němu a zaťal pěsti.

„Ani mě nehne.“ HP se ohlédl přes rameno a hledal únikovou cestu. Ale bohužel se nacházel na ostrově a navíc pochyboval, že má dost sil na delší sprint.

„Uklidněte se, oba dva.“

To se zase ozvala Nora. Položila ruku Jeffovi na rameno a HP po tom intimním dotyku začal brojlera nesnášet ještě víc.

Ale zjevně to zabralo, protože Jeff svěsil ruce.

„Máme schůzku,“ řekla Nora stručně. „Není to daleko a pak tě vysadíme, kde budeš chtít.“

HP nepohnul ani brvou.

„No tak, HP, člověk jako ty se přece nějaké schůzky nebojí…“

Mrkla na něj a HP měl najednou co dělat, aby potlačil úsměv. Ještě chvíli dělal, že o tom uvažuje. Ale ve skutečnosti byl tak unavený, že vůbec nedokázal myslet.

„To je fakt,“ povzdechl si a rozhodil rukama. „Jeďte…“

*

Před její vchod připlulo tmavé volvo.

Řidič sotva stihl zastavit, a Rebecca už vyběhla na chodník. Už čtvrt hodiny čekala potmě na schodech, což jí náladu zrovna nevylepšilo.

Naskočila na zadní sedadlo a práskla za sebou dveřmi.

„Co se to sakra děje?“ prskla.

„Klid, všechno vysvětlím. Jen mi dej šanci, prosím.“

Tage Sammer se bránil rukama tak teatrálně, že se Rebecca nedokázala dál vztekat.

„No dobře,“ řekla a zhluboka se nadechla. „Poslouchám…“

„Jak už víš, pracuji v oblasti bezpečnosti, a to už od doby, kdy jsem odešel ze svého místa v armádě. Královský dvůr, či přesněji řečeno říšský maršálek, patří k mým klientům.“

„Jo jo, to jsem pochopila,“ sykla Rebecca. „Ale proč jsi mi to neřekl, když jsme se viděli naposledy, a proč si říkáš André Pellas, a ne Tage Sammer? Jakou roli v tom všem hraje můj bratr…?“

Vzal ji za paži, jako by ji chtěl utišit.

„Můžeme jet, Jonssone,“ řekl přehnaně nahlas řidiči.

„Ano, pane plukovníku.“ Řidič zařadil rychlost a odlepil se od obrubníku.

Tage Sammer se k ní naklonil.

„Víš, Rebecco…“ pronesl. „Někdy je nutné, abych používal různá jména, tak jako tvůj otec. André Pellas je jméno, které jsem používal ve svém předchozím povolání.“

„Myslíš u vojenské zpravodajské služby…?“

Na zadním sedadle byla tma, ale Rebecca si přesto všimla, jak mu cuklo v obličeji.

„Našla jsem tě na staré fotce v jedné knize o Kypru,“ dodala.

„Ach tak…“

Pár vteřin bylo ticho.

„No ano, samozřejmě jsem měl být chytřejší a nepodceňovat tě, Rebecco,“ pokračoval Tage Sammer a křivě se usmál. „Tvůj otec byl při práci velice důkladný, připravoval se do nejmenších podrobností, nikdy nic neponechával náhodě…“

Zhluboka se nadechl.

„Věci se mají takto: Po atentátu v Kungsträdg?rden před dvěma lety usoudil královský dvůr, že je zapotřebí, aby si obstaral vlastní síly v oboru bezpečnosti a zpravodajské činnosti. Říšský maršálek je můj dávný známý, a proto kontaktoval mě. Jak víš, Jeho Výsost zaznamenala v poslední době řadu…“

Odmlčel se, jako by hledal správné slovo.

„…nezdarů v oblasti PR, dalo by se říci.“

„Myslíš tu skandální knihu, kvůli které jeho přátelé jednali s gangstery? Ty zvěsti o…“

„Další podrobnosti vynechejme,“ přerušil ji. „Pokles důvěry jde vždy ruku v ruce s nárůstem hrozby, a když máme za rohem takovou událost, jako je svatba princezny, jsou všichni neobyčejně nervózní.“

„To chápu, ale o to se přece už stará Säpo…“

„Ale jistě, to ano. Nicméně incident, k němuž došlo před několika lety v Kungsträdg?rden, odhalil celou řadu zjevných nedostatků ve vyhodnocování hrozeb i v komunikaci mezi dvorem a Säpo. Já plním roli prostředníka. Přemosťuji případné názorové odlišnosti, jestli mi rozumíš?“

Sepnul špičky prstů, aby svá slova ilustroval, a Rebecca se náhle mimoděk pousmála. To gesto bylo tak přehnané, tak známé.

„Navíc mohu přispět jak svými zkušenostmi, tak sítí kontaktů, již jsem vybudoval za více než třicet let působnosti v branži mezinárodní bezpečnosti,“ pokračoval plukovník. „Mohu poskytovat second opinion, abych tak řekl…“

Auto se přehouplo přes vrcholek mostu Västerbron a zamířilo dolů na Hornstull.

Napravo se rýsovaly temné budovy bývalého vězení na L?ngholmenu.

„Domníváme se, že atentát v Kungsträdg?rden spáchala jistá zvláštní síť. Uskupení, které si říká Cirkus, Event, někdy také…“

„Hra,“ přerušila ho Rebecca.

„Přesně! Předpokládám, že ti o ní pověděl Henrik?“

Přikývla.

„Nejdřív jsem si myslela, že jen žvaní. Že je to zase nějaká jeho historka…“

„Ale pak jsi nabyla větší jistoty?“

„Ano, hlavně potom, co jsem mluvila s…“

Kousla se do rtu.

„…s Magnusem Sandströmem?“ doplnil Sammer. „Nebo s Farúkem al-Hasanem, jak si teď říká?“

Neodpověděla.

„Neboj se, Rebecco, my pana Sandströma velice dobře známe. Už ho sledujeme delší dobu. Víme, že jeho úkolem je mimo jiné verbovat osoby, z nichž může Hra mít užitek.“

„Myslíš lidi jako Henke?“

„Samozřejmě, tvůj bratr je dobrým příkladem aktivního účastníka. Ale Sandström a jemu podobní verbují i jiné… pasivnější zdroje.“

„Jako třeba?“

Sammer se k ní naklonil ještě blíže a ztišil hlas téměř do šepotu.

„Jako například tebe…“

17 | Game Change

Zaparkovali v garáži u nádraží Södra.

„Na.“

Nora mu podala levné sluneční brýle z benzinky.

„A nasaď si kapuci.“

Přesně nechápal proč, ale když minuli trafiku, spatřil na její stěně pasovou fotografii se svým vlastním skelným pohledem.

NEJHLEDANĚJŠÍ MUŽ ŠVÉDSKA, řvaly titulky tak, že si málem musel zacpat uši.

„Jsi v pohodě?“ zeptala se Nora tiše.

„Jasně…“ odpověděl, ale neznělo to ani trošku přesvědčivě. „Je to ještě daleko?“

Zavrtěla hlavou.

„Musíme do Fatburskýho parku, pak už tam skoro budeme.“

Obešli pár dělnických baráků a pustili se podél plotu staveniště. Hudbu a ruch z venkovních zahrádek na náměstí Medborgarplatsen bylo slyšet až sem.

Jeff se na okamžik zastavil a rozhlédl se.

„Tudy,“ řekl a ukázal na díru v plotě.

Šli staveništěm po úzké asfaltové cestě, která se stáčela v půlkruhu dolů. Zhruba v době, kdy úroveň ulice zmizela z dohledu, přešel asfalt ve štěrk a brzy se ocitli v úzké proláklině se strmými skalisky po stranách. Zvláštní, myslel si, že zná Södermalm jako svoje boty, ale na tohle zákoutí nikdy ani nepomyslel.

Po pěší lávce, kterou viděl asi sedm, osm metrů nad sebou, chodil každou chvíli, ale nikdy ho nezajímalo, co je pod ní. Nejspíš proto, že podél stěn prolákliny se šplhala zeleň a tvořila střechu, která ji chránila před zraky zvenčí.

Proláklina náhle končila skalní stěnou s velkými železnými vraty, a když se přiblížili, ovanul je chladný a vlhký jeskynní vzduch.

Jeff se znovu ohlédl a pak přejel pohledem obrysy domů nahoře na ulici.

„V pohodě?“ zeptala se Nora.

Jeff přikývl.

Nora vytáhla z kapsy bundy velký klíč a odemkla vrata.

Když vešli, zase zamkla.

Jeff vytáhl baterku a posvítil do podzemí.

Deset metrů před nimi se objevily posuvné dveře.

Nora k nim rychle došla a začala se vrtat v zámku, ale HP se ani nehnul.

Byl unavený, vyřízený a nezvládal už ujít ani metr, aspoň dokud mu někdo neřekne, kam to sakra jdou.

„Dělej.“ Jeff ho zatahal za ruku.

HP otevřel pusu, aby poslal krále brojlerů do prdele, ale v tu chvíli se na druhé straně dveří rozsvítila řada lamp a odhalila dlouhý tunel ve skále.

Ještě chvilku váhal, ale pak v něm zvítězila zvědavost.

Tunel byl velký, soudě podle šířky a výšky se kdysi používal pro železniční dopravu. Strop měl kamenné obložení a každých patnáct metrů z něj visela stará zářivka, která vydávala celkem obstojné světlo. Zato stěny tvořilo skalní podloží, většinou hrubé, ale tu a tam hladší v místech, kde je vyleštil čůrek stékající vody.

Tunel se stáčel doleva, mírně se svažoval a unavené nohy HP přijaly tuto pomoc s povděkem. Jejich kroky se odrážely od zdí, a když ušli asi padesát metrů, zmizely jim posuvné dveře z dohledu.

„Tak kam jdeme?“ sykl na Noru. Ale odpověděl mu Jeff.

„Vždyť jsme ti to říkali na L?ngholmenu. Na schůzku…“

„To jo, ale já myslel…“ HP nedokončil větu.

Co si vlastně myslel?

Sám pořádně nevěděl. Systém měl už sice nějakou dobu zrestartovaný, ale správné procesy spouštěla jeho hlava teprve teď.

Vešli sem z Fatburského parku, tunel se svažuje a zatáčí doleva. Zatím ušli zhruba dvě stě metrů, což znamená, že musejí být přímo pod…

*

Sankt Paulsgatan.

Řidič zaparkoval auto na volném místě. Potom, aniž by Sammer řekl slovo, vystoupil na chodník a zavřel za sebou dveře.

„Jistě máš mnoho otázek, Rebecco, a věř mi – nic by mě netěšilo více, než kdybych ti je mohl zodpovědět. Jak však jistě chápeš, je to bohužel nemožné…“

Podíval se na ni tak, že nevědomky přikývla na souhlas.

„Ale protože ti věřím, vyjdu ti vstříc, jak jen bude v mých silách. Pověz mi, co víš, a já se pokusím zaplnit bílá místa…“

Rebecca otevřela ústa, aby něco řekla, ale hned je zase zavřela.

To, že Sammer pracuje jak pro Säpo, tak pro dvůr, jí leccos objasnilo. Ale měla ještě další otázky, spoustu otázek, které teď musela zformulovat.

„Ta bankovní schránka…“ začala. „Ty jsi věděl, že je v ní zbraň…“

Sammer chvíli váhal a pak pomalu přikývl.

„Přinejmenším jsem to tušil. Jak jsem už říkal, tvůj otec začal jednat na vlastní pěst a učinil několik nešťastných rozhodnutí. Bylo by nanejvýš mrzuté, kdyby se podařilo onu zbraň spojit s…“

Máchl rukou k oknu.

„…událostmi z minulosti.“

Na pár vteřin se odmlčel a zadíval se na ni.

„Bankovní schránka je v mnoha ohledech bublinou, Rebecco. Místem, kde se zastavil čas a přestala platit všechna obvyklá pravidla. Ale jak už víš, jedno mají všechny bubliny společné…“

„Dříve či později prasknou,“ doplnila Rebecca.

Sammer přikývl.

„A ty pasy?“

„Tady je riziko menší, ale přesto bych ocenil, kdybys mi je předala spolu se zbraní. V neposlední řadě proto, abys ochránila otcovu památku…“

Rebecca neodpovídala, jen se snažila v duchu skládat všechny své otázky do něčeho, co by připomínalo příběh.

„Ten papír, co jsi dal Henkemu na tom hřbitově. Říkal jsi, že mu chceš předat vzkaz, a proto ho potřebuješ kontaktovat…“

Sammer neodpověděl, zdálo se, že čeká, až Rebecca vysloví nějaké tvrzení.

„Přesně nechápu, jak to spolu souvisí…“ řekla.

Sammer se zhluboka nadechl, pár vteřin držel vzduch v plicích a pak ho s povzdechem vyfoukl.

„Slíbil jsem vašemu otci, že na vás dohlédnu. Na tebe i Henrika. Když se k nám dostaly informace o tom, že Henrik je vážně zapletený do Hry, rozhodl jsem se porušit pravidla…“

„Na tom hřbitově se něco stalo…?“ řekla Rebecca.

Sammer rychle vyhlédl z okna.

„Zvolil jsem poněkud neortodoxní taktiku, dalo by se říci…“

„Cože? Vždyť je to můj mladší bráška. Musíš mi to prozradit, strýčku Tage…!“

Sammer ztišil hlas a naklonil se k ní.

„Henrik mě nemá rád, že ano? Nelíbí se mu, že my dva jsme v úzkém kontaktu?“

„Ééé – co?“ Ta otázka ji překvapila. „No, vlastně asi jo. Ale to není tvoje vina.“

„Ale ano, Rebecco, bohužel je…“

Zhluboka se nadechl a na chvíli se zamyslel.

„Věc se má takto. Většinu účastníků Hry postihne dříve či později těžká paranoia. Přestanou rozlišovat mezi skutečností a fantazií, začnou vidět konspirace na každém rohu…“

Odmlčel se a Rebecca bezděky přikývla.

„Platí to i pro Henrika, přesně jak jsem se obával. Už dávno překročil hranici, na níž ještě bylo možné apelovat na jeho rozum…“

Rebecca dál přikyvovala, čím dál silněji.

„Abych ho zachránil, nemohl jsem bohužel jinak než zneužít jeho stavu. Nejsem na to právě hrdý, Rebecco, to si doufám uvědomuješ…“

„Tak co jsi udělal?“

„Vzbudil jsem v Henrikovi zdání, že jsem ve skutečnosti Pořadatel…“

„C-cože!“

Zvedl ruku, aby ji utišil.

„Vím, co si myslíš, Rebecco, a jak jsem už řekl, nejsem na to hrdý. Domníval jsem se však, že tato lež je jedinou cestou, jak ho zachránit. Dal jsem mu úkol. Úkol natolik nemyslitelný, aby Henrik nebyl schopen ho vykonat a místo toho začal pátrat po způsobech, jak se ze spárů Hry vymanit. Aby se takříkajíc vrátil do reality a byl opět přístupný komunikaci, možná i…“

„Ochotný ke spolupráci!“ přerušila ho. „Chtěl jsi, aby na Hru donášel, aby se stal informátorem. Proto ho sebralo Säpo?“

Sammer zvolna přikývl.

„Ale Eskil jednal trochu předčasně. Henrik ještě nebyl zcela připraven, a když se pak objevil ten advokát…“

„…Stigsson znervózněl a nechal Henkeho běžet.“

Rebecca se zhluboka nadechla.

„Takže jste měli v plánu na Henkeho zatlačit, aby všeho nechal. Ale místo toho jste ho postrčili přes okraj a on se kdovíproč pokusil zaútočit na Blacka. A teď se bojíte, že to vyjde najevo. Proto se chcete k Henkemu dostat jako první a postarat se, aby to na vás neřekl…“

„Ne, ne, to v žádném případě, chápeš to špatně…“

Zvedl obě ruce, jako by jí chtěl zabránit v dokončení věty.

„Milá Rebecco, musíš mi opravdu věřit, když říkám, že to s vámi myslím dobře. S tebou i Henrikem. Erland byl můj přítel, věrný kamarád, který byl vůči mně i naší věci vždy loajální. To, že jsem u něj nebyl a nemohl ho zachránit před ním samotným, patří k mým největším životním zármutkům. Síly, které zaťaly drápy do Henrika, jsou s Erlandovým osudem úzce spřízněny, a proto jsem se rozhodl uchýlit k drastickým metodám…“

Rebecce se náhle srdce rozbušilo rychleji.

„Chceš říct, že Hra využívala i tátu?“

Sammer se zašklebil.

„Na to nesmíš odpovědět, viď?“

Znovu rychle vyhlédl z okna.

Řidič pořád stál opodál na chodníku a soudě podle toho, jak se pohyboval, už mu na nočním vzduchu začínala být zima.

„Už nemáme mnoho času, Rebecco,“ pokračoval Sammer.

„Co to bylo za úkol?“

„Prosím?“

„Ten úkol, který jsi dal Henkemu na zvířecím hřbitově. Ten nemyslitelný, který ho měl přinutit všeho nechat. Co to přesně…“

Viděla, jak Sammer znovu mrkl do okna. Řidič se otočil a zamířil zpět k autu. Právě když vzal za kliku, Sammer se naklonil k Rebecce tak blízko, že cítila jeho kolínskou.

„Měl spáchat vražedný atentát na královské svatbě.“

*

Urazili dalších dvě stě metrů a teď už šli pořádně z kopce.

Bylo slyšet zvuky, slabé hučení nějaké ventilace. Zpoza velké mříže v pravé stěně tunelu náhle bafl závan vzduchu a pár vteřin nato prosupěla na druhé straně souprava metra.

Z dálky HP slyšel automatické hlášení na perónu.

Daleko vpředu viděl v tunelu cosi, co připomínalo stavební buňky. Na každé straně tunelu jedna.

A vtom mu došlo, kam jdou!

Kurva!

Prudce se zastavil a rychle se ohlédl. Vrata Nora zamkla a klíč má v kapse bundy. Navíc by až k nim rozhodně nedosprintoval.

„Tak jdeš, nebo co?“ Jeff k němu přikročil.

HP se předklonil a opřel se rukama o kolena.

„Počkej chvilku,“ zamumlal, pokud možno vyčerpaně, což nebylo zase tak těžké. Pulz mu už dlouho makal přesčas a jeskynní vzduch se mu dýchal čím dál hůř.

Potřeboval získat trochu času, na pár vteřin se zamyslet.

Celou dobu zatáčeli doleva a šli z kopce, což znamená, že ta stanice metra musí být Slussen.

Takže tamhlety buňky jsou přímo pod…

„My jdeme za Zdrojem, co?“ řekl HP a vzhlédl.

Pokerfejs teda neměli nic moc.

„Jde se,“ řekl Jeff a přistoupil k němu o další krok blíž.

HP se ani nepohnul.

„Ten váš zdroj se jmenuje Erman. Kdysi dávno jsem se s ním setkal. Tehdy se schovával v buši a tvrdil, že ho ze Hry vyhodili…“

Vyplivl na podlahu tunelu přebytečnou slinu.

„Erman pracuje pro Pořadatele. Před pár hodinama jsem je viděl spolu, a ještě s policajtama. A předtím jsem ho zahlídl, jak leze do výtahu, kterej končí támhle.“

Mávl rukou směrem k buňkám.

Jeff chtěl něco říct, ale HP ho ignoroval. Místo toho zíral přímo na Noru a snažil se zachytit její pohled.

„Je to všechno past, Noro…“ řekl tak vyrovnaně, jak jen uměl. „Dál děláte Hře poslíčky, v lepším případě proto, že vás Zdroj oblafl…“

Nora neodpovídala, ale u kořene nosu se jí objevila drobná vráska.

„…anebo taky proto, že celou dobu pracujete pro Pořadatele.“

Z výrazu Nořiny tváře se nedalo nic vyčíst, ale HP přesto okamžitě dospěl k přesvědčení, že se cítí stejně podvedená jako on sám. Ale to bylo zrovna teď fuk.

„Ať tak nebo tak, Hra mě hledá, chce mě za každou cenu dostat. A vy jste mě k ní přivedli, přesně jak chtěla, chápete?“

Odmlčel se, aby nabral dech.

„Ale hovno,“ zavrčel Jeff. „Tak ty se nám snažíš nakecat, že ses setkal se Zdrojem i s Pořadatelem?“ Uchechtl se a kývl na Noru. „To tady máme pořádně velký zvíře, co…?“

„Jak vypadá?“

Chvilku trvalo, než HP pochopil, že Nora mluví na něj.

„C-co? Kdo?“

„Kdo asi? Přece Pořadatel.“

„Aha, jo tak… asi sedmdesát let, dobře oblečenej, chodí o holi… Normální šedivej děda…“

Pomalu se narovnal.

„Říká si Tage Sammer.“

„A ty ses s ním setkal?“

HP přikývl. Její tón i výraz mu potvrdil teorii – ta ani náhodou nepracuje vědomě pro Pořadatele.

„Dokonce jsem s ním pil kafe, na zvířecím hřbitově u Kaknäsu. Měl rezavou termosku v krabici s víkem, typická dědkovina…“

„A tomu máme podle tebe věřit?“ ozval se zase Jeff, ale HP si ho nevšímal.

Potřeboval přesvědčit Noru, a to nejen z toho prostého důvodu, že nechtěl, aby ho vydali Ermanovi a Pořadateli. Kromě toho taky chtěl, aby mu věřila.

Doopravdy.

„Tak co mi na to řekneš?“

Rozhodil ruce a vypálil na Noru svůj nejšarmantnější úsměv.

„Máš pravdu,“ řekla Nora a HP si všiml, jak Jeff málem nadskočil. „Zdroj se s tebou chce setkat. Čeká tamhle…“

Ukázala přes rameno za sebe na stavební buňky.

„Většinou si dává bacha, ale když jsme mu řekli, že jsi z toho vycouval, chtěl se hned sejít. To už něco znamená…“

„To znamená leda to, že mě chce dostat…!“

Jeff zničehonic bez varování popadl HP za pravici a pokusil se mu nasadit jakýsi policejní chvat.

Ale HP to čekal. Během půl vteřiny se zapřel a pak švihl celým tělem doprava.

Těsně předtím, než se srazili, natáhl levou nohu před sebe a přistál čéškou přímo v Jeffových rodinných klenotech.

Chlap se zhroutil jako domeček z karet a málem s sebou stáhl i HP. Ale ten se mu na poslední chvíli vytrhl.

Zavrávoral, znovu získal rovnováhu a rozběhl se k buňkám.

Nora rozpřáhla ruce, aby ho zastavila, ale tunel byl široký, HP udělal kličku a bez problémů ji oběhl.

Padesát metrů k buňkám a výtahu.

Srdce už mu v hrudi burácelo.

Běžet směrem k nebezpečí nebylo zrovna optimální, jenže neměl jinou možnost.

Snad se Erman krčí vevnitř v nějakém kanclu a neodvažuje se vykouknout ven.

Už jenom třicet metrů, ale vtom za sebou zaslechl kroky.

To je určitě Nora, Jeff teď rozhodně nemá kondici na běh.

„Stůj, HP!“ vykřikla a on musel bojovat s reflexivním nutkáním se ohlédnout.

Už jen dvacet metrů.

Patnáct.

Pálilo ho v krku, hrdlo se stáhlo v brčko.

Kroky se blížily.

Deset metrů.

Tunel se zúžil na cestičku mezi buňkami a končil světlým obdélníkem ve skále, který mohl být jedině dveřmi výtahu.

Byly otevřené!

„Stůj, HP!“ zavolala ostřeji a HP tentokrát podlehl reflexu a ohlédl se.

Byla asi šest až sedm metrů za ním, blízko, ale stejně dál, než si myslel.

To by mohlo vyjít…

To vyjde!

Vtom postřehl koutkem oka pohyb.

Natočil hlavu tím směrem a stihl ještě zaregistrovat, že se přímo před ním otevřely dveře.

Pak všechno potemnělo.

„Je v pohodě?“

„Ale jo, už se probouzí…“

Cítil na očích a čele něco mokrého a studeného.

Bolela ho hlava, měl ucpaný nos a musel dýchat pusou.

Dlouhé chrčivé nádechy.

„Slyšíš mě, Henke?“

Předmět na očích zmizel a HP zamrkal do světla.

Vznášel se nad ním Nořin obličej a na okamžik ho naplnil příjemný pocit bezpečí. Řekla mu Henke, úplně jako ségra…

Ale vtom si vzpomněl, kde je.

A proč tam je!

Asi ho odtáhli do těch buněk…

Pokusil se posadit, vtáhnout nohy pod tělo a stoupnout si.

„Klid…“

Držela ho, snažila se mu bránit, ale ne násilím.

„Zdroj…“ vydechl. „Erman, já musím…“

Vtom ho spatřil.

Seděl na židli jen pár metrů od něj. Štíhlý, proplešatělý, brýle s tmavými obroučkami, přesně podle popisu. Jejich pohledy se střetly a HP dlouho zpracovával mozkem, co to vidí. A co z toho vyplývá.

To není možný.

To není.

Kurva.

Možný.

„Nazdar, HP. To je fajn, že ses tu zastavil…“ zazubil se Mange.

18 | Impossible Things Before Breakfast

„CO…

TY…

TADY…

DO…

PRDELE…

DĚLÁŠ…?!!!“

Sedl si obkročmo na Mangeho hrudník, pevně sevřel rukama jeho krk a křísl proplešatělou hlavou o linoleovou podlahu.

„Přestargggg… HrrP… Krrrva!!“ chrchlal Mange a divoce šermoval rukama.

Ale HP na to sral.

Někdo ho tahal za ramena, cloumal mu nadloktími. Nora mu něco řvala do ucha, ale neposlouchal ji. On toho zasranýho prolhanýho krysáka zabije…

Vtom mu krk obemkla silná paže, někdo mu nasadil kravatu a během vteřiny úplně odstřihl přívod krve do mozku.

Zatmělo se mu před očima, prsty se křečovitě rozklepaly a HP pustil Mangeho krk. Okamžitě ho vytáhli na nohy. Kravata povolila natolik, že se mu vrátil zrak.

Viděl, jak se Nora sklání nad Mangem.

„Tak co, kámo, seš už klidnej, nebo ne?“ sykl mu Jeff do ucha. „Já ti jinak moc rád zakroutím krkem…“

HP se snažil vzpírat, šátral rukama za sebou, jestli nenahmatá nějakou část Jeffa, které by mohl ublížit. Ale nebylo to k ničemu. Vězel v jeho sevření jako v kleštích a jeho žalostné pokusy o odpor vedly jen k tomu, že ho Jeff o kousek nadzvedl, takže se špičkami nohou jen taktak dotýkal země.

Vyprchaly z něj všechny síly. Ruce i nohy mu ztěžkly jako olovo, už je nedokázal zvednout, vlastně už ani nezvládal stát.

Jeff ho o pár metrů poponesl a pustil ho přímo na malou pohovku.

Chvíli trvalo, než sebral síly aspoň na to, aby se narovnal.

Mange už byl mezitím na nohou, držel se za krk a hltal vodu ze sklenice, kterou Nora vyčarovala bůhvíodkud.

HP by taky nepohrdl něčím k pití, hrdlo měl vyschlé na troud a žízeň teď byla jediným rozumným pocitem, kterého se mohl držet.

Mange je Zdroj.

Mange

Je

Zdroj

Což znamená…

COŽ ZNAMENÁ???

Zavřel oči a chytil se za čelo. Pálily ho slzy, ze všech sil tiskl víčka k sobě, aby se nevydraly ven.

Fuck.

Fuck!

Fuck!!!

Mange vzal židli, na které předtím seděl, a postavil ji naproti HP.

„Na!“

Podal mu sklenici s vodou, ještě z poloviny plnou.

HP na něj jen hleděl.

„Ale no tak, HP! Nemusíš se bát, jsi mezi přáteli…“

HP mu vyrval sklenici a hodil do sebe její obsah. Voda byla ledová a pálila ho v krku.

„Jak dlouho?“ zamručel.

„Co?“

„Jak dlouho už jedeš ve Hře, Mange, nebo Farúku, nebo jak si tenhle tejden říkáš…“

Mange pokrčil rameny.

„Vlastně už hodně dlouho…“

HP odložil sklenici, předklonil se a promnul si spánky. Marně nutil mozek, aby zapojil správné obvody. Ale to se fakt nedalo.

„C-co, proč… nebo… ééé.“

Dál si mnul obličej, silněji a silněji. Zarýval do něj nehty, dokud ho nebolela kůže.

„Upeodzačátku?“ vypravil ze sebe nakonec směrem k podlaze. „Jedeš v tom úplně od začátku?“ upřesnil pak zřetelnějším hlasem a narovnal se.

Mange se zhluboka nadechl.

„Účastním se déle než ty, mnohem déle…“

„Tak to ty jsi mě do toho uvrtal…?“

Mange zakroutil hlavou.

„Ne, to zase ne. To, že ses do toho namočil, jsem pochopil, až když jsi přišel ke mně do krámku a ukázal mi ten telefon. Vlastně ani tehdy ne, nejdřív jsem si myslel, že jsi ten mobil našel jenom náhodou, že ho ztratil nějaký jiný Hráč. Když mi pak došlo, že ses do toho namočil…“

Rozhodil rukama.

„A-ale já nechá…“ HP si odkašlal a zkusil to znova.

Koutkem oka viděl, jak ho Nora pozoruje.

„Jak ses k tomu dostal? Co děláš? Jsi Hráč, nebo Mravenec? Musíš mi to říct…“

„To probereme potom, HP, teď nás trošku tlačí čas. Hledá tě celé město, policajti, Mravenci, všichni…“

Mange se obrátil k Jeffovi.

„Mohl bys jít hlídkovat do tunelu?

„Jasně!“

„Zatím ti můžu říct jenom to, že jsem se ti snažil pomoct…“ pokračoval Mange, když se za Jeffem zabouchly dveře.

„Pomoct!“ HP cítil, jak se mu do hlavy hrne krev. „Tak to jsi mi měl kurva prozradit, že v tom jedeš, vysvětlit mi, že je to životu nebezpečný. Říct mi, ať jdu od toho! Vždyť seš tu do prdele za mýho nejlepšího kámoše!“

„Yeah right, jako bych s tebou něco zmohl…“

Mange zavrtěl hlavou.

„Navíc víš, co se stane, když člověk poruší pravidlo číslo jedna… Nejsi sám, kdo dostal varování.“

Objevila se Nora s vodou, tentokrát přinesla dvě sklenice.

„Ten žhářský útok na můj krámek, remember?“ dodal Mange, když se HP zjevně nechytal. „Ten byl namířený proti mně, ne proti tobě. Menší připomínka od Pořadatele, co by se mohlo stát, kdybych nedodržoval pravidla hry. Nejspíš ani nechtěli, aby to začalo hořet. Vzkaz byl účinnější, když jsem si uvědomil, co je v sázce.“

Nora zavadila o sklenici a trochu polila HP kalhoty, ale ten si toho ani nevšiml.

Jeho mozek marně hledal pevnou půdu.

„T-takže co z toho všeho bylo doopravdy?“ vykoktal.

„Jak to myslíš?“

„Jak to myslím… No jak asi, vole?! Z toho, co jsem prožil, ten požár v mým bytě, bomba na é čtyřce, ta serverová farma v Kistě, kterou jsem vyhodil do vzduchu, můj útěk, pak ta hajzlovina v Dubaji a všechno kolem ArgosEye. Co z toho bylo skutečný, opravdový?“

„No přece všechno…“

Mange si znovu lokl vody.

„Ale možná to bylo trochu jinak skutečné, než sis myslel…“ dodal a mírně se ošil. „Dá se říct, že jsi Hru nikdy neopustil… Že celou dobu pracuješ pro ni. Nebo, no jo… pro nás…“

HP postavil sklenici na zem a zabořil obličej do dlaní.

Mange mluvil dál, ale jeho hlas zněl najednou plechově a vzdáleně, jako by se nacházel v jiné místnosti.

Ta situace byla tak neskutečná, tak snová, že by se měl štípnout až do masa.

Pracuješ pro ni…

Mozek se mu zadrhával, zběsile dával skládanku dohromady, ale neměl nejmenší šanci na úspěch. Vždyť jí odbouchl serverovou farmu, vyzul se z jejího vražedného komplotu a poslal jejího obchodního partnera ArgosEye ke dnu i s posádkou.

Anebo se plete?

Že by ve skutečnosti celou dobu…

Pracoval pro ni?

Hleděl na Mangeho. Na nudného, klidného, proplešatělého zbabělce Mangíčka. Na svého starého kamaráda, svého best friend forever.

Svět se s ním zahoupal.

Na okamžik se znovu ocitl v osmdesátých letech na gauči u televize, prsty měl žluté od sýrových křupek a třeštil oči. Na obrazovce se právě otevřely dveře a ze sprchy vykoukl Bobby Ewing.

Pracuješ…

Pro nás…

„Proč tady sakra jsem, Mange?“ zašeptal.

*

„Dejte nám ještě pár minut, Jonssone, děkuji!“

Řidič beze slova zavřel dveře.

„Chápeš už, proč bych se k té zbrani nesmírně rád dostal?“ pokračoval Tage Sammer tlumeným hlasem.

Rebecca přikývla.

„Aspoň myslím.“

„Dobře, byl bych opravdu rád, kdybys otcovu bankovní schránku co nejrychleji vyprázdnila a předala veškerý obsah mně. Smím tě o to poprosit, Rebecco? Máš mé slovo, že ta zbraň zmizí a že ani ona, ani pasy se nikdy neobjeví někde, kde by mohly být zneužity.“

Rebecca se na chvilku zamyslela.

„Ta zbraň už ve schránce není…“

„Cože?“

„Hned ten den jsem ji přestěhovala, zřídila jsem si vlastní schránku na svoje jméno.“

„Ach, rozumím. Vynikající nápad, Rebecco!“

„Pasy mám doma, do banky půjdu hned zítra ráno, a až budu hotová, zavolám ti.“

„Dobře, Rebecco, ty mě nikdy nezklameš! Kéž bych měl více spolupracovníků jako ty!“

Znovu jí poklepal na koleno a ona se přistihla, že se jí ten letmý dotyk líbí.

„To není problém, strýčku Tage,“ zamumlala.

„Zpátky do Fredhällu, Jonssone, děkuji,“ řekl Tage Sammer a poplácal řidiče po rameni. „Slečna Norménová si potřebuje lehnout, má za sebou mírně řečeno náročný den…“

*

„Je to takhle, HP,“ spustil Mange. „Jsi tu přesně z těch důvodů, které ti řekla Nora. Musíme zničit Pevnost a zabránit PayTagu a Pořadateli, aby si vytvořili neomezený monopol na minulost lidstva.“

„Ehmmm, počkej moment…“

Mange zvedl ruku a přerušil ho.

„Já vím, že máš spoustu otázek, HP…“ Zašilhal na hodinky. „Ale čas běží. Musel jsem pro tuhle schůzku hodně narychlo sehnat místo, které by nepodezírali.“

Ukázal na strop.

„Tenhle objekt využívá ke schůzkám Hra, takže jsme tu v bezpečí před špehujícíma očima a ušima. Ale nemůžeme se tady zdržovat moc dlouho. S tím, že omdlíš, jsme zrovna nepočítali…“

Vrhl další pohled na hodinky.

„Dostal jsem se k tomu už dávno. Měl jsem kamarády, kteří se Hry účastnili, a víceméně jsem dostal nabídku jim pomáhat. Stejně jako u tebe to začalo v malém měřítku, jenom jako sranda. Ale časem jsem do toho zabředl, užíval jsem si ten pocit, že jsem součástí něčeho většího, o čem málokdo ví.“

HP neochotně přikývl.

„Poslouchám.“

„Přes Hru jsem mohl leccos ovlivnit, něco znamenat. Vyčmuchávat věci, které jiní chtěli skrývat. Tajemství, která střežili nejrůznější mocní lidé. Zastavená vyšetřování, ututlaná nebo zamlčená hlášení. Jeden drobný úkol se přidal k druhému a pak jsme mohli dát tip médiím nebo pověsit naše objevy na různé whistleblowerské stránky. Ze začátku jsme dělali hlavně tohle…“

„Ale?“

Mange zašilhal na Noru.

„Já a moji kamarádi jsme viděli jenom zlomek toho, co se dělo. Tak to bylo vždycky. Celá Hra je rozdělená do malých buněk a v podstatě jediný, kdo vidí celek, je Pořadatel. A ten postupem času výrazně změnil kurz. Hra byla čím dál řízenější, Hráči čím dál omezenější v rozhodování a úkoly čím dál neprůhlednější. Všichni jsme postupně ztratili svůj vliv, všechno šlo přes Pořadatele. Bylo evidentní, že využívá Hru, aby získal osobní moc. A když pak PayTag…“

„Jakou roli v tom hraju já?!“ přerušil ho HP.

Mangeho ta nečekaná otázka zjevně rozhodila, a než se vzpamatoval, uběhlo pár vteřin.

„No, jestli to mám říct na rovinu, tak většina toho, čeho jsi dosáhl, se odehrála v rámci Hry. A sloužila záměrům Pořadatele, abych tak řekl…“

Mange se na HP nejistě usmál, jako by čekal na jeho reakci.

„A-ale vždyť jsem jim vyhodil serverovou farmu do povětří. Brutálně jsem je nakopl do koulí, na několik měsíců jsem je odrovnal, vybrakoval jim kasu, potopil ArgosEye… Nebo ne?“ dodal, když Mange neodpovídal.

Sám slyšel, jak jeho hlas zní dutě.

„Jak jsem říkal, snažil jsem se ti pomoct, dokonce jsem tě z toho zkoušel vysekat,“ zamumlal Mange. „Ale po těch požárech…“ Vyměnil si rychlý pohled s Norou. „Po těch požárech jsem začal spolupracovat. Pořadatel mi slíbil, že tě nechá být, až bude po všem.“

Zadíval se do země.

„Ten barák v Kistě vyklidili den potom, co jste tam s Rehymanem byli. Přestěhovali se na jiné, bezpečnější místo. Vyhodil jsi do vzduchu ruinu na odstřel, nic víc. Chtěl jsem ti to říct už tisíckrát, ale dokud si tebe i Beccu hlídali, nešlo to…“

HP se zhluboka, přerývaně nadechl.

„Takže to všechno bylo naplánovaný, oni mě jen tak nechali zdrhnout s prachama? Ale proč?“

„Hra potřebovala atentát, výbuch spojený s předsednictvím EU, ke kterému by nevedly žádné stopy. Ty peníze byly odměna za to, že jsi úspěšně zvládl End Game, a přesně jak předpokládali, ty sis je vzal a prchl ze scény. Nebyli svědci, nebyly stopy…“

Zvolna potřásl hlavou.

„Zatím to šlo přesně tak, jak Pořadatel slíbil. Ty i Becca jste z toho byli venku.“

„A to, co se stalo pak? Dubaj, ArgosEye…?“

Mange se zašklebil.

„Měl jsem samozřejmě vědět, že pravidla určuje Pořadatel. Že on rozhoduje o tom, kdy Hra začíná a kdy končí. Asi jsi byl příliš cenným zdrojem na to, aby tě nechali jen tak běžet. Byl jsem zrovna na cestách, oklikami jsem se dozvěděl, že tě znova nasadili, a nic moc jsem s tím nadělat nemohl. Poprosil jsem kamaráda, aby na tebe dohlížel a posílal mi hlášení o tom, co se děje…“

„Koho?“

Mange pokrčil rameny.

„Záleží na tom…? Každopádně ses pak časem ozval sám, povyprávěl mi o ArgosEye a chtěl jsi, abych ti pomohl s trojským koněm. To jsi mě dostal do hnusného dilematu. Měl jsem ti pomoct rovnou, nebo se napřed zeptat Pořadatele?“

Mange kroutil rukama na klíně.

„Zavolal jsi Pořadateli…“

HP se na chvilku zamyslel: „Tak proto žádný informace o Hře nevypluly na povrch. Ty jsi ten špionskej program nadesignoval tak, aby vynesl jenom to, co se jí netýká.“

Mange zavrtěl hlavou.

„To jsem Pořadateli navrhl, ale on řekl, že to není potřeba. Že ti mám pomáhat, jak nejlíp umím. Chvíli trvalo, než mi to došlo…“

HP otevřel pusu, aby něco řekl, ale uběhla hezká chvilka, než ze sebe vypravil slovo.

„Cože, počkej. T-takže podle tebe ArgosEye…“

„…nikdy neskrývala žádná tajemství Hry…“ dokončil Mange.

„A-ale vždyť to byli partneři Hry? Měl je koupit PayTag a…“

Mange zavrtěl hlavou.

„Zamysli se, HP. Kdo ti řekl, že je chce koupit PayTag? Vsadím se, že to nebyl Philip Argos ani nikdo ze zaměstnanců firmy, nebo jo?“

Myšlenky mu volně třepotaly hlavou a HP dlouho hledal správnou nit.

„Ehm, nééé. Řekla mi to Monika, ségra Anny Argosové, tehdy na Lidingö. Že prej se Anna proti tomu prodeji postavila a ostatní ji kvůli tomu nechali zavraždit…“

„Jasně,“ přikývl Mange. „Ono je to takhle…“

Zase si vyměnil pohled s Norou, mrkl na hodinky a pak se naklonil k HP.

„PayTag nikdy neměl zájem o ArgosEye. Už tu koupil za pakatel jinou firmu ve víceméně stejné branži a měl plno práce s hledáním schopného vedení. Philip Argos plánoval pro svou firmu obyčejný vstup na burzu. Kdyby mu to vyšlo, dostal by PayTag nevítanou konkurenci…“

HP sebou trhl.

„Cože, takže podle tebe mi Annina ségra lhala? Nakecala mi, že vstup na burzu je ve skutečnosti prodej? Proč by to kurva dělala?“

„Ze dvou poměrně prostých důvodů… Zaprvé a především proto, aby tě motivovala k pomoci. Ty nenávidíš Hru, Pořadatele i PayTag a okamžitě jsi skočil po šanci sabotovat jim plány…“

HP unaveně přikývl.

„A ten druhej důvod je…?“

„No, kdo by si hezky vychutnal, že Philip vysypal firemní kasu do tvé kapsy, aby odkoupil Anniny akcie? A že tím vlastně sám poslal vlastní loď ke dnu, protože chviličku nato trojan vyzradil všechny její křivácké metody a srazil zájem o její akcie na nulu. Prázdná kasa, zpackaná pověst a žádní investoři…“

Mange se podíval na HP, jako by čekal okamžitou odpověď. Jenže mozek HP hodně, fakt hodně nestíhal.

„Mysli, HP…“ řekl Mange o něco pomaleji. „Kdo nenáviděl Philipa Argose natolik, aby ukul děsně rafinovanou pomstu?“

Vytáhl svůj mobilní telefon. Lesklý, kovový a se skleněnou obrazovkou, a HP sebou mimoděk trhl.

Na displeji viděl ženu s tmavým mikádem, jak sedí u stolu v restauraci. V ruce držela sklenici vína a připíjela si s mužem, který seděl zády k objektivu.

Připadala mu vzdáleně povědomá, ale nedovedl si ji zařadit.

„Přivři oči a odmysli si barvu vlasů,“ řekl Mange.

HP poslechl. A najednou jako by něco uviděl. V držení těla, v tom, jak se na toho muže dívala. Ale to je absurdní. Nemožné!

„Zapomeň na Moniku,“ pokračoval Mange. „Bavíme se tady o opravdu chladnokrevné osobě. O někom, kdo by šel doslova přes mrtvoly. Dokonce i přes svou vlastní…?“

Přepnul na jiný obrázek a tentokrát bylo lépe vidět muže. Byl to Mark Black. Ale mozek HP pořád odmítal spolupracovat.

„Teď si říká Anthea Ravelová,“ pokračoval Mange. „Zastává vedoucí pozici ve skupině PayTag a zrovna tady uvádí do chodu tu jejich novou firmu. Mimochodem, vybrala si v mnoha ohledech příhodné příjmení. Ravel je v angličtině janusovské slovo neboli autoantonymum…“

„Mluvkurvašvédsky…“ zahuhlal nepřítomně HP s očima přilepenýma k displeji.

„Janusovské slovo je svým vlastním protikladem. Třeba zatopit znamená jak rozdělat oheň, tak uhasit oheň vodou. Podle Januse, římského boha se dvěma tvářemi…“

Mange mu přistrčil telefon pod špičku nosu.

„Dvě tváře, chápeš to už?“

„Anna Argosová,“ zamumlal HP, aniž by sám věřil svému hlasu.

*

„Musíš být opatrná, Rebecco, slib mi to,“ řekl Tage Sammer, když auto zastavilo u chodníku a řidič vystoupil, aby jí otevřel dveře. „A to nejen, až půjdeš do banky. Hra má oči a uši všude a Magnus Sandström je nesmírně nebezpečný člověk. Nesmíš věřit ničemu, co ti kdy řekl. S největší pravděpodobností si vás oba pěstuje. Zasévá historky, organizuje setkání…“

Rebecca zavrtěla hlavou.

„To se mi nechce věřit. Známe se od dětství. Mange je slušný, hodný kluk.“

„Ano, chápu, že se to těžko stravuje. Ale Sandström už dlouho, velice dlouho pracuje pro Hru. Dnes v ní zastává vysokou funkci, snad i tu úplně nejvyšší. Henrik už nám vyklouzl z rukou a teď se obávám, že Sandström je na nejlepší cestě obrátit naši zbraň proti nám. Velmi rádi bychom je oba dopadli ještě před svatbou, jinak se bude opakovat historie…“

Dveře auta se právě otevřely a Tage Sammer okamžitě zmlkl.

„Slib mi, že na sebe dáš pozor, milá Rebecco. Jestli se ti ozve bratr, musíš mi neprodleně zavolat. Pokusím se ti pomoci, jak jen budu umět, ale bohužel už nemůžeme dál udržovat přímý kontakt, dokud nebude Henrik zajištěn.“

Přikývla.

„Rozumím…“

„Dobře, a jak jsem již říkal, opravdu mě mrzí, že to dopadlo takto, Rebecco, mrzí mě to z celého srdce. Částečně to padá na mou hlavu, toho jsem si dobře vědom. Takovou zkoušku bych nikomu nepřál, tím méně tobě, opravdu doufám, že mi dokážeš odpustit.“

Rebecca neodpověděla, jen se naklonila a zlehka ho políbila na tvář.

Zabouchly se za ní dveře auta a pár vteřin nato už stála ve své ulici sama.

*

„Přesně tak!“ usmál se Mange. „Celkem fajn balíček služeb, ne? Anna Argosová má svou pomstu, PayTag se zbaví konkurenta a Pořadatel dostane zaplaceno. A k upečení tohohle dealu stačilo najít vhodného Hráče a motivovat ho, aby se vydal zpátky do vosího hnízda. A s tvou předčasnou penzí byl rázem konec…“

HP nevěřícně kroutil hlavou. Tohle Mangeho vyprávění je naprostá šílenost. Šaškovská čepice, velikost Extra Large…

Jenže na druhou stranu už nechal hranice logiky tak dalekou za sebou, že ani nemělo cenu se ohlížet.

Anna Argosová žije…

Takže ta zasraná štětka ho nechala zavřít, mučit a pak deportovat pro podezření, že ji zavraždil, jenom aby v něm vzbudila správnou dávku pomstychtivosti. A sama si mezitím luxusně žila pod novým jménem na nějaké pláži a ve fejsu se jí hojily jizvy po plastice.

„Takže to potápění ArgosEye vůbec nemělo význam…“ zamumlal.

„Ne, ne, to vůbec ne!“

Mange zuřivě zavrtěl hlavou.

„Philip Argos možná nebyl vrah, ale stejně to byl certifikovaný lump. Jen si vzpomeň, co udělal tobě. A činnost jeho firmy taky pořádně smrděla…“

„Jenže teď dělá PayTag s Annou Argosovou totéž, jen pod novým jménem…“

„Bohužel to tak vypadá, čímž se vracíme k tomu, co jsem už říkal: že střelka Pořadatelova kompasu se otáčí…“ Mange se zašklebil.

„A jak se jmenuje ta nová firma PayTagu?“

„Sentry Security…“

Tentokrát jeho mozek zapojil správnou synapsi prakticky okamžitě.

„Sentry? A do prdele, tam přece…“

„…pracuje Becca, zcela správně. Začínáš už chápat, jak spolu všechno souvisí?“

Mange se už nejmíň podesáté podíval na hodinky.

„Sorry, ale už musíme jít. Kent ti sehnal místo, kam se můžeš uklidit, dokud nezahájíme akci. Musíš…“

„Hele, teď mi chybí asi dva milimetry do masivního mozkovýho krvácení, takže mi neříkej, co musím a nemusím. Jak si možná uvědomuješ, tvoje důvěryhodnost teď není zrovna nejvyšší. Řekni mi jedinej důvod, proč bych odsud neměl prostě odejít a zalézt do zemljanky, než se všechno přežene.“

„Protože tě potřebujeme, HP!“

Mange zvedl ruce.

„Podívej, já chápu tvoji skepsi. Pořádně jsem tě vodil za nos, to beze všeho přiznávám. O tom žádná! Ale všechno jsem to dělal proto, abych tobě a Becce pomohl, přísahám!“

Otevřely se dveře a dovnitř strčil hlavu Jeff.

„Nahoře někdo právě protáhl kartu,“ sykl. „Výtah už jede, musíme okamžitě vypadnout.“

Mange a Nora se téměř současně zvedli.

Ale HP zůstal sedět.

„No tak, HP, zdrháme! Můžu dál vysvětlovat po cestě. Jestli nás tady najdou, je to v háji…“

„Až mi řekneš, kdo nás tady najde…“

„Hlídači dopravního podniku, policajti – to je fuk,“ prskl Jeff. „Hejbni kostrou, nebo tě odsud odnesu…“

Mange zvedl ruku a Jeff okamžitě zmlkl.

„Já ti to pak dopovím, HP, slibuju. Ale teď musíme jít. Vím, že po tobě chci hodně, ale musíš mi věřit. Jestli tě seberou poldové, bude hotovo…“

HP si chvíli pozorně měřil Mangeho obličej a pak se neochotně zvedl.

Vyběhli do tunelu. Nejdřív Nora, pak HP a jako zadní voj Mange s Jeffem. HP si nemohl pomoct a občas se na ně ohlížel.

Snažil se Mangemu něco říct, vyptávat se dál, ale tempo a stoupání plně zaměstnávaly jeho znavené plíce.

Buňky zmizely za ohbím tunelu a po pár metrech Nora zpomalila.

„Mně to furt nejde dohromady,“ zafuněl HP na Mangeho. „Hra přece vlastní PayTag. Black pracuje pro Pořadatele…“

Popadal dech.

„Ne, ne, tak to vůbec není,“ odpověděl Mange. „PayTag vlastní tajná nadace. Máme svoje teorie, kdo za ní stojí, ale to je jiná historie. PayTag byl od začátku jen klientem Hry. Jedním z mnoha. Ale už pár let je vlastně jediným…“

Nora se prudce zastavila a oni ji museli napodobit.

Zvedla ruku. Pár vteřin bylo slyšet jen vzdálené hučení větráků a zchvácený dech HP.

Pak se někde před nimi ozvalo tiché rytmické skřípání.

Poznat ho bylo snadné. Kroky, nejspíš několika lidí.

Mezi kamennými zdmi se ozvalo trojí ostré pípnutí a všichni nadskočili.

„Vysílačka, to jsou hlídači!“ sykl Jeff.

„Zpátky,“ řekla Nora stručně a rozběhla se poklusem tam, odkud přišli.

„Ale to vběhneme přímo do náruče těm, co…“ zaprotestoval Jeff.

„Ticho!“ utrhla se na něj. „Za mnou…“

Znovu se dali do klusu.

„Takže ty chceš se svýma kámošema podniknout převrat. Takovou menší palácovou revoluci…“ sykl HP.

„Něco na ten způsob,“ odpověděl Mange. „Hra se dá pořád využít k lecčemu dobrému. Ale chce to zpřetrhat pouta s PayTagem a vyměnit současného Pořadatele.“

„Dědu Sammera?“

Mange sebou trhl a málem se zastavil.

„Ty ses s ním setkal?“

„Loni v zimě na zvířecím hřbitově u Kaknäsu… Becca si myslí, že je to fotrův starej kamarád od důstojníků. Je?“

„Tady!“ Nora se náhle zastavila a ukázala na zeď tunelu. Mezi dvěma tlustými rourami se tu krčila zrezivělá kovová dvířka.

Jeff se protlačil kolem ní. Z pouzdra na opasku vylovil zavírací nůž. Během pár vteřin dvířka vylomil a objevila se temná díra.

Porazil je teplý závan zatuchlého pachu metra.

Nora neváhala ani vteřinku, protáhla se mezi rourami a vlezla dovnitř.

„Musíš za ní,“ řekl Mange a ukázal do díry. „Nora se o tebe postará. Já tu s Jeffem zůstanu a zavřeme za vámi. Vyjdete v metru na Slussenu, my tam s trochou štěstí dorazíme…“

„A-ale, ééé, počkej,“ zaprotestoval HP.

„Švihej,“ křikl Jeff. „Každou chvíli jsou tady.“

HP zpražil Mangeho vzteklým pohledem.

„My si musíme ještě pokecat…“

„Jasně, jasně, slibuju, HP. Všechno vyřešíme, ale zatím mi musíš věřit. Padej už, krucifix!“

HP ještě pár vteřin váhal. Zvuky z tunelu už bylo slyšet zřetelně. Těžké kroky holínek. Šerem se nesly hlasy a po nich charakteristické praskání vysílačky. HP se zhluboka nadechl a vrhl se do tmy.

19 | Being Earnest

Správně by měla spát.

Byla hluboká noc, prožila mírně řečeno rušný den a prášek na spaní si vzala už před hodinou.

Ale přesto byla dočista vzhůru.

Notebook se na malém kuchyňském stolku tísnil vedle talíře zbytků mraženého pirohu z mikrovlnky, který se přinutila pozřít k večeři. V hlavě jí hučely myšlenky.

Už nevěděla, čemu věřit.

Vyprávění strýčka Tageho bylo sice neuvěřitelné, ale přitom ani zdaleka ne nepravděpodobné. Když si srovnala fakta a doplnila je drobnými událostmi a indiciemi, tak ho nic nevyvracelo.

Tvrzení číslo jedna: Táta a André Pellas/Tage Sammer spolu sloužili na Kypru.

Tuto teorii podporuje fotografie z bankovní schránky i z knihy.

Tvrzení číslo dvě: Táta a pár dalších se pokusili propašovat zbraně slabší straně, aby ji uchránili před masakrem.

Ta událost jako taková se stala, a připustíme-li, že táta sloužil na Kypru, mohla by to být pravda.

Ale dál?

To, že táta dál pracoval pro armádu jako nějaká pomocná síla… Jako kurýr, který pro své citlivé úkoly potřeboval falešné pasy?

Vlastně to nebylo tak nepravděpodobné, jak se jí zpočátku zdálo. Studenou válku brala až donedávna jako něco neskutečně vzdáleného, co se vyskytuje jen ve filmech a televizních dokumentech.

Ale tehdy, v šedesátých a sedmdesátých letech, byla velmi skutečná.

Poválečná doba ji začínala fascinovat víc, než si byla ochotná přiznat. Stačilo jí pár hodin na Wikipedii, aby si o tehdejším dění utvořila lepší představu. Švédské letectvo patřilo k největším na světě a stavělo gigantické podzemní letecké základny, například v Tullinge.

O tom, že na východě je nepřítel a na západě přátelé, pochyboval tehdy málokdo, stejně jako dnes. Švédsko si hrálo na neutrální stát, ale přitom armádní radiový ústav FRA odposlouchával Sovětský svaz a s největší pravděpodobností předával informace do NATO. Zatím žádné převratné novinky, ale taky nic, o čem by se mluvilo doma u snídaně – to snad jen tehdy, když potápěči našli vrak starého pátracího letounu, který Rusové sestřelili nad Baltem.

Ale Rebeccu fascinovalo nejvíc něco úplně jiného, o čem ještě před pár týdny neměla ani tušení. Nebýt výstřižků na zdi v Henkeho ložnici, asi by jí ta spojitost ani nedošla.

Švédsko právě předalo Spojeným státům tři kilogramy plutonia. Podle oficiálního sdělení bylo toto plutonium využíváno v šedesátých a sedmdesátých letech při výzkumném projektu a potom leželo schované v nějakém vojenském bunkru, nejspíš v podobném objektu, jako je Pevnost.

Švédský projekt výzkumu jaderných zbraní, který asi čtyřicet let seděl na několika kilech smrtelně nebezpečného plutonia, to jí znělo naprosto nepravděpodobně. V tom případě musel být přísně tajný!

Ale Wikipedie jí kupodivu kromě aktuálních novinových článků o předání prozradila i leccos dalšího:

Existovaly dvě různé linie výzkumu.

Program S, který vyvíjel prostředky proti jadernému útoku. To znělo vzhledem k duchu doby naprosto logicky. Rebecca sama viděla na Discovery Channel černobílé americké informační spoty z doby kubánské krize. Jak se školáčci vrhají pod lavice.

Duck and cover!

Jako by to k něčemu bylo…

Ale pak tu byl mnohem tajnější program L, který vyvíjel pro Švédsko vlastní jaderné zbraně. Kdyby nebyl zdokumentován tak široce, skoro by si myslela, že je to všechno výmysl. Jako ten parodický dokument o tom, že fotbalové mistrovství světa v roce 1958 se vůbec neodehrálo ve Švédsku, nebo teorie, podle nichž Neil Armstrong dupal v písku na podlaze hollywoodského studia, a ne na povrchu Měsíce.

Zbytky prvního pokusného reaktoru se prokazatelně dodnes nacházejí v podzemí pod Královskou technickou univerzitou, prakticky v centru města. Tuto informaci jí potvrdily přímo univerzitní webové stránky.

Další reaktor ve čtvrti Älta měl vyrábět kvalitní plutonium. Přesně o totéž se dnes, o padesát let později, pokoušejí Íránci.

Ale ukázalo se, že je to těžší, než se předpokládalo. Armáda si raději začala obstarávat plutonium odjinud. A právě tady praví Wikipedie něco velmi zajímavého:

6. dubna 1960 se Národní bezpečnostní rada USA usnesla, že americkou strategií není podporovat švédský jaderný arzenál, a to ani jeho vývoj vlastními prostředky, neboť považovala pro obranu Západu před Sovětským svazem za lepší, aby Švédsko vynakládalo své omezené zdroje raději na konvenční bojové prostředky než na drahý jaderný program.

Takže Američané dali programu L oficiálně košem. Nepomůžeme vám s atomovkou, ne ne. Ale z následujících vět Rebecce téměř naskočila husí kůže.

Navzdory stanovisku z roku 1960 však švédští představitelé při pozdějších kontaktech s americkou armádou během šedesátých let získali přístup k řadě tajných informací, jež se týkaly jednak jaderné taktiky a jejích nároků na zpravodajskou činnost a rychlé rozhodování, jednak jistých dat z oblasti jaderné fyziky.

Mimo jiné si švédští představitelé prohlédli střely MGR-1 Honest John, které byly schopny nést jaderné hlavice W7 a W31. Pro potřeby raketového dělostřelectva vyvinuly USA také projektil W48 s ekvivalentem 0,072 kilotun TNT, který mohl být vystřelen z houfnice ráže 155 mm. Ve Švédsku však plány na takto malé jaderné zbraně nebyly nalezeny.

Honest John.

Earnest John.

John Earnest…

John Earnest z Bloemfonteinu v Jižní Africe s pasem plným amerických vstupních razítek. A s jejím tátou na fotce…

To nemůže být náhoda.

*

Plazili se černočernou tmou už aspoň tři čtvrtě hodiny.

Podlaha tunelu ho dřela, kolena a dlaně protestovaly čím dál hlasitěji. Podél jeho levého boku vedlo několik tlustých rour a minimálně jedna z nich pálila jako kráva.

Levou ruku si spálil aspoň desetkrát a po zádech i tváři mu crčel pot. Už pár minut by potřeboval pauzu, ale neměl nejmenší chuť před Norou fňukat. Když to vydrží ona, tak on sakra taky!

Držel se co nejblíž za ní a poslouchal, jak se před ním v chodbě pohybuje a dýchá.

Ucítil na hřbetě ruky pohyb a na okamžik si pomyslel, že se k ní zase dostal až moc blízko. Ale pak si uvědomil, že se mu o ruku neotřela kožená kozačka, ale spíš něco vlhkého a chlupatého.

Něco ho polechtalo na vnitřní straně stehna, HP sebou trhl a zase zavadil rukou o horkou rouru.

„Do prdele už!“ uklouzlo mu.

„Jsi v pohodě?“

Před ním se rozsvítilo matné namodralé světlo a otočilo se směrem k němu. Nora použila místo baterky mobil.

„Krysa hnusná,“ zamručel HP. „Nesnáším krysy…“

„Můžeme si dát pauzu, jestli chceš.“

„Ne, ne, to je dobrý. Lez dál.“

Ale Nora na něm poznala, jak je unavený. Obrátila se k němu, sedla si v chodbičce napříč, vtáhla nohy pod sebe a opřela se botami o horkou trubku. Z kapsy kalhot vytáhla krabičku žvýkacího tabáku, a aniž by mu taky nabídla, vložila si pytlíček do úst.

„Už to asi nemáme daleko…“ Vrátila tabák zpátky do kapsy.

„Kam jako, do metra na Slussenu?“

Protáhl si ztuhlé údy a pokusil se posadit stejně jako ona.

„To jsem si původně myslela, ale chodba zatáčí na opačnou stranu. Míříme na jih. Podle mě se blížíme k Medborgarplatsen…“

„Oukej… A až tam vylezeme ven, co pak? Kde leží ten byt, co o něm mluvil Mange?“

„Uvidíš…“

Chtěl si ji lépe prohlédnout, ale mobil svítil na něj a její obličej ležel ve stínu. Celkem cool ženská. Ze spiklenců rozhodně nejchytřejší.

Kent Hasselqvist byl slávychtivá sralbotka a brojler Jeff přesně naplňoval všechny jeho předsudky o vyholených potetovaných fitkařích. Ale Nora byla jiná.

„Hele, jakou funkci jsi ve Hře měla?“ řekl tónem, který měl být uvolněný a ne moc zvědavý.

„Teda jako jestli jsi byla Hráč, nebo Mravenec?“ dodal nejistěji, když neodpověděla. „Nebo nějakej Delegát jako Mangíček?“

Pořád žádná odpověď.

„Tak fajn, Greto Garbo. Promiň, že jsem se zeptal…“ zamručel a znovu zaujal plazicí polohu. „Můžeme…?“ Ukázal bradou do tunelu.

Nora se ještě chvíli nehýbala.

Pak natočila tělo a zhasla mobil.

„Hráč, jako ty,“ řekla a dala se do plazení.

*

Rebecca rolovala stránkou až dolů. Většina informací pocházela z Královské knihovny, takže přirozeným dalším krokem bylo se tam vydat.

V roce 1968, čtyři roky poté, co tátu vykopli z armády a podle Sammera/Pellase začal pracovat jako konzultant, podepsalo Švédsko smlouvu o nešíření a následně začalo odstavovat svůj jaderný program, který byl oficiálně zcela ukončen roku 1972. Ale hned v dalším odstavci si Wikipedie protiřečila.

Činnost v oblasti jaderných zbraní však ve Vojenském výzkumném ústavu pokračovala i po roce 1972, kdy bylo dokončeno odstavení, avšak v mnohem menším rozsahu. (Finance v roce 1972 byly zhruba třetinové oproti letům 1964–1965.) Nadále pokračoval obranný výzkum účinků jaderných zbraní, nijak nesvázaný s konstrukčním výzkumem či jakoukoli politickou linií.

To všechno dokonale souhlasilo s vyprávěním strýčka Tageho. Velký utajený výzkumný projekt, který si žádal tajné kontakty se zahraničím. Projekt, který byl zrušen, ale v menším měřítku přežíval dál, ještě tajněji než na začátku. Který za tichého souhlasu mocných dál tikal pod povrchem.

Roku 1985 však vyvolal značnou pozornost jistý novinový článek a Palmeho vláda dostala strach. Bylo zahájeno vyšetřování, kterému trvalo dva roky, než zjistilo, že není co zjišťovat, protože veškerý jaderný výzkum opravdu přestal v roce 1972, jak vláda celou dobu tvrdila.

Dva roky, to je spousta času na to všeho nechat, odstřihnout všechny kontakty a nadobro zamést stopy. Řešení, které vyhovovalo všem stranám. Nebo skoro všem…

Jestli se Rebecca nepletla a program L i jeho ještě tajnější následník byl Sammerovým, potažmo tátovým projektem, znamenalo to, že byl definitivně zastaven v roce 1985 nebo 1986.

Smlouva o bankovní schránce byla podepsána roku 1986, a právě v té době se táta začal měnit. Zahořkl, víc se vztekal – mnohem častěji sahal k násilí. Opatřil si ten revolver tehdy, anebo ho měl už dlouho předtím, možná jako ochranné opatření od strýčka Tageho?

Jaderný výzkum spadal původně pod letectvo, které na rozdíl od pozemních vojsk fasovalo právě revolvery ráže 38.

To by vysvětlovalo, proč se strýček Tage chce k té zbrani tak vehementně dostat, kromě toho, že ji chce schovat před Henkem.

Chce se toho revolveru jednou provždy zbavit.

Než ho někdo spojí s událostmi z minulosti…

Copak tím asi myslel?

A pak ta záhadná poznámka na rozloučenou, nad kterou se pozastavila, až když vystoupila z auta. Něco o tom, že se nesmí opakovat historie.

Zavřela oči, dala hlavu do dlaní a bříšky prstů si promasírovala spánky.

To je teda zmatek!

*

„Dostala ses na žebříčku vysoko?“ zafuněl na její nohy. „Já jsem byl first runner-up, hráč číslo 128. Vlastně jsem jednu dobu vedl, ale to určitě víš…“

Žádná odpověď.

To je peklo, jaký dělá drahoty…

Vtom se Nora bez varování zastavila a HP málem vrazil hlavou do jejího zadku. Ne že by to byl zrovna nepříjemný prožitek.

Chystal se otevřít pusu a říct něco nápaditého, ale utnula ho: „Psssst!“

HP najednou spatřil vpředu slabou záři. Linula se ze stropu tunelu, nejspíš nějakou mříží. Z dálky bylo slyšet tichý šum hlasů.

„Kolik je hodin?“ špitl.

„Půl šesté.“

Nejdřív ho napadlo, že je půl šesté večer. Že se tady plazili tmou celý den. Ale samozřejmě to tak nebylo. Na L?ngholmenu ho vyzvedli v noci a pak klusali velkým tunelem právě v době, kdy kolem nich prokodrcalo poslední noční metro před zavíračkou.

Plus pár hodin kecání a plazení, a za chvilku je čas na snídani.

Nora popolezla ještě kousek a zastavila se u mříže. Dřepla si, opatrně vstala a natáhla ruce ke světlu. Její hlava zmizela HP ze zorného pole, a i když pořád viděl zbytek jejího těla, připadal si najednou podivně opuštěný.

Hned však byla zpátky.

„Pojď!“

„Rychle, rychle!“ dodala, a když HP dostatečně rychle nereagoval, zdůraznila svá slova mávnutím.

HP se připlížil a dřepl si vedle ní, tak blízko, že cítil na tváři její dech.

„To je metro na Medborgarplatsen.“ Ukázala nahoru. „Na perónu je prázdno, ale každou chvíli budou otvírat, protože slyším hlasy. Musíme nahoru, než tam vpustí ranní špičku…

Jinak by to vypadalo trošku divně, ne?“ dodala, když ji HP hned nepochopil. „Kdyby z díry v podlaze vylezli dva dost zasvinění lidi…“

„A jo, jasně,“ zamumlal HP.

Ty vole, pěkně dlouhý vedení!

Nora vstala, odsunula nějakou západku a nadzvedla mříž.

Pak vyskočila a ladně se vytáhla nahoru.

„Chyť se!“

Podala mu dolů ruku.

HP chvíli uvažoval, že nabídkou pohrdne, vyškrábat se z debilní díry snad sakra zvládne bez pomoci. Jenže měl tělo úplně nadranc a vůbec se mu nechtělo zůstat tam bezmocně viset jako geek na hrazdě. A tak se chytil její ruky, odrazil se od země a vyskočil k okraji otvoru. Nora ho bez obtíží vytáhla na perón.

„Dělej! Už sem pouští lidi, někdo tam chrastí klíčema…“

Nepouštěla jeho ruku, a když už se jí držel, využila toho, vytáhla ho na nohy a pak ho odvlekla do středu nástupiště.

Ze schodiště na opačném konci stanice se ozývalo kovové chřestění a blížilo se. Ale žádné ranní cestující zatím vidět nebylo.

Do zorného pole jim vstoupily dva páry tmavomodrých nohou.

Pak opasky se zbraní, chřestící pouta, následně modré uniformy a nakonec dvě hlavy v čepicích se štítkem.

Fízlové – chlap a ženská.

A jdou přímo sem!

Do hajzlu!

Zmocnilo se ho náhlé nutkání vzít nohy na ramena. Ale Nora ho pořád držela za ruku a nutila ho, aby se uklidnil.

„Nasaď si kapuci,“ zašeptala a začala se pomalu šourat k nejbližšímu východu. K tomu, kde se shora ozýval šum hlasů.

HP poslechl a pomalu si přetáhl přes hlavu kapuci teplákové bundy.

„Hoďte sebou, už máme děsný zpoždění!“ zabručel někdo nahoře.

Nejspíš hlídač z dopravního podniku, který chtěl otevřít.

HP opatrně zašilhal přes rameno. Fízlové se blížili, s každým krokem je doháněli.

Mířili k jejich zádům.

Vtom si uvědomil, jak má zaprasenou bundu. Všude fleky od špíny, na jednom rukávu hnědé spáleniny. Nora byla podobně jako ze škatulky. Není divu, že o ně ti poldové jeví zájem, vždyť sakra vypadají jako dva bezdomovci.

Nora mu tiskla ruku a HP se přistihl, že jí stisk opětuje. Schody byly deset metrů daleko, policajti mnohem blíž.

To nestihnou. Pokud se nerozběhnou…

Napjal tělo, pokusil se vytrhnout Noře ruku a připravit se na sprint.

Ale Nora ho nepouštěla.

Ve chvíli, kdy k nim fízlové došli, ho přitáhla k sobě, přisála se k jeho ústům a náruživě ho políbila.

Ten polibek ho dočista odrovnal, ale po pár vteřinách se vzpamatoval a opětoval ho. Rty i jazyk měla přesně tak měkké, jak očekával, navíc ho překvapila slabá, ale vůbec ne nepříjemná chuť tabáku.

Položil ruku na její kříž a přitiskl ji k sobě.

V tunelu se zvedl průvan, rozevlál jí vlasy a ty ho polechtaly na tváři.

Ale vůbec to nevnímal.

„Najděte si kvartýr…“ uchechtla se policajtka, když šla kolem.

Okamžik nato přirachotil k perónu vlak.

Ze schodů se přiřítili lidé a cpali se kolem nich, i když se dveře vagonů ještě neotevřely.

Nora se odtáhla a pustila jeho zátylek i ruku.

„Na,“ řekla a vytáhla z kapsy kalhot zmuchlanou obálku. „Jeď na stanici Skogskyrkog?rden, Kent ti tam sehnal byt. V obálce je klíč a adresa, za pár dnů se ozveme.“

„Ééé, jo,“ zamumlal. Přesně nevěděl, co se od něj čeká, že řekne nebo udělá.

„Jede ti metro…“ usmála se a ukázala na vagon.

„Ééé, jo.“

Podruhý za sebou, týjo, úplnej zázrak výmluvnosti. Hotovej ladies’ man…

Zrovna Skogskyrkog?rden, to je skoro domácí hřiště. Tam má Fenster ten překupnický krámek, kde si HP prakticky po celou dospělost obstarával finance.

Nastoupil do dveří a obrátil se.

Chvíli stáli naproti sobě.

„Požáry,“ řekla právě ve chvíli, kdy zazněl signál dveří.

„Co?“

„Ptal ses, co jsem dělala pro Hru.“

„Noo…?“

Dveře se začaly pomalu zavírat.

„Zakládala jsem požáry…“

20 | A Friend

Šála kolem hlavy, velké černé sluneční brýle, k tomu dlouhý plášť a rukavice. Jako vystřižená z magazínu z padesátých let a rozhodně nepodobná sama sobě. Ale to byl koneckonců účel téhle maškarády.

Pozdravila recepčního za pultem a ukázala mu přístupovou kartu. Byl to jiný než posledně, nebo se jí to aspoň zdálo.

„Prosím,“ řekl, když protáhl její kartu čtečkou.

„Díky.“

Zamířila do přetlakové komory. Velká plážová taška, kterou nesla přes rameno, ji trochu dřela, ale to musela vydržet. Protáhla kartu a snažila se nepošilhávat po kulovitých kamerách na stropě.

Plán byl prostý: Otevřít svou novou schránku, dát zelenou kovovou krabici do tašky, odkráčet dveřmi a už se nikdy nevrátit. Neměla času nazbyt. Dříve či později si Stigsson a jeho pohůnci zjistí historii přístupových karet a dají si dvě a dvě dohromady. Nesmí jim tu ten revolver nechat, okamžitě by si ho spojili s incidentem u Grandu a použili ho jako nezvratný důkaz, že Henke opravdu hodlal zastřelit Blacka. Nejjednodušší bude předat zbraň strýčku Tagemu, jak už víceméně slíbila. Ale teď už se jí ta představa tak nezamlouvala, jako když spolu hovořili v autě. No nic, rozhodnout se může i později, až odsud ten revolver odnese.

Dveře na druhém konci přetlakové komory se otevřely a Rebecca vešla do trezoru.

Vypadal úplně stejně jako minule, ale pro jistotu se hned za dveřmi zastavila a chvíli poslouchala, jestli tu nejsou ještě další návštěvníci.

Všude bylo ticho, a tak po pár vteřinách vykročila do hlavní chodby.

Nejprve šla pomalu, ale postupně zvyšovala tempo, jako by se bála, že se tam nedostane včas. Klapot jejích podpatků se odrážel od zdí a vyvolával podivnou ozvěnu v bočních místnůstkách po stranách chodby.

Když minula mřížová vrata do místnosti, kde se nacházela původní bankovní schránka, neodolala a nakoukla dovnitř. V mosazných dvířkách zela zřetelná díra v místě, kde kdysi býval zámek.

Potlačila náhlou chuť zastavit a podívat se lépe. Místo toho raději minula další dvoje vrata a došla až k těm, nad nimiž svítilo zelené světlo. Srdce jí bušilo čím dál prudčeji, na chvilku se zastavila a rozhlédla se. Skoro přímo nad hlavou jí visela kulovitá kamera. Musela se ovládat, aby se nepodívala nahoru.

Jakmile vešla do místnůstky a našla dvířka své schránky, okamžitě se zklidnila. Všechno bylo v pořádku, zámek nedotčený, nikde ani stopy po tom, že by se někdo dobýval dovnitř násilím.

Zasunula klíč do zámku a pro jistotu se ohlédla přes rameno. Pak klíčem otočila.

Uběhlo pár vteřin, než pochopila, na co se to dívá.

Plechová krabice zmizela, schránka byla téměř prázdná. Až na malý kulatý předmět uprostřed. Byla to skleněná kulička o průměru asi pět centimetrů.

Opatrně ji vyndala ze schránky a podržela mezi palcem a ukazováčkem. Pravá ruka se jí náhle roztřásla a málem kuličku upustila.

Rychle ji přehodila do druhé ruky, zvedla kuličku proti světlu, pozorně ji studovala a její mozek mezitím zpracovával situaci. Všechno bylo najednou neskutečné, skoro jako ve snu. Kulička byla průhledná, Rebecca s ní opatrně točila mezi palcem a ukazováčkem.

V jejím středu se vznášela drobná bublina.

*

Byt určitě neměl víc než pětadvacet metrů čtverečních.

Sestával z miniaturní kuchyně, kde smrděl připálený olej, a pokoje s houbovitým korkovým kobercem, sklápěcí postelí z IKEA a rolí honicího papíru. Hilton to zrovna nebyl. A navíc tu bylo vedro jako prase.

Do oken se opíralo ranní slunce a rolety spíš teplo vstřebávaly, než odpuzovaly.

HP zvedl nad hlavu průsvitnou lahvičku s léky a zatřásl s ní. Poskakovalo v ní pět velkých prášků. Už nejmíň podesáté za posledních pět minut odcvakl víčko a jednu vylovil.

Správně by se měl vyhrabat z postele, napustit si z křivého kohoutku v kuchyni sklenici vlažné vody a toho rošťáka zapít.

Už má nejvyšší čas, prospal tu skoro čtyřiadvacet hodin, takže má s medicínou mírně řečeno skluz. V hlavě mu znepokojivě bušilo a navzdory vedru už se párkrát zachvěl zimou.

Ale stejně váhal.

Asi mu tu lahvičku strčila do kapsy kalhot, když se líbali. Jiné rozumné vysvětlení ho nenapadalo.

Vrátil prášek do lahvičky, vyndal krabičku marlborek, kterou si koupil po cestě z metra, a zapálil si.

Zakládala jsem požáry…

Milá holka…

Fakt hrozně milá…

Mohl vybírat hned z několika ohýnků. Ermanova chajda. Mangeho krámek. Nemluvě o jeho vlastním bytu… Vybírat a přebírat…

Když si vzal tuhle koňskou pilulku naposledy, udělalo se mu zle od žaludku. Otravu jídlem nezažil poprvé, ale tentokrát to bylo jiné, jak si teď zpětně uvědomoval. Navíc se po nedobrovolném výplachu žaludku v P?lsundetu uzdravil v podstatě okamžitě, což by se po nadměrné dávce kebabokoků zaručeně nestalo.

Kdyby tehdy tak náhle neonemocněl, už by teď byl dávno pryč. Zdrhl by někam na venkov a vyhrabal si jámu tak hlubokou, že by mu záviděl i Saddám Husajn. Ale místo toho se v totálně dezolátním stavu poflakoval po L?ngholmenu, dokud nedostal brilantní nápad, že si zdřímne v lodi.

Pak si ho úplně snadno vyzvedli.

A teď leží v jejich bytě. Přesně tam, kde ho chtěli mít.

A to všechno kvůli Mangemu.

Zasranej fucking Mange, královsky ho podfoukl, ne, císařsky! A teď se po něm chce, aby jen tak zapomněl na všechno, co bylo, a skousl historku o tom, že celou dobu dělal Hře poskoka…

FUCK!!

Mrštil lahvičkou léků do stropu, ta vyrazila rýhu do sádrokartonu a odrazila se do vchodových dveří.

Kdyby tak měl počítač a mohl si trochu zagooglit, aby si z té Mangeho sady šroubů do hlavy aspoň něco ověřil.

Jenže tu trčel bez připojení, bez telefonu, dokonce i bez posrané televize.

Jako předměstská varianta poustevníka Ermana.

No jo, Erman…

Pořadatelův malej buddy, co evidentně využívá kanclík v tunelu, kdy potřebuje. Outcast, co se vrátil z dlažby a vybojoval si flek u koryta.

Pokud na té dlažbě vůbec kdy byl.

Ermana mu dohodil Mange. Mange, o kterém si myslel, že ho zná jako svoje boty. Ten Mange, kterému HP sehnal jeho první počítač Commodore 64, za rohem u Fenstera výměnou za tři šlohnutá autorádia…

Ten Mange, co se ho vždycky zastal, ať se mu za to posmívali, jak chtěli, vždycky…

Tojevšechnovprdeli…!

Vyletěl z postele, zběsile hledal, čím by se odreagoval, a když nic nenašel, začal přecházet sem tam po prošoupané podlaze. S každým kolečkem ho bolela hlava o něco víc.

Rozhodnout se.

Musí se zkrátka rozhodnout.

Spolknout pilulku a tím taky zbaštit Mangeho historku, že on, Nora, Hasselqvisťák a brojler Jeff jsou ti kladní. Že tvoří odboj, který má za cíl svrhnout Pořadatele.

Anebo nezbaštit…

Je načase se rozhodnout, Mr. Pettersson.

Červenou,

nebo

modrou?

*

Revolver je pryč. Někdo otevřel její schránku, aniž by po sobě nechal nejmenší stopu, a odnesl si zbraň i s plechovou krabicí. Kromě ní věděl jen jediný člověk, kde se zbraň nachází. Zjevně se mu nechtělo čekat, nebo hůř. Nevěří jí.

Všem bublinám je souzeno dříve či později prasknout…

Vyndala z kabelky telefon a zarolovala seznamem kontaktů, dokud nenašla správné číslo.

„Ahoj, tady Rebecca,“ řekla, když se na druhém konci ozvala hlasová schránka. „Já vím, že mám volat na tohle číslo jenom v případě nejvyšší nouze.“

Odmlčela se a nadechla se.

„Ale myslím si, že Henke je na tom zle. Opravdu zle, a udělám cokoli, abych mu pomohla. Úplně cokoli…“

*

Něco zazvonilo a HP málem vyskočil z postele. Chvíli se špatně orientoval, ale jakmile přišel na to, kde je a proč tam je, pokusil se zdroj zvuku lokalizovat.

Ozýval se z předsíně, přesněji řečeno od vchodových dveří.

Opatrně se k nim plížil, ale než tam dorazil, někdo pootevřel dopisní škvíru. HP sebou bezděčně trhl a ucouvl o pár kroků do obýváku.

Byt je ve čtvrtém patře, to by nevyskočil.

Jestli začne hořet, je po něm.

„To jsem já…“ sykl ze škvíry hlas. „Kent.“

HP vydechl. Vrátil se do předsíně a odemkl.

Hasselqvist s qv vklouzl dovnitř a procpal se kolem něj. HP ucítil ostrý puch zpocené nylonové košile.

„V klidu,“ řekl Hasselqvist, než HP stačil otevřít pusu. „Nikdo mě nesledoval, použil jsem všechny triky, co existujou.“

Šel do kuchyně, napustil si sklenici vody a hodil ji do sebe.

A ještě jednu.

„Tady máš,“ zafuněl pak a hodil na kuchyňskou linku igelitku ze sámošky. „Říkal jsem si, že už ti určitě dochází zásoby.“

HP tašku otevřel.

Mléko, bílé fazole, hotovky do mikrovlnky, různá zelenina a YES! Cigarety, týjo, super! Musel se krotit, aby Hasselqvisťákovi nedal pusu. Místo toho roztrhl krabičku a vylovil marlborku.

„Tak co bude dál?“ Párkrát zhluboka potáhl.

Hasselqvist neodpověděl, jen si HP nevraživě změřil.

„Když už musíš hulit, tak si stoupni pod digestoř…“

„Jasně…“

HP pokrčil rameny a posunul se blíž ke sporáku.

„Ostatní už jsou na cestě,“ řekl Hasselqvist. „Budou tu asi za hodinu. Pak se dozvíš víc. Jeff má plán, jak se dostaneme do Pevnosti.“

„Aha, tak vás ten projekt ještě nepřešel…“

„Proč by měl? Jak sejmeme Pevnost, bude hotovo…“

„Hmmmtourčitě…“

HP si znovu potáhl.

„C-co, jak to myslíš?“

„Nic, Kente, to probereme pak. Ohřeju si něco na zub, chceš taky?“

„Ne, díky, po cestě sem jsem si dal párek.“

„Oukej, your loss…“

HP hodil instantní verzi hovězích karbanátků do mikrovlnky a osolil to na max.

„Hele, mimochodem, já se nezlobím.“

„Co?“ HP se otočil.

„Za tu é čtyřku. Ten slzák a tak,“ upřesnil Hasselqvist.

„Aha, tak to je fajn…“

„Ty jsi za to vlastně nemohl… Jenom jsem chtěl, abys to věděl.“

„Oukej.“ HP přesně nevěděl, co na to má říct.

„Nebylo to nic osobního, že ne?“

„Nééévůbec…“ HP vyfoukl kouř přímo do umaštěného filtru digestoře.

Chvíli bylo ticho.

HP se ošíval. Nastříkal Hasselqvisťákovi do obličeje mraky slzáku, nakopl ho do koulí, když ležel, a vyhrožoval mu, že mu rozfláká lebku. Tehdy to byl Hráč 58, jeho úhlavní konkurent, kterého podezíral z kdečeho. Ale teď to HP zpětně viděl úplně jinak. Asi by se mu měl… no…

„Ty, Kente…“ začal.

Ale přerušilo ho pípnutí mikrovlnky.

*

Jakmile zapnula počítač, vyskočilo dialogové okno. Nejdřív si myslela, že je to nějaká automatická aktualizace, a klikla na čárku v pravém horním rohu, aby ji minimalizovala.

Ale okno zůstalo otevřené.

Klikla ještě jednou, a když to nezabralo, zkusila program ukončit úplně.

Ale okno odmítalo poslouchat. Ozvalo se dvojí krátké pípnutí a objevila se zpráva:

Faruk říká: Ahoj, Becco, tady Mange. Slyšel jsem tvůj vzkaz, ale bohužel ti nemůžu zavolat zpátky. Co se stalo?

Chvilku přesně nevěděla, co má dělat. To dialogové okno nepatřilo žádnému obyčejnému chatu, tím si byla jistá, takže jí ho asi nějak dálkově nainstaloval do počítače. Ale jak se dozvěděl její IP adresu?

Objevila se další zpráva:

Faruk říká: Nemusíš se bát, tenhle program je šifrovaný a naše konverzace se nedá odposlouchávat…

Faruk říká: Povídej, co se stalo s HP?

Najela kurzorem do textového políčka, které náhle dostalo její jméno, a klikla.

Becca říká: Co máš přesně s Hrou?

Uběhla skoro minuta, než odpověděl.

Faruk říká: S kým jsi mluvila?

Becca říká: Se starým kamarádem.

Faruk říká: Myslel jsem, že já jsem starý kamarád.

Becca říká: To jsem si myslela taky, Mange… d

Další pauza, tentokrát kratší.

Faruk říká: OK, to jsem si zasloužil. Máš pravdu, Becco, nebyl jsem k tobě ani k HP upřímný. Patřil jsem ke Hře už dávno předtím, než se do ní zapojil on. Ale dělal jsem všechno proto, abych mu pomohl, abych pomohl tobě. Musíš mi věřit!

Faruk říká: Ty jsi mluvila se Sammerem, že jo?

Teď byla řada na ní, aby se zarazila. Mange je informovaný lépe, než očekávala. To ji trošku překvapilo. Ale když uvážila, co jí o něm strýček Tage řekl…

Becca říká: Přesně tak.

Faruk říká: Aha, tak to už chápu, proč si děláš starosti. Napovídal ti spoustu věcí, viď? Říkal, že jsem jeden ze strůjců Hry a že HP je ve velkém nebezpečí?

Becca říká: A je?

Faruk říká: Nebudu ti lhát, Becco, HP je na tom špatně. Ale my dva mu můžeme pomoct. Když budeme spolupracovat.

Becca říká: Lhal jsi mi, dělal jsi, že Hru neznáš. Proč bych ti teď měla věřit?

Faruk říká: Protože jediná další možnost je věřit Sammerovi.

Becca říká: A to je špatně, protože…?

Faruk říká: Protože není tím, za koho se vydává, Becco.

Becca říká: Na rozdíl od tebe?

Zase pauza, teď skoro dvouminutová.

Faruk říká: Sorry, musím končit, ale brzo se zase ozvu. Musíš si dávat pozor, Becco. Veliký pozor!!

*

Dorazili jen pár minut po sobě, což v něm vzbudilo podezření, že přijeli spolu. Že Nora chvíli čekala na schodech, aby HP nepochopil, že spolu chodí.

Měl sto chutí to jejich divadýlko odhalit. Jakpak by se Jeffovi líbilo, že jeho holka se s ním muchlovala v metru na Medborgarplatsen?

„Fajn, všichni jsme tady, tak můžeme rovnou začít,“ řekla Nora a sundala si bundu. „Sedneme si do kuchyně.“

„A co Mange?“ zamručel HP.

„Ten sem nepřijde, je to moc riskantní,“ řekla, aniž by se mu podívala do očí. „Ale stejně tady bude…“

Vytáhla z kapsy černý smartphone, chvíli do něj ťukala a pak ho postavila na parapet obrazovkou do místnosti.

„Ještě dvě minuty. Nachystáš zatím ty nákresy, Jeffe?“

Hora svalů vyndala z cyklistické brašny svazek papírů a položila ho na kuchyňský stůl. HP bez problémů rozeznal razítko na titulní straně.

Přísně tajné

„Už je online,“ ozval se Hasselqvisťák.

Všichni upřeli zraky na malý displej smartphonu, kde se náhle objevil Mangeho obličej.

„Tak jo, už jsem tady. Vidím vás dobře, slyšíte mě v pohodě?“ řekl tiše, téměř šeptem.

„Slyšíme tě,“ odpověděla Nora.

„Výborně! HP, už vypadáš trochu víc k světu, to jsem rád.“

HP neodpověděl a s uspokojením konstatoval, že to Mangeho trochu podráždilo.

„Takže, jak už jsme probírali, naším cílem je Pevnost,“ pokračoval Mange po chvíli. „Firma jako PayTag si nemůže dovolit přijít o důvěru zákazníků, a pouhá zvěst o tom, že se do ní někdo vloupal, jí podrazí nohy jednou provždy.

Musíme jim nasadit do systému trojského koně, kterému říkám Brumla. Je to takový program, který jim promaže servery a zamíchá s informacemi. Zkrátka za co nejkratší dobu natropí co největší neplechu, rozumíte?“

Tři spiklenci přikývli, ale HP nehnul ani brvou.

„Nasadit Brumlu zvenčí je nemožné,“ pokračoval Mange. „Takže se musíme dostat dovnitř. Jeffe, ty jsi zkoumal různé možnosti…?“

Hora svalů se vypjala.

„Jo jo, máme to s Kentem komplet zmapovaný. Všechny vrata, dveře i kamery, a společně jsme dospěli k závěru, že to mají děsně dobře hlídaný…“

No shit, Sherlock. K této dedukci bylo jistě zapotřebí dvou geniálních mozků… Jinak stačilo se mrknout na nákresy. Poznámka chráněný objekt (v jednání) v rohu by mohla leccos napovědět. Tihle dva tragédi jsou chodící kampaň proti sňatkům mezi příbuznými.

„HP, vypadáš, jako bys chtěl něco říct?“ vytrhl ho z úvah Mange.

„Ne, ne, nic,“ zamumlal.

Hora svalů probodla HP naštvaným pohledem a pokračovala dál.

„Zjistili jsme, že dovnitř se dá dostat jedině podzemním tunelem. Dřív tudy vedly kabely k dělostřeleckým objektům na pobřeží, ale teďka ho protáhli až do Baltskýho moře.“

„Pevnost přes něj přivádí vodu na chlazení…“ doplnil dychtivě Hasselqvist a vytáhl pár papírů zespodu hromady.

„Tady jsou fotky…“

Bylo vidět jen pár strmých černých útesů a spoustu rozbouřeného moře.

„Ústí to tady dole, asi pět metrů pod hladinou. Nejspíš je tam mříž, ale tu může Jeff odříznout autogenem.“

„Na vojně jsem byl u potápěčů,“ dodala hora svalů tak samolibě, že u HP vyletěla už tak dost jedovatá nálada na nový level.

„Odříznu mříž, pak proplaveme tunelem a dostaneme se do téhle nádrže na chladicí vodu.“

Ukázal na mapu.

„Odtamtud musíme vyšplhat asi čtyři, pět metrů po stěně a pak vyhodit do vzduchu dveře, abysme…“

„Tak moment…!“

HP si slíbil, že bude držet hubu, ale tohle už se fakt nedalo.

„Heleďte se, hrozně nerad přerušuju tadyhle Batmana a Robina, ale autogen pod vodou, potápění, pak troška šplhu a nakonec výbuch – to jako vážně?“

Opřel se do židle, založil ruce a teatrálně zakroutil hlavou.

„Tady někdo evidentně moc čuměl na filmy jistýho žánru…“

Uchechtl se na Jeffa a dostalo se mu vražedného pohledu.

„HP…“ ozval se Mange.

„Ne, ne, počkej. Já si rád poslechnu, jak si Jason Potápěč Bourne představuje, že se všichni vrhneme do toho příboje, ty vole, a pak uplaveme tím tunelem kolik? Dva kiláky, dva a půl?“

„Dva celé tři,“ vzdychl Hasselqvisťák a Jeff ho okamžitě zpražil pohledem.

„Díky, Kente. Dva tisíce tři sta metrů pod vodou, nejspíš v naprostý tmě. Má tady kromě Jasona někdo aspoň mokrý vysvědčení z potápění na prázdninách v Thajsku?“

Žádná odpověď.

„Hm, to jsem si mohl myslet. Takže i kdybysme se v tom tunelu nakrásně neutopili jako koťata, tak si na závěr koupáku dáme trošku volnýho lezení a potom odstřel dveří.“

Uchechtl se a zakroutil hlavou.

„To jste se fakt posrali v kině…“

Jeff se nadzvedl ze židle a otevřel pusu.

Ale předešla ho Nora.

„Tak jak bys na to šel ty, HP? Předpokládám, že nám předložíš brilantní návrh…“

„Jasně, jenom mi dejte chvilku na rozmyšlenou. Skoro všechno je lepší než tohle.“

„Fajn, tak rozmýšlej, HP. Rezervní plán nám neuškodí. Navíc s tebou musím částečně souhlasit. Plavání pod vodou asi moc nepřipadá v úvahu. Jsme si jistí, že je ten tunel celej pod vodou?“

Obrátila se k Jeffovi.

„Ehmm, no, je to podvodní tunel. To je přece v nákresech napsaný…“

„Jo, to vidím, ale když se podíváš na ty údaje o výšce…“ ukázala na okraj nákresu, „…tak přinejmenším strop tunelu leží celou dobu nad hladinou moře. Nebo to čtu špatně?“

Zašilhala na Hasselqvista a ten se okamžitě vrhl k nákresu.

„Ne, čteš to správně, Noro. Vývod do moře leží pod hladinou, ale minimálně půlka tunelu je nad vodou. Takže můžeme normálně plavat, a ne se potápět.“

„Gumovej člun,“ zamručel Jeff. „Můžeme s sebou vzít gumovej člun, potopit se do tunelu a pak ho nad hladinou nafouknout. Abysme nemuseli plavat…“

„Výborně,“ řekla Nora. „To zní mnohem proveditelněji. Chceš k tomu něco dodat, HP?“

HP pomalu zavrtěl hlavou.

„Fajn, takže domluveno, pozítří tě tady vyzvedneme…“

„Jasný, jasný.“

Hasselqvisťáka musel div ne vystrkat z bytu. Ostatní dva odešli v rozmezí dvou minut. Jeff skoro ani nepípl, když mu HP zkritizoval ten imbecilní plán. Ale asi je to tak pro všechny lepší, říkal si HP. Téhle partičce sice nechybí nadšení, ale kromě něj samotného jsou to amatéři. Jestli mají mít aspoň nepatrnou šanci na úspěch, musí být plán co nejjednodušší.

Musel chtě nechtě obdivovat Noru, a to nejen proto, že měla dost vkusu, aby s ním souhlasila. Stačilo jí na vteřinku mrknout do nákresu a všimla si něčeho, co těm dvěma packalům úplně uniklo. Zvláštní, že se o tom s Jeffem nebavila ještě před schůzkou, ale asi na to neměli čas.

To, jak odrazila jeho námitky tím, že mu dala úkol, bylo taky hodně chytré. Nešlápla tak Jeffovi na kuří oko moc silně, aspoň zatím. Ale však ona bude zpívat jinak, až si poslechne alternativní plán, se kterým si HP právě začal v duchu pohrávat. Stačí si udělat pár menších výletů a zajít si do Fensterova krámku. Má na to dva dny, to je akorát.

Pečlivě zamkl dveře a zahákl řetízek.

Vtom nadskočil, protože se z bytu ozval zvuk. Dvojí pípnutí jako od esemesky. Zašel do kuchyně. Na okně zůstal Nořin smartphone. Na displeji blikala ikona příchozí zprávy.

Vzal telefon do ruky a chvíli přemýšlel, co má dělat. Nora tady zapomněla sluchátko, což znamená, že se pro něj brzo vrátí. Ta představa se HP kdovíproč zamlouvala. Ale na druhou stranu existovalo riziko, že se tu objeví i se svým klukem Jeffem. Pokud spolu opravdu chodí…

To se dalo zjistit jednoduše. Přejel prstem po obrazovce a otevřel zprávy. Esemeska byla krátká, jen čtyři slova.

Musis si dat pozor!! / T.P.

Oukej, tak tohle zrovna nečekal.

Kdepak nějaká banalita jako kde jsi? nebo uvidime se na Medborgarplatsen.

T.P. – kdo to sakra je? Jeffovo příjmení neznal, ale jeho křestnímu jménu ani jedna z iniciál neodpovídala. Ale možná si při cukrování říkají jinak…

Telefon zazvonil znovu a HP ho málem upustil:

Jsi tam?

Chvíli přemýšlel a pak zmáčkl ikonu Odpovědět. Okamžitě se objevilo prázdné textové pole. HP ještě na okamžik zaváhal.

Jsem tady, napsal a zmáčkl Odeslat.

Odpověď přišla téměř okamžitě:

Zacina se mi zdat, ze jeden z nich hraje dvoji hru…

Uvědomil si, že tají dech, a přinutil se telefon odložit. Tohle není dobrý. Proč sakra odepisoval… Ale ta esemeska ho fascinovala.

Odesílatel má určitě na mysli jejich skupinku, těžko si představovat něco jiného. Tak o kom to mluví? O Hasselqvisťákovi, o Mangem, o něm samotném…?

V Nořině inboxu přistála další zpráva:

Slib mi, ze si das pozor. Hodne toho na vas zavisi, to si doufam uvedomujes!

Sakra, co má teďka dělat? Jestli neodpoví, tak T.P., ať je to, kdo je to, pojme podezření.

Ještě chvilku váhal a pak odepsal: Slibuju!

Okamžitě přišla odpověď.

Dobre!

Vydechl. V dálce slyšel bouchnout dveře domu. To jde asi Nora nahoru. Rychle menu, pak vymazat konverzaci. Super!

Došel skoro až do předsíně, ale vtom telefon cinkl ještě jednou. A v tu chvíli někdo zazvonil u dveří.

Radši se nedívat, jenom otevřít dveře a dát tu cihlu Noře, jako by se nic nestalo.

Dělat, jako by se nechumelilo, působit cool.

Ale na druhou stranu, přečíst si esemesku přece neuškodí…

Jakmile ji uviděl, změnil názor.

Hodne stesti, HP!

Najednou se mu srdce rozbušilo tak, že cítil, jak mu naráží do prsní kosti.

Cotozasedopr…

Kdo jsi? napsal zcela bez rozmýšlení.

U dveří znovu zazvonil zvonek a někdo opatrně zaklepal.

„To jsem já, otevři,“ uslyšel Noru.

Kdo jsi!!??? naťukal tak zuřivě, až mu zbělal palec.

Ale odpovědi se nedočkal.

21 | Time Bubbles

„Haló, tady Rebecca…“

„Dobré ráno, Rebecco, tady je strýček Tage.“

„Aha, ahoj…“ Nepokoušela se zakrýt zklamání.

„Včera jsem čekal na tvou zprávu, ale ty ses neozvala. Šlo v bance vše tak, jak mělo?“

„To bys mohl říct ty mně, strýčku Tage…“

Ve sluchátku bylo pár vteřin ticho.

„Teď ti nerozumím, Rebecco…“ Jeho překvapení znělo naprosto upřímně a Rebecca náhle znejistěla. Mimochodem, neříkal, že se teď musejí vyhýbat přímému kontaktu? Tak proč riskuje a volá jí?

Ledaže by…

„Takže ty ho nemáš…? Ten revolver?“

„Prosím?!“ Jeho údiv působil stále zcela opravdově.

A kruci!

Rebecca se zhluboka nadechla a teprve pak pokračovala.

„V bance jsem byla včera ráno, přesně jak jsme se domluvili, ale někdo mě předešel. Schránka byla prázdná, uvnitř ležela jenom skleněná kulička s bublinou uprostřed… Myslela jsem, že jsi to byl možná ty…“

Na chvíli se rozhostilo ticho.

„Milá Rebecco, mám pocit, že přeceňuješ mé schopnosti,“ pronesl vážně Tage. „Kromě toho bych ti něco takového nikdy neudělal.“

Rebecca potřásla hlavou.

„Pravda, teď už to vím, promiň, strýčku Tage.“

„Takže zbraň je někde venku a my nemáme tušení, kdo ji má…?“

„Jo, ale když jsem odtamtud odešla, něco mě napadlo,“ řekla Rebecca. „Ta schránka byla vyprázdněna teprve před pár dny. Nedávno tam byli Stigssonovi spolupracovníci a vzali si veškeré obrazové materiály z kamerového serveru. Myslíš, že bys mohl…?“

Chvíli přemýšlel.

„Zkusím to nějak zařídit, Rebecco…“

*

Shopping list měl skoro kompletní.

Fenster tam ten svůj obchůdek pořád ještě provozoval, přesně jak HP doufal, takže stačilo co nejlépe se přestrojit a přesunout se o pár bloků, a ocitl se opět mezi přáteli.

Vyskládal si všechno na podlahu.

Bílé overaly – check

Batohy z pevného plastu – check

Plynové masky – check

Paralyzér – oh yes!!

Sweet!

Přejížděl prstem po zbrani, která ze všeho nejvíc připomínala velké dálkové ovládání se dvěma kovovými hroty na konci. Stačilo zmáčknout tlačítko a mezi špičkami se roztančil modrý plamínek.

BZZZZT!

Padesát tisíc volťásků, tvoje prdel pozná novověk!

Bolí to jako kráááva, to věděl z vlastní zkušenosti od doby, kdy ho grilovali ti dva pohůnci Philipa Argose. Ale tentokrát drží rukojeť on.

BZZZT! BZZZT! BZZT!

Nemohl si pomoct, dělal to pořád dokola.

V celém bytě to páchlo elektřinou.

Asi by tu hračku už měl dát do nabíječky…

Vytáhl velkou hokejovou tašku a začal do ní veškerou výstroj pečlivě balit.

Chyběla už jen poslední, ale zato nejdůležitější věc. Pak bude jeho backup plán kompletní. Hlavně aby ji Fenster přes svoje kontakty sehnal.

HP se protáhl. Tělo měl pořád ztuhlé, výlety mu nepomohly.

Nejlepší bude spolknout prášek a dát si poledního šlofíka.

*

Bezpečnostní kontrola ji překvapila.

Zákaz kabelek a diplomatek, všechny osobní věci zabalit do průhledného igelitového sáčku, jinak vás dovnitř nepustí.

Zatímco čekala ve frontě, rozhlížela se po kamerách. Našla tři, než přišla na řadu. Drobné tmavé koule na stropě nebo na tlustých kamenných zdech. Přesně stejný typ jako na policejním ústředí i v bankovním trezoru.

„Doklad,“ řekla žena u vchodu.

„Co?“

„Musím si naskenovat váš doklad,“ odpověděla žena. „To jsou nové bezpečnostní předpisy Královské knihovny. Určitě jste slyšela o těch krádežích…“

Rebecca něco zamumlala a vytáhla řidičák. Žena ho opatrně položila na plochou skleněnou desku na pultě. Ta se nakrátko rozsvítila a pak pípla.

„Děkuji!“

Rebecca si průkaz vzala.

„Mimochodem,“ zeptala se, když už se žena chystala obrátit k dalšímu návštěvníkovi, „co s těmi informacemi děláte?“

„Prosím?“

„S těmi daty, s údaji na mém řidičáku. Co se s nimi stane?“

„Naše zásady nakládání s údaji si můžete přečíst tamhle.“

Ukázala na nástěnku a odvrátila se.

Veškerá data o návštěvách jsou z bezpečnostních důvodů přechovávána po dobu třiceti dnů a poté jsou z nich odstraněny osobní údaje.

Takto vyčištěné informace slouží jako podklad pro statistiku návštěvnosti a plánování.

Královská knihovna neposkytuje žádná data třetí straně.

Rebecca mimoděk zašilhala na kulovité kamery na stropě. Na okamžik se jí zazdálo, že za tmavým sklem zahlédla pohyb. Přeběhl jí mráz po zádech a zachvěla se.

Vzchop se, Norménová!

Rychle ze sebe setřásla nepříjemné pocity a zamířila do čítárny.

Trvalo jí přes deset minut, než našla knihy, které hledala. Pár seschlých zpráv o vládním vyšetřování a tlustou odbornou publikaci. Po cestě na své místo se zastavila u automatu na kávu.

„Jaderný program, o ten se teď zajímá tolik lidí! To asi kvůli tomu plutoniu…“

Z toho hlasu sebou trhla.

Stál za ní postarší pán v bílé košili, kravatě a pletené vlněné vestě. Zjevně jí tajně nakoukl na knihy, které si nesla v podpaží.

„Promiňte, nechtěl jsem vás vylekat…“

„To nic,“ zamumlala Rebecca a vzala si kelímek.

„Thore Sjögren,“ představil se muž. „Ale ruku vám raději nepodám.“ Zvedl ruce a ukázal, že na obou nosí bílé bavlněné rukavice.

„Zdá se, že už jste našla, co jste hledala, ale kdybyste potřebovala pomoct, jen si řekněte.“

Vypadá trochu staře na to, aby tu pracoval, možná je to štamgast. Osamělý chudák, co hledá trochu kontaktu. Ale teď není čas se takhle rozptylovat.

„Určitě, díky moc, Thore.“ Věnovala mu zdvořilý úsměv a zamířila ke svému místu.

„Moc zajímavá doba to byla,“ zavolal za ní a vhodil minci do automatu. „Dokud nás nezrušili…“

Rebecca postavila kelímek a otočila se. Thore Sjögren si dával u automatu načas, přepečlivě zvedal kelímek, aby si nepolil bílé rukavice.

„Vy jste pracoval na jaderném programu?“

Přikývl a opatrně do kávy foukl.

„Nevyprávěl byste mi o tom?“

„Samozřejmě.“ Rozhlédl se. „Dokonce mám i nějaké fotografie, kdyby vás to zajímalo.“

Protáhl přístupovou kartu čtečkou a podržel jí dveře. Takže tu přece jenom pracuje.

„Pojedeme tamtím výtahem.“

Přiložil kartu ke čtečce ve výtahu a zmáčkl tlačítko.

„Jedeme do minus trojky,“ řekl. „Celkem je tu pět podzemních podlaží. Pět knihovních budov naskládaných na sobě, a k tomu ještě ta, která stojí nad zemí. Nacházejí se tu všechny texty vytištěné ve Švédsku od roku 1661. Jakmile cokoli opustí tiskárnu – noviny, časopis, kniha, dnes už dokonce i audioknihy – musí se to sem poslat, to je stanoveno zákonem. Úžasné, že ano? Představuji si je jako miliony malých časových bublin, z nichž každá v sobě nosí příběh z minulosti. My Švédové máme časové bubliny rádi, napadlo vás to někdy?“

Rebecca zavrtěla hlavou. Po slově bublina sebou trhla, ale pak jí došlo, že bubliny Thoreho Sjögrena jsou úplně jiného typu než ty, o kterých mluvil strýček Tage.

„Uprostřed všech změn a vší moderní techniky, kterou tak rádi využíváme, toužíme po tom, aby jisté věci zůstaly stejné, jako byly vždycky: Kačer Donald na Štědrý den, Eurovize, festival ve Skansenu. Nemluvě o královské rodině. Jen se podívejte, jak všichni prožívají princezninu svatbu… Skladovací prostory jsou samozřejmě obrovské, páté podlaží leží plných čtyřicet metrů pod zemí…“ pokračoval Thore Sjögren.

Rebecca ho poslouchala jen na půl ucha. Je to sice všechno děsně zajímavé, ale ona teď má jiné starosti. Nemohl by přejít k věci?

Mužík nepostřehl její vlažný zájem a dál přednášel o metrech polic a množství textu. Ani přitom nestíhal pít kávu.

Nakonec výtah zastavil a vyšli do dlouhé osvětlené chodby. Na stropě bylo zřetelně vidět tmavou kulovitou kameru.

Třetí bunkr za tři týdny, pomyslela si. Zvláštní souhra okolností…

„Jdeme až úplně dozadu. Tam mám svoje doupě,“ řekl Thore a ukázal volnou rukou na vzdálený konec chodby.

Vykročil a Rebecca šla pár metrů za ním.

Legrační figurka, o fous menší než ona. Řídké šedé vlasy úhledně rozdělené pěšinkou. Čtecí brýle na šňůrce kolem krku. Vlněná vesta, bílá košile a kravata, i když je venku skoro třicetistupňové vedro, a k tomu ty bílé bavlněné rukavice.

Jeho oděv ještě podtrhoval vzezření hodného strýčka. Ale po chvíli si Rebecca všimla, že nažehlený límec košile je prodřený a roztřepený a že naleštěné boty by už dávno potřebovaly nové podrážky. Zmocnil se jí dojem plíživého, ale nevyhnutelného úpadku a okamžitě posmutněla. Tohle už znala, a to zblízka.

Táta. Zdá se, že všechno začíná a končí u táty.

Thore Sjögren ukázal na dvoukřídlé dveře napravo.

„Tady je ten byt…“ zašeptal.

„Prosím?“

Zastavil se a obrátil se k ní.

„Ten byt. Byt Nelly Sachsové v naprosto stejném stavu, jako když zemřela. Je tam všechno do posledního puntíku. Dokonalejší časovou bublinu si nelze představit, viďte?“

Rebecca se usmála a snažila se tvářit, jako by věděla, o čem je řeč, ale zjevně se jí to moc nedařilo.

„Vy nevíte, kdo byla Nelly Sachsová?“

„Ehm… vlastně ne.“

Thore Sjögren si povzdechl a zhluboka se nadechl.

„Nelly Sachsová, německá spisovatelka židovského původu, narozena 10. prosince 1891 v Schönenbergu. Psala hlavně poezii a její raná díla ničili nacisté při pálení knih v roce 1933. Sama veliká Selma Lagerlöfová jí roku 1940 pomohla prchnout do Švédska a roku 1952 se Nelly stala švédskou občankou. Zůstala tu až do své smrti v roce 1970…“

Odmlčel se, aby nabral dech.

„Nelly Sachsová získala roku 1966 Nobelovu cenu za literaturu, která se shodou okolností udílí na její narozeniny. Veškerý svůj majetek odkázala Královské knihovně – papíry, knihy, dokonce i zařízení bytu. Tady uvnitř je všechno zakonzervováno…“

Znovu ukázal na dvoukřídlé dveře.

„…přesně tak jako v den její smrti.“

Rebecca přikývla, ale nevěděla přesně, co má říct. Tentokrát si však Thore její chladné reakce všiml.

„To jsem možná trochu odbočil, musíte mi prominout. Nemívám tu návštěvy moc často a občas si tu připadám sám…“

Mužík jako by se na okamžik začervenal.

„Nicméně příběh Nelly Sachsové jde místy ruku v ruce s tématem, o které se zajímáte.“

Zastavil se u malých dvířek, vytáhl klíč a odemkl.

„Prosím, pojďte dál, Nelly… Ne, ne, samozřejmě Rebecco…“ opravil se rychle.

Vešla dovnitř. Pokoj nebyl větší než deset metrů čtverečních a jeho mírně klaustrofobní atmosféra jí okamžitě připomněla vyšetřovny z policejního ústředí na Kronobergu. V podstatě veškerý prostor tu zabíral pracovní stůl plný papírů, pár přeplněných knihovních stěn u zdí a dvě kancelářské židle.

Mužík za ní zavřel dveře. Tlusté betonové zdi asi nějak pohlcovaly zvuk, protože to znělo zdušeně.

„Takže, jak jsem říkal,“ pokračoval Thore. „Nelly Sachsová se stala švédskou občankou roku 1952, téhož roku, kdy jsme zahájili stavbu prvního jaderného reaktoru v podzemí Královské technické univerzity. Posaďte se, nebojte se…“

Ukázal na židli.

„V roce 1966, kdy získala Nobelovu cenu za literaturu, podepsalo Švédsko smlouvu o nešíření, v níž se zavázalo ukončit pokusy o výrobu vlastní atomové bomby, a v době její smrti v roce 1970 už naplno probíhala demontáž. O dva roky později už bylo v podstatě všechno zrušeno…“

„Ale úplně všechno ne…“ dodala Rebecca rychle.

Thore se na ni dlouze zadíval a teprve teď usrkl kávy.

„Ne, to máte pravdu. Část projektu běžela dál. Říkalo se tomu obranný výzkum…“

„Ale ve skutečnosti šlo o něco úplně jiného?“ doplnila Rebecca.

Pomalu zavrtěl hlavou.

„Nesmíte věřit všemu, co si přečtete na internetu, moje milá…“

Poklepal na víko zavřeného notebooku staršího data, který ležel na stole.

„Jaderný program jako takový byl zastaven v sedmdesátých letech, reaktor ?gesta byl zapečetěn roku 1973. Pravda, malé zbytky programu přežily, ale jejich činnost byla tvrdě omezena a zabývaly se výhradně obranným výzkumem.“

„Aha, a jak jste se na tom podílel vy, Thore?“

Rebecca mrkla na hodinky.

„Byl jsem asistentem výzkumu v takzvaném programu L. Pracoval jsem hlavně v ?gestském Reaktoru 3. Pokoušeli jsme se vyrábět vlastní plutonium, ale bohužel se nám to moc nedařilo. Když nás Erlander a Palme zrušili, musel jsem skončit. Teď zpětně si říkám, že to tak bylo lepší. Vyvinout atomovou bombu, to nikdo nechce mít na sklonku života na svědomí.“

Najednou Thore vstal.

„Promiňte mi, moje milá, jsem to ale nezdvořák. Já vám tady přednáším, a vy jste si s sebou ani nevzala kávu. Můžu vám nabídnout něco jiného? Třeba minerálku?“

Sehnul se, otevřel skříňku v knihovně a vykouzlil z ní láhev minerálky a sklenici.

Rebecca si otevřela otvírákem, který jí Thore podal, nalila si a beze slova se napila. Oxid uhličitý ji pálil na jazyku, byla si čím dál jistější, že tady plýtvá drahocenným časem.

„Něco vám ukážu… Když jsme se odstěhovali z vily, shromáždil jsem většinu svých papírů tady. Maj-Britt nechtěla mít všechno doma. Chtěl jsem napsat knihu…“

Chvíli se hrabal v hromadách papírů na stole, jako by něco hledal. Nejvyšší čas jít rovnou k věci, než se pustí do dalšího výkladu.

„Thore, pracoval jste někdy s někým jménem Erland Pettersson?“

Žádná reakce, ani nezvedl oči, což bylo svým způsobem příjemné. Ale zároveň kdovíproč nebylo.

„A co Tage Sammer?“

Zase nehnul ani brvou.

„Ne, bohužel mi ani jedno z těch jmen nezní povědomě…“ zamumlal, vstal a přešel ke složkám v zadní knihovně.

Rebecca málem nahlas zaklela úlevou i zklamáním. Ale vtom si vzpomněla na ještě jedno jméno.

„A co třeba André Pellas?“

Thore se zarazil.

„Toho znáte, viďte?“ Sama si všimla nadšení ve svém hlase.

„No, znám a neznám… Podplukovník Pellas byl šéfem jedné sekce programu.“

„Jaké? Jaké sekce?“ Musela krotit spontánní touhu vyskočit ze židle.

„Říkalo se jí skupina I. Držela se trošku stranou, dalo by se říct. Myslím, že se oficiálně jmenovala Informační a zpravodajská činnost, ale nejsem si zcela jistý. Má paměť už bohužel není, co bývala…“ Potřásl hlavou.

„A jakou měla funkci v projektu?“

„Přesně nevím. Ale každý měsíc jsme sepisovali hlášení, kde jsme uváděli vzniklé problémy. Ty, u nichž jsme úplně uvázli na mrtvém bodě, jsme označovali velkým písmenem ‚I‘. Pak vždycky uplynul zhruba týden a obdrželi jsme zevrubný návod, jak problém řešit. Byl psán švédsky, ale tu a tam bylo znát, že jde patrně o překlad z angličtiny. Byl to jen pocit, určité výrazy a tak…“

„A ten návod přišel od skupiny I? Znamená to, že hovořila s někým zvenčí?“

Thore pokrčil rameny.

„Byli jsme o tom přesvědčení, ale přímé důkazy jsme nikdy neměli…“

„S Američany?“

„To je samozřejmě nasnadě. Přestože politikové rádi tvrdí opak, panovaly mezi Švédskem a USA úzké vojenské styky už od války. Americký úřad OSS, předchůdce CIA, financoval mimo jiné tajné vojenské aktivity podél severní části hranice s Norskem. Jejich smyslem nebylo v prvé řadě porazit nacisty, ale spíše mít jednotky v pohotovosti, až se Němci stáhnou. Aby se dalo zabránit případné sovětské anexi Norska,“ upřesnil Thore. „Taková operace by se nedala provést bez pomoci švédské armády a zpravodajské služby…“

V půli věty se zarazil a omluvně se usmál.

„Už se zase nechávám unést, moje milá, ale chtěl jsem tím říct, že švédská armáda neoficiálně spolupracovala s americkou dávno předtím, než byl zahájen náš projekt…“

Rebecca přikývla.

„Nevíte, co se stalo se skupinou I potom? Po roce 1972?“

Thore chvíli mlčel a upíjel kávu.

„Jak jsem už říkal, celý projekt byl zrušen, vojáky převeleli na jiná místa a my civilisté jsme si museli hledat nové zaměstnavatele. Bylo to samozřejmě nesmírně smutné, tolik oddaných kolegů, tolik zastavené práce. Všechno marné…“

Povzdechl si.

„Já jsem se odstěhoval do Väster?su a nastoupil k ABB jako inženýr automatizace. Zůstal jsem tam až do důchodu. Pracovalo se mi tam úžasně, takže vlastně všechno dopadlo, jak nejlépe mohlo. Víte, vyvíjeli jsme procesy na…“

Drmolil dál, ale Rebecca už ho neposlouchala.

Takže měla pravdu. Strýček Tage opravdu pracoval v jaderném programu a zařizoval výměnu informací s Američany.

„Tak se na to podíváme…“

Thore Sjögren vytáhl obálku a rozložil její obsah na stůl. Fotografie, většinou černobílé, ale i mnoho barevných. Zažloutlé obrázky z dávno zapomenutých slunných prázdnin, výletů či jiných pamětihodných událostí. Soudě podle oblečení a účesů byly pořízeny převážně v šedesátých a sedmdesátých letech.

„Moje manželka Maj-Britt,“ zamumlal Thore a ukázal na fotku usměvavé, dočervena opálené ženy v letních šatech u stolu v restauraci.

„Před třemi lety zemřela…“

„To je mi líto…“

Thore se dál přehraboval ve snímcích.

„Tady!“

Podal jí pár černobílých kartiček. Typické skupinové fotografie, které by mohly zachycovat jakoukoli firmu. Spousta vážných mužů v oblecích, někteří v bílých pláštích. Celkem asi šedesát až sedmdesát lidí ve třech řadách na velkých schodech.

„Tohle je z roku 1966 nebo 1967, mám dojem… Tady jsem já.“

Ukázal na pečlivě učesaného mladíka v prostřední řadě. Podoba byla jednoznačná.

„Mladý a elegantní,“ zasmál se. „Teď už jsem jenom elegantní…“

Přejel prstem po řadách obličejů.

„Tady,“ řekl, ale Rebecca už ho mezitím našla.

Zadní řada, třetí zleva. Najednou se jí chtělo zvracet.

„Podplukovník Pellas,“ řekl Thore a ukázal, ale Rebecca se dívala na úplně jiný obličej.

Tátův.

22 | And Those We’ve Left Behind

Stáli na mýtině mezi stromy. I když byla tma a on byl zpočátku daleko, neměl nejmenší problém je poznat. Stařec s rovnými zády a holí.

Vedle něj o něco shrbenější obrys Mangeho. Z jejich kávových hrnků ještě stoupala pára.

Jak se k nim blížil sněhem, viděl mezi stromy čím dál víc lidí. Desítky, snad dokonce stovky mlčenlivých siluet, které ho pozorovaly. Pod nohama mu křupal sníh, ale kupodivu to téměř nebylo slyšet. K oběma mužům na mýtině se připojila společnost. Čtyři postavy v bílých maskách Guye Fawkese s namalovaným zakrouceným knírem a bradkou.

„Vítej, Henriku,“ pronesl Pořadatel, jakmile HP vstoupil na mýtinu.

„Chceš kafe?“ Mange mu podal umělohmotný kelímek a on si ho beze slova vzal.

„Kdo to je?“ Kývl na čtyři maskované postavy.

„Ty to nevíš?“ zachechtal se Pořadatel. „Dva z nich jsou zcela nezajímaví, ale ti druzí dva se mohou ukázat jako životně důležití.“

První z nich předstoupil a natáhl ruku. I přes tlustý zimní oděv bylo vidět, že má hranaté, svalnaté tělo. Potřásli si rukou.

„Přítel?“ zeptal se HP, ale nedočkal se odpovědi.

Předstoupila další postava.

„Nepřítel?“ zeptal se.

Zase žádná odpověď.

Třetí osoba byla žena, tím si byl naprosto jistý.

„Přítel?“ zeptal se znovu.

Na okamžik se mu zazdálo, že pokrčila rameny.

Podal ruku čtvrté postavě, také ženě, ale ta se k němu sklonila a pošeptala mu něco do ucha. Hlas měla tak známý, tak smutný, až ho to bolelo.

„Lutternský labyrint,“ zašeptala. „Musíš nás zachránit. Pan Učitel…“

V dálce zakrákal havran. Dvakrát a tak zlověstně, až mu naskočila husí kůže. Stínové siluety mezi stromy se náhle daly do pohybu. Šouraly se k mýtině jako černě oděné zombie. A vtom pochopil, co jsou zač…

„Ještě,“ syčely. „JÉÉÉŠTĚĚĚ!!!“

Okamžitě se rozběhl. Okolo nohou mu stříkal sníh, v hrudi mu bušilo srdce.

Světla silnice ležela daleko za obzorem.

„Uvidíme se v Lutternském labyrintu, hráči 128…“ zavolal za ním Pořadatel. Anebo to vlastně byl Mangeho hlas…

*

Rebecca vyšla na schody a párkrát se zhluboka nadechla.

Čerstvý vzduch zahnal její nevolnost a za pár minut se jí udělalo mnohem lépe.

Kousky skládanky zapadaly jeden po druhém na místo. Mise v OSN, jaderný program. Táta a strýček Tage. Pasy, tajné kurýrní úkoly. Potom Palmeho vláda, která zradila. Tátův agresivní hněv. Bankovní schránka na Sveavägen, zřízená roku 1986. Revolver těžkého kalibru s dvěma vypálenými nábojnicemi, který dělá strýčku Tagemu takové starosti. Který nikdo nesmí spojit s…

Událostmi z minulosti…

Sveavägen

1986

Tátův hněv

Ten revolver je palmovka, byl jím zastřelen Olof Palme.

Vyndala z kabelky mobilní telefon. Prsty ji nechtěly poslouchat a zadaly správný PIN až na druhý pokus.

E-mail od strýčka Tageho dorazil téměř okamžitě, ale pak uběhlo pár minut, než ho následovalo i přiložené video. Černobílá nahrávka z bankovního trezoru, dlouhá třicet dva vteřin, která zjevně pocházela z některé kamery na chodbě.

Muž, který prošel chodbou a zahnul do místnosti, kde se nacházela její schránka, měl na nose sluneční brýle a do čela naraženou kšiltovku.

Přesto ho poznala bez nejmenších problémů.

Byl to Mange.

*

Fuj, to se mu ale zdají hnusný noční můry. Minule to bylo tím hadím jedem, tentokrát nejspíš tou medicínou. Jsou to prášky pro koně, ne pro lidi, což určitě leccos vysvětluje.

To čekání v bytě ho dohánělo k šílenství. Neměl tu Xbox, playstation ani jinou herní konzoli na zabíjení času, a televizi tu připomínala jenom tlustá kraksna se základním výběrem neplacených kanálů. Další díly Tak jde čas nebo Mladých a neklidných už nezvládal. Zahonil si proti smutku už dvakrát, a kdyby vyvenčil joystick potřetí, už by si na něm zaručeně uhnal puchýře. Naštěstí měl aspoň pořádnou zásobu cigaret.

Zapálil si další marlborku a znovu se vydal na procházku bytem. Obývák, kuchyň, předsíň – a zase zpátky.

Pár vteřin odkladu, aby měl čas přemýšlet.

Takže někdo z party je zrádce, pokud se dá věřit tajemnému T. P., který mu poslal zprávu – na Nořin smartphone.

T. P.

Tvůj Přítel?

Mimo skupinku nikdo nevěděl, že Nořin telefon leží v jeho vypůjčeném bytě. Takže čistě logicky by T. P. taky měl patřit do skupinky.

Tvůj přítel.

Tvůj nepřítel.

Problém byl v tom, že vyloučit se nedal nikdo.

Jeff ho nenávidí už od Birkagatan a za poslední dny se jejich vztah rozhodně nezlepšil.

Hasselqvist s qv sice tvrdil, že bygones jsou bygones, ale to samozřejmě klidně mohla být čirá lež. Vždyť mu HP tehdy na dálnici E4 podtrhl koberec. Posprejoval ho slzákem, ponížil ho a vyfoukl mu End Game.

Takovou potupu člověk nepřekousne jen tak, ani když je to bezpáteřný Kent.

V Noře je trochu těžší se vyznat. Ale prý má na svědomí požáry, nejspíš jak ten, při kterém HP málem uhořel ve svém bytě, tak ten, který sám od sebe zhasl v Mangeho krámku.

Ještě úplně neopustil teorii, že se ho těmi pilulkami snaží otrávit.

Posledním jménem na seznamu byl starý kamarád Farúk al-Hasan alias Magnus Sandström.

Tentýž Mýtoman Mange, který ho s požehnáním Pořadatele nakrmil takovou spoustou lží, že se HP ani nepokoušel dumat nad tím, co v posledních dvou letech prožil doopravdy a co ne.

Celkem vzato slušná sbírka podezřelých – s tímhle případem hodně štěstí, Columbo!

Tak proč vlastně nezůstane zkrátka doma? Proč se vystavuje nebezpečí v tomhle šíleném projektu? Vida – dalších pár dobrých otázek bez rozumných odpovědí…

Peter Falk bude očividně muset makat přesčas.

*

Rebecca sjela po eskalátorech právě ve chvíli, kdy se ozval výstražný signál, a vběhla do přeplněného vagonu těsně před tím, než se zavřely dveře.

Zpocení turisté, většina s ledvinkami, kšiltovkami a láhvemi s vodou, což nejspíš znamenalo, že jsou to Američané. Ocitla se uprostřed jejich hloučku a neměla se čeho chytit.

Někdo se na ni zezadu tlačil, uhnula mu stranou, jak to jen šlo.

Aspoň že byla zapnutá klimatizace, soudě podle toho hukotu, který spolu s vrčením motoru přehlušoval okolní hovor.

Ten člověk vzadu se k ní zase přimáčkl, už se chtěla otočit a vysvětlit mu, že se opravdu nemá kam posunout, ale vtom uslyšela u ucha známý hlas.

„Neohlížej se!“

„Mange, co blbneš…?“

Koutkem oka zahlédla kšiltovku a sluneční brýle.

„Ne, ne, neohlížej se, sakra…“ Položil jí ruku na záda.

„No tak jo,“ řekla Rebecca a zadívala se opačným směrem.

Bylo to mírně řečeno směšné, a kdyby nemluvil tak naléhavě, už dávno by se na jeho instrukce vykašlala.

„Něco jsem ti poslal,“ zašeptal. „Přečti si to a všechno pochopíš…“

„Hele, Mange, tohle je…“ Natočila hlavu.

„Ne, ne, nesmíš se ohlížet. Hlídají si tě, on si tě hlídá!“

„Kdo jako, Mange? Kdo si mě hlídá?“

„No přece Sammer!“ V jeho hlase bylo slyšet strach.

„A proč by to dělal, Mange? Pokud vím, má plno práce s pátráním po tobě. Určitě by měl velkou radost, kdybych vás seznámila…“

Vagon nadskočil a Rebecca málem upadla, ale nahusto natěsnaná těla ji udržela vestoje.

„Nedělej si z toho srandu, Becco,“ sykl.

„Já si nedělám srandu, Mange. Nejdřív se mě pokoušel přesvědčit Henke, že strýček Tage je Pořadatel, a teď je řada na tobě. Jenže Tage Sammer mi na rozdíl od vás dvou pomohl, už několikrát mi zachránil kůži…“

Ampliony ohlásily stanici, jejíž jméno Rebecca přeslechla, a vlak zpomalil.

„Navíc máš něco, co patří mně, Mange…“ řekla.

„C-cože?“

„Nedělej ze sebe blbečka. Trezor v bance na Sveavägen. Ukradl jsi mi ze schránky kovovou skříňku, která patřila mému tátovi. Viděla jsem tě na videu…“

„Nevím, o čem to mluvíš, Becco,“ řekl Mange trochu moc rychle. „Ono je to takhle…“ Naklonil se k jejímu uchu. „Hra je jako Rorschachův test, však víš, takové ty inkoustové skvrny. Mozek si je interpretuje po svém a sám zaplňuje mezery. Člověk vidí jen to, co chce vidět, Rebecco…“

Vlak vjel na nástupiště, prudce zabrzdil a Rebecca se zase málem svalila.

Dveře se otevřely a lidé se začali prodírat všemi směry.

Když znovu získala rovnováhu a rozhlédla se, byl Mange pryč. Teprve za pár minut objevila mobilní telefon, který jí propašoval do kapsy. Lesklý, stříbrný, se skleněnou dotykovou obrazovkou.

23 | Spheres of Reality

Už před sebou viděla skládanku skoro celou.

Nebo si to aspoň myslela. Táta, André Pellas, jaderný program, bankovní schránka, Tage Sammer… Celý řetězec držel pohromadě a dal by se dokonce prodloužit, kdyby začlenila i nemyslitelné: revolver, Sveavägen a Olofa Palmeho…

Ale zatím se snažila svou splašenou fantazii krotit. Raději si pořád dokola přeříkávala sled událostí, který začala dávat dohromady před několika dny:

Táta a André/strýček Tage spolu slouží v OSN.

Táta je nespravedlivě propuštěn za čin, který považuje za správný.

Strýček Tage tátu znovu zaměstná v tajném jaderném programu. Vysílá ho inkognito do USA, aby tam vyměňoval informace s Američany. Pokračuje v tom i mnoho let poté, co je projekt oficiálně ukončen. Dokud se v tom v polovině osmdesátých let nezačnou vrtat noviny. To pak všichni zpanikaří, definitivně projekt pohřbí, táta se už zase ocitne na dlažbě a vše, na čem se strýčkem Tagem pracoval a v co věřil, putuje do odpadkového koše.

A za všechno může Palmeho vláda…

Pořád se nemohla zbavit nevolnosti, která se za ní plížila už z klaustrofobního kanclíku Thoreho Sjögrena. Vstala z pohovky, došla k oknu a otevřela ho. Dole na ulici byla tma, nikde se nic nehýbalo. Do parku na protější straně nebylo přes koruny stromů vidět dál než na deset metrů. Na okamžik se jí zazdálo, že tam ve stínech někdo stojí a pozoruje ji. Věděla, že je to jen přelud, ale stejně raději zatáhla závěs, než se vrátila na pohovku k notebooku.

Během chviličky si našla na Wikipedii profil pachatele:

Osoba jednající na vlastní pěst, narušený jednotlivec hnaný záští k Palmemu. Pravděpodobně má celý život potíže se vztahy, zvláště pak s autoritami různého typu. Je introvertní, osamělý a narušený, ale ne psychopatický. Jeho stav vychází z pocitu, že se mu v životě „nedaří“. Neúspěchy ho deprimují a deprese se prohlubuje v paranoiu. Začnou-li takovíto lidé páchat násilnou trestnou činnost, dochází k tomu zpravidla mezi 35. a 45. rokem věku…

V roce 1986 bylo tátovi 45 let. Měl motiv, byl zklamaný, neúspěšný a paranoidní. Navíc byl z těch, kdo nikdy nezapomínají křivdy, ať už domnělé, či skutečné.

Nikdy…

Potřeboval jen zbraň, palmovku. A trochu pomoci…

Protože co když nebyl sám? Co když ho opatrně pošťouchl správným směrem někdo, komu věřil? Jediný rozhovor, údaj o místě a času. Víc možná nebylo třeba. Možná si táta myslel, že dostává novou šanci? Že se opět stává součástí většího celku, kde je po jeho službách pořád ještě poptávka. Kde je pořád ještě někdo.

Zpátky ve Hře.

Historie se opakuje…

Ale něco jí tu nesedělo, na jednom místě o sebe kousky skládanky dřely. Problém byl jen v tom, že to místo nemohla najít.

*

Bílá dodávka se přehoupla přes vrchol stoupání a vjela na dlážděný dvorek u rozpadlé zemědělské budovy ve tvaru L.

„Už jsme tady.“

Nora opatrně vzala HP za rameno, ale ten se probudil už před chvílí, když auto odbočilo z asfaltky na úzkou štěrkovou cestu.

Posuvná vrata do stodoly byla otevřená a Hasselqvisťák do nich zacouval s milimetrovou přesností. Uvnitř už čekalo Mangeho malé červené polo.

Jeff rychle vyskočil a zase vrata zatáhl. HP si dával s vystupováním načas. Dvakrát zkontroloval zámek na hokejové tašce, kterou měl položenou na podlaze, pak se protáhl a vdechl nosem zažranou vůni krav a staré slámy.

Chvíli trvalo, než si jeho oči zvykly na šero.

V koutě stodoly spatřil pár velkých bílých igelitových pytlů, vedle nich řadu palet se starými pneumatikami, pár sudů s olejem a další rozličné harampádí. O kousek dál stál nějaký zrezivělý zemědělský stroj. Tohle místo evidentně nikdo nepoužíval aspoň deset, patnáct let.

Možná ještě déle.

„Ahoj, vítejte!“

„Nazdar,“ zamumlal HP, aniž by se Mangemu podíval do očí.

„Pojďte tudy…“

Mange prošel kolem několika kravských stání až ke dveřím na konci stodoly. Ostatní ho následovali, HP jako poslední.

„Ale dávejte bacha na nohy, podlaha není úplně stoprocentní.“

Mange otevřel dveře, prošli krátkou chodbou a ocitli se v kuchyňce.

Páchla tu vlhkost a voněla čerstvě uvařená káva.

HP okamžitě blýskl před očima flashback z Ermanovy chaloupky v buši. Ale ta byla v mnohem lepším stavu než tohle místo. Na zdech staré sloupané tapety z papíru, zažloutlým stropem na několika místech zatékalo, tu a tam se odchlíplo prkno v podlaze a odhalilo zpuchřelou dutinu. Uprostřed místnosti stál campingový stolek a pět skládacích židlí.

„Tak tady ty bivakuješ,“ utrousil HP a ukázal na spacák a sklápěcí postel v rohu. „Betul tě vyhodila, nebo co?“

Mange pokrčil rameny.

„Teď je to takhle nejjistější…“ řekl. „Je tu kafe, kdybyste chtěli…“

Vzal si papírový kelímek a obsloužil se kávou z termosky na stolku. Ostatní následovali jeho příkladu a Mange si sedl. Vytáhl malý notebook, otevřel ho a natočil tak, aby na obrazovku všichni viděli.

„Fajn, takže všechno je jasné. Operace Punkce začíná přesně za…“

Podíval se na hodinky.

„…devět hodin, dvacet sedm minut a jedenáct vteřin…“

Všichni kromě HP si seřídili hodinky.

„Pojedeme dodávkou, moje auto zůstane tady.“

„To ne, potřebujeme ty káry obě…“ přerušil ho Jeff věcným tónem. „Předevčírem jsem tam zajel zmapovat terén. Poslední úsek k útesům vede po měkké lesní cestě, dodávka tam zapadne. Jestli nechceme všechny saky paky táhnout pět set metrů pěšky, musíme je naložit do pola. To je lehčí a navíc má přední náhon, takže nebude mít problém.“

„A-ale, ééé…“ Mange se zatvářil, jako by chtěl protestovat, ale pak si to rozmyslel. „Dobře, uděláme to tak. Chytrý nápad!“

Kývl na Jeffa a ten se potěšeně usmál.

„Tak si všechno ještě jednou projdeme,“ pokračoval Mange. „Pak navrhuju, abychom se půl hodiny před odjezdem převlékli a pocvičili se s výstrojí. Cesta odsud trvá hodinu a padesát tři minut, pak bude dvacet minut na vykládku. To znamená, že teď musíme zabít ještě hezkou chvíli. Kdyby si chtěl někdo zajít na procházku, vzadu je jezero. Tamhle v ledničce najdete sendviče a pití…“

Ukázal do rohu.

„Záchod je mimo provoz, ale za stodolou stojí stará kadibudka.“

„Jé, oldschoolový sraní…“ uchechtl se HP, ale reakce se nedočkal.

Trapní suchaři!

Ale to je fuk. Má sedm hodin na to, aby vykoumal, kdo je tady přítel a kdo nepřítel. Nejlepší bude začít s tím hned.

*

Spolu s ranními novinami ležel na koberci v předsíni dopis.

Obálka s okénkem, její jméno. Nejdřív si myslela, že je to nějaký účet, a tak ho otevřela, až když si nalila kávu a uvelebila se na pohovce. Ale jakmile obálku roztrhla, zjistila, že obsahuje něco docela jiného. Papír formátu A4 s jejím jménem v záhlaví, popsaný pouhými dvěma řádky. Na prvním byla adresa internetové stránky. Na druhém dva smutní smajlíci.

Mange, těžko to mohl poslat někdo jiný.

Vzala si papír, sedla si k počítači, naťukala internetovou adresu a zmáčkla Enter.

Objevilo se přihlašovací okno s kolonkami pro uživatelské jméno a heslo. Po určitém váhání napsala do horního řádku své celé jméno. Ale jaké heslo by tahle stránka mohla chtít, to netušila. Prohlédla si obálku ze všech stran, ale žádnou nápovědu nenašla.

Mange, napsala nakonec a zmáčkla Enter.

Špatné heslo, oznámila stránka.

Krucifix!

Zkusila to znovu, tentokrát zvolila heslo Henke.

Špatné heslo, zbývá jeden pokus.

Už jenom jeden pokus.

Odešla do předsíně, aby zkontrolovala, jestli nepřišel ještě jeden dopis s přihlašovacími údaji. Ale nenašla nic.

Pro jistotu si přečetla dopis znovu a podržela papír i obálku proti světlu, aby odhalila případné tajné vzkazy.

Ale nenašla nic nápadného až na to, že odesílatel napsal její křestní jméno s ck místo se dvěma c.

Zrovna Mange by snad měl vědět, jak se píše její jméno?

Ledaže by…

Zadala do kolonky pro heslo slovo Rebecka a zmáčkla Enter. Okno změnilo barvu a najednou byla uvnitř.

Stránka připomínala Wikipedii, podobala se jí tolik, že téměř nebylo poznat rozdíl. Ale Rebecca si byla naprosto jistá, že zrovna tahle stránka není na netu volně přístupná.

Hra

někdy také Cirkus, Event nebo Představení – je název tajného armádního projektu, který vznikl v USA pravděpodobně někdy během padesátých let.

Hra byla původně vedlejší větví takzvaného projektu MK-ULTRA, který zkoumal různé způsoby vymývání mozku a ovládání mysli (viz také Mandžuský kandidát).

Na rozdíl od projektu MK-ULTRA, který pomocí různých typů drog a tvrdých donucovacích prostředků nutil pokusné osoby k určitému jednání, badatelé Hry přistupovali k problému ze zcela opačného úhlu.

Použitím různých druhů silných pozitivních stimulů, jako je uznání, ocenění a zbožňování, se jim úspěšně podařilo přimět mnohé pokusné osoby k jednání, o němž na počátku experimentu uvedly, že by ho nikdy nebyly schopny.

Ve Hře byly pokusné osoby, z nichž všechny vykazovaly narcistní rysy, umisťovány do scénářů, které odpovídaly jejich psychickému založení.

Některé zakoušely pocit, jako by se účastnily sportovní události, jiné zase filmu či zásadního politického okamžiku. Společné bylo pro všechny subjekty to, že se s nimi zacházelo jako s hvězdami a byly manipulovány tak, aby se domnívaly, že je obdivuje značné množství lidí, kteří sledují každý jejich krok.

Tím, že bylo pokusným osobám různými způsoby posíleno jejich přehnané sebevědomí a že jim byla přidělena hlavní role v širším kontextu, podařilo se mnohé z nich velice rychle přimět, aby dobrovolně posouvaly své hranice a páchaly různé drastické činy.

Někteří příslušníci armády spojení s tímto projektem se začali dokonce sázet, jak daleko budou pokusné osoby připraveny zajít – odtud původ názvu Hra.

Projekt MK-ULTRA i se všemi odnožemi byl ukončen v sedmdesátých letech, ale z jistých zdrojů vyplývá, že se Hra odtrhla a začala žít vlastním životem.

Podle těchto zdrojů Hra, vedená osobou zvanou Pořadatel, pokročilými psychologickými metodami manipuluje napohled obyčejné lidi, aby páchali nevysvětlitelné a někdy drastické činy. Podle týchž zdrojů se Hra obklopila strukturou pomocných sil, tzv. Mravenců, kteří přispívají informacemi a jednoduššími úkoly. Ti připravují cestu aktivnějším účastníkům, kteří se nazývají Hráči.

Hře bývá připisována celá řada obecně známých událostí, např. vražd, žhářských útoků, sabotáží či rozsáhlých krádeží, ale tak jako u většiny konspiračních teorií chybějí hmatatelné důkazy…

Právě absence informací bývá považována za výsledek toho, že Hra vynakládá značnou část svých sil na to, aby zůstala v utajení, a tudíž je v jistých kruzích nedostatek důkazů paradoxně vnímán jako indicie, že Hra skutečně existuje.

Rebecca si přečetla stránku aspoň třikrát, pak si udělala screenshot a vytiskla si na tiskárně pár kopií.

Všechno se to dokonale shodovalo nejen s Henkeho útržkovitým vyprávěním a jejím vlastním pozorováním, ale také s informacemi, které jí svěřil strýček Tage.

Takže opravdu existuje Hra, která manipuluje lidi k různým činům. Síly, které dovedou lidi přimět k naprostým šílenostem.

Sebestředné chudáky, kteří mají pocit, že svět plně nedoceňuje jejich velikost a jedinečné vlastnosti, a jsou ochotni učinit téměř cokoli, aby konečně získali uznání.

Přesně jako Henke.

A táta…

Ale čí verze je vlastně správná?

Strýček Tage jí pomohl jak s tím incidentem v Dárfúru, kdy na ni padlo podezření z porušení služební povinnosti, tak i se zbrojní licencí a teď naposledy s nahrávkou z bankovní schránky.

Pověděl jí o tátově temné minulosti, a i když z něj leccos musela páčit, svěřil jí nakonec více tajemství, než mu příslušelo.

Mangeho na druhou stranu zná celý život, a to, že by byl mastermind zločinu, jí pořád připadalo mírně řečeno nereálné. Ale Mange jí prokazatelně lhal do očí, to dokonce sám přiznal. A teď jí dává jen informace z webové stránky, informace, které vlastně nic nedokazují.

Tak čí verze je pravdivá?

Komu se dá věřit?

Který z těch dvou jí pomůže zachránit Henkeho?

Uvelebila se na pohovce a znovu si prošla všechny události posledních dnů, ale pocitu, že jí něco uniká, se pořád nemohla zbavit.

*

I když vrcholilo léto, dřevěná deska ho studila do zadku jako led.

Škvíry mezi prkny kadibudky propouštěly tolik denního světla, že viděl, jak po prahu pode dveřmi lezou škvoři.

Jeff s Hasselqvisťákem se hned po rekapitulaci pustili do výstroje. HP doufal, že bude mít příležitost si nerušeně promluvit s Norou, ale ta raději vysedávala s Mangem v kuchyni. A tak si jeho nedělenou pozornost mohla vychutnat matka příroda.

Celkem sweet, kadit si takhle uprostřed zeleně, přinejmenším v létě. Hajzlpapír tu samozřejmě nebyl, ale hromádka zažloutlých starých novin určitě postačí. Navíc velmi prakticky řešila jeho téměř nutkavou potřebu něco číst, když sere.

Uppsalský nový deník.

Hm, tenhle exemplář je z roku 1986, takže nový už moc není.

33letý muž propuštěn z vazby

Policie je skoupá na podrobnosti

No jasně, 33letý muž, ten byl první, koho podezírali z vraždy Palmeho. Pak skončil jako řešeto ve Státech, jestli HP neklame paměť… A když už je řeč o USA, tak v PayTagu jsou teda pěkně nasty hajzlové. Spolu s Pořadatelem ho několikrát podfoukli, nechali ho v Dubaji mučit a pak ho využili jako nástroj, aby potopil ArgosEye a udělal z veselé slaměné vdovy Anny jejich novou superstar…

A co za to dostal?

Pár melounů jako náplast na bolístky, cifru, která je v rozpočtu PayTagu určitě jenom desetinná čárka. Posraná chyba zaokrouhlení!

Navíc se ho v posledních týdnech pokusili zlomit, a měli k tomu pekelně blízko. A teď po něm pátrají všichni policajti Švédska… Tak proč je sakra tak blbej, že už zase strká hlavu do jámy lvové?

No…

Motivovala ho samozřejmě pomsta, a to fakt silně.

Už jenom představa, jak se bude Pořadatel ksichtit, až se jeho hlavnímu sponzorovi zadřou kolečka, za to riziko stála. On, Black a Anna Argosová v jedné místnosti a řvou na sebe. Megasweet!

Ale faktorů bylo víc.

Napětí.

Lov.

Navíc musel rozluštit spoustu záhad, a to nejenom ohledně té partičky ve stodole.

Kdo je Pan Učitel? Kde je Lutternský labyrint, kde bude s největší pravděpodobností umístěna bomba? Komu bude určena?

A co je asi ze všeho nejdůležitější: Jak do téhle rovnice zapadá Rebecca?

*

Sedí na místě spolujezdce.

Táta řídí, máma sedí s Henkem vzadu.

Proplétají se spoustou uliček, a teprve když uvidí vysoko vlevo obrovitý kostel, pochopí, kde jsou.

Na Döbelnsgatan, u kostela svatého Jana po cestě na Brunkeberský hřeben.

Henkemu je nanejvýš šest, sedm let a fňuká. Máma se ho snaží tišit, vysvětluje mu, že už to není daleko. Táta neříká nic, ale je vidět, jak svírá čelisti.

„Už tam budeme?“ zakňučí Henke a Rebecca se otočí, aby mámě pomohla.

Vtom ho spatří.

Stojí zcela nehybně na tmavém hřbitově a pozoruje jejich auto, jak pomalu projíždí kolem. V jedné ruce mu žhne doutník. Ve druhé drží hůl. Aniž by pořádně věděla proč, zvedne ruku a zamává mu.

„Ty znáš Johna Earnesta, Rebecco?“ zeptá se máma nesměle.

„Ticho!“ zařve zničehonic táta a Henke se okamžitě rozbrečí.

„Umlč ho, krucinál.“ Na prstech, které svírají volant, mu zbělají klouby. Máma mu něco odsekne, ale Rebecca to neslyší.

Zvedá ruce a tiskne si je k uším.

Ale ten hlas jí šeptá v hlavě dál.

Ty znáš Johna Earnesta, Rebecco?

Auto se pomalu šine sněhovou břečkou a Rebecca najednou ví, kam jedou.

Jakmile se přehoupnou přes hřeben a Döbelnsgatan přejde v Malmskillnadsgatan, scéna se náhle změní.

Teď sedí za volantem její dospělé já.

Ze zadního sedadla se pořád ozývá Henkeho pláč, ale když se podívá do zpětného zrcátka, spatří tam obličej Tageho Sammera.

„Dopředu, Rebecco, ne dozadu. Dopředu se musíš dívat,“ řekne jí tónem tak smutným, až ji zabolí u srdce.

A když pohlédne zase před sebe, stojí tam on, přímo před kapotou. Muž v tmavé bundě s límcem vyhrnutým ke krku. Asi sem vystoupal po těch strmých schodech napravo. Po těch, které vedou do Tunnelgatan, kde leží umírající premiér.

Rebecca dupne na brzdu, kola se zablokují, ale auto dál klouže břečkou.

Přímo na toho muže.

Henkeho pláč přejde v řev.

Rebecca pustí brzdu a znovu ji sešlápne.

Snaží se, aby se kola zachytila.

Ale nemá to cenu.

Muž otočí hlavu a zvedne ruku, jako by se před ní chránil. Vtom se v jeho druhé ruce objeví revolver.

„Tati, néééé!!“ vykřikne Henke.

Anebo to křičí ona sama.

Pak uslyší z dálky jiný hlas.

Volá na ni jménem.

Rebecco, Rebecco.

A v okamžiku, kdy procitne, si konečně uvědomí, co tady nehraje.

Jméno.

Pár minut jen zamyšleně ležela na pohovce a zkoumala všechno, co za poslední dny zažila, ve světle nového zjištění.

Pak vstala, vzala mobilní telefon a našla v seznamu správné číslo.

„To jsem já,“ řekla, jakmile to muž na druhém konci zvedl. „Už asi chápu, jak to všechno je. S tátou, s Henkem, s Hrou, se vším. Co chceš, abych udělala?“

24 | Corporate Invasion of Private Memory

Potáhl z prvního ranního cíga a chystal se zahnout za roh stodoly, ale vtom uslyšel jejich hlasy a zarazil se.

„Nedá se mu věřit, copak to nechápeš?“ vztekal se Jeff. „Je do toho až moc namočenej, moc toho zažil…“

„Myslíš jako já?“ ozvala se jen pár metrů od něj Nora.

HP se přitiskl ke zdi a našpicoval uši.

„To není to samý. Tenhle chlap nemá vůbec žádný zábrany.“

Aha, takže hrdličky Mangemu taky nevěří, nebo aspoň jedna z nich. Asi si bude muset vylepšit o Jeffovi mínění, nakonec nebude tak blbej, jak vypadá.

„Každej má právo na druhou šanci, Jeffe. Navíc ho potřebujeme.“

„Hele, mně nedělá problém dát někomu druhou šanci, Noro, ale to by napřed musel trochu zalitovat. Dokázat, že se změnil. Ale on pořád myslí jenom na sebe, neříkej, že sis toho nevšimla.“

HP si neodpustil úsměšek. Partnerská hádka v buši…

„Tebe jenom štve, že ti posprejoval dveře…“

Úsměv na rtech HP okamžitě zhasl.

„Seděl jsem kvůli tomu sedm hodin na oční pohotovosti, to si snad vzpomínáš?“

„Ale jo, a vážně si cením toho, že to pro mě děláš, Jeffe…“

HP se kysele zašklebil. Nejenom, že se bavili o něm. Navíc Nora mluvila takovým něžným tónem, který se mu ani trochu nelíbil.

„Budu ti navždycky vděčná, že mi pomáháš. Bez tebe bych ještě vězela ve Hře…“ pokračovala.

Nastalo ticho a HP napadlo, že si všimli, že je šmíruje.

Ale pak promluvila znovu.

„Víš, že tohle je důležitý. Nejenom pro mě, ale pro všechny, koho Hra využila a dál využívá. Jestli to zvládneme, bude po všem…“

Jeff něco nesrozumitelně zamručel.

„Dej mu šanci, Jeffe, víc od tebe nechci…“

Do řiti!

Vyhořelá cigareta mu popálila prsty, HP ji musel zahodit do trávy a silně zadupat, aby ji uhasil.

Když nakoukl za roh, byli už Jeff a Nora pryč. Ale aspoň teď byl o trošičku chytřejší.

Jeff evidentně nepatří do jeho fanklubu, pokud si to HP náhodou kdy myslel, což znamená, že ze seznamu možných T. P. si může krále brojlerů škrtnout. Zato by Sylvester Svalone pořád mohl být zrádce, pokud jeho zrada nepostihne Noru.

Obešel roh a přiloudal se do stodoly. Hasselqvisťák tam něco kutil v kufru dodávky.

„Nazdar, Kente,“ houkl na něj HP otevřenými bočními dveřmi. Hasselqvist nadskočil a upustil to, co držel v rukou.

Po podlaze se směrem ke dveřím odkutálel kulatý předmět podobný hokejovému puku. Hasselqvisťák se po něm vrhl, ale HP byl rychlejší.

„Copak to tu máme?“ prohodil žertovně a zvedl puk do vzduchu.

Hasselqvist mu ho vytrhl z rukou.

„Vyser se na to!“ sykl a HP bezděky o krok couvl.

„Sorry,“ zahuhlal.

Ale Hasselqvist mu přibouchl dveře přímo před nosem. To bylo fuk, HP si stejně stihl přečíst, co bylo na puku napsáno.

Elite GPS 512

Zajímavé.

Velmi zajímavé.

Prošel stodolou až do obytného domu. Tam se nad počítačem hrbil Mange, ale zvedl oči, jakmile do kuchyňky vešel HP.

„Nazdar,“ řekl trochu moc nahlas.

HP místo odpovědi jen přikývl.

„Hele, já vím, že se na mě zlobíš, HP…“

„No shit…“

„…a máš na to plné právo. Lhal jsem ti, dokonce několikrát. Opravdu se ti za to omlouvám…“

Nejistě se usmál.

„Ale jak jsem říkal, vážně jsem se ti snažil pomoct. Krýt ti záda. Tobě i Becce…“

„Co víš o Becce!?“

Mange se zašklebil.

„Ne tolik, kolik bych chtěl. Mám dobře umístěný zdroj v blízkosti Sammera, ale vlastně vím jenom to, že se s Beccou několikrát setkal. Sammer se o ni dost zajímá, to je jisté, ale pořád přesně nevím, jakou má Becca sehrát roli. Jak jsem říkal, Pořadatel se s ničím zbytečně nesvěřuje. Každopádně jí teď bezprostředně nehrozí žádné nebezpečí, to vím. Sammer se podle všeho plně soustředí na tebe…“

„Fajn, dobrý…“ HP se zhluboka nadechl. „Co je to Lutternský labyrint a kdo je to Pan Učitel? Jakou mají roli?“

„C-cože?“

„No tak, Mange, nedělej blbýho. Byt vedle mýho, dílna, hadi…?“

Probodl Mangeho pohledem a hledal sebemenší známku slabosti. Ale nenašel nic, ani jediné zatěkání pohledu či bezděčný záškub obličejových svalů.

„Naprosto upřímně, HP, netuším, o čem to mluvíš…“

„A to ti mám jen tak zbaštit? Tvoje důvěryhodnost nesahá zrovna do nebes, Mange…“

„No tak, HP, vždyť jsem se ti omluvil…“ I hlas prošel zkouškou. Ani se nezachvěl.

„Já nevím o všem, co se děje, vždyť říkám, že Pořadatel nedovolí, aby někdo jiný viděl celkový obraz. Mám jenom útržky, ale klidně mi o tom bytě povyprávěj. Všechno spolu tak či onak souvisí…“

HP se na Mangeho chvíli mračil, ale pak se zamyslel.

Mange je sice lhář, ale koneckonců ty lži myslel dobře. Vždyť jsou staří kámoši, pardon – nejlepší kámoši.

Vždycky bral Mangeho jako sraba, počítačového nerda, a v poslední době jako podpantofláka ve spárech té své dračice. Ale pletl se, i když si to hodně těžko připouštěl. Mange není žádný srab, naopak ukázal, že je schopný ledasčeho.

Navíc, když se nad tím HP zamyslel, tak vlastně podezíral Mangeho od prvního dne, hned od první vteřiny, kdy našel v lokálce ten debilní telefon. Takže vlastně nebyl podveden úplně. Trochu přehledu o situaci si uchoval.

Ale některé věci je stejně lepší si nechat pro sebe. Malá informační převaha neuškodí.

„To počká,“ řekl HP. „Radši mi připomeň, proč přesně se mám toho pošahanýho plánu účastnit.“

„Jasně, není problém.“ V Mangeho hlase bylo zřetelně slyšet zklamání.

„Něco ti ukážu.“

Mange si zase sedl ke stolu a natočil notebook tak, aby HP viděl na obrazovku.

„Napsal jsem si seznam klientů, kteří už začínají ukládat data do toho bunkru. Sedni si!“

Mange ukázal na židli. Otevřel excelovou tabulku a začal rolovat seznamem.

„Registr vozidel, finanční úřad, policie, celní správa, tři různé biobanky, z nichž jedna má v databázi přes 500 000 vzorků DNA. Stomatologická komora, státní evidence obyvatel, volební úřad a celá řada menších úřadů. Víceméně všichni poskytovatelé telefonů a internetu podepsali smlouvu ještě před schválením směrnice EU, což znamená, že v Pevnosti už jsou uloženy všechny hovory, všechny IP adresy a všechny SMS zprávy.“

„Jo, to jsem tak nějak čekal…“ zamumlal HP.

„Cože?“

„Před pár týdny mi přehráli celou moji počítačovou historii plus esemesky, co jsem posílal tobě a Becce. Byl to varovnej vzkaz, aby mi ukázali, že mě mají v merku. Nechápal jsem, jak se jim to povedlo sehnat tak rychle z tolika zdrojů. Ale teď už je mi to jasný. Stačilo jim zmáčknout pár tlačítek…“

Mange přikývl.

„Pokračuj…“ vybídl ho HP.

„Fajn, takže to hlavní už jsi pochopil, ale brzo se připojí pár velkých potravinářských řetězců a potom skoro všechny další firmy s různými zákaznickými kluby. Všichni se k smrti bojí toho, že jejich informace uniknou a oni tak přijdou o důvěru zákazníků. Ale úplně nejzajímavější je to, co je v nejnižším patře bunkru…“

*

„Ahoj, Ludde, tady Rebecca, promiň, že volám tak brzo…“

„Ale, to nic. Stejně už jsem vzhůru.“

Poznala, že lže, a dala mu pár vteřin, aby se probral.

„Co pro tebe můžu udělat, Norménová?“ řekl po chvíli o něco méně rozespale.

„Chtěla bych se vrátit do práce.“

„Ehm, tak jo. To by snad neměl být problém. Po deváté zavolej na personální a tam ti poradí, co a jak. Potrvá to pár týdnů nebo tak nějak…“

„Ne, ne, na to nemám čas. Chci se vrátit teď hned. Svatba už je zítra a sám jsi říkal, že potřebujete každého bodyguarda, kterého seženete.“

„To jo, to jo. Ale snad sama chápeš…“

Odkašlal si.

„No, dokud se táhne ta kauza s tvým bratrem, tak tě vzít nemůžu, i kdybych nevím jak chtěl. Stigsson by vyváděl, kdybych to navrhl…“

„Zeptej se ho!“

„Co?“

„Zavolej mu a zeptej se!“

„Teď ti nerozumím, Norménová…“

„Prosím tě, abys zavolal Stigssonovi a zeptal se ho, jestli by vadilo, kdybych se vrátila do služby. Byl bys tak hodný a udělal to, nejlíp teď hned?“

Chvíli bylo ticho.

„No tak jo,“ zamumlal pak. „Ale stejně vím předem, co odpoví.“

Já taky, pomyslela si.

*

„Nejspodnější patro bunkru je vyhrazeno speciálnímu klientovi. Všechno je to přísně tajné…“

Mange se ohlédl, jako by se bál, že je někdo poslouchá.

„Ale osobně si myslím, že tenhle klient není jen tak ledajaký. Možná, že právě tenhle tajemný nájemník ve sklepě stojí za celou skupinou PayTag. Ale místo aby riskoval svou vlastní drahocennou značku, používá PayTag jako štít, jako čelní sklo, o které se rozmazává hmyz, zatímco skuteční mocní sedí pohodlně a bezpečně za volantem.“

„A kdo to má jako bejt?“

Mange pokrčil rameny.

„Kdo myslíš? Které firmy jsou nejtěžší váhy ve sběru informací? Kdo neustále designuje nové služby, aby z nás vylákal, co právě děláme, kde jsme, jaká slova vyhledáváme, dokonce i – co si myslíme?“

HP se na chvilku zamyslel.

„Kandidátů je spousta. Vyhledávače, sociální sítě…“

„Jsi na správné stopě, mladý padawane…“

Mange zaklapl notebook.

„Google, Facebook, Twitter a další pochopili něco, co my hloupější ne.“

„A sice…?“

„Že informace jsou valutou nové doby. Tomu, kdo si obstará dostatek informací, se časem zachce s nimi obchodovat. Jen se podívej, jakou tržní hodnotu má Facebook. Sice menší, než si původně představoval, ale tři až čtyři Ericssony by se za něj daly pořídit. A víš, co jsou jeho aktiva, HP? Hádej, co bys řekl? Nejsou to telefonní sítě, léta bádání ani desetitisíce pacientů. Největšími aktivy Facebooku, tím, co má hodnotu všech těch miliard, jsou…“

„Uživatelé,“ zamumlal HP.

„Správně! Anebo ještě přesněji informace, které uživatelé sami vkládají. V systému se ukládá veškerá historie, komentáře, sdílení, fotky, playlisty, lajky…“

Mange začínal rudnout v obličeji.

„Jak se předpovídá budoucnost, HP? No přece tak, že se podíváš do minulosti, to jsou basics každého prognostika. Čím víc máš informací o minulosti, tím přesnější jsou tvoje prognózy budoucnosti. Ale představ si to takhle…“

Mange se odmlčel, aby nabral dech.

„Co kdyby minulost lidí, VŠECH lidí, byla uložena na jediném místě? Státní a zdravotní registry, spotřebitelské vzorce, preference ze sociálních sítí a vyhledávačů. Všechno v jedné jediné gigantické databázi? Pak už stačí jen spojovat jednotlivé údaje. Vyhledáš si jakékoli slovo a můžeš sledovat vzorce. Kolik lidí v určitém roce dostalo rakovinu, kolik lidí má raději bílá auta než černá, které věkové kategorie jsou nejnáchylnější k trestné činnosti, kdo nejčastěji vyhledává zboží určité značky, kdo je nejaktivnější na Twitteru, kde bydlí, jaké písničky poslouchá, jaké knihy čte a co obvykle nakupuje v supermarketu ve středu před výplatou…“

Znovu se zarazil, aby popadl dech.

„Kdo ovládá minulost, řídí budoucnost, píše Orwell v 1984 a nesporně na tom něco je. Ale já tvrdím, že projekt PayTag je ještě rafinovanější…“

Zase se odmlčel a HP se k němu bezděky naklonil.

„Tím, kdo řídí budoucnost, HP – ano, opravdu řídí – je ten, kdo vlastní minulost. A právě to je podstatou celého projektu PayTag!“

HP si zapálil cígo. Schválně se s tím loudal, aby si to stihl promyslet.

Bylo to pro něj přinejmenším těžko stravitelné. Navíc to nebyla první konspirační teorie, kterou kdy slyšel. Nejdřív takhle blouznil Erman o Hře, teď zase Mange o PayTagu.

Ale jestli se za poslední dva roky něco naučil, pak to, že žádná teorie, byť by byla sebevíc přitažená za vlasy, se nedá jen tak smést ze stolu. Není kouře bez ohně, což v případě Hry platí obzvlášť.

Navíc se Mangeho vyprávění celkem shodovalo s tou malou předváděčkou na počítači v knihovně. A co je ještě lepší, hodilo se to do backup plánu, který HP začínal poznenáhlu sestavovat. Dokonce ho to vylepšovalo…

Zhluboka potáhl a pomalu vyfoukl kouř.

„Fajn, Mange, chápu, jak to myslíš, ale mně je upřímně dost u prdele, čím se zabývá PayTag. Já chci jenom zakroutit koulema Pořadateli, Anně Argosové a Blackovi. A tady se naštěstí naše zájmy překrývají. Máme totiž společnýho nepřítele…“

Ještě jednou potáhl a pak obřadně típl cigaretu o prasklý kávový podšálek, který stál na kuchyňské lince.

„Asi takhle, Mange: Jestli chceš, abych ti pomáhal, potřebuju protislužbu. Musím sehnat Rehymana, a to nejlíp hned. Musím si s ním promluvit tak, aby nás nikdo neposlouchal…“

Mange vzhlédl od obrazovky.

„C-cože, proč?“

„Na to bych teď radši neodpovídal. Prosil jsi mě, abych ti věřil, a tohle je stejný… Ale čistě formálně to můžeme nazvat mojí cenou za účast v tomhle…“

Ukázal rukou na žlutý strop.

Mange se na něj dlouze zahleděl a chvíli přemýšlel.

„No dobře, vlastně je to tak správné…“ zamumlal.

Chvíli ťukal do počítače, pak vytáhl tužku a napsal na papír číslo.

„Na, je online, tak mu můžeš hned zavolat. Tamhle v šuplíku je pár telefonů na kredit. Až domluvíš, přelom simku a zahoď ji do lesa, jo?“

„Jasně, není problém…“

Mange se na něj znovu dlouze zahleděl.

„Uvědomuješ si doufám, do čeho se pouštíš, HP? Tohle není žádná hra, jestli se to zvrtne…“

„Jasný, neboj, mám situaci pod kontrolou. Není to můj první fajt s Pořadatelem…“

„Hmmm, to je vlastně pravda. Ale poprvé děláš něco, co Hra nemá v plánu…“

„Tak to je klika, že v tom nejsem sám,“ uchechtl se HP. „Jestli se to posere, jsme v háji všichni!“

25 | Quests

„Na.“

Podal jí klíč od skříňky se zbraní.

„Policejní odznak a přístupovou kartu tam máš taky, že jo?“

Přikývla.

„Fajn, posbírej si věci a honem na střelnici. Musíš složit střeleckou zkoušku, než tě pustíme zpátky do služby. Když netrénuješ, vyjdeš rychle ze cviku…“

„To nebude problém, Ludde.“

„Hm, tím líp.“

„Ještě něco?“

Přikývl.

„Než půjdeš, Norménová, tak se tě na to zkrátka musím zeptat. Jak jsi sakra přesvědčila Stigssona, aby souhlasil s tvým návratem do služby?“

„Ale, řekněme, že s pomocí společného přítele.“

Usmála se a on se na ni dlouze zadíval.

„Hodláš to svému šéfovi nějak podrobněji přiblížit?“

Rebecca se zhluboka nadechla.

„Zatím ne, Ludde. Možná později…“

„Jasně…“

Dál se na ni zkoumavě díval.

„Doufám, že víš, co děláš, Becco,“ řekl pak tiše.

„Neboj se, Ludde, chtěl jsi mě zpátky, tak jsem tady. Prozatím se s tím spokoj,“ usmála se.

Terč se otočil, když jí zbývalo deset metrů, a i když to mozek vědomě zpracoval až zadlouho, zareagovala hned. Odhrnout sako medvědí tlapou, obě ruce na opaskové pouzdro.

Tasit zbraň, levou ruku na závěr. Zatlačit dopředu a nahoru, aby náboj vklouzl do komory. Podpírající rukou obemknout pažbu. Hledí, muška, terč.

Dvě rychlé rány.

Terč se odvrátil.

Pravým palcem povolila kohoutek. Dál postupovala vpřed. Otočil se k ní další terč, tentokrát daleko vpravo. Vystřelila a vůbec nemyslela na výsledek. Rychle povolila kohoutek a postupovala dál. Dva terče se otočily současně a do prvního vypálila díru, ještě než dokončil pohyb.

Pak jí zbraň cvakla naprázdno.

Praštila levou rukou do dna zásobníku, natáhla závěr a stávkující náboj vypadl na zem. Tři rychlé výstřely.

Terče se odvrátily.

„Konec, zastavit palbu, patrony ven!“ křikl instruktor.

„Patrony ven!“ zamumlala.

Vyndala zásobník, otevřela závěr a vysypala náboj, který ležel připravený v komoře. Pak zavřela závěr, zastrčila zbraň do pouzdra a sundala si chrániče na uši. Všechny terče hlasitě zasyčely a otočily se k ní, ale Rebecca se na své výsledky ani nepodívala. Instruktor prošel kolem ní, prohlédl si terče a pak se vrátil. Rebecca slyšela, jak hvízdl.

„Týjo, Norménová, to bylo fakt dobrý! Co tomu říkáš?“

„Jo,“ odpověděla.

„Já jsem ti teda neměřil čas, ale kdyby jo, asi bys trhla zdejší rekord. Hned zavolám Luddemu a oznámím mu, že střeleckou zkouškou jsi… prošla. Označkuj si to sama, prosím tě…“

Podal jí roli černých lepicích papírků.

„Jasně.“

Instruktor se k ní otočil zády a zmizel ve dveřích.

Rebecca utrhla čtyři lepicí papírky, menší než poštovní známka, a odložila roli.

Po cestě k terčům sebrala ze země zelený slepý náboj, který jí instruktor propašoval do zásobníku, aby došlo k přerušení palby.

Všechny výstřely zasáhly smrtelnou zónu. Tři dvojice dírek se nacházely tak blízko sebe, že splývaly, a zbývající dvě dírky dělil jen milimetrový proužek kartonu.

*

„Fajn, takže se ozveš. Předem děkuju za pomoc…“

Ukončil hovor, otevřel kryt telefonu a vydloubl simkartu.

Jakmile ji přelomil vejpůl, vyšel zpoza rohu Hasselqvist.

„Jé, nazdar, HP. Hele, chtěl jsem ti jenom něco vysvětlit…“

„V pohodě.“

Otočil se k Hasselqvisťákovi zády a zahodil polovinu simkarty do nejbližších kopřiv.

„To v tom autě…“

„Myslíš tu GPSku.“

Druhou polovinou mrštil přímo mezi smrčky.

„Jo, přesně… Chápej, já jsem ji zrovna našel, když ses tam objevil. Vykládal jsem věci z auta a jedna taška se zachytila pod sedadlem. A když jsem s ní trhnul, vykutálela se ta GPSka. A v tu chvíli jsi otevřel dveře…“

„Aha…“

„Je tvoje?“

„C-cože?“ HP se otočil.

„Je ta GPSka tvoje…?“

„Jo, já ti rozumím, Kente. Ne, není…“

„Fajn, jenom mě to zajímalo. Seděl jsi vzadu, tak jsem si říkal…“

HP zavrtěl hlavou.

„Nene, moje není. Nepatří třeba k tý dodávce?“

„To si nemyslím…“

„V tom případě navrhuju, aby ses jí okamžitě zbavil.“

„Jasně, ale ještě se zeptám Jeffa, kdyby náhodou byla jeho. Měl tu dodávku pár dní u sebe, když mapoval terén…“

„Jo, to udělej.“

„Tak zatím…“

Hasselqvisťák se odšoural pryč, HP ještě chvilku počkal a pak vytáhl z kapsy kalhot novou simkartu. Zacvakl ji do telefonu, který dostal od Mangeho, zapnul ho a zadal PIN.

Téměř okamžitě přišla esemeska.

Hotovo!

Skryté číslo, ale HP věděl, kdo to poslal.

Ten Rehyman je rychlej jako blesk.

Mlčky se převlékli. Černé neoprenové kombinézy, gumáky a nakonec neoprenové kukly, ve kterých bylo tak nesnesitelné vedro, že si ji HP hned strhl. Taková kolosální kravina!

„Všechno je na místě,“ ozval se Mange zpoza kufru pola.

„Já to radši ještě zkontroluju,“ odpověděl Jeff.

„Ale čas…“

„To stíháme,“ přerušil ho Jeff. „Na kontrolu výstroje je čas vždycky…“

Mange to zjevně vzdal, protože když HP obešel auto, byl už kufr otevřený.

„Potápěčský vybavení, gumovej člun, autogeny, výbušniny…“ počítal Jeff a dotýkal se rukou jednoho černého pytle po druhém.

Při slově výbušniny sebou HP trhl, najednou se mu mihl před očima flashback z dálnice E4, kde před dvěma lety připojil telefon k podobnému pytli. K pytli tak nacpanému výbušninou, že vyhodila do vzduchu celý dům.

Skoro dva roky si myslel, že rozprášil mozek Hry till Kingdom come. Ale podle Mangeho to byla jenom šikovná iluze, kterou mu nasadil do hlavy Pořadatel. Opravdová Hvězda smrti se nenacházela ve staré kancelářské budově v Kistě. Nachází se hluboko v podzemním bunkru dvě hodiny cesty odtud.

Ale jestli všechno, co zatím zažil, s výjimkou posledních pár dnů, byla jenom rafinovaná mind game, jaká je záruka, že to, co zažívá teď, je skutečné?

S tímhle problémem se potýkal už několik dní.

I když se rozhodl Mangemu věřit, záruku neměl. Zdálo se, že Mange mluví pravdu a že svému příběhu skutečně věří. Ale co když ten příběh není jeho?

Co když někdo hraje s Mangem mind game úplně stejně, jako si hráli s ním? Co když to, co se chystají provést, je jenom další část ještě rafinovanějšího plánu?

To je ten problém s konspiracemi. Jakmile jednou připustíte jejich existenci, nedá se určit, kde vlastně končí.

Just because you’re paranoid doesn’t mean they aren’t after you…

„Ticho!“ řekl zničehonic Jeff a vystrčil hlavu zpoza kufru. „Slyšeli jste to?“

Nikdo nic neříkal.

„Co jako, Jeffe?“ kvákl po chvíli Hasselqvist.

„Tohle!“

Z východního směru se blížil tlumený pulzující zvuk.

HP okamžitě poznal, co to je. Rozběhl se k velkým posuvným vratům, popadl je a začal je zavírat.

„Co děláááš…“ vyjekl Jeff.

HP si ho nevšímal.

Zvuk stále sílil a drtil ušní bubínky jako sbíječka.

Vrata už byla skoro zavřená, zbýval poslední metr a HP se pověsil na kliku celou vahou. Ale vrata zpomalila, vykřivila se, hlasitě zavrzala a zasekla se.

Náhle se pulzující zvuk rozlehl mezi budovami, zesílil tak, že cítili vibrace až v prsou, a teprve teď to pochopili i ostatní.

Helikoptéra. Letěla pekelně nízko a každou chvíli už se musela objevit nad korunami stromů. HP se znovu pokusil zavřít. Ale nahoře vyskočilo kolečko z kolejnice a vrata držela jako přibitá. Stoupl si obkročmo kolem vrat, skrčil kolena a pověsil se na kliku celou svou vahou. Najednou vrata úplně bez varování povolila a rozjela se mu přímo na hruď. HP uskočil stranou. Chybělo jen pár decimetrů, a měl by slisovanou hlavu.

„Sorry!“ zavolal Jeff, který pořád ještě tlačil na vrata z druhé strany.

Vtom zahřměla helikoptéra nad dvorem a z pulzování listů vrtule HP málem zalehly uši.

HP i Jeff se instinktivně přikrčili a skrz rozbitou střechu stodoly se rozhlíželi po helikoptéře.

Zdálo se, že se vznáší jen pár metrů nad stodolou.

HP se rychle ohlédl po ostatních. Jeff se plně soustředil na helikoptéru, Nora taky. Zato Hasselqvisťák rychle vklouzl do dodávky.

„Musíme zmizet, okamžitě!“ křikl a vyšplhal na sedadlo řidiče.

„A-ale nejsme nachystaní…“ zavolala Nora.

Helikoptéra pořád visela nad nimi a ve vzdušných vírech z vrtule se začínaly třepotat střešní tašky. Nejdřív pomalu, ale pak čím dál rychleji.

Ze střechy létaly cihlové třísky a pršely do stodoly.

„Kent má pravdu!“ zařval Jeff. „Ještě pár minut, a celá střecha se na nás zřítí…“

Na střechu dodávky křachl velký kus cihly.

„Já otevřu vrata a vy hnedka pofrčíte… Hlavně jeďte a nečekejte na mě,“ zakřičel Jeff do ucha HP.

HP přikývl a v podřepu zamířil k dodávce.

Úlomek střešní tašky ho zasáhl do hlavy, HP instinktivně zvedl ruku, aby se chránil. Ozvala se mohutná rána, pak ještě jedna. Pilot helikoptéry nejspíš narážel ližinou do střechy.

„Dělej, Noro!“ křikl, když se dostal ke dveřím dodávky.

Ale ta váhala.

Jeff na ni zařval něco, co HP neslyšel. Mávl rukou směrem k dodávce. Další rána, tentokrát ještě silnější. Těsně před dodávkou se zřítila na zem velká taška a na všechny strany se z ní rozlétly střepiny.

Hasselqvisťák nastartoval motor.

„Musíme zmizet, pohněte!“ křikl znovu.

Nora se podívala na něj, pak zase na Jeffa. Ale ten se k ní otočil zády a opíral se do vrat. Ze střechy sletělo asi deset tašek a dodávku zasypala sprška střepin. HP si zakryl rukama oči. Když se zase podíval, ležela Nora na zemi.

Do prdele!

Vyskočil z auta, ale než k ní doběhl, už byla na nohou.

„Do auta, HP, dělej!“

Strkala ho před sebou. Zase rána a pak prasknutí. Sesypalo se pár dalších tašek a nejspíš s sebou strhly kus střechy. Nora byla bledá jako stěna, z mokré skvrny na temeni se jí přes čelo valila krev. HP ji vecpal na sedadlo.

„Jeffe,“ zasténala.

„Na svýho kluka se vyser, musíme pryč…“ sykl HP.

Předním sklem viděl, jak se vrata pomalu rozevírají.

Hasselqvisťák vytúroval motor.

„Brácho…“ zasténala Nora.

„Co?“

„Je to můj starší brácha, ty blbe!“

Jeff už těžká vrata otevřel skoro úplně. Zádové a krční svaly se mu boulily pod tričkem a hrozily, že ho protrhnou.

Dodávka se rozjela.

Její brácha…

HP se chytil krční opěrky nejbližšího sedadla a vyklonil se ze dveří.

„JEFFÉÉÉ!“ zařval.

Hora svalů se otočila a pohlédla mu do očí. Zadní pneumatiky dodávky se protáčely ve vrstvě hlíny na betonové podlaze a hledaly pevný povrch…

HP se nahnul, jak jen to šlo, a natáhl ruku. Jeff se k němu rozběhl.

Hroutila se už celá střecha, jedna řada tašek po druhé se sypala na zem a do plechů auta bušily spršky třísek ostrých jako břitva. HP ani nezaregistroval, že mu jen kousíček od špičky nosu prolétl střep velikosti dlaně. Natáhl se ještě o pár centimetrů.

Jeff se vrhl vpřed…

Vtom pneumatiky zabraly a auto vystřelilo ze stodoly jako šíp. Hned nato se celá střecha zřítila.

*

Když se vrátila domů, čekalo před jejím vchodem tmavé auto. Řidič otevřel dveře, jakmile se přiblížila, a vystoupil. Ale nebyl to ten stejný jako posledně, tenhle byl mnohem mladší a chvíli trvalo, než si ho Rebecca zařadila.

„Zdravím, Rebecco, jmenuji se Edler, jsem pobočník plukovníka Pellase…“

Podal jí ruku.

„Potkali jsme se velice zběžně v bytě na Maria Trappgränd…“

„Těší mě,“ zamumlala Rebecca a ruku mu stiskla.

Edler otevřel zadní dveře.

„Dobrý večer, milá Rebecco,“ řekl Tage Sammer. „Promiň, že přicházíme takto neohlášeni, ale mám dobré zprávy…“

Rebecca váhavě zašilhala na Edlera.

Sammer jí přečetl myšlenky.

„Můžeme hovořit bez obav, před Edlerem nechovám žádná tajemství…“

„Dobře… Možná bychom mohli jít pro změnu ke mně,“ dodala po chvilce rozmýšlení. „Je to tam trošku pohodlnější než v autě…“

„Děkuji za pozvání,“ usmál se Sammer. „Někdy jindy přijdu velice rád, ale dnes dám přednost autu. V bytě člověk nikdy neví, kdo ho poslouchá…“

Poklepal na sedadlo vedle sebe a Rebecca neměla jinou možnost než se posadit.

Edler naskočil za volant, nastartoval a pomalu se rozjel do R?lambsvägen.

„Našli jste Henkeho?“ zeptala se, než Sammer stačil otevřít ústa.

„Ještě ne, ale domníváme se, že víme, kde se on i Sandström nacházejí. V nejbližší době očekáváme zatčení.“

„Fajn, dobře. Teda, dobře asi není správné slovo…“

„Vím, jak to myslíš, Rebecco. Bude to tak nejlepší i pro Henrika a jsme ti nesmírně vděční, že nám pomáháš. Musíme se k němu dostat, než provede nějakou nenapravitelnou hloupost. Jak jistě chápeš, nejde jen o ten revolver…“

Vrhl rychlý pohled na Edlerova záda.

„Máme informace o bombě…“

„Cože? Ale to musíte odvolat svatbu…“

„Ne, ne, to nepřipadá v úvahu. Dvůr je v tomto bodě neoblomný.“

„Ale co to riziko?“

Zhluboka se nadechl a pokrčil rameny.

„Riziko bylo posouzeno jako přijatelné vzhledem k okolnostem.“

„To jako vážně? Vždyť je to bomba…“

„Jsou to zatím jen neověřené údaje. Známe příliš málo podrobností na to, abychom se odvážili navrhnout tak razantní opatření, jako je odvolání svatby. K vyhrožování bombou dochází často a můj zaměstnavatel…“

Povzdechl si.

„Ve hře je mnoho, Rebecco, mnohem více, než si dovedeš představit. Popularita královského dvora se za posledních patnáct let snížila na polovinu, parlament je plný republikánů, kteří vyčkávají na příležitost, a budou-li čísla padat stejným tempem i nadále…“

Odmlčel se a pokrčil rameny.

„Faktory tohoto typu se do analýzy rizika samozřejmě nezahrnují, nicméně víš stejně dobře jako já, jak to chodí. Všechny velké organizace jsou stejné. Mezi těmi, kdo rozhodují, se vždy najde někdo, kdo se bojí, že přijde o práci, a tak se zdráhá učinit nepříjemné, ač někdy nutné rozhodnutí.“

Rozhodil rukama.

„Máloco zvýší popularitu královské rodiny tolik jako svatba, jak můj zaměstnavatel zjistil před několika lety. Bohužel však tento nárůst prakticky úplně vymazaly všechny ty pomluvy, byť byly sebesmyšlenější.“

„A co křtiny? Ty přece nebyly zase tak dávno?“

Sammer potřásl hlavou.

„Křtiny jsou příliš tiché a nemají takový lesk. V dnešní době existují bohužel jen dvě situace, kdy se lidé semknou kolem královské rodiny – svatba a celostátní krize. Proto je zapotřebí zcela extrémních okolností, aby se někdo odvážil oslavy omezit, tím méně je zrušit. A pokud jde o případnou bombu, známe zatím příliš málo podrobností.“

„Tak co teda víte, smíš mi to říct?“

„Vlastně nesmím, Rebecco…“ Na okamžik zaváhal, vyměnil si přes zpětné zrcátko rychlý pohled s Edlerem a pokračoval.

„Před pouhými několika hodinami jsme dostali tip na byt. Provedli jsme domovní prohlídku a našli určité indicie svědčící o tom, že tam mohla být vyrobena bomba…“

„A jak to souvisí s Henkem?“

Sammer se zhluboka nadechl.

„Ten byt leží na Maria Trappgränd a sousedí s Henrikovým…“

Srdce jí v hrudi bušilo čím dál silněji, ale ze všech sil se to snažila skrýt.

„Počkej, tak vy si myslíte, že Henke…? Ne, ne, na to můžete zapomenout. Ten nesešroubuje ani poličku z Ikey, a bomba…“

„Plně s tebou souhlasím, milá Rebecco.“

Opatrně ji poplácal po koleni.

„Ani my si nemyslíme, že Henrik vyrobil tu bombu sám. Zato však nemůže být náhoda, že konstruktér bomby si pro svou činnost vybral sousední byt. Navíc jsme tam našli pár Henrikových otisků…“

Rebecca nesouhlasně zavrtěla hlavou.

„Jak jsem už říkal, Henrik se pohybuje v nebezpečné společnosti. Velmi nebezpečné společnosti. Lidé v jeho okolí umějí mistrně manipulovat s druhými, nedělají to zdaleka poprvé. A Henrik je bohužel, jak sama víš…“

„Snadno ovlivnitelný…“

„Přesně tak.“

Auto zastavilo na červené u kruhového objezdu na Lindhagensplanu a na okamžik se rozhostilo ticho.

Jen pár set metrů odsud se s Krusem vybourala v autě, když jí Henke z dálničního nadjezdu hodil na čelní sklo kámen. Tehdy sice Henke nevěděl, že v tom autě sedí ona, ale stejně. Někdo ho zmanipuloval, aby ten kámen hodil, přiměl ho, aby zcela ignoroval zjevný závěr, že následkem jeho jednání někdo přijde k úrazu. Může se to stát znovu?

Za správných podmínek – určitě.

„Tak co chceš, abych dělala, strýčku Tage?“ zeptala se, když se auto přiblížilo k dálničnímu nadjezdu.

Odpověděl posmutněle: „Ve hře je život mnoha lidí, Rebecco. Jestliže se nám dnes v noci nepodaří Henrika dopadnout, musíme být všichni připraveni učinit cokoli, abychom ho zastavili. Cokoli, rozumíš mi?“

Na pár vteřin se odmlčel.

„Ale samozřejmě můžeš úkol odřeknout. Nikdo ti to nebude vyčítat. Můžu si promluvit s Eskilem Stigssonem…“

Projeli pod nadjezdem a Rebecca mimoděk vzhlédla k zábradlí. Na okamžik se jí zazdálo, že tam někdo stojí. Postava v černém s kapucí.

„Ne!“ řekla trochu moc nahlas a všimla si, jak se na ni Edler přes zpětné zrcátko podíval.

„Ne, díky, strýčku Tage, to není potřeba,“ dodala co nejvyrovnanějším hlasem. „Přesně jak říkáš, ve hře je mnoho. Už takhle jsem ti vděčná za všechno, co jsi udělal…“

„To nestojí za řeč. Potřebujeme správné lidi na správných místech. Lidi, kterým se dá věřit. Na tom se já, Stigsson i můj zaměstnavatel shodneme.“

Znovu ji poplácal po koleni.

„Jako bys svému otci z oka vypadla, Rebecco, říkal jsem ti to už? Jsi svědomitá, loajální a spolehlivá, bez ohledu na okolnosti. Takové vlastnosti se v dnešní egoistické společnosti bohužel hledají stále hůře…“

Rebecca se snažila nečervenat.

Když v šeru přimhouřila oči, strýček Tage jí nápadně připomínal tátu. To držení těla, poněkud staromódní mluva, dokonce voněl téměř stejně.

Po doutnících, kolínské a ještě po něčem.

Po něčem, z čeho se jí smutkem svíral žaludek.

*

Ležel přimáčknutý k podlaze, na něm ležel Jeff a nehýbal se. Dodávka na štěrkové cestě drncala a nadskakovala, takže se mu kloub sedadla zarýval do nohy. Kupodivu neslyšel žádné zvuky z okolí, jen hlasitý hvizd v uších, který mu kroužil hlavou. Opřel se o podlahu a pokusil se vyprostit.

Vtom sebou Jeff trhl a jeho těžké tělo se odvalilo.

Zároveň se HP vrátil sluch.

„Cotokurvabylo?“ kvákl.

„Stodola!“ zakřičela Nora.

„C-co?“ Pokoušel se vstát z podlahy.

„Stodola vybouchla,“ řvala Nora, přitisknutá k bočnímu okénku. „Zřítila se střecha a pak to prásklo… Nebe je plný kouře, helikoptéru už není vidět. Nechápu, co se stalo!“

„Výbušnina…“ zasípal Jeff. „Výbušnina i s rozbuškama ležela v polu vedle autogenů. Kufr byl otevřenej. Navíc v těch bílejch pytlích v rohu bylo umělý hnojivo…“

HP se s námahou vyškrábal na sedadlo vedle Jeffa. Obr měl zavřené oči, ale HP zřetelně viděl, jak se pod jeho promáčeným tričkem zvedá a klesá mohutný hrudník.

Auto přelétlo přes vrchol stoupání a HP skončil zase na podlaze.

Něco zadunělo, následovala prudká zatáčka doleva a najednou začalo auto znít jinak.

„Pěkně, Kente!“ zavolala Nora na přední sedadlo a Hasselqvist něco zamumlal.

„Už jsme na hlavní silnici,“ řekla a pomohla HP vstát.

„Jak ti je…?“ Ukázal bradou na její zkrvavený obličej.

Nora si sáhla na hlavu a ruka jí okamžitě zrudla.

„Shit!“ řekla. „Ani jsem si toho nevšimla, to asi ten adrenalin. Mám vpředu lékárničku…“

Procpala se kolem něj a vklouzla na přední sedadlo.

HP se k ní naklonil, aby se zeptal, jestli nepotřebuje pomoct, ale něčí ruka ho stáhla zpátky.

Jeff otevřel oči.

„Díky,“ řekl krátce.

„To nic,“ zamumlal HP.

Jeff přikývl a zase zavřel oči.

„Kousek odsud je pumpa, zajeď tam!“ řekla Nora Hasselqvisťákovi.

HP se nahnul k bočnímu okénku. Nad lesem se tyčil zřetelný sloup kouře, ale po helikoptéře nebylo ani památky.

„Zezadu mají servisní garáž, tam se uklidíme, dokud nebude tma,“ pokračovala Nora.

Hasselqvisťák obkroužil budovu a vjel do servisní garáže – krabice z vlnitého plechu, kde podél zdi stála řada vysavačů a mycích kbelíků. Nějaký důchodce tu drhnul čelní sklo starého saaba, jinak tu bylo prázdno. Hasselqvist vypnul motor a chvíli všichni jen tiše seděli.

Nora sklopila stínítko se zrcátkem a prohlédla si zranění na hlavě.

„Jauvajsdopr…“ zamručela a pinzetou si vytáhla z rány ostrou střepinu velikosti korunové mince. „Mohl bys tady trošku zatlačit, HP?“

„Jasně.“

Sklonil se nad její hlavu.

„Vezmi si vatu a přitlač ji, klidně silou.“

Udělal, co mu řekla, a snažil se přitom, aby mu adrenalin přestal třást rukama.

„Je to v háji,“ fňukl zničehonic Hasselqvisťák. „Vědí, kde jsme a jaký máme auto. Nemáme šanci…“

Na pár vteřin se rozhostilo ticho.

„Snad si nemyslíte, že ta zatracená helikoptéra se tam objevila náhodou?“ Hasselqvist mluvil čím dál pevnějším hlasem. „Když hned vyrazíme, jsme do půlnoci zpátky ve Stockholmu. Pak můžeme vymyslet novej plán, hledat jinej způsob, jak…“

„Žádnej jinej způsob neexistuje, Kente,“ odsekla mu Nora. „A sám to víš moc dobře! Jestli se teď vzdáme, můžeme to rovnou zabalit definitivně. A v tom případě Hra vyhraje, to bys chtěl?“

Hasselqvisťák neodpovídal.

„Nemáme žádný věci, Noro, všechna výstroj nám vybouchla,“ zamumlal Jeff. „Bez ní nemáme šanci se do Pevnosti dostat…“

V dodávce se rozhostilo takové ticho, že by bylo slyšet spadnout špendlík.

„Ale máme,“ ozval se HP, ale všichni byli tak zahloubaní, že ho neslyšeli. „Chtěli jste po mně, abych vypracoval backup plán, remember?“

Podíval se na Noru a konečně se dočkal reakce.

„Já vím, jak se tam dostanete, ale to byste museli dělat, co vám řeknu…“

V dálce se rozhoukaly sirény a blížily se. Zdálo se, že je jich víc.

„Musíme zdrhnout,“ zakňučel Hasselqvisťák.

„Počkej,“ řekl HP. „Fízlové vždycky houkačky vypínají, když se blíží k cíli… Aby grázly nevyplašili…“ dodal, když evidentně nikdo nepochopil, jak to myslí. „Takže dokud houkají, tak tam ještě nejsou, chápete?“

Sirény už se ozývaly blízko, byly nejméně tři.

Nora zašilhala na HP.

Hasselqvisťák položil ruku na klíč v zapalování.

HP ho chytil za rameno.

„Hoď se do klidu, Kente. Garantuju ti, že jsou to hasiči,“ zašeptal.

Sirény už byly tak blízko, že houkání rozdrnčelo plechovou garáž a dědoušek zvedl oči od čelního skla plného rozmáznutých mušek. Pak začalo postupně slábnout. Půl minuty nato úplně utichlo.

„Už můžeš vyrazit, Kente,“ řekl HP a poklepal Hasselqvisťákovi na rameno.

„Jeď na sever…“

Opřel se do sedadla a pokusil se utřídit si myšlenky.

„Hele, na něco jsme zapomněli…“ dodal, když vyjeli na hlavní silnici.

„Neviděli jste někdo, jestli se odtamtud dostal Mange?“

26 | Game Change

V nové dodávce voněl Wunderbaum. Jasmín, nebo možná aroma nového auta…

Šlohnout ho z patrové garáže mu trvalo přes deset minut, což znamenalo, že ztrácí formu. Pro jistotu ještě urval obě espézetky z jiného auta, kdyby majitel dodávky náhodou ohlásil krádež rychle.

Asi na hodinu se zastavili v odlehlé průmyslové zóně, aby se převlékli a připravili nový vůz. Z hokejové tašky vybalil bílé overaly, plynové masky a dvě velké samolepky na auto. Dále přichystal dva totožné batohy z tvrdého plastu se čtyřbodovým zapínáním na prsou, ve kterém vypadali jako kosmonauti – jeden pro sebe a jeden pro Jeffa. To vše díky Fensterově obchůdku.

Teď čekali na lesní cestě téměř přímo naproti vjezdu do Pevnosti. Asi sto metrů daleko viděli v lesním šeru lampy u ocelových vrat.

Všechno připraveno.

Nezbývá než vyrazit.

„Oukej, jdeme na to. Držte palce, aby to zabralo.“

Všichni tři přikývli, Nora a její brácha odhodlaně, Hasselqvisťák trochu nejistěji.

„Všichni mají všechny věci? Nasazený jmenovky?“

Zase přikývli.

„Co hlava, Noro?“

„V pohodě, lepidlo ránu drží pohromadě.“

„Dobře!“

HP se zhluboka nadechl.

„Fajn, tak do toho…“

Hasselqvist chvilku váhal, ale pak nastartoval dodávku a zařadil rychlost.

„Škoda Mangeho,“ řekla Nora, když se rozjeli. „Byl to celkem dobrej chlap.“

„To jo,“ zamručel HP.

„Jsi si fakt jistej, že to nepřežil?“ ozval se Hasselqvisťák.

„Neměl šanci. Když to bouchlo, byl zablokovanej za náma…“ řekla Nora.

HP polkl knedlík v krku.

„Navíc jsme mu přece asi dvacetkrát volali, a nebere to.“

Vjeli na nově položenou asfaltku a pomalu se blížili k robustním vratům, která byla na obou stranách upevněná k litým betonovým sloupům. A jako by to nestačilo, do asfaltu byl po celé šířce vozovky zapuštěn zubatý ocelový pás. Na vrcholcích sloupů trůnily dvě řady reflektorů a pod nimi byly zřetelně vidět kamery v hliníkových schránkách. Dobývat tahle vrata něčím slabším než tankem by bylo naprosto marné.

Na průčelí betonové budky, která asi představovala vrátnici, visela velká žlutá výstražná cedule. Částečně byla zakrytá černým igelitem, ale ten byl potrhaný větrem, takže se text dal snadno přečíst. STOP Střežený objekt

Zákaz

vstupu bez povolení,

fotografování, zpodobňování, popisování

či měření objektu bez povolení

Hasselqvisťák zastavil přesně na nakreslené stop čáře dva metry před zubatým pásem.

HP otevřel dveře, vyskočil a zamířil k prosklenému okénku vrátnice.

Přes dvě vrstvy neprůstřelného skla se na něj zamračila zachmuřená žena v uniformě. HP si opatrně upravil fejkové brýle a obdařil ji svým nejmilejším úsměvem.

„Vrátnice, jak vám mohu pomoci?“

Hlas měla překvapivě melodický a HP se jím málem nechal rozhodit. Shit, ta by měla dělat v rádiu, a ne trčet tady.

„Ééé… E-Erik, Erik Andersson…“ vykoktal.

Kurvadrát, z toho hebkého rádiového hlasu málem zapomněl svoje krycí jméno.

„Z Instalatérství Andersson,“ dodal rychle. „Prej máte problém s ucpanýma filtrama. Říkali, že to spěchá…“

„Jste ohlášení?“

„To doufám…“ přikývl HP, přihodil k tomu další úsměv, pokud možno nevinný, a snažil se nepokukovat po kameře přimontované ke zdi nalevo od vrátné.

„Okamžik.“

Otočila se doleva a naťukala něco do klávesnice.

„Máte nějaký doklad, Eriku?“

HP přikývl, vyndal z plastového držáku nad náprsní kapsou overalu falešnou občanku, položil ji do plechové misky a ta zajela pod sklo.

Pak to zabzučelo a miska přijela zase zpátky.

Z reproduktorů se ozývalo bušení do klávesnice.

HP se ohlédl přes rameno.

Dodávka vypadala naprosto oukej, dokonce líp, než čekal.

Ty samolepky s nápisem Instalatérství Andersson by sice mohly být přilepené míň nakřivo, ale na to už sere pes…

Neměli čas se s tím piplat, a navíc to při otevřených dveřích skoro nebylo vidět.

Ve dveřích seděl Jeff, za ním bylo vidět Noru.

Motor pořád běžel.

Pořád bušení do klávesnice.

Takužhejbnikostrou, Rainmane. Show us your magic!

„Mohl byste se prosím podívat do kamery, Eriku?“

„Samozřejmě.“

Upravil si brýle a pokusil se tvářit uvolněně. Podle odrazu v neprůstřelném skle se mu to dařilo jen taktak…

Co když mají takový ten program, co rozpoznává obličeje?

Kruci, to ho vůbec nenapadlo!

Fejkové brýle v pohodě stačily, když se nechtěl podobat fotce v novinách, ale no way, že by tyhle okuláry oblafly software…

Zase se ohlédl přes rameno a pak se podíval do kamery. Na zátylku mu vyrazila krůpěj potu a stekla mezi lopatky. A ještě jedna. Za pár vteřin se sestřenice těchhle kapek objeví i na čele…

Vrátná zvedla oči.

„Tak, Eriku…“

HP se zase usmál, tentokrát nervózně a připosraně, což věděl, aniž by se na sebe musel dívat do skla.

„Tady máte jmenovky. Podle e-mailu vás má být celkem pět. Mají vás na starost chlapi z provozního oddělení, vpustí vás dovnitř i ven, a ne abyste se dobývali do nějakých dveří, jasné?“

„Naprosto,“ přikývl HP.

„Dobře, jeďte dál z kopce a pak po šipkách Provozní oddělení. Musíte se držet vpravo, ale to poznáte. Nezapomeňte vrátit jmenovky, až odsud pojedete…“

„D-dobře, díky!“

Okénko se zavřelo, HP popadl občanku a pět jmenovek s nápisem Návštěva, otočil se a zamířil k dodávce.

Něco hlasitě cvaklo a HP nadskočil, ale to se jen sklopil pás na silnici.

Jakmile nasedl do auta, začala se vrata rozevírat.

Hasselqvist zařadil rychlost, pomalu přejeli přes vrcholek a zamířili z kopce. Silnice se strmě zařezávala do skály a brzy jim okraj lesa zmizel z dohledu.

„Týjo, ono se to povedlo…“ ozval se Hasselqvist o něco radostněji.

„To víš, Kente, můj kámoš Rain… teda Rehyman je na tyhle bezpečnostní procedury kanón. Našel slabinu jejich systému za necelejch deset minut. Normální nešifrovanej mail mezi Pevností a vrátnicí. Rehyman si z něj vzal adresy a založil naklonovanej účet, co se tvářil jako Pevnost…“

„A šup! Jsme ohlášení. Jo, to nám došlo i bez tebe. Ale ještě to nemáme v kapse. To nejtěžší máme pořád před sebou.“

HP otevřel pusu, aby Hartusqvista utnul, ale v poslední chvíli si to rozmyslel. V ruce ještě držel opuštěnou návštěvnickou jmenovku pro Mangeho. Chvíli na ni zíral a pak ji pomalu zasunul do náprsní kapsy.

„Tamhle je šipka.“

Nora ukázala doprava.

„Shit, to je teda místo…“

Ocitli se na velkém vyštěrkovaném prostranství na dně prolákliny. Před nimi stála patrová budova a cosi, co byla nejspíš garáž. Za těmito stavbami se tyčila nejméně třicetimetrová skalní stěna.

„Je odsud jenom jedna cesta…“ zamumlal Hasselqvisťák a mrkl do zpětného zrcátka.

Zaparkovali na pravé straně budovy vedle nákladových vrat se správnou cedulí.

V protější budově bylo jedno garážové stání pootevřené a HP uvnitř zahlédl jakýsi černý minibus. Srdce mu bušilo čím dál silněji.

Někde zaštěkal pes a ozvěna štěkotu se dlouho odrážela mezi stěnami prolákliny, než se vytratila do šeré letní noci.

Tak se sakra uklidni, HP, a drž se plánu…

Zhluboka se nadechl, strčil ruku do kapsy a přejel prstem po rukojeti paralyzéru.

„Pověste si masky kolem krku. Všechno musí vypadat autenticky,“ řekla Nora. „Jeffe, máš to?“

„Jasně, mám to,“ zamumlal její bratr.

„Fajn, tak jdeme na to. Teďka budu mluvit já…“

Kývla na HP. Pak otevřela dveře.

*

„Takže, jak všichni víte, zítra nás čeká velký den. Bohové počasí jsou snoubencům nakloněni, pršet nemá, takže se držíme plánu A: otevřený kočár, ne krytý vůz, jak jsme avizovali. PR oddělení dvora chce, aby mladý pár měl blízko k občanům a neseděl ve skleněné kleci…“

Runeberg pokrčil rameny.

„Na druhou stranu stráví ve skleněné kleci prakticky celý zbytek života, tak jim ten poslední doušek volnosti přejme…“

Zmáčkl tlačítko na dálkovém ovládání a přepnul obrázek.

„Zahrajeme si na maratonce, stejně jako na minulé svatbě. Šest lidí, na každé straně vozu tři. Budou dva týmy, každý urazí polovinu trasy.“

Ukázal na fotku šesti bodyguardů v oblecích, jak klušou po stranách královského kočáru.

„Čím jsem starší, tím jsem hezčí, jak vidíte.“

Zaměřil laserové ukazovátko na snadno poznatelnou postavu napravo. V místnosti zašuměl smích. Runeberg asi na fotce zrovna mluvil do vysílačky, protože se divně šklebil.

„Za druhý oddíl jízdy zařadíme tři doprovodné vozy. Dva jako zálohu pro případ evakuace a jeden minibus pro běžce, stejně jako minule. Jsou nějaké dotazy?“

Nikdo z třiceti bodyguardů v místnosti nic neřekl.

„Dobře, teď krátce předám slovo bezpečnostnímu šéfovi dvora. Rád by vám něco řekl a doporučuju vám, abyste ho pozorně poslouchali.“

Runeberg pokynul Tagemu Sammerovi, který seděl na židli kousek stranou. Rebecca si ho všimla, už když vešla do zasedačky, ale stejně se jí srdce rozbušilo rychleji, když vstal a zapnul si sako.

*

Muž za pultíkem zalistoval v papírech.

„Výměna filtru,“ řekl do vysílačky, „víš o tom něco, přepínám?“

Vysílačka zapraskala.

„Ne,“ odpověděl hlas.

„Díval ses do denního rozpisu, přepínám?“

„Jo, nic tu není. Ani žádný alarm v systému, přepínám.“

Pár vteřin bylo ticho.

Muž pokrčil rameny a zazubil se na Noru.

„Promiňte, ale nemůžu vás tam pustit bez zajištění posvěcení šéfa…“

„Jasně,“ řekla Nora. „My se klidně otočíme a pojedeme domů, ale když ten chlápek volal, vypadalo to, že to spěchá…“

Naoko se podívala na hodinky.

„A už teď máme zpoždění. Jestli se vám to přehřeje…“

Muž se znovu zazubil.

HP ho nemohl vystát od chvíle, kdy do tohohle kanclíku vešli: vytrénovaný, mastné vlasy sčesané dozadu, podlézavý úsměv, vystouplé lícní kosti.

Opatrně přistoupil blíž a nakoukl za pultík.

Tmavomodrý pletený svetr, barevně ladící kapsáče a černé naleštěné holínky. Na stole za ním ležela hromada žlutých ochranných přileb a nad policí s vysílačkami visely různé vesty v neonových barvách. Zkrátka všechno přesně tak, jak by si člověk představoval provozní oddělení.

Ale stejně tu něco nesedělo…

Zase zapraskala vysílačka: „Hele, poslyš, nemůžu se Jacobsonovi dovolat. Asi má moc práce s tím ostatním. Ale uděláme to takhle… Zatím je nechej, kde jsou, a jdi se mrknout do strojovny, přepínám.“

„Nemohl by někdo z nás s vámi?“ vpadla Nora, než muž stačil odpovědět. „Abychom aspoň mohli napsat, že jsme byli na místě a filtr si prohlédli, ať nemusím k šéfovi na kobereček. Víte, jak to chodí…“ Usmála se na něj a naklonila hlavu. Podle toho, jak blbě se zatlemil, její trik zabral.

„Hele, ptají se, jestli tam můžou někoho poslat se mnou kvůli pracovnímu výkazu. To by snad šlo, přepínám?“

„Jasně, udělejte to tak, přepínám!“

„Rozumím, končím!“

Muž odložil vysílačku a mrkl na Noru.

„Tak, my dva teď sjedeme dolů…“

„To zní hezky, ale bohužel na inspekce tohohle typu má pověření jenom tady Jonas…“ Nora položila ruku na Jeffovu paži.

„Aha…“ Muže to očividně zklamalo, ale HP si toho nevšímal. Dráždivý pocit, že něco je v nepořádku, v něm sílil.

Moc práce s tím ostatním…

„A nezapomeňte na mě. Jestli je to UV filtr, musíme ho zkontrolovat dva…“ řekl HP.

Nora na něj vrhla pohled a HP se jí díval do očí, dokud nepřikývla. Na okamžik se zamyslela.

„No jo vlastně,“ řekla. „Málem bych na to zapomněla. Na zvedání rámu musíme být dva.“

„To můžu klidně udělat já…“ namítl údržbář.

„To určitě jo, ale jestli se vám smekne ruka, může tam zařvat pár prstů. Vzpomínáte si, jak dopadl Kalle K.?“ Otočila se k ostatním.

„Myslíš Kalleho Tříprsťáka z ABB…?“ zareagoval bleskurychle Hasselqvist. „Jau jau, a ani se mu na to nevztahovala pojistka…“

Údržbáři okamžitě zmrzl úsměv na rtech.

„No dobře, tak vy půjdete taky,“ ukázal na HP. „Vy ostatní můžete počkat tady, tamhle je automat na kafe…“

Vstal a obešel pult k mohutným plechovým dveřím. Vytáhl přístupovou kartu, připevněnou k joju na opasku, přiložil ji ke čtečce a podržel jim dveře.

„Kupředu, pánové…“

Ve strážní budce mezi výtahy seděl nakrátko ostříhaný hlídač s pěstěnou zrzavou kozí bradkou. Když kolem něj procházeli, vrhl na ně pohled, ale pak se znovu zadíval na obrazovku, kterou měl před sebou.

„Beru s sebou dva návštěvníky do strojovny,“ řekl údržbář.

„Jasně.“ Hlídač ani neodlepil oči od obrazovky, zmáčkl tlačítko a dveře jednoho výtahu se otevřely.

Vešli do výtahu, údržbář zopakoval manévr s jojem u další čtečky a zmáčkl tlačítko. Dveře se zavřely a výtah se rozjel.

Nikdo nic neříkal. HP se opatrně rozhlížel. Za zrcadlem na stropě byla určitě schovaná kamera, ale víc ho zaujalo něco jiného. Na kontrolním panelu bylo pod vstupním podlažím vidět ještě šest pater. Teď jeli do minus jedničky, která byla opatřena cedulkou servisní místnost.

U tlačítka minus dva byla taky cedulka: kontrolní místnost. U nižších podlaží popisky úplně chyběly.

Výtah zabrzdil tak prudce, až se HP zhoupl žaludek. Koutkem oka zahlédl, že Jeff se hrabe v kapse overalu…

„Takže,“ řekl údržbář.

„Tady nevystupujeme,“ pronesl Jeff mechanicky.

„Co?“

Jeff vytáhl revolver a namířil mu na hlavu. HP tu zbraň okamžitě poznal, byla to ta, kterou si vzal ke Grandu. Tak nějak tušil, že zelený mozek jako Jeff by jen tak nezahodil plně funkční zbraň…

„Do kontrolní místnosti, dělej,“ nařídil mu Jeff.

Údržbář se nehýbal z místa.

Notakdoprdele…

HP se předklonil a pomalu odsunul Jeffovu ruku s revolverem dolů. Pak si přitáhl kartu z údržbářova joja a přiložil ji ke čtečce. Potom zmáčkl tlačítko minus dva.

„Hlavně se uklidni…“ Přečetl si jméno na údržbářově kartě.

„…Jochene, a všechno dobře dopadne.“

Údržbář se zatvářil, jako by chtěl něco říct, ale na poslední chvíli si to rozmyslel a sklapl ústa.

HP zašilhal do zrcadla na stropě výtahu.

Je otázka, za jak dlouho si ten hlídač nahoře všimne, že je něco špatně.

Ale jestli je jeho podezření správné, tak se teď pozornost hlídačů soustřeďuje úplně jiným směrem. Pomalu si sundal fejkové brýle a zastrčil je do kapsy. Konec maškarády, nebo aspoň skoro…

Výtah zastavil v minus dvojce a dveře se otevřely. Ve velké výtahové hale bylo prázdno, za gigantickými okny po stranách se táhly dlouhé osvětlené tunely s řadami serverových racků. Ale HP nejvíc zaujalo okno vedoucí do kontrolní místnosti. Bylo tu asi třicet pracovních stolů rozestavěných do tvaru, který připomínal polovinu amfiteátru, a v místě, kde by mělo stát jeviště, svítily veliké obrazovky. HP tam viděl záda nejméně osmi lidí.

Jeff před sebou strkal údržbáře Jochena.

„Dveře.“

Tentokrát muž neprotestoval. Protáhl kartu čtečkou u robustních ocelových dveří a ustoupil stranou.

HP otevřel dveře a pokynul ostatním dvěma, aby šli s ním. Ústa mu náhle vyschla na troud.

„Nikdo ani hnout!“ zařval Jeff a zvedl revolver do vzduchu.

Lights, camera, action!

27 | Prineville

„Dobré ráno vespolek. Jmenuji se plukovník André Pellas a bohužel vám musím sdělit několik znepokojivých informací. Zdá se, že existují dlouho připravované plány na narušení svatby. Máme podezření, že jsou do nich tak či onak zapojeny tyto osoby.“

Kývl na Runeberga a ten přepnul na nový obrázek.

Na promítacím plátně se objevila fotka a Rebecca se mimoděk kousla do rtu.

„Henrik Pettersson alias HP nebo 128. Petterssona již policie zná, mimo jiné kvůli těžkému ublížení na zdraví s následkem smrti. Je podezřelý z útoku v Kungsträdg?rden před dvěma lety, a kromě toho, jak možná víte, hledaný pro nezdařený atentát u hotelu Grand před několika týdny.“

Viděla, jak policisté okolo ní přikyvují, a snažila se ze všech sil působit nevzrušeně.

„Ten druhý nám není tak dobře známý.“

Runeberg přepnul obrázek.

„Magnus Sandström, v jistých kruzích také nazýván Farúk al-Hasan. Sandström je patrně mozkem autonomní skupiny, která si říká Hra. Je hyperinteligentní, zdatný manipulátor a musíme ho považovat za nesmírně nebezpečného. Právě teď po obou těchto pánech intenzivně pátráme a domníváme se, že se k nim přibližujeme. Proto máme reálné vyhlídky, že je dopadneme ještě před zítřejší svatbou, ale pro případ, že bychom z nějakého důvodu neuspěli, dostanete všichni jejich fotografie.“

Podíval se na Runeberga.

„Fotografie jsou ve složkách, které leží před vámi, spolu s mapami, schématem trasy a čísly všech kontaktů, včetně mobilního telefonu plukovníka Pellase,“ doplnil Runeberg.

„Děkuji, komisaři. Dovolte mi, abych vám na zítřek popřál hodně štěstí a dodal, že jak já osobně, tak i říšský maršálek a Jeho Výsost král jsme vám za vaši práci velice vděční. Doufejme, že nás čeká mírný a poklidný den…“

*

Oči jako talíře, pusy dokořán, bledé obličeje.

Jeff odstrčil údržbáře a rázně vstoupil na krátké schody, které vedly na dno místnosti. Revolverem pořád mířil do stropu.

„Kdo je tady šéf?“

„Já.“ Z kancelářské židle se zvedl urostlý muž v bílé košili s krátkým rukávem a pouzdrem na pero v náprsní kapse.

„Sedni si!“ Jeff na něj namířil revolver.

Muž chvíli váhal, ale pak poslechl.

Jeff došel po schodech až k jeho stolu. HP ho pomalu následoval a rozhlížel se. Tady žádné kamery nejsou, přesně jak si myslel…

Natáčet lidi za psacím stolem, to se odborům nelíbí…

Několik operátorů si vyměnilo pohledy, pak nervózní úsměvy…

Jeff se zastavil u počítače vedoucího. HP se držel kousek za ním a Jeff pomalu rozepnul suchý zip na náprsní kapse overalu.

„Na.“

Vytáhl tlustou USB flashku a položil ji vedle vedoucího na stůl.

„Z-zapoj to a spusť soubor Brumla.exe. Pak dostaneš další instrukce…“

„Dobře…“

Vedoucí položil ruku na flashku a pomalu si ji přisunul. HP rychle mrkl přes rameno. Všiml si, jak se na ně ostatní operátoři dívají.

Vystrašeně?

To jo, ale to není ta hlavní emoce. Spíš…

Napjatě…!?

Vedoucí směny se naklonil k USB portům na boku monitoru.

Jeffův ohryzek jako by jezdil na horské dráze. Ruka s revolverem se povážlivě třásla.

Koutkem oka HP zahlédl, že údržbář Jochen se opatrně přikradl blíž. Vedoucí natočil flashku do správné polohy a přiložil ji k USB portu. Když se natáhl, vyhrnul se mu rukáv košile a odhalil část tetování. Od kotlety se mu odlepila kapka potu a začala stékat po tváři.

„STOP!“ řekl najednou HP.

Vedoucí sebou trhl a upustil flashku na stůl.

„C-cože?“ Jeff se k němu otočil.

„NESTRKEJ tam tu flashku, jasný…?“ utrhl se HP na vedoucího a ten si flashku opět vzal.

„A-ale počkej. Brumla…“ začal Jeff.

„Ty si úplně vážně myslíš, že se tam dá strčit flashka s virem, jen tak?“

HP přikročil k vedoucímu a vytrhl mu flashku z ruky.

„Řekni, co se stane…“ nařídil vedoucímu.

„C-co?!“

HP vytáhl z kapsy paralyzér, mírně stiskl spínač a mezi kovovými hroty se trhaně roztančil modrý blesk.

„Řekni, co se stane, když zapojíš tu flashku do systému, jinak ti napálím padesát tisíc voltů přímo do tý tlustý prdele…“

„Ééé, ale počkejte, vždyť…“ namítl muž.

HP mu zapíchl hroty do prsou a vedoucí sebou okamžitě začal škubat ve zběsilých křečích.

„ÁÁÁÁÁGGGLGLLLGG!!“

HP odtáhl paralyzér a muž se sesul na podlahu. Jeho tělo se ještě chvíli zmítalo a pak znehybnělo. Místností zavanul pach spálených chlupů.

HP se pomalu otočil, ukázal paralyzérem na údržbáře a ten okamžitě couvl.

„CotokurvavyvádíšHP?“ Jeff zbledl v obličeji jako mrtvola, ale HP ho ignoroval.

Atmosféra v místnosti se náhle změnila, strach se dal skoro krájet.

Vyšel po schodech k nejbližšímu operátorovi a napřáhl paralyzér.

„Co by se stalo, kdybysme tam tu flashku zastrčili?“

„Systém by se okamžitě ukončil…“ odpověděl muž hned.

„Super, a co ještě…?“

„Ééé, zhasla by světla, vypnul by se proud, zastavily by se výtahy. Alarm, o-ostraha…“

Muž párkrát polkl, ale když HP výhružně zamával paralyzérem, zase pokračoval.

„Ostraha, policajti, vojáci… Všechno!“

HP otočil hlavu k Jeffovi. Ale hoře svalů to ještě nedocvaklo.

„Je to past, Jeffe. Oni věděli, že přijdeme, že jo?“

Přiblížil paralyzér k operátorově obličeji a mezi hroty znovu zapraskal modrý blesk.

„Ale ne takhle…“ Muž zvedl ruce a odsunul se na židli co nejdále. „T-tunelem, měli jste přijít tunelem… Byl to jenom…“

„Co jenom…!?“ Jeffovi se vrátila řeč.

„T-test, takové cvičení. Tak nám to řekli. Ale ne, že…“

Operátor mrkl přes přepážku na knokautovaného vedoucího, který teď skučel v embryonální poloze.

„…t-to bude takhle…“

„KURVA! KURVA! KURVA!“

Jeff zjevně nevěděl, co si počít.

HP mu dal pár vteřin na uklidnění.

„Všechno je v háji. Jestli tam toho vira nenahrajeme, tak můžeme rovnou…“

Jeff pomalu potřásl hlavou. Svěsil ruku s revolverem k zemi a HP si všiml, že údržbář Jochen se opatrně přikradl blíž.

„Jenom klid, Jeffersone,“ zamumlal HP. „Závod ještě není prohranej. Hlavně si hlídej tamhletoho hrdinu.“

Schoval paralyzér, odvrátil se od Jeffa a pustil se do boje s předimenzovanou přezkou batohu.

Jeff se podíval na Jochena, zjistil, že se posunul, a rychle zvedl revolver.

„Zpátky,“ sykl.

Jochen zvedl ruce před sebe.

„Uklidněte se, chlapi, nemáte šanci,“ řekl přísnějším a mnohem méně žoviálním hlasem než předtím. „Nějakým zázrakem jste se dostali dovnitř, gratuluju. Ale nahoru dorazila zásahovka. Už vyhlásili poplach…“

Přistoupil o půl kroku blíž.

„Jeffe, jmenuješ se tak? Poslouchej, Jeffe. Sabotovat tenhle systém se vám nikdy nepodaří. Je neprůstřelný, při sebemenším pokusu do něj něco nasadit se ukončí. Navíc nemáte kam utéct…“

Další půlkrok.

„Nejlíp teď uděláte, když se vzdáte!“

Jeffovi se ruka s revolverem třásla čím dál silněji.

„Zásahovka už určitě sbíhá po schodech. Co nevidět sem vtrhne, a v tu chvíli bych nechtěl držet v ruce zbraň, rozumíš mi…?“

Jochen se snažil dívat Jeffovi do očí a udělal další krok. Natáhl ruku k hlavni revolveru…

„No tak, Jeffe. Slibuju, že ti pomůžu. Všechno dobře dop… GLGRRGRRLRRRR!!!“

Jochen dostal elektrickou ránu a rozklepal se jako sbíječka. Pusa se mu otevírala a zavírala, oči se protočily a bylo z nich vidět jen bělmo.

HP držel paralyzér na Jochenově paži nejmíň pět vteřin, než ho vypnul.

Jochenovi okamžitě přestaly fungovat všechny kosterní svaly a jeho tělo se zhroutilo na zem. Místností zavanul pach moči.

„Nemáš dělat pitomosti!“ ucedil HP k bezvědomému údržbáři a šťouchl do něj botou.

„Nejspíš voják, nebo bejvalej…“ řekl pak Jeffovi, ale ten byl v takovém šoku, že vůbec nezareagoval. „Ještě jsem neviděl, aby měl údržbář tak čistý ruce. Žádný svinstvo pod nehtama, žádný starý fleky od zaschlýho oleje. Předpisově komunikuje vysílačkou a navíc mluví tak vojensky šroubovaně. Tak se vyjadřoval můj fotr. Bez zajištění posvěcení a kupředu, pánové, kdo tak sakra mluví? Jasně, že si musel hrát na hrdinu, blbec…“

Jeff pořád neodpovídal. HP pokrčil rameny a postavil batoh na stůl.

Po chvíli snažení otevřel nemotorný kombinační zámek a zvedl tuhé víko.

„Na!“

Vytáhl láhev s vodou a podal ji Jeffovi. Ten si ji vzal a chvíli jako by nevěděl, co s ní má dělat. Pak mu v mozku konečně sepnulo, zuby odšrouboval víčko a párkrát si zhluboka lokl.

„Ale měl pravdu, ten kluk,“ řekl HP a mrkl na veliké hodiny na zadní zdi. „Zásahovka už jde sem, máme nejspíš maximálně deset minut.“

Vytáhl z batohu pogumovaný externí harddisk a pouta.

„Navrhuju, abys ten kanón schoval, Jeffe, kluci už pochopili, že to myslíme vážně – že jo?“

Nikdo z operátorů nic neřekl, ale jejich vyděšené pohledy hovořily jasně.

HP položil harddisk na stůl před nejbližšího operátora.

„Buď tak hodnej a zapoj to…“

Operátor sáhl po hranatém harddisku. Ruce se mu třásly tak, že málem nedokázal uchopit krátký kabel, který trčel zezadu.

„P-počkej!“ Jeffovi se vrátila řeč. Schoval revolver do kapsy overalu a došel k HP. „Nemůžeme tam nic nahrát. Vždyť jsi to sám říkal. Spustí se alarm…“

HP kývl na operátora a zamával paralyzérem, aby svému rozkazu dodal na důraznosti. Muž se předklonil a zastrčil kabel. Záře obrazovek na stole se zachvěla. Celá místnost zatajila dech. Ručička na nástěnných hodinách odtikala vteřinu.

Druhou. A další a další…

*

„Je to fajn, že jsi zpátky, Norménová,“ usmál se Runeberg, když spolu šli po chodbě. „Ale pořád to moc nechápu. Henrik Pettersson je přece…“ Odmlčel se, protože míjeli pár dalších bodyguardů. „…tvůj brácha. Tak proč chceš…“

„Je to úplně jednoduché, Ludde. Nikdo nezná Henkeho líp než já, nikdo jiný neví, jak funguje…“

„Jo, určitou logiku to má, ale co se stane, jestli…“

Šli kolem otevřených dveří a Rebecca za nimi zahlédla Stigssona se Sammerem a ještě jedním mužem, kterého si matně pamatovala z televize.

„Jsem připravená udělat všechno, co je potřeba, abychom zastavili Henkeho a ty, kdo stojí za ním,“ řekla trochu moc nahlas. „Ale bohužel tě musím ještě jednou poprosit o laskavost, Ludde,“ dodala, když dveře minuli. „A to hodně velkou…“

*

Nic se nestalo.

„Otevři excelovej soubor jménem R-day. Pak vyhledáš všechny rodný čísla, co tam jsou napsaný,“ řekl HP co nejklidněji. Srdce mu bušilo v hrudi tak silně, že skoro viděl, jak se mu hýbe overal.

„Prohledáš tu databázi v nejnižším patře. Jejich trestní rejstříky, historie vyhledávačů, pokuty, esemesky, hovory, maily, Facebook, zdravotní karty, i debilní zákaznický karty do fucking sámošky, chci to komplet!“

Operátor otevřel pusu, aby něco řekl, ale HP ho přerušil.

„Na tvým místě bych míň protestoval a víc makal…“

Křísl paralyzérem pár decimetrů od jeho obličeje.

Operátor chvíli přemýšlel, pak semkl rty a přikývl. Naťukal do klávesnice pár příkazů.

„My tam nebudeme nic nahrávat, Jeffe, víš? To přesně čekají,“ pokračoval HP a snažil se, aby to vyznělo mnohem klidněji, než jak se cítil. „Místo abysme se drželi původního plánu a zkoušeli zdemolovat něco, co se zdemolovat nedá, a pak dali ruce vzhůru – uděláme něco úplně jinýho. Odneseme si něco s sebou, něco děsně cennýho. Něco, čeho je tohle místo plný k prasknutí, už chápeš…?“

HP ho pobídl vytažením obočí.

„Informace,“ zamumlal Jeff. „Ale jak nám to pomůže? Jak může pár ukradenejch informací zastavit PayTag?“

„Hele, na tom seznamu je nejmíň pět set jmen,“ ozval se operátor.

„Téměř přesně, dobrý muži,“ usmál se HP. „Na první záložce je sto jmen. Přední reportéři všech novin ve Švédsku, k tomu ředitelé zpravodajství všech možných televizí a rádií a nakonec partička lidí, co se jmenujou příjmením Bonnier nebo Wallenberg.“

„A na druhý?“ Jeff najednou pookřál.

„Na druhým seznamu je 349 jmen. Přesně 349 jako křesel v parlamentu – už ti to dochází?“

28 | Ninjas

„Připravenej na poslední dějství?“

Jeff přikývl.

„Fajn, tak jdeme. Drž nám palce!“ Zastrčil harddisk do batohu, zamkl víko a zapnul si na prsou kovovou přezku. Na popruh si pověsil přístupovou kartu s údržbářovou fotkou. Modrý svetr byl o dvě čísla větší a kalhoty uniformy počurané, ale to musel vydržet.

„Kluci, teď uděláte nejlíp, když si zhruba na deset minut lehnete pod stoly a budete dejchat nosem,“ zavolal na operátory v místnosti.

Natáhl si na obličej plynovou masku, vytáhl dýmovnici, strhl kryt a zapálil ji. Za pouhých třicet vteřin místnost zaplnil hustý štiplavý kouř.

HP otevřel ocelové dveře, zapálil další dýmovnici a hodil ji do výtahové haly.

Pár vteřin počkali. V dálce se rozhoukal alarm.

„Teď.“

Vyběhli do zakouřené haly. Sotva viděli svou vlastní ruku, a plynové masky jim taky rozhled zrovna nezlepšovaly.

Jeff si stoupl na špičky a pažbou revolveru rozbil kulovitou kameru na stropě. Pak dotápali až do kouta haly, sedli si na zem a přitiskli se ke zdi.

Těsně vedle sebe měli plechové dveře se symbolem schodiště a zelenou cedulí Nouzový východ.

Zpoza dveří slyšeli rámus, dupot holínek po schodech, praskání vysílaček.

„Už co nevidět,“ sykl HP. Vytáhl z kapsy pouta.

„Fire at will, Jeff!“

Jeff zvedl revolver ke stropu a párkrát vypálil. Kamenné obložení haly zesílilo výstřely tak, že téměř rvaly uši.

„Střelba,“ zařval někdo za plechovými dveřmi. „Připravte se na vpád!!“

Jeff položil zbraň na podlahu, odstrčil ji od sebe a dal ruce za záda.

HP mu rychle nacvakl pouta, ale nechal klíč v zámku. Hned nato se jim dveře rozletěly přímo do obličeje a přimáčkly je do rohu.

Škvírou u rámu HP viděl, jak se dovnitř žene spousta černých ozbrojenců v plynových maskách.

Krčili se s Jeffem u zdi, aby byli tak neviditelní, jak to jen jde. Muži zmizeli v kouři a od ocelových dveří, které vedly do kontrolní místnosti, se ozývaly úsečné povely.

„GO!“ zařval někdo. Ozvala se rána, dveře kontrolní místnosti se vylomily a v tu chvíli HP a Jeff vyskočili na nohy, oběhli dveře a vyrazili na schodiště.

Pádili nahoru a brali schody po dvou.

„Máme maximálně dvě minuty, než jim to dojde,“ zafuněl HP přes masku.

Dveře v přízemí byly otevřené, ozývaly se z nich vzrušené hlasy a praskání vysílaček.

Na chvilku si odpočinuli v předposledním patře, aby nabrali dech.

HP stáhl Jeffovi plynovou masku.

„Poslední etapa, seš připravenej?“

„Jo, ale musíme sebou hodit, než najdou naháčka Jochena…“

Jeff ukázal bradou na uniformu, která byla HP příliš velká, a zatvářil se, jako by chtěl něco říct, ale HP už ho pevně popadl za pouta a táhl ho do schodů.

Kolem dveří zevlovali tři těžkooděnci. Jakmile se HP a Jeff přiblížili, pozvedli samopaly.

„Jeden zadržený!“ zařval HP tak hlasitě, jak se jen přes plynovou masku dalo. „Druhý zatím chybí. Hlídejte dveře, ať vám neproklouzne!“

Muži si HP změřili pohledem, zatěkali očima na jeho oděv, jmenovku na prsou a Jeffovy spoutané ruce.

Pak ustoupili stranou a HP se kolem nich protlačil.

Když těžkooděnce míjeli, jeden z nich plácl HP do zad.

„Odveď ho dopředu k těm ostatním…“

HP šel dál vstupní halou a strkal spoutaného Jeffa před sebou jako štít.

Prodral se shlukem hasičů, saniťáků a dalších lidí, kteří mluvili do vysílaček nebo mobilů.

Zamířil k hlavnímu vchodu, už viděl reflektory na dvoře za skleněnými dveřmi.

Vtom ho něco popadlo zezadu. Mohutný hranatý typ, vlasy nakrátko, oblek a polobotky.

„To je jeden z nich?“ křikl anglicky.

„Yes,“ křikl HP a pokusil se jít dál, ale muž ho držel na místě.

„Dobrá práce, chlape. Jak se jmenujete?“

„Andersson!“ zařval HP přes masku a znovu se pokusil vykroutit z jeho sevření.

„Já se jmenuji Thomas, jsem bezpečnostní ředitel celého PayTagu. Až ho dáte pod zámek, najděte mě, rád si vás poslechnu. Jste přesně takový pracovník, jaké ve firmě chceme!“

„Sure!“ křikl HP.

Muž povolil stisk a HP s Jeffem vyšli hlavními dveřmi ven.

Dvůr byl plný aut. Policejních a hasičských vozů, sanitek a několika černých antonů s tónovanými skly.

Všude svítily nějaké lampy, reflektory aut a budov. Lidé tu obcházeli s baterkami, i když letní noc nebyla nijak tmavá. Parta černě oděných policistů v plné polní si povídala v hloučku, ale jakmile spatřili HP, nechali toho.

„Další zadržený!“ zavolal HP. „Kde máte ty ostatní?“

„Tamhle v antonu,“ řekl jeden z policistů a ukázal na vozidlo, které stálo opodál. „Ale my už se o něj postaráme. Dobrá práce!“

Dva namakaní policajti popadli Jeffa za paže.

V tu chvíli HP otočil klíčkem a rozepnul pouta.

Jeff vystřelil jako raketa. Povalil dva policajty, kteří stáli přímo před ním, a hnal se dál přes dvůr. Nohy mu pumpovaly jako písty a okolo chodidel mu vířil štěrk.

„On zdrhá, on zdrhá!“ zařval HP, a přesně jak doufal, fízlové okamžitě začali Jeffa honit.

„Chyťte ho, kurvááá!“

„Stůj, stůj, do prdele…“

Jeff pádil po cestě a za ním nejmíň deset policajtů!

HP chvilku počkal a pak se rozběhl k antonu, který mu ukázali. Byl velký a tmavý, s dvoukřídlými dveřmi vzadu, úplně stejný jako ten, který stál před jeho domem.

Opřel se rukou o zadní sklo a nakoukl mezi mříže.

Naproti sobě tam seděli Nora a Hasselqvisťák, oba s rukama spoutanýma za zády. Pekelná klika, že si nechal ten klíček od pout… Odolal pokušení zaťukat na sklo a raději oběhl auto k sedadlu řidiče.

Fízl za volantem nevystrčil z auta ani půlku těla, než mu HP vrazil paralyzér do břicha. Na rozdíl od těch dvou dole v bunkru policajt jenom překvapeně vzdychl, než se složil. Paralyzéru asi začíná docházet šťáva…

HP odtáhl muže mezi pár dalších aut a skočil za volant.

Pracně si sundávat batoh nemělo cenu, navíc ho chtěl mít u sebe, čistě kdyby náhodou.

Sáhl na zapalování.

Sakra, klíče tu nejsou, a na stínítku taky ne!

Ten fízl je měl určitě u sebe, že ho to nenapadlo hned. Ale vylézt z auta a prohrabat mu kapsy se HP neodvažoval. Sehnul se pod volant a urval plastový kryt. Hledal správné kabely, v ušních bubíncích mu hřměl pulz.

To už je dneska druhý šlohnutý auto, opakování je matka moudrosti.

Někde daleko ve tmě za reflektory se ozval výkřik a hned po něm několik dalších.

Fízlové asi Jeffa dohonili a teď se ho snaží přeprat. Tak to hodně štěstí…

Ruce se mu třásly adrenalinem, ale přinutil je k poslušnosti. Našel správné kabely, propletl je a spojil je s modrým, který si už předem nechal stranou. Zablýsklo to a rozjel se startér. HP sešlápl plyn jednou. Dvakrát.

Motor zakašlal…

Zvedl oči a uviděl, že přímo proti antonu běží ten hranatý bezpečnostní ředitel. A za ním celá smečka fízlů v černém. HP vytúroval motor, ohlédl se a hledal, kudy nejrychleji pryč.

Nalevo ho blokovaly dva hasičské vozy, napravo další policejní anton.

Jediná úniková cesta vedla rovně. Přímo přes smečku.

Srdce mu div nevyhřezlo z hrudi.

Here goes!

Zařadil rychlost a přimáčkl plyn k podlaze. Hranáč se prudce zarazil a zůstal nehybně stát přímo před HP.

Motor antonu řval a vzdálenost se zmenšovala rychlostí blesku.

Dvacet metrů.

Deset.

Muž se nehýbal.

HP svíral volant a hledal cestu, ale žádnou neviděl. Zvedl levou nohu nad brzdu.

Hranáč se nijak nechystal uhnout.

Do prdelééé!!

Ve chvíli, kdy HP pustil plyn, se na hranáče vrhli dva fízlové a odvlekli ho. Najednou měl volnou cestu.

„Chicken!!!“ zařval HP a znovu zarazil plyn do podlahy.

Najednou mu zabublalo v prsou a ucítil na jazyku chuť adrenalinu.

Ono to půjde!

Ono to kurrrva půjde!!

Minibus vyletěl po rampě a řítil se k vratům.

V půli kopce ležela hromada policajtů v černém, ale ti se tak soustředili na rvačku s Jeffem, že si ani nevšimli, když je anton objel.

HP prozkoumal ovládání, na přístrojové desce našel úplně nahoře pár tlačítek, která vypadala slibně, a zmáčkl jich tolik, kolik jen zvládl.

Rozblikal se modrý majáček nad čelním sklem a o vteřinku později mu přispěchala na pomoc tlaková siréna.

Vrata se začala rozevírat ještě dřív, než se k nim přiblížil na dohled.

Bublání v prsou se rozšířilo do hrdla, dostalo se až do úst a ve chvíli, kdy anton projel vraty, vybuchl HP v hysterický řehot, ze kterého mu málem zaléhalo v uších.

Elvis has left the fucking building!

29 | Information Is Power

„Haló?“

„Uctivý dobrý večer přeji, nebo snad spíše dobré ráno. Ale vám se asi příliš dobré nezdá. Umím si představit, že jste poněkud rozrušený…“

„Rozrušený není to pravé slovo!“

„Rozumím, a samozřejmě se hluboce omlouvám, že vše neproběhlo podle plánu.“

„Vy… se omlouváte?“

„Přirozeně, zdrtilo mě to stejně jako vás, ale zároveň bych vás rád ujistil, že se ze všech sil pokoušíme ukradených informací znovu zmocnit.“

„Vaše ujištění má zrovna teď velmi malou cenu. Jakmile dostaneme tuhle situaci pod kontrolu, stanete se naší nejvyšší prioritou. Být vámi, okamžitě zanechám veškeré činnosti a schovám se někde hodně daleko. Až budeme hotoví…“

„Neměli bychom se ukvapovat, pane Blacku. Teď se zlobíte, což je zcela pochopitelné. Ale nedělejte si kvůli tomu z přítele nepřítele. Jeden nikdy neví, kdo se stane konečným majitelem toho harddisku…“

„Chcete říct, že byste se k němu mohli dostat jako první?“

„Kdyby tento scénář nastal, mohu vás uklidnit, pane Blacku. Samozřejmě se vám osobně zaručuji za to, že informace zůstanou v bezpečných rukou. Že vám ani PayTagu nehrozí žádné riziko…“

„Aha, už tomu rozumím… A vaše záruka bude samozřejmě něco stát…?“

„Nic na světě není zadarmo, pane Blacku, a zrovna vy byste měl ze všech nejlépe vědět, jakou cenu mají informace, že ano?“

„Varuji vás…“

„Důkladně se zamyslete, pane Blacku. Na vašem místě bych vážil slova. Co jste to chtěl říci?“

„…nic.“

„Výborně, tak už si snad rozumíme trochu lépe. Brzy se znovu ozvu a doufám, že pro vás budu mít poněkud radostnější zprávy. Zatím na shledanou.“

*

„Jak jsi to sakra poznal…?“ Hasselqvisťák si mnul zápěstí. „…to, že na nás čekali.“

Poznenáhlu se rozednívalo a ptáci už vyřvávali greatest hits of smrčiny…

HP pokrčil rameny, nasadil si kapuci a odplivl si do kopřiv.

„Byl to spíš pocit. Jako by někdo byl celou dobu o krok před náma. Nejdřív v tom tunelu, pak ta helikoptéra. Jako by celou dobu věděli, kde jsme, a měli nás v merku. Kromě toho jsem dostal tip…“

„Od koho?“

„Ale, od jednoho přítele, dalo by se říct…“

Zmuchlal údržbářovu smradlavou pochcanou uniformu, zastrčil ji pod sedadlo a vylovil cigaretu. Mocný adrenalinový rauš, ze kterého se mu celou hodinu klepaly ruce, jako by měl Parkinsona, už odezněl. Hasselqvisťák pořád nevypadal spokojeně.

„Ale kde jsi sakra vzal ty věci? Paralyzér, harddisk s rodnýma číslama… Kdy jsi to stihl sehnat?“

„Mám starýho kámoše, co bydlí u Skogskyrkog?rden…“

HP si odstínil cigaretu rukama.

„Ten ti splaší skoro všechno, když seš ochotnej zaplatit,“ zamumlal koutkem úst, zatímco zápasil se zapalovačem. „Stačilo se tam stavit, zazvonit a hezky poprosit. Vždyť jste po mně chtěli, abych vymyslel backup plán…“

Cigareta konečně chytla, HP zhluboka potáhl a vyfoukl kouř do korun smrků.

Sweet!

„Co bude s Jeffem?“ ozvala se Nora.

„Neboj, ten bude v pohodě. Vyhrožování, vloupání, nepřiměřená obrana, k tomu napadení veřejnýho činitele. Jestli ještě není trestanej, dostane jenom pokutu. V nejhorším pár měsíců ve vězení. Bez ostrahy…“ dodal, když se Noře očividně vůbec neulevilo tak, jak doufal.

Proč se sakra nikdy nenaučí držet hubu!

„Ale já nechápu, proč…“ zakňoural Hasselqvisťák. „Proč nás nesebrali mnohem dřív? Proč nás vůbec nechali dojít až k Pevnosti?“

„Mysli sakra trošku, Kente,“ odsekla mu Nora. „Co může PayTag chtít víc než chytit skupinu kyberteroristů přímo při činu? Ukázat světu i zákazníkům, jak má efektivní bezpečnostní aparát a jak jsme my, jejich protivníci, zoufalí a zákeřní? Když nejsi s námi, jsi s teroristy, tenhle trik funguje už dlouho. Sakra, že mi to nedošlo už dávno…“

Sebrala klacek a naštvaně nakreslila do štěrku pár čárek.

„Směrnice EU o uchovávání údajů teď určitě prosviští všema parlamentama v Evropě úplně stejně jako protiteroristický zákony po jedenáctým září. A pak už bude PayTag jenom inkasovat. Pořadatel obstaral hledanýho teroristu a dal ho dohromady s pár dalšíma obětníma beránkama. S lidma, který už spotřeboval…“

Všechny čárky přeškrtala a proměnila je v křížky.

Čtyři křížky…

Dlouho nikdo nic neříkal.

Pak zase otevřel pusu Hasselqvisťák, ale Nora byla rychlejší.

„Byl to určitě on, to ti doufám dochází?!“

HP neodpověděl.

„K-kdo? Já to nechápu,“ fňukl Hasselqvisťák.

„Zdroj, Mange. Ten nás určitě podvedl.“

„To vůbec není jistý,“ zamručel HP.

„Ale to víš, že je…“ Hasselqvisťákovi konečně spadly šupiny z očí.

„Byl to všechno jeho nápad. To on nás dal dohromady, mě, Noru, Jeffa…“

„A tebe, HP,“ zamumlala Nora, která dál kreslila čárky do štěrku.

„Dají se najít i další vysvětlení. Možná ho taky podvedli, možná Pořadatel…“

„Ty to asi nechceš pochopit,“ utrhla se na něj Nora a zahodila klacek do křoví. „Podfoukli nás, pořádně nás podfoukl někdo, kdo je na tyhle mind games expert. Podle toho, co víme, mohl Mange pracovat rovnou pro Pořadatele, a možná, že dokonce…“

Zarazila se.

„Co, co jsi chtěla říct, Noro?“ odsekl jí HP. „Poslechněme si tvůj geniální závěr…!“

„Já vím, že Mange je tvůj kamarád, ale asi bys měl zvážit možnost, že Pořadatelem je ON…“

„To není možný!“

„Proč jako?“ Hasselqvisťák se zjevně postavil na stranu Nory.

„Protože jsem se s Pořadatelem setkal, vždyť už jsem to říkal. Jmenuje se Tage Sammer, je mu něco přes sedmdesát…“

„A jak víš, že je to Pořadatel? On to říkal?“ zeptala se pro změnu Nora – teď zjevně pracovali v tandemu.

„Jóóó, teda vlastně úplně přesně nééé…“

Sám slyšel, jak nepřesvědčivě to zní.

„Bylo to takhle: Setkal jsem se s ním v lese. Dal mi úkol, úplně šílenej, kterej jsem ani náhodou nedokázal splnit. Chtěl, abych zaútočil na královskou rodinu, chápete to?“

Nikdo nic neříkal, oba čekali na pokračování.

„Od tý doby po mně jdou, snaží se mě dohnat k šílenství…“

„A tehdy ses rozhodl zastřelit Blacka?“ zeptala se Nora.

„Éééé… jo, nebo vlastně ne. Víš, já jsem tehdy nebyl úplně sám sebou…“

„Ale co by na tom Hra získala, kdyby ses zcvoknul? Když zároveň chtěla, abys splnil úkol…“

Na tuhle otázku HP neměl odpověď. Faktem bylo, že k tomu, aby skládanku složil, mu chyběla ještě spousta kousků.

„Mange je mrtvej,“ odsekl. „Tohle, když už nic jinýho, snad něco dokazuje…“

„A víme to vůbec?“ Hasselqvisťákovi zjevně otrnulo. „Nora přece viděla jenom, jak vybuchuje ta stodola. Co když se odtamtud Mange dostal…?“

„No, tak teď musím souhlasit s HP,“ řekla Nora. „Takovou šlupku nemohl nikdo přežít, to ti garantuju!“

Na pár vteřin nastalo ticho, Hasselqvisťák přemýšlel.

„Ale co když to bylo takhle? Ta helikoptéra přiletěla, aby dala Mangemu šanci pláchnout. Odlákala naši pozornost, abysme odjeli bez něj. Ale nepočítali s tím, že ty výbušniny bouchnou, měly koneckonců být v dodávce. Nepamatuješ si, jak Mange protestoval, když Jeff řekl, že musíme všechny krámy přeskládat?“

Hasselqvist se čím dál víc rozohňoval.

„Tak to určitě bylo. Helikoptéra mu měla dát šanci zmizet, abysme šli do tunelu sami. Zapadá do toho i ta GPSka, co jsem ji našel vzadu v dodávce. Potřebovali si nás hlídat, až budeme pokračovat bez Mangeho…“

Nora se zatvářila, jako by chtěla něco říct, ale Hasselqvisťák ji předběhl.

„No a když jsme změnili auto, ztratili nás. Čuměli pořád na tunel, a my jsme vklouzli dovnitř hlavním vchodem. Všechno to sedí…“

HP neodpověděl, jen vstal a odkvačil přímo do lesa.

„Kam jdeš?“ zavolala za ním Nora.

„Čurat,“ zamručel spíš sám pro sebe.

V téhle diskuzi se mu vůbec nechtělo pokračovat. Mange je mrtvej, Sammer je Pořadatel. A jestli se do toho Mange nějak namočil, tak ho, chudáka malýho brejlatýho, určitě převezli úplně stejně jako jeho a ty dva kašpary tamhle u auta.

Zastavil se, vytáhl joystick a zamířil na mraveniště. Někdo je zradil, to je nad slunce jasnější. Ale jestli to nebyl Mange, tak kdo…?

Další otázka, na kterou neuměl odpovědět…

„Tak co teď?“ řekla Nora, když se vrátil k antonu s novou cigaretou v koutku úst.

„Teď pomažeme zpátky do civilizace, najdeme si počítač s dobrým připojením a rozešleme obsah harddisku redakcím všech možnejch novin, plus samozřejmě na maily všech poslanců.“

Zhluboka potáhl.

„To by jim před hlasováním o směrnici EU mělo nasadit pořádnýho brouka do hlavy. Bude to dost šokující zážitek,“ pokračoval, „až jim takhle vmeteme do tváře všechny jejich elektronický stopy. A noviny si taky přijdou na svoje. Jen si představ, kolik se v týhle plechovce schovává drbů.“

Ukázal bradou na svůj batoh.

„Nevěry, daňový podvody, nevhodný kontakty všeho možnýho druhu. You name it!“

Uchechtl se a potřásl hlavou.

„Možná to skončí i předčasnýma volbama… Každopádně…“

„…jsou PayTag, Black i Hra vyřízení!“ doplnila Nora.

Tentokrát zněl její hlas trochu radostněji.

„Po tomhle nemají šanci se zmátořit. Nejenže je přechytračil nejhledanější muž Švédska a dostal se do jejich superbezpečnýho bunkru…“

HP něco zamručel, dokouřil cigaretu a rozmačkal ji o štěrk.

„…ale navíc, což je mnohem důležitější, náš harddisk dokazuje, že opravdu vyvinuli nástroje na to, aby si ulívali informace klientů pro sebe. Aby si vybírali, co je zajímá, a pak ty informace vyšlechtili v prodejnou komoditu. Přesně, jak jsme úplně celou dobu tušili!!! Po tomhle už se na ně ani náhodou nikdo neobrátí…“

„Takže je hotovo…“ vzdychl Hasselqvist. „My jsme vyhráli, oni prohráli. Game over!“

HP se na to chystal zareagovat, ale místo toho se zarazil a zvedl ruku. V dálce houkaly sirény.

Pak najednou ztichly.

„Do auta, rychle,“ sykl.

*

Jasně modré nebe, nikde ani mráček. Okno v kuchyni měla pootevřené a dovnitř jím pronikal slabý závan letního vzduchu. Perfektní svatební počasí, nezbývá než snoubencům gratulovat.

Vzbudila se dlouho předtím, než zazvonil budík, do hlavy jí v noci vlezla písnička od skupiny Kent, a i když mozek měl spoustu jiných námětů na dumání, řádky textu v jejích uších jely na repeat. Pořád dokola a dokola…

Ty nevíš nic o mně.

Já nevím nic o tobě.

Zastrčila do kávovaru kapsli Nespressa, trpělivě počkala, až žlutohnědý krysí ocásek doteče, a pak si vzala hrnek.

Kávu pozřela bez problémů, ale s chlebem to bylo horší. Žaludek už se jí nervozitou smrskl na polovinu a nebylo v něm místa nazbyt.

Zavřela oči, párkrát se zhluboka nadechla, odložila hrnek s kávou a zvedla ruce před sebe. V hlavě jí dál zněla písnička.

Ty nevíš nic o mně.

Já nevím nic o tobě…

Už zbývá jen pár hodin, a pořád ještě se nijak nerozhodla.

Anebo se možná rozhodla už dávno…

Jak se teď cítíš?

Cítíš něco?

zpíval jí v hlavě Jocke Berg.

Dobrá otázka!

Dokonce zatraceně dobrá otázka.

Kupodivu se poprvé po dlouhé době cítila překvapivě klidná.

Prošla si v hlavě itinerář a v duchu si vybavila trasu. Každou zatáčku, každou ulici. Představovala si zvuky, pachy, vjemy. Neprůstřelnou vestu na těle, sluchátko vysílačky v uchu – zbraň u boku.

Na chvíli to zabralo, ale už za pár minut byla hudba zpátky.

Já nevím nic o tobě…

Otevřela kredenc a téměř automaticky vytáhla lahvičku s léky. Potěžkala ji v ruce, slyšela, jak uvnitř chrastí kapsličky.

Je načase se rozhodnout. Jak to chce?

Modrou, nebo červenou?

Odšroubovala uzávěr.

Ty nevíš nic o mně…

*

„Jak nás sakra našli tak rychle?“

„Nevím,“ zavrčel HP, který se křečovitě držel sedadla.

Velký policejní anton se na štěrkové cestě houpal dopředu dozadu.

„To auto se asi dá vystopovat, netušil jsem, že fízlové dosáhli takovýho stupně vývoje…“

Přeletěli přes výmol a anton se na půl vteřiny odlepil od země. Při přistání se HP praštil hlavou o boční okénko.

„Jauvajs!“

Pokusil se nakouknout do okénka, které vedlo do zadní části antonu, ale viděl jen, jak za autem víří štěrk.

„Kolik jich je?“ křikl na Hasselqvisťáka.

„Nejmíň dva. A sjíždí se sem nejspíš další!“

„Počkej, sakra, to nás mělo napadnout hned…“ Nora si rozepnula pás a přelezla na přední sedadlo. Chvíli se vrtala v policejní vysílačce a pak z reproduktorů vytryskly vzrušené hlasy.

9150, jedou přímo k vám, přepínám.

Rozumím.

Hasselqvisťák dupl na brzdu, otočil volantem a zasmykoval s antonem na boční silnici. Ať si kdo chce co chce říká, řídit ten chlápek umí…

Kanále 70, tady 9127, odbočili doleva, teď míří na sever…

Rozumím, 9127, všem vozům na kanálu 70, míří na sever, směr Nybygget… Radista z centrálního dispečinku mluvil mnohem méně vzrušeně než policisté, kteří se účastnili honičky.

Motor antonu řval, štěrková cesta se před nimi zúžila v čárku. Ale Hasselqvisťák se nijak zvlášť neznepokojoval.

„Za dvě stě metrů zahnu prudce doleva, tak se držte…“ zahalekal.

„Jaktosakranajdeš…“ vypravil ze sebe HP a přidržel se, jak nejlíp uměl.

„Před pár lety jsem tady jezdil rallye,“ odpověděl Hasselqvisťák.

Dupnul na brzdu a vystřihl další řízený smyk.

Kanále 70, tady 9127, nečekaně odbočili, asi jsme je ztrat… počkejte.

HP zatajil dech.

Ne, už zase máme kontakt, míří na západ.

Rozumím, 9127, posíláme tam helikoptéru.

„Jestli nás uvidí helikoptéra, jsme v háji,“ procedil Hasselqvisťák mezi zuby.

Odbočil na další boční cestu.

„Máme jenom jednu možnost,“ řekl pak přes rameno. „Musíte si vystoupit.“

„Cože?!“

„MUSÍTE SI VYSTOUPIT,“ zakřičel Hasselqvisťák, aniž by spustil oči z cesty. „Zastavím, vysadím vás a pojedu dál. Mám půl nádrže, můžu jim ujíždět ještě nejmíň půl hodiny, možná i čtyřicet minut. Pokud si nevšimnou, kde jste vyskočili, tak vás nikdy nenajdou…“

„A-ale vždyť jsme uprostřed lesa…“ namítla Nora.

„Tamhle vede železniční trať.“

Hasselqvisťák ukázal do jejího okénka.

„Najděte ji a běžte na jih. Na nejbližší nádraží je to několikahodinová procházka. Pak nasednete na vlak do Stockholmu.“

„Ale přece tě tady nemůžeme jen tak…“

„Kent má pravdu,“ přerušil ji HP. „Jestli nás seberou, do hodiny bude náš harddisk mít v ruce Pořadatel, a pak jsme tohle všechno dělali úplně zbytečně…“

Nora se kousla do rtu.

„Tak jo,“ řekla pak.

„Řekni, co máme dělat, Kente.“

„Potřebujeme trochu prostoru, nějakej úhybnej manévr, abych stihl zastavit…“

Všem vozům na kanálu 70, helikoptéra bude na místě zhruba za pět minut.

Právě teď míří na západ. Kromě toho se zdá, že nás poslouchají, takže přecházíme na záložní kanál. Odteď záložní kanál, končím!

Vysílačka pípla a náhle úplně zmlkla.

„Hasičák…“ Nora se otočila k HP a ukázala na podlahu.

Chvilku trvalo, než pochopil.

Rozepnul si pás, zapřel se mezi sedadly a sehnul se. Na podlaze vedle stěny ležel hasicí přístroj. Během pár vteřin HP rozepnul gumové úchyty a vyprostil ho.

Nora mezitím přelezla zpátky na zadní sedadlo.

„Otevři dveře,“ zavolala a HP hned poslechl.

Těžké posuvné dveře mu okamžitě vyklouzly z rukou a odletěly do polohy otevřeno. Hleděl na stromy, které svištěly kolem jen pár metrů od něj.

„Neboj se,“ křikla Nora. „Držím tě!“

Ale HP váhal.

„Helikoptéra už je tady,“ zavolal Hasselqvisťák zepředu.

HP zavřel oči.

Teď, nebo nikdy.

Uvolnil hadici hasicího přístroje a utrhl pojistku.

Pak vstal.

Nora ho okamžitě popadla za opasek.

„Držte se, já zpomalím a nechám je přijet blíž…“

Hasselqvisťák sundal nohu z plynu a najednou za sebou uslyšeli policejní sirény.

„Teď!“ vykřikl Hasselqvist.

HP vstal a opřel se jednou nohou o práh dveří. Pak se vysunul do půli těla z auta.

Opasek se mu zařezával do levé ledviny, ucítil, že mu Nora stiskla boky pevněji.

První policejní vůz jel deset metrů za nimi.

Zvedl hadici hasicího přístroje, zamířil…

Vtom anton zajel dvěma koly do díry, nadskočil a HP narazil spánkem do stropu. Ztratil rovnováhu a pár beztížných milisekund se volně vznášel.

Ale pak ho Nora chytila za nadloktí a vtáhla ho do auta.

Ty vole, to bylo o fous!!

„Teď, teď, TEĎ!!“ křičel vepředu Hasselqvisťák.

HP vstal, znovu se nahnul ze dveří a zapřel se o práh.

Zvedl hadici a zmáčkl rukojeť.

Z ústí se vyvalil oblak prášku, vzdušný vír kolem antonu ho strhl a mrštil jím přímo do čelního skla policejního auta jako velkou bílou dekou.

Řidič okamžitě dupl na brzdu, ale HP dál sprejoval prášek, dokud policejní auto za nimi nezmizelo v mračnu kouře. Pak hasicí přístroj zahodil a Nora ho vtáhla zpátky do vozu.

Hasselqvisťák sešlápl plyn na podlahu.

„Za sto metrů je tady odbočka,“ křikl. „Až před ní zpomalím, vyskočíte. Pak jenom ležte u země, dokud neprojedou…“

„Rozumím!“ HP se zase přisunul ke dveřím. „Hodně štěstí, Kente. Na řízení seš borec!“ zavolal na Hasselqvisťáka a ten mu zamával.

„Nezapomeň si batoh,“ řekla mu Nora do ucha.

Ježíšnojo!

Kdyby tu tak ten harddisk nechal! To by byl pěknej Epic Fail!

Batoh ležel na podlaze, HP se pro něj natáhl a nasadil si tu plastovou pikslu na záda.

„Ještě přezku!“ Nora ukázala na jeho hruď.

HP něco zamručel pod vousy, ale poslechl ji a zapnul si neforemnou kovovou přezku na popruzích.

Auto zpomalilo a zahnulo ostře doprava.

„TÉÉÉĎ!“ zakřičel Hasselqvisťák.

30 | Under the Spreading Chestnut Tree…

Pomalu šlapala po R?lambsvägen. Odbočila z kopce do parku a rozjela se po pěším chodníku přes trávník.

Racci se jako obvykle handrkovali s vránami o odpadky a zbytky jídla, které tady přes noc přibyly, ale už to tu pilně čistila úklidová četa technických služeb.

Je potřeba ukázat město z té nejlepší stránky, když se k němu upírají zraky celého světa, přinejmenším některé.

Jinak tu bylo vidět jen pár pejskařů a jedno joggující ranní ptáče.

Přepnula na lehčí převod, aby vyjela strmý točitý nájezd na most přes ulici Norr Mälarstrand. Pod ní projel prázdný autobus hromadné dopravy se žlutými vlaječkami na střeše.

Pokračovala na Fridhemsplan, prokličkovala kolem červené na semaforu a zastavila se u budky vrátnice. Pocit, když vytáhla z kapsy policejní odznak, aby se legitimovala, byl nečekaně příjemný.

„Dobré ráno,“ pozdravil ji přehnaně nadšeně vrátný a pokynul jí, aby jela dál.

Jakmile byla za závorou a rozjela se do tunelu pod Kronoberským parkem, pípl jí mobil.

Zprávu si přečetla, až když zaparkovala kolo v garáži policejního ústředí.

Přeji ti dnes hodně štěstí, Rebecco.

Tvůj otec by na tebe byl velmi hrdý!

Až tohle skončí, slibuji ti, že ti o něm povím vše.

Strýček Tage

Neubránila se úsměvu. Ale pak si všimla, že má ještě jednu přijatou zprávu.

Jen dvě slova bez odesílatele.

Nikomu nevěř!

Okamžitě ji vymazala.

Před šatnou narazila na Runeberga.

„Víš něco nového?“ řekla rovnou bez pozdravu.

„Brzo ráno se severně od Uppsaly strhla automobilová honička. Nejmíň deset policejních aut, vrtulníky, zátarasy a tak dále. Trvala celou hodinu…“

„A…?“ Zatajila dech.

Runeberg potřásl hlavou.

„Utekli. Nejspíš se zalezli schovat někam do…“

*

„…lesa,“ dokončila větu, ale on ji poslouchal jen na půl ucha.

Půl hodiny, než našli železniční trať, pak přes dvě hodiny chůze okrajem lesa podél kolejí. Navzdory tlustým polstrovaným popruhům mu batoh rozdíral zátylek a ramena. Pletly se mu nohy a už párkrát hodil držku o trčící kořen nebo kámen, když se vrhli mezi stromy, aby se schovali před projíždějícím vlakem.

Byl dítě asfaltu, žádnej posranej lesů pán, a když z něj teď vyprchal adrenalin, začínalo mu leccos zapadat do sebe. Leccos, co ho až doteď nenapadlo…

Ze začátku si trochu povídali, hlavně o tom, kterým směrem půjdou, ale HP měl zcela výjimečně málomluvnou náladu a konverzace časem odumřela.

Ale teď to Nora zkoušela znovu.

„Cože?“ zamumlal.

„Říkám, že už určitě brzo vyjdeme z lesa. Před chvilkou se mi zdálo, že slyším kostelní zvon…“

„Hmm.“

Otočila se a pohlédla na něj.

„Vypadáš úplně vyřízeně, kdy jsi vlastně naposledy spal…?“

HP neodpověděl. Pár vteřin bylo ticho.

„S tím Mangem je to blbý,“ řekla Nora.

„C-co?“ HP vzhlédl a prudce se zastavil.

„Se Zdrojem, Mangem. Blbý, co se mu stalo… V té stodole,“ dodala, když na ni pořád jen hloupě čučel.

„Jo aha… to už jsi jednou říkala.“ Podíval se jinam.

„Ty se na něj zlobíš, viď?“

HP neodpověděl, ale to jí nebránilo pokračovat.

„Došlo ti to, co? Že nás Mange nějak podrazil…“

„Mně se o tom nechce mluvit…“

„Ale nemohlo by to být i tak, jak jsi říkal, že někdo podrazil i Mangeho? Že ho Pořadatel oblafl úplně stejně jako nás, nakukal mu, že dělá dobrou věc…“

„Před pár hodinama jsi byla víceméně přesvědčená, že Mange je Pořadatel…“ HP odkopl z cesty kámen, pak ještě jeden.

„Já vím, promiň mi to. Ve stresu člověk říká divný věci. Mangeho vodili za nos úplně stejně jako tebe a mě,“ řekla, „nebo to tak aspoň chci brát.“

HP dál skopával kameny z železničního náspu do křoví.

„Mange není typ, co by prodal kámoše…“ zamručel, ale nevyznělo to tak přesvědčeně, jak mělo.

Nebo nebyl, opravil se v duchu.

Sáákra, Mange, jak se to mohlo takhle posrat!

Stalo se toho tolik, že se nad tím výbuchem ve stodole ani nestihl zamyslet. Místo toho se uchýlil k svému dobře vyvinutému umění vytěsňovat z mozku nepříjemnosti. Ale teď ho tahle superschopnost opustila.

Nejvyšší čas změnit téma.

Dal se do chůze a Nora ho rychle dohnala, aby šli bok po boku.

„Hele…“ ozval se pak. „Už od Medborgarplatsen se tě chci na něco zeptat…“

„Chceš vědět, jestli jsem ti podpálila byt?“

HP sebou trhl, ale než stačil odpovědět, rozběhla se Nora vpřed.

„Tamhle, podívej. Nádraží.“

*

„Tak jo, panstvo!“

Vešel Runeberg a policisté v zasedací místnosti okamžitě ztichli.

„Poslední rekapitulace, než to začne naostro. Obřad v katedrále končí ve 13.30 a hned potom vyrážíme. Pojede se od zámku na most Norrbro. Pak doprava kolem parku Kungsträdg?rden do ulice Kungsträdg?rdsgatan…“

Odmlčel se a pár bodyguardů si vyměnilo pohled.

„Tam jsme podél ulice rozestavěli pár lidí v civilu pro případ, že by se někdo chtěl opičit…“ pokračoval Runeberg. „Odtamtud pojedeme doleva po Hamngatan až na Sergels torg a pak po Sveavägen ke Koncertnímu domu… Jsou zatím dotazy?“

„Máte nějaké nové zprávy o podezřelých?“ zeptal se nějaký bodyguard vepředu, nejspíš někdo z nováčků. „O Petterssonovi a al-Hasanovi,“ dodal důležitě.

„To jsem chtěl probrat potom, ale když už se ptáš,“ zamručel Runeberg, kterému očividně vadilo, že musí změnit téma.

„Včera a v noci na dnešek se stala spousta věcí. Farúk al-Hasan neboli Magnus Sandström, jak si někdy říká, s největší pravděpodobností přišel o život. Jeho auto bylo nalezeno v souvislosti s explozí ve stodole severně od Uppsaly spolu s osobními věcmi, o nichž technikové tvrdí poměrně jistě, že jsou také jeho. V sutinách se našly i zbytky trhaviny a umělého hnojiva, takže by mohlo jít o podomácku vyrobenou bombu, která předčasně vybuchla. Brzy dostaneme další informace.“

Runeberg kývl na Tageho Sammera. Ten seděl na židli u dveří vedle Stigssona. Jakmile se Runeberg znovu rozhovořil, Stigsson se k Sammerovi naklonil a pošeptal mu něco do ucha. Rebecca ucítila v krku knedlík a párkrát silně polkla, aby se ho zbavila.

„Pokud jde o ostatní, zadrželi jsme zatím ještě jednu osobu v odcizeném policejním voze. Ale dva pachatelé jsou stále na svobodě, a mezi nimi i hlavní podezřelý.“

Runeberg zašilhal na Rebeccu.

„Mám na mysli Henrika Petterssona, zvaného také HP.“

*

Měli štěstí. Nejbližší vlak do Stockholmu jel za deset minut, což přesně stačilo na to, aby Nora koupila lístky a v nádražním automatu něco k jídlu. HP se schovával za sloupem na perónu a rozhlížel se po pronásledovatelích.

Zhltl vestoje dvě tyčinky Snickers, a sotva tu dobrotu spláchl půllitrovkou coly, kterou mu Nora podala, vjel k nástupišti vlak.

Když našli dvě volná sedadla, byl už HP tak unavený, že si zapomněl sundat batoh a rovnou žuchl na místo u okna. K dovršení všeho se zasekla kovová přezka a HP zaklel tak nahlas, že ho několik pasažérů probodlo zlým pohledem.

„Počkej, já ti to spravím.“ Nora vystoupila do uličky a sklonila se k němu.

„Musíš to nejdřív nadzvednout a pak ty kotouče otočit proti sobě.“

Měla hlavu těsně vedle jeho obličeje, na hrudi se ho dotýkaly její prsty a na vteřinku se mu dokonce zazdálo, že cítí vůni jejího šamponu.

Zvláštní, jak mu syntetická květinová vůně vylepšila náladu.

„Tak.“ Nora rozepnula přezku a popruhy se od sebe oddělily.

HP sundal batoh a postavil ho na zem. Pro jistotu si ho opřel o nohu, aby si všiml, kdyby se s ním něco stalo. Pak se zaklonil, promasíroval si bolavá ramena a bojoval s náhlým nutkáním zavřít oči.

Vlak nabral rychlost a jeho měkkým houpavým pohybům se v podstatě nedalo odolat.

Ale HP to chtěl aspoň zkusit.

Obrátil se k Noře. Ta zrovna vyndala žvýkací tabák, a tak zdvořile počkal, než si zasune malý pytlíček pod ret.

„Za necelý dvě hodiny budeme ve Stockholmu,“ řekl tiše. „Abysme to dotáhli do konce, potřebujeme už jenom počítač a dobrý připojení. U Hötorgetu je internetová kavárna, už jsem tam párkrát byl…“

Nora přikývla a špičkou jazyka si posunula pytlíček tabáku. Ten pohyb ho tak fascinoval, že málem ztratil nit.

„To zní dobře, HP, jdeme do toho. Už jsi přemýšlel o tom, co budeme dělat pak?“

Zavrtěl hlavou.

„Mně je to vlastně fuk. Až se ty soubory dostanou ven, PayTag se potopí jako šutr a stáhne s sebou i Pořadatele, možná dokonce celou Hru. Budou mít plno práce s vlastní záchranou…“

„A to si myslíš, že na nás jen tak zapomenou?“

„To se uvidí…“

Pokrčil rameny.

„Hele, co kdybys mi řekla, jak ses do toho vlastně namočila?“ prohodil po chvilce, aniž by pořádně věděl proč.

Nora zavřela krabičku s tabákem, pomalu ji vrátila do kapsy a zamyslela se.

„To je hodně dlouhá historie…“ řekla.

„V nejbližší hodině nemám nic v plánu,“ odpověděl HP a pokusil se o svůj nejšarmantnější úsměv.

„Tak dobře, ale povím ti rychlou verzi. Oba si potřebujeme trochu odpočinout… Bylo to takhle. Hrála jsem házenou na vrcholový úrovni. Šlo mi to, dokonce mě vzali do reprezentace. Trénovala jsem skoro všechny dny v týdnu…“

HP přikývl, aby projevil zájem, což bylo jednodušší, než čekal.

„Žila jsem pro sport, pro kolektiv v týmu, pro soupeření. Ale pak jsem se zranila.“

„Auvajs.“

Nejradši by se nakopl. Mistr Švédska v empatii, a vypadne z něj jenom Auvajs…

Ale Noře to bylo jedno.

„Povolil mi křížovej vaz v koleni a doktor mi oznámil, že moje tělo zkrátka takhle tvrdej trénink neustojí. Snažila jsem se o comeback jako divá, chodila pořád na rehabilitace, ale už to nikdy nebylo jako dřív. Jak máš jednou problémy s křížovým vazem, už se nikdy úplně neuzdravíš. Klesla jsem z absolutní špičky do průměru. A trénovala jsem ještě víc, což byla samozřejmě úplná blbost.“

Potřásla hlavou.

„Jenom jsem si tím přivodila další zranění a čím dál víc jsem vysedávala na lavičce. Nakonec jsem se sama rozhodla skončit, než mě definitivně vyhodí… Tu radost jsem nechtěla nikomu dopřát, brala jsem to tak, že radši půjdu, než abych se nechala ponížit. Teď zpětně už se mi to tak chytrý nezdá… Umíš si představit ten absťák?“

HP přikývl. Klesala mu víčka, ale opravdu to chtěl slyšet až do konce. Měl dojem, že už tuší, kam se bude tenhle příběh ubírat.

„A tak jsem vsadila na to, že dostuduju, odpromuju a začnu pracovat jako veterinářka. Ale příšerně mi chyběl sport. Nic jinýho se mu ani zdaleka nevyrovnalo. Takže když mě kontaktoval Pořadatel a nabídl mi novej kolektiv, nový hřiště…“

Pokrčila rameny.

„A jak to udělal? Myslím, jak se ti ozval? Pořadatel?“

„Začalo to obyčejným mailem, nabídkou…“

„…zcela unikátního zážitku, který se nepodobá ničemu, co jsi dosud prožila…“

„Jo, tak nějak.“ Usmála se. „Teprve časem jsem pochopila, že si mě předem proklepli. Že přesně věděli, kdo jsem a co jsem dělala. Jak funguju, za který nitky mají zatahat…“

HP přikývl.

„To zní povědomě…“

Hlava mu čím dál víc těžkla, musel se namáhat, aby udržel oči otevřené.

„A s tím požárem ve tvým bytě…“ řekla pak Nora.

„No, tak zrovna teď se o tom bavit nemusíme…“ zamumlal HP.

„Ale já chci. Máš pravdu, byla jsem to já. Ale nikdy nebylo v plánu, aby se ti něco stalo, zavolala jsem hasiče, ještě než jsem škrtla sirkou. Chtěla jsem mít jistotu, že jsou na cestě… Ale to ještě neznamená, že to bylo v pořádku, na svoji omluvu můžu říct jenom to, že jsem nedokázala normálně uvažovat. Chtěla jsem jenom šplhat po žebříčku, dosáhnout na vrchol…“

HP mávl rukou.

„Tohle mi nemusíš vysvětlovat…“

„Ale jo, musím. Nechci, aby sis myslel, že…“

„Nemyslím, neboj se. Trust me, mě Hra donutila dělat mnohem větší úchylárny…“

Vtom se otevřely dveře a do vagonu vstoupil muž v tmavé bundě.

Rozhlédl se takovým způsobem, že se HP vrhl pod opěradlo sedadla před sebou.

Pak se dveře otevřely znovu a k muži se připojila žena.

Chvíli se spolu bavili a pak se vrátili do vagonu, ze kterého přišli.

„Planej poplach,“ řekla Nora. „Jenom hledali volný místo… No nic, jak říkám. Ten požár mě mrzí,“ pokračovala. „Musíš mi věřit. Neuvažovala jsem normálně…“

„To je dobrý, Noro.“

Najednou jako by měl hlavu plnou kaše, dělalo mu velké potíže ji udržet, aby mu nepadala.

„Hele, já jsem úplně hotovej, co kdybysme si chvilku odpočinuli,“ zamumlal. „Pak si můžeme dál vyprávět historky z války…“

„Jasně,“ přikývla. „Není problém.“

HP si opřel hlavu a Nora ho brzy napodobila.

Za pár minut opatrně otevřela oči. Chvíli poslouchala jeho těžký dech, pak se předklonila a opatrně si přitáhla batoh, který stál na zemi.

Pak tiše vyklouzla ze sedadla a odešla z vagonu.

*

„To je skvělé, že jsem vás zastihl, slečno Norménová.“

Byl to Sammer, a za ním v těsném závěsu Stigsson s tím povědomým mužem, kterého včera zahlédla v kanceláři.

„Já i komisař Stigsson jsme vám nevýslovně vděční za vaši spolupráci. Vaše silná vůle a smysl pro povinnost na nás oba udělaly hluboký dojem.“

Nejistě se usmála, jednak proto, že se jí celá tahle šaráda nelíbila, a jednak proto, že přesně nevěděla, jak na tuhle nečekanou chválu zareagovat.

„D-díky,“ vypravila ze sebe.

Třetí muž ze skupinky jí podal ruku.

„Erik af Cederskjöld, tiskový mluvčí královského dvora. Těší mě. Plukovník Pellas o vás hovoří velmi hezky,“ usmál se.

Jeho stisk byl vlhký, úsměv mu nesahal až k očím a Rebecca velmi snadno prohlédla jeho falešné zdvořilostní fráze.

„Těší mě,“ zamumlala. „Bohužel musím jít, právě vyrážíme.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Sammer/Pellas. „Jen jsme vám chtěli popřát hodně štěstí, slečno Norménová…“

Pohlédla mu do očí, a jakmile se ostatní dva muži otočili, rychle na ni mrkl.

*

Nachází se v labyrintu, to pochopil téměř okamžitě. Růžové zdi kolem něj nesahaly až ke stropu, a navíc začínaly a končily zcela nelogicky.

Neměl ponětí, jak se sem dostal, ani jak to, že ví, kdo ho honí. V chodbě za ním i před ním bylo prázdno, neozývaly se žádné zvuky. Přesto věděl, že tam venku jsou, že se ze všech stran proplétají labyrintem k němu.

Popruhy batohu ho řezaly do ramenou, samou bolestí přivíral oči – ale přesto kráčel dál. Někde v tomhle labyrintu je řešení všeho, tím si byl jistý.

Kdyby se jen k němu dostal první, všechno by dobře dopadlo.

Když zahnul za roh, už tam seděla. Malá holčička s červenou mašlí ve vlasech, a on hned poznal, kdo to je. Schovávala obličej do dlaní, ale když se k ní přiblížil, vzhlédla.

„Je tohle Lutternský labyrint?“ řekla a hlas měla přesně takový, jak si pamatoval.

„Jasně,“ uslyšel sám sebe odpovědět. „Můžeš jít se mnou, jestli chceš.“

Natáhl k ní ruku, ale ona se ho nechytila.

„Netroufám si,“ řekla. „Říkal, že jsi nebezpečný…“

„Kdo, Pan Učitel?“

„Ne, toho neznám.“

V tu chvíli uslyšel blížící se kroky. Ozývaly se ze všech stran. Naleštěné černé boty dupaly po asfaltu. A on věděl, komu patří. Zježily se mu chloupky na zátylku.

„Pojď,“ řekl holčičce. „Musíš jít se mnou…“

Zavrtěla hlavou.

„Když půjdu s tebou, oba umřeme.“

„Ale ty musíš. Pan Učitel…“ Najednou měl plačtivý hlas jako malé dítě.

Vstala. A najednou jako by se oba proměnili, vyměnili si role. Sklonila se nad něj, pohladila ho po vlasech a políbila na tvář.

„Zapomeň na Pana Učitele. Do Lutternského labyrintu se chodí z jednoho jediného důvodu, můj malý Henke,“ zašeptala. „Chodí se tam umřít…“

*

Seděl o dva vagony dál, a jakmile ji spatřil, usmál se.

„Dobrá práce, Noro, já jsem věděl, že to zvládnete.“

„Díky.“

Sedla si na prázdné místo vedle něj a podala mu batoh. Ani ho neotevřel a postavil ho na podlahu.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se pak.

„Jasně,“ zamumlala.

„A on?“

Neodpověděla.

„Přece víš, že nemáme jinou možnost, Noro…“

„Vždyť já vím… Co je s Jeffem?“

„O toho se neboj, ten je v bezpečí tam, kde je. Tak kolik máme času?“

„Půl hodiny, možná trochu víc. Dala jsem mu do coly půlku rohypnolu, a v kombinaci s nevyspáním…“ Pokrčila rameny.

„Dobře, tak to je spousta času. Leží to nahoře.“

Ukázal na přihrádku nad jejich hlavami.

„A co ta jeho sestra?“ zeptala se Nora.

„Je přesně tam, kde má být…“

Chvíli se na ni díval.

„Tobě se HP líbí, co?“ řekl pak.

Nora neodpověděla.

Jen vstala, vzala si předmět z přihrádky a pověsila si ho přes rameno.

„Myslí si, že tě zmanipulovali,“ řekla úsečně. „Že jsi to myslel dobře, ale taky tě podvedli. Je mu to milejší než ta druhá možnost, Mange…“

31 | Point of No Return

Stáli na svých místech před katedrálou.

Šest bodyguardů okolo kočáru. Vpravo vpředu Runeberg, vlevo vpředu Rebecca.

Dva jezdecké oddíly vojáků ve slavnostních uniformách stály nastoupené kolem obelisku. Koně neklidně podupávali a zvuk jejich kopyt na kamenné dlažbě se rozléhal ozvěnou mezi domy.

Nejméně podesáté za sebou si zkontrolovala vybavení. Obušek, vysílačka, pistole. Všechno připevněné k opasku pod sakem.

Kabel vysílačky jí vedl po zádech nahoru, nad límcem se měnil v zakroucenou šňůru jako od telefonu a končil sluchátkem v jejím levém uchu.

Ve druhém uchu měla sluchátko mobilu, zastrčeného do náprsní kapsy.

Zkusmo se rozběhla po prostranství před královským zámkem.

Bez problémů, všechno je, jak má být.

Mrkla na hodinky. Zbývá čtyřicet minut.

*

„Vzbuď se, HP!“ Opatrně mu zatřásla ramenem.

Neochotně otevřel oči a chvíli mu trvalo, než pochopil, kde je.

„Už jsme skoro tady,“ řekla.

„Super.“ Posadil se, promnul si oči a pak se podíval na zem, jestli tam pořád má batoh.

Byl pryč!

Zpanikařil a naklonil se dolů tak prudce, že se praštil hlavou o opěradlo před sebou. Ale hned nato zjistil, že batoh jenom zajel kousek dál pod sedadlo.

„Mluvil jsi ze spaní,“ řekla Nora.

„Aha.“ Zase si sedl a podrbal se na hlavě.

„Opakoval jsi pořád stejný slova.“

„Jaký?“

„Lutternský labyrint, co to je?“

Pokrčil rameny.

„You tell me. Snažím se tomu přijít na kloub už několik týdnů. Luttern je kraj v severním Německu, ve Vestfálsku. Ale nic jinýho jsem nezjistil.“

„Aha, tak tím se vysvětluje jméno tý ulice…“

„Co?“

„Vestfálsko patřilo jednu dobu Švédsku, a proto po tom kraji pokřtili ulici.“

„Počkej, co to meleš? Ve Stockholmu žádná Lutternsgatan není…“

„Ne, už není, zmizela, když postavili Kungsgatan. Stejně jako ulička Hötorgsgränd…“

Přerušil ji hlas z reproduktorů:

Přijíždíme na hlavní nádraží ve Stockholmu. Prosíme, vystupujte vlevo ve směru jízdy.

Jménem Švédských drah vás vítáme ve Stockholmu a znovu se omlouváme za zpoždění…

Nora vstala ze sedadla.

„Musíme jít…“

HP se protáhl a s námahou se vysoukal z místa u okna.

„A kde ležela ta Lutternsgatan?“

„Zhruba tam, kde Kungsgatan prochází pod mostem Malmskillnadsbron. Nediv se, na vejšce jsem měla architekturu Stockholmu za patnáct kreditů…“ dodala. „Lutternsgatan si pamatuju jenom proto, že jsme měli na půl dne volno a jeli jsme tam fotit tu ceduli…“

Vlak přibrzdil a vagon se zhoupl.

„Ceduli?“ Hodil si batoh na záda.

„Pod tím mostem je cedule…“ Pomohla mu s popruhy. „Na památku proražení Brunkeberského hřebene a spojení městských čtvrtí, nebo tak nějak. Bylo to u zkoušky…“

Vlak zpomalil ještě víc.

Pečlivě mu zapnula kovovou přezku na prsou a natáhla mu kapuci. Lidé ve vagonu už se pomalu šourali k východům. Nora vzala HP za ruku a protlačili se až ke dveřím. Vlak pomalu zastavil u nástupiště.

Uviděli je prakticky okamžitě. Dva chlapy v tmavých oblecích a slunečních brýlích, stáli na konci perónu. Další dva stáli uprostřed. Bylo jasně vidět, že v uších mají sluchátka vysílačky. Nora mu stiskla ruku.

„Připraven?“ HP přikývl.

Otočila se k němu a několikrát rozepnula a zapnula suchý zip látkového potahu na popruhu, než byla spokojená. Přezka ho tlačila do prsou, jako by se zvětšila, zatímco spal.

„Tak, teď tě to nebude dřít, až poběžíš.“

Vlak sebou naposledy párkrát cukl.

„Jestli se rozdělíme, tak na mě nečekej,“ řekla. „Úkol má přednost, takže ať se stane cokoliv, musíš se dostat do tý internetový kavárny, jo?“

HP přikývl.

„Jasně.“

Když zazněl signál otevírajících se dveří, naklonila se k němu, položila mu ruku na zátylek a políbila ho.

*

„Zbývá třicet minut, jsi připravený?“

Kývla na Runeberga, který se k ní rázným krokem blížil po kamenné dlažbě, ale ten jí neodpověděl.

„Všichni sem.“

Ostatní čtyři bodyguardi se k nim připojili.

„Právě dorazily nové informace. Oběma zbývajícím pachatelům z té honičky v uppsalských lesích se podařilo dostat do Stockholmu.“

„Takže to odpískáme?“ zeptal se jeden z bodyguardů.

Runeberg zavrtěl hlavou. „Na to prý hrozba není dostatečně vážná…“

Vrhl rychlý pohled na Rebeccu.

„Někdo hodně chce, aby tenhle konvoj vyjel. Zdá se, že skoro za každou cenu…“

*

Pustila před sebe pár vystresovaných cestujících a pak ho vytáhla na perón. Vlak na protější straně asi právě přijel, protože nástupiště se rychle zaplnilo lidmi, kteří mířili různými směry.

Opatrně kličkovali vpřed a snažili se nezvedat hlavu.

Stále více se přibližovali k východu.

Za nimi někdo vykřikl a oba se otočili.

Dva muži v oblecích mířili přímo k nim.

„Dělej.“

Nora ho táhla za sebou a prodírala se vpřed čím dál rychleji.

Nalevo před nimi si davem cestujících razili cestu další dva muži. Nora se rozběhla a odstrčila přitom několik lidí mužům do cesty. Nějaký cestující se natáhl kravaťákům přímo pod nohy. Ale Nora se nezastavila. Vzala HP pevněji za ruku, zvýšila tempo a našla si volnou cestičku podél okraje nástupiště.

Východ se stále blížil.

V tu chvíli HP spatřil muže z Pevnosti. Tu hranatou postavu si nemohl splést. To je ten bezpečnostní ředitel, kterého málem přejel…

Muž se nehýbal, jen čekal u východu. Hleděl přímo na ně. Kolena mírně pokrčená, ruce před tělem jako hráč amerického fotbalu.

HP zatahal Noru za ruku a ohlédl se přes rameno. Pronásledovatelé byli jen pár metrů za nimi.

Dát se na ústup je bez šance, cestu mají úplně odříznutou…

K muži jim zbývalo deset metrů, HP viděl, jak se usmívá. Z toho strašidelného hadího úsměvu přeběhl HP mráz po zádech.

Ale Nora běžela dál a nebezpečí si zjevně neuvědomovala.

Muž se přikrčil, vystrčil ramena… Vtom Nora pustila jeho ruku. Její dlouhé nohy zapumpovaly na asfaltu jako písty a nabraly ještě vyšší rychlost.

Odrazila se…

A napálila to přímo do muže. Jejich těla se srazila, tupě to zadunělo.

HP slyšel, že Nora něco křičí, viděl, jak mává rukama a ze všech sil na muže útočí, a málem se jí instinktivně rozběhl na pomoc.

Ale vtom si uvědomil, že Nora nekřičí na toho muže.

Ale na něj.

„Utíkej dál, utíkej dál, utí…“

Mohutná ruka popadla Noru za krk, zvedla ji ze země a utnula její křik. HP se snažil dívat přímo před sebe a mířit k východu. Ale nešlo to, musel se ohlédnout. Nora sebou divoce zmítala, snažila se vyprostit krk ze sevření, ale hranáč ji škrtil vší silou.

HP se musel podívat před sebe, aby nevrazil do sloupku dveří. Když se dostal do vestibulu, naposledy se ohlédl a stihl zaregistrovat, jak hranáč odhodil Nořino bezvládné tělo jako hadrovou panenku.

Ta emoce ho překvapila. Zjevila se bůhvíodkud a trvalo jen pár milisekund, než ji identifikoval. Nenávist.

Doběla rozžhavená nenávist!!

Pronásledovatelé mu pořád dýchali na záda. HP se řítil přes velký vestibul a mířil k hlavnímu vchodu. Už se chystal zahnout doleva ke skleněným dveřím na náměstí Centralplan, ale v poslední chvíli tam zahlédl policejní auto, a tak pokračoval rovně. Někdo za ním něco volal, ale na to sral.

Sakra, měl běžet do metra, a ne se vrhnout k nejbližšímu východu jako blbá krysa…

Rychle se blížil k jižnímu konci vestibulu a všechny východy ležely za ním. Tady byly jenom restaurace, bez jediné rozumné cesty ven.

Rychle se podíval za sebe.

Dva kravaťáci deset metrů od něj, kousek za nimi další banda s hranáčem v čele.

Blížil se čím dál víc ke vchodu do restaurací, ale ani trochu nezpomalil.

Místo toho prosvištěl kolem barového pultu do zadní části lokálu.

Nalevo se otevřely létací dveře a vyšel číšník se dvěma talíři. HP ho oběhl s minimální možnou rezervou a vběhl létacími dveřmi do kuchyně.

Dva muži v kuchařské zástěře překvapeně vzhlédli.

„Východ?“ zařval HP.

Jeden z nich ukázal vařečkou.

„Díky,“ vypravil ze sebe HP a pokračoval v úprku.

U zdi stál plechový jídelní vozík a HP ho odtlačil za sebe proti pronásledovatelům. Ale ani se nezamyslel nad výsledkem. Místo toho zaútočil vší silou na venkovní dveře, div neurval kliku, a vyklopýtal na oplocený zadní dvorek. Za plotem se do výše deseti metrů tyčily cementové pilíře Klarastrandské spojky.

Čistě reflexivně zamířil doprava a teprve za pár vteřin mu došlo, že východ je na opačné straně.

Do prdele!

Pronásledovatelé se vyřítili ze dveří, ale v tu chvíli našel únikovou cestu. Stěnu nádražní budovy pokrývalo lešení a téměř přímo před HP stál žebřík. Vyšplhal po něm jako zfetovaný šimpanz, dostal se do prvního patra, a ze všech sil kopl do žebříku, jakmile na něj sáhl první kravaťák.

Žebřík sletěl na zem, HP uslyšel zezdola nadávky, ale neměl čas zjišťovat, jestli někoho trefil. Raději dosprintoval po prknech až ke schodům a vylezl o další patro výš.

Nahoře už zřetelně viděl zábradlí dálničního nadjezdu.

Ještě jedno patro, a už cítil, že se lešení houpe, jak pronásledovatelé probíhají spodními patry.

Další patro, a už byl na úrovni zábradlí.

Jediný problém teď byl ten dva metry široký prázdný prostor mezi mostem a lešením…

Poslední žebřík a HP se dostal do nejvyššího patra.

Ty vole, to je vejška!

Někdo něco křikl anglicky. Lešení se mohutně zahoupalo, HP tušil, že už ho po schodech honí úplně všichni pronásledovatelé.

Dálniční most ležel kousek pod ním, vzdálenost činila nejméně dva metry. Těžké, ale ne nemožné. Nebo v to aspoň doufal…

Jenže měl na zádech ještě ten batoh.

Připadal mu těžší než předtím, což mohlo znamenat jedině to, že ho opouštějí síly.

Lešení se kymácelo čím dál víc.

Odkopl bezpečnostní zábradlí, o krok couvl a přitiskl se ke zdi budovy.

Jakmile se první pronásledovatel dostal na jeho patro, HP se vší silou odrazil a po jediném kroku rozběhu skočil do prázdna…

*

„Tak, panstvo, obřad máme za sebou,“ ozval se jí v uchu Luddeho hlas z vysílačky. „Počítejte deset minut, než si nevěsta přepudruje nos, a pak se jde na věc. Za chvilku přistavíme kočár na vnější nádvoří…“

Stál deset metrů od ní uprostřed hloučku kolegů, se spoustou zlata na výložkách. Rebecca se pokusila zachytit jeho pohled, ale marně. Srdce se jí náhle rozbušilo a vyschlo jí v ústech.

Vtom jí zazvonil telefon.

Zmáčkla tlačítko na handsfree sluchátku.

„Ano?“ řekla.

„Jenom zjišťuju, jak to jde…“

„Bez problémů.“

„Dobře…“

„A jak to jde tobě?“ řekla.

„Celkem dobře, menší nepříjemnost, ale nic se neděje…“

„Jaká nepříjemnost?“ zeptala se.

Ale on už mezitím zavěsil.

*

Přeskočil zábradlí mostu s rezervou asi deseti centimetrů a přistál na chodníku.

Setrvačností se svezl až do silnice a jen taktak, že ho nepřejel zběsile troubící autobus, který ho minul jen o pár centimetrů.

Odklopýtal zpátky na chodník a spatřil na lešení své pronásledovatele. Nikdo z nich se nijak nehrnul do toho, aby napodobil jeho skok, a HP neodolal a zamával jim. Ale pak se dopředu protlačil hranáč.

„You there, don’t fuckin move!“ zařval.

HP místo odpovědi vztyčil prostředníček.

„Zastřel ho,“ rozkázal hranáč nejbližšímu kravaťákovi.

„No way,“ odpověděl muž. „Není ozbrojený…“

„Na čí straně jsi, chlape? Je to fucking terrorist, zastřel ho. It’s an order!“

Kravaťáci se zachvěli.

„Nejste náš šéf…“ zamručel jeden. „A navíc jsme ve Švédsku…“

Hranáč hlasitě zaklel, vrhl rychlý pohled na HP, odstrčil kravaťáky stranou a opřel se o zeď.

Do hajzlu! Ten magor chce fakt skočit.

HP se otočil na podpatku, přešel silnici a dal se do běhu.

Když se dostal do půlky klesání, zjistil, že měl zamířit na druhou stranu.

Tenhle svah vede přímo na Södermalmskou spojku, a ještě navíc v protisměru.

Proti němu svištěla auta, zuřivě troubila a HP hlasitě nadával nad svou idiotskou volbou. Ale na to, aby se otočil, už bylo pozdě. A tak se jen držel co nejblíže mostního zábradlí.

Nakoukl dolů do valící se vody.

Do průlivu neskočí ani náhodou, plavání není jeho silná stránka a nejspíš by skončil jako nafouklá rozmočená mrtvola někde ve zdymadle u parlamentu. Nemluvě o tom, že voda a harddisk je poněkud nešťastné kombo…

Radši dál zdrhat. V polovině dálničního mostu se odvážil ohlédnout. Hranáč byl jen patnáct dvacet metrů za ním.

V obličeji byl rudý a jeho krátké svalnaté nohy pumpovaly na vozovce jako písty. Ale i když měl na sobě oblek a polobotky a HP byl oblečen na běh mnohem vhodněji, hranáč ho doháněl.

To ten batoh, samozřejmě.

Ten ho brzdí, a připočteme-li útrapy posledních týdnů, není divu, že už mu nohy tolik neslouží.

Jeho jedinou nadějí je ostrůvek Strömsborg.

Ale ještě než k němu doběhl, pochopil, že je to v háji. Vzdálenost sice nebyla nijak velká, ale v jakémkoli pokusu mu bránilo zábradlí mostu. Harddisk se zkrátka nesmí namočit.

Raději běžel dál.

Hranáčův odstup se pořád zmenšoval.

Další ostrov je Riddarholmen, ale to by musel krosnout celou silnici, pak železniční trať a nakonec zdolat strmou skalní stěnu. Jinou možnost však neměl. Nechal projet pár aut a pak se vrhl přímo do vozovky. Málem ho sejmul passat, ale řidič ho na poslední chvíli objel a HP vyvázl o půl metru. Přeskočil betonovou bariéru mezi jízdními pruhy a přistál ve směru, který mířil na jih. V prsou mu hořely plíce, hrdlo se scvrklo na brčko.

Utíkal dál, ale tentokrát ve směru jízdy.

Cihlový palác na Riddarholmenu vrhal na silnici dlouhé stíny.

„Už tě mám, ty hajzle!“ zakřičel za ním hranáč.

*

„Tak jo, jdeme na to!“ ozval se z vysílačky Runebergův hlas a chvilku nato vyšli západními vraty novomanželé.

Netvářili se tak zamilovaně a šťastně, jak si Rebecca představovala. Spíš nervózně. Nebylo se čemu divit, vzhledem k tomu zástupu lidí z médií. Ve Švédsku a pár dalších zemích se slabostí pro monarchie běželo živé vysílání.

Navíc teď musejí ženich s nevěstou absolvovat průvod a po něm rozvleklou formální večeři, než dnešní den skončí. Ze svatební noci asi nic nebude…

Muž v livreji podržel dveře otevřeného kočáru a jiný pomohl nevěstě upravit si šaty, než si sedla.

Ženich čekal u kočáru, rychle pohlédl na Rebeccu a nejistě se na ni usmál. Odpověděla mu přikývnutím.

*

HP zaběhl do stínu a pokračoval ještě pár metrů po silnici.

Skalní stěnu Riddarholmenu už minul, hranáč byl moc blízko a dohnal by ho, než by se k ní dostal. Srdce se mu v hrudi div nerozskočilo, v ústech cítil krev a neměl daleko k první šavli.

Prudce se zastavil a otočil se. Pokrčil kolena a připravil se na zápas.

Hranáč také zpomalil, zastavil se pár metrů od HP a uchechtl se na něj.

„Ty si myslíš, že mě přepereš, chlape?“ zavolal anglicky.

HP neodpověděl, jen hleděl na auta, která se valila zpoza hranáčových zad. Objížděla je z obou stran, řidiči lehali na klaksony, ale obrovi to bylo jedno. HP o kousek couvl, na okamžik ho do zátylku zahřálo slunce, ale po dalším kroku zase zmizelo.

Za hranáčovými zády se blížil veliký kamion.

A vtom se mu v hlavě vynořilo cosi, co připomínalo nápad…

„Come on, boy, let’s do it the easy way…“ zařval hranáč, aby překřičel provoz.

HP se mu podíval do očí, couvl ještě o pár kroků, pak se zastavil a vztyčil prostředníček.

Hranáč se přikrčil. Připravoval se ke skoku. Roztáhl rty do dravčího úsměvu.

„Any last words?“ zavrčel.

„Yipiikayee, motherfucker!“ zahalekal HP.

Vrhl se střemhlav na asfalt a zakryl si hlavu rukama.

Kamion zasáhl hranáče plnou silou do zad. Vypadalo to skoro jako ve filmu.

V jednu chvíli tam stál, a v příští chvíli už ne.

Kamion prosvištěl se skřípajícími brzdami nad ležícím HP a ujel ještě padesát metrů, než řidič vozidlo zastavil.

Když HP opatrně vzhlédl, ze všeho nejdříve spatřil jednu prázdnou polobotku.

32 | Insignificant Bearer

Seskočil na střechu stanice metra Gamla Stan a spustil se z mohutného nosníku na nástupiště.

Přistání bylo měkčí, než čekal, a navíc bylo na perónu prakticky liduprázdno.

Shora ze Södermalmské spojky slyšel sirénu, několik sirén, ale ty se rychle utopily v rachotu přijíždějícího vlaku.

Nastoupil a žuchl na nejbližší volné místo. Narazil batohem do opěradla, chvíli se neohrabaně hmoždil s přezkou, ale pak to vzdal.

Adrenalinový rauš odezněl, tělo se mu klepalo jako sbíječka a bylo mu na zvracení. Předklonil se a snažil se hlavu držet co nejníž.

Fúúújtajbl!!

Ještě nikdy neviděl nikoho umřít.

Aspoň ne takhle.

Ale vlastně jo, viděl…

Naplánoval to, úplně stejně jako tehdy s Dagem a zábradlím balkonu. Našel ostrůvek světla uprostřed zatáčky. Řidič si sotva zvykl na stín, ale vtom ho znovu oslnilo slunce. Nalákal hranáče na správné místo…

A stejně jako s Dagem neměl na vybranou. Tehdy musel zachránit Rebeccu, teď musel zachránit sebe.

Špatně…

Musel zachránit ji i sebe.

Teď už zbývá jen rozeslat obsah harddisku novinám a Hra i Pořadatel budou history. On, Becca, Nora i ostatní budou volní.

Mimochodem, Nora…

Obětovala se pro něj, skočila na hranáče, i když musela vědět, že proti němu nemá šanci. Schytala ránu za tým. Něco takového pro HP ještě nikdy nikdo neudělal. Až tohle skončí, tak jí určitě hezky poděkuje.

Pokud teda Nora ještě žije…

Metro se vřítilo na Hlavní nádraží a HP se instiktivně přikrčil k sedadlu. Stejně jako v Gamla Stan byl perón téměř liduprázdný.

Úplný město duchů.

To je divný…

Kde jsou všichni lidi?

*

Prostranství před zámkem bylo narvané lidmi, a když zahnuli doleva, čekalo jich v zámecké zahradě ještě víc. Kamery, fotoaparáty, stovky mobilů.

Než dnešní den skončí, ocitne se Rebecca na tisícovkách fotek a videí, ať už chce, nebo ne.

Z kopce sjeli pozvolným tempem, ale jakmile se celý konvoj ocitl na rovině, přešli jezdci z kroku do klusu. Spřežení učinilo totéž a Rebecca a ostatních pět bodyguardů museli vedle kočáru běžet, aby mu stačili.

První masku zahlédla už na mostě Norrbro.

*

HP rozrazil dveře internetové kavárny a přihnal se rovnou k pultu.

„Potřebuju počítač s nejlepším připojením, co máte, na dvě hodiny nebo víc…“ řekl, ale recepční ani neodtrhl oči od televizní obrazovky, která visela nad pultem.

„Sorry, kámo, internet je spadlej…“

„Cože? Mobilní taky…?“

„Jojo,“ odpověděl recepční a otočil se k němu. „Broadband, ADSL, mobilní, komplet všechno. Sletělo to už někdy v noci. Prej se někde zakousl nějakej software. Ale podle mě je to kvůli tý svatbě…“

„Čemu?“

„Tý svatbě, kámo!“ Ukázal na televizi, kde právě jel kočár se spoustou koní. „Velkej bratr nechce žádný protesty, tak vypnuli síť, stejně jako v Egyptě, chápeš?“

„Jo,“ zamumlal HP nepřítomně.

V televizi něco upoutalo jeho pozornost. Jeden z těch kravaťáků kolem kočáru mu byl vzdáleně povědomý. Kamera nazoomovala…

Najednou HP polil ledový chlad.

„Kam jedou?“ sykl na recepčního a popadl ho za seprané tričko.

„Zpátky na zámek, kam jinam. Uklidni se…“

„Ne, ne, ty blbče, já myslím kudy. Tohle vypadá jako Kungsträdg?rden… Kam pojedou pak?“

„Na Sergels torg, pak na Sveavägen a pak doleva na…“

Kungsgatan!!

Do prdele!!!

*

Druhá a třetí maska stály na Strömgatan u opery. Křídově bílé obličeje Guye Fawkese s černou bradkou a nakroucenými kníry, úplně stejné jako před pouhými pár dny u hotelu Grand.

Bíle oděné postavy s maskou se nehýbaly, jen strnule stály, takže vypadaly ještě strašidelněji.

„Vidíš je, Ludde, že jo? Přepínám,“ řekla do mikrofonu na zápěstí.

„Jo,“ odpověděl stručně. „Teď se soustřeďte, panstvo, vjíždíme do Kungsträdg?rdsgatan…“ dodal pak.

Průvod zvolna opsal táhlý oblouk doleva.

*

HP se vyřítil z kavárny, zahnul za roh a sprintoval na Hötorget. Zdálo se mu, že z dálky slyší volání: „Hurá!“

*

Na Kungsträdg?rdsgatan stály rozestavěné další čtyři masky, na Hamngatan pět, ale jinak ani známka nepokojů.

Možná nebylo divu. Kromě všech možných vojáků a příslušníků dobrovolnických organizací, kteří dělali čestný kompars kolem trasy, zahlédla Rebecca nejméně dvacet policistů v uniformách a dalších pár v civilu. Ale počet masek vzrůstal.

V každé ulici, kterou projeli, jich bylo o jednu víc. To nemůže být náhoda. Něco se zcela určitě děje.

Odbočili na Sergels torg, objeli skleněný obelisk a výkřiky „Hurá!“ zesílily natolik, že málem neslyšela vysílačku, když se ozvala.

*

Na Hötorgetu bylo plno lidí, musel se prodírat lokty. Čím víc se blížil k Sveavägen, tím víc dav houstl a HP pochopil, že potřebuje plán B. Metro, no jasně!

Udělal čelem vzad, rozběhl se zpátky po Sergelgatan, zahnul mezi dva hötorgské mrakodrapy a snažil se nedívat nahoru. Přeskočil turniket, seběhl třemi skoky schody a hnal se přes perón k severnímu konci stanice. Po cestě vylovil z kapsy bundy telefon.

*

„Všem bodyguardům. Na Hötorgetu byla právě spatřena osoba, jejíž popis odpovídá jednomu z podezřelých.“

Hlas ve vysílačce patřil Stigssonovi, tím si byla skoro úplně jistá.

Vyschlo jí v ústech, párkrát polkla, aby si je zvlhčila. Ale nešlo to.

„Je všechno v pořádku, Norménová, přepínám?“

„Všechno v klidu, Ludde.“

„Fajn, mějte všichni oči na stopkách. Ty masky mě zneklidňujou…“

Sveavägen, sedm masek.

O jednu víc než na Sergels torg. Přední část konvoje už začala zahýbat do Kungsgatan.

Rozezvonil se jí telefon, ale toho si nevšímala.

*

Nebere to, krucifix!

Vyjel do severního vestibulu, protlačil se k východu a vyšel na chodník.

Ulici lemovali lidé v uniformě, ale vypadali, že jsou tam spíš pro okrasu.

Necelých padesát metrů napravo se nad ulicí klenul most Malmskillnadsbron.

HP si natáhl přes hlavu kapuci, vylovil z kapsy sluneční brýle a začal se prodírat tím směrem.

V dálce klapala koňská kopyta.

*

Jakmile kočár odbočil, uviděla masky. Tentokrát stály těsně vedle sebe. Nejdřív jich bylo osm, ale pak ještě víc.

Mnohem víc…

„Tohle se mi nelíbí,“ zamumlal Runeberg.

Do pravého ucha jí dál vyzváněl telefon.

*

Zbývalo mu patnáct metrů, ale vtom spatřil na spodku mostní klenby ten vzor. Růžová trojrozměrná tělesa s modrými hranami, propletená v hypnotické pravoúhlé spirály. Připomínalo to labyrint, přesně jako na tom nákresu.

Lutternský labyrint!

Našel jsem ho!

Klapot kopyt sílil, odrážel se od stěn domů a mísil se s jásotem přihlížejících.

Vtom si HP všiml, že na mostní klenbě se po stranách nacházejí dva velké černé průduchy. Pět metrů nad chodníkem, namířené v ideálním úhlu k silnici.

Dvě kulaté černé mříže, přesně podle nákresu Pana Učitele, o průměru zhruba metr. Nebo 1016,1 milimetrů, přesněji řečeno. KURVA DO PRDELE!!!

První koně z předvoje byli už skoro u mostu. HP schoval telefon, odstrčil pár lidí, procpal se lokty až na vozovku a rozběhl se proti průvodu. Na zádech se mu pořád natřásal batoh. Najednou mu připadal těžký jako ještě nikdy…

*

Spatřila ho už z dálky.

Tmavé oblečení, rozcuchané vousy, sluneční brýle, kapuce přes hlavu. Na prsou byly zřetelně vidět světle šedé popruhy batohu. Běžel přímo proti kočáru, přímo proti ní.

Mával rukama a něco křičel.

Ruce jí okamžitě sjely k pouzdru na opasku. Sevřely pažbu pistole. Vytasit, natáhnout závěr…

*

„BOMBA!“ řval. „JE TAM BOMBA!“

Ale ona ho neslyšela. HP se mohl jenom dívat, jak na něj ona i ostatní bodyguardi namířili zbraně. Jako by hrozbou snad byl on.

V tom okamžiku si všiml masek. Všude po celé ulici, bylo jich padesát, sto, ještě víc. Jako by na něco čekaly. A vtom pochopil…

Svět se proměnil ve zpomalený film, kousky skládanky v jeho hlavě zavířily, rozpadl se obrázek, který z nich HP poskládal, a utvořil se nový.

Mnohem děsivější.

Tunel, bomba, výbuch ve stodole. Silné ruce ho vynášejí z hadího bytu a píchají mu sérum. Někdo stojí za dveřmi bytu u Skogskyrkog?rdenu a píše mu esemesky. Varuje ho před zrádcem.

Výbuch, Rehyman, útěk.

Nora mu starostlivě zapíná těžký batoh. Říká mu o tomhle místě, což je nejzásadnější kousek skládanky. Polibek smrti…

Prudce se zastavil a zvedl ruce. V hlavě mu hučely hlasy a vzájemně se překřikovaly. Chvíli jim bylo rozumět, chvíli ne.

Tohle je tvůj poslední úkol, Henriku!

Modrou, nebo červenou?

Spácháš smrtící atentát na královské svatbě…

Wanna play a gejm, Henrik Pettersson?

Lutternský, ne luteránský.

Pan Učitel, toho neznám…

Jsi si opravdu jistý?

Ne Pan Učitel…

Pomalu couval a trhal za popruhy, aby ze sebe batoh shodil. Ale přezka se odmítala rozepnout.

„VŠICHNI PRYČ!“ zařval z plných plic.

Do Lutternského labyrintu se chodí zemřít, zašeptal hlas v jeho hlavě.

Ne.

Pan Učitel.

Ale…?

Doručitel!

„MÁM V BATOHU BOMBU!“ zařval.

*

Zamířila přímo do smrtelné zóny, přesně na místo, kde popruhy batohu křižovaly srdce.

„BOMBA,“ křikl jí někdo do sluchátka vysílačky, na okamžik se jí zazdálo, že to byl hlas Tageho Sammera. Ale bylo to zcela zbytečné varování.

Položila prst na spoušť.

Nadechla se…

*

Jako rána pěstí do břicha – asi takový to byl pocit. Jako by výstřel z nějakého podivného důvodu zpomalil čas ještě více. Najednou vnímal každičký drobný detail kolem sebe. Zbraň, která mu mířila na hruď, táhlý zděšený řev davu. Všude těla, která se mačkají jako ve zpomaleném filmu. Která se snaží dostat od něj co nejdále.

Ale navzdory důkazům, navzdory tomu, že ho do nosních dírek pálil kouř ze střelného prachu a rána mu ještě rozechvívala bubínky, odmítal se jeho mozek smířit se skutečností. Jako by se bránil něčemu, co je nemožné, nemyslitelné, neslýchané…

Tohle by se přece nemělo stát.

Teď ne!

Vůbec nikdy ne!

Ona na něj vystřelila… ONA NA

NĚJ

VYSTŘELILA!!!

Pistole mu ještě mířila přímo na prsa. Její pohled nad hlavní byl ledově chladný, zcela oproštěný od emocí. Jako by patřil někomu úplně jinému. Cizímu člověku.

Pokusil se k ní vztáhnout ruku, otevřel ústa, aby něco řekl. Ale ze rtů mu splynul jen tichý sten. Náhle se čas bez nejmenšího varování zase rozběhl svou normální rychlostí. Bolest se mu rozlila hrudníkem jako vlna, rozšířila se dál do těla a asfalt se pod ním zahoupal. Podlomila se mu kolena a vrávoravě o pár kroků couvl, aby udržel rovnováhu.

Vtom jeho pata narazila na obrubník.

Vteřina beztíže, bojoval s gravitačním zákonem.

Pak snový pocit, že volně padá.

A v tu chvíli pochopil, že je po Hře.

33 | Mastermind

Exploze byla tak silná, že ji cítila na hrudní kosti. Chvíli se odrážela ozvěnou od zdí domů, pak ji následovala druhá a třetí.

K nočnímu nebi vylétly kytice světel, bílé, červené, modré. A tím ohňostroj nekončil.

Z dáli od zámku bylo slyšet jásot davu.

„Velkolepé, není-liž pravda?“

„Ano.“ Vyšla posledních pár schodů na plošinu a stoupla si vedle něj k zábradlí.

Pár metrů nad nimi se otáčel obrovitý neon, zelené logo Nordiska Kompaniet právě přebliklo na červené hodiny.

„Milá Rebecco, rád bych ti z hloubi srdce vyjádřil upřímnou soustrast…“ Otočil se k ní a rozhodil rukama. „Svůj díl odpovědnosti nesu samozřejmě i já.“

Přistoupila k němu a objala ho kolem krku.

„Díky, strýčku Tage…“ řekla do jeho ramene.

„Mohu pro tebe něco udělat, moje milá?“ Zaklonil se a opatrně ji vzal za nadloktí.

„Ne, teď zrovna ne.“

Pohlédla k zámku, odkud stále vylétávaly kytice rachejtlí.

„Přijít o bratra tímto způsobem. Muset to vykonat sama…“ Potřásl hlavou.

Rebecca neodpovídala, snažila se polknout knedlík v krku.

„Milá Rebecco, nedovedu si ani představit, jak se asi cítíš…“

Jeho smutný hlas se do ní zařízl jako nůž, na okamžik málem podlehla emocím. Ale rychle se opanovala.

„Můj plán selhal, strašlivě selhal, a Henrika se navzdory vší snaze bohužel nepodařilo zachránit,“ pokračoval. „Henrik nesl bombu a jen díky tvému pohotovému zásahu ji nestihl aktivovat. Věděl o ní, dokonce volal na lidi, že ji u sebe má…“

Tage Sammer rozhodil rukama a o krok poodstoupil.

„Henrik učinil rozhodnutí a ty jsi ho musela učinit také. Dnes odpoledne jsi zachránila mnoho životů, doufám, že si to uvědomuješ. Někdy má zájem celku přednost před zájmem jedince…“

Ztěžka polkla a zvolna přikývla. Pod očními víčky ji pálily slzy, ale ze všech sil se snažila ovládat. Udržet si kontrolu…

Na nočním nebi pokračoval ohňostroj.

„Odvážné rozhodnutí, pokračovat v oslavách,“ zamumlala. „A měl moc hezký projev…“¨

„Ano, Jeho Výsost je snadné podcenit. Právě ve chvílích, jako je tato, lidé dokazují, zač vlastně stojí. Ta řeč v televizi je toho dobrým důkazem.“

„Hmm,“ řekla Rebecca.

„Národ potřebuje jednotící sílu,“ pokračoval Sammer, „která nám pomůže vytrvat tváří v tvář těžkostem, jež v budoucnu přijdou. Jeho Výsost si to uvědomuje…“

„Nebo přinejmenším jeho PR oddělení…“

„Prosím?“

„Nic,“ zamumlala. „Všechno to působilo tak připraveně, jako by…“

„Jako by co, Rebecco…?“

Sklonil hlavu a pátravě se na ni zadíval.

„Nic…“ hlesla. „Promiň, strýčku Tage, ale nejsem tak docela ve své kůži.“

„Chápu, milá Rebecco, nemáš se za co omlouvat…“

Otočila se k zábradlí a chvíli stáli mlčky vedle sebe.

„T-tak jak to bude dál s vyšetřováním?“ zeptala se pak Rebecca.

Sammer pokrčil rameny.

„Magnus Sandström a tvůj bratr to mají za sebou, ostatní tři jsou pod zámkem. Zbývá celá řada detailů, ale z větší části je případ vyřešen. Hra byla rozdrcena a viníci budou potrestáni…“

„Tak jednoduché to přece být nemůže, strýčku Tage…“

„Jak to myslíš?“

„Musí za tím vězet něco víc, podíleli se na tom určitě i jiní. Kdo například vyrobil tu bombu v Henkeho batohu, kdo byli ti lidé s maskami?“

„Inu, podle toho, co víme, mohl mít bombu na svědomí kterýkoli z nich. Nejpravděpodobnějším kandidátem je asi Sandström… a ty masky, které protestovaly podél trasy, mohly být čirá náhoda. Někdy jsou konspirační teorie jen jednoduchý způsob, jak uniknout složité realitě…“

„A táta?“

„Jak to myslíš?“

„Pracoval pro tebe, dělal všechno, o co jsi ho požádal. Zhruba jako já…“

Sevřel se jí žaludek, musela se odmlčet.

„To je pravda, Erland byl neobyčejně loajálním spolupracovníkem. Pro takové se ve většině organizací vždycky najde místo, Rebecco.“

Čekal, až Rebecca jeho slova zpracuje.

„T-ty mi nabízíš práci, strýčku Tage?“

Vlídně se usmál.

„Kdyby ano, přijala bys ji, Rebecco? Myslím, že by z nás byl vynikající tým. Člověk s tvým odhodláním, s tvou sebekontrolou. Který neváhá učinit to, co je nezbytné, byť je úkol sebenepříjemnější. Pro takového se najde místo v každé organizaci…“

Rebecca se zhluboka nadechla.

„Já už práci mám, to přece víš. Až se tohle všechno usadí, chtěla bych se tam vrátit. Abych pomohla zjistit, co se tam dole vlastně stalo.“ Ukázala bradou na dva mrakodrapy, mezi nimiž se hluboko dole skrýval most Malmskillnadsbron.

Sammer pomalu přikývl.

„Jinou odpověď jsem ani neočekával, Rebecco…“

Sehnul se a zvedl rezavou termosku, která stála opřená o zábradlí.

„Smím tě alespoň pozvat na šálek kávy, než se naše cesty rozdělí?“

„Ráda, díky…“

Vytáhl dva kelímky a nalil jí i sobě.

„Už jsem ti vyprávěl, proč je mi toto místo tak blízké?“

Zavrtěla hlavou a opatrně foukla do horké kávy.

„Můj otec pracoval v ASEA. Roku 1939 se podílel na montáži těchto hodin. Ale tehdy zdobily telefonní věž na náměstí Brunkebergstorg.“

Ukázal přes hřebeny střech do dáli.

„Otec mě tam brával a ukazoval mi je. Vyprávěl mi, jak je dostávali nahoru. Abys tomu rozuměla, ta věž měřila čtyřicet pět metrů, to byla v tehdejší době závratná výška…“

Rebecca přikývla a pomalu zvedla kelímek k ústům.

„Byl jsem na svého otce nesmírně pyšný, občas jsem se dokonce vytahoval před kamarády, že tam ty hodiny namontoval úplně sám…“ zasmál se.

„Každopádně roku 1953 telefonní věž shořela, hodiny sundali a uložili do skladu. Pár let nato otec zemřel…“

Rebecca si kradmo prohlížela jeho profil, jeho orlí nos. Napjatou kůži na tvářích, tmavé oči, které jí tolik připomínaly tátu.

„Naštěstí se mi s pomocí různých kontaktů podařilo dosáhnout stavby tohoto sloupu. Hodiny mého otce se mohly vrátit na místo, které jim náleželo…“

Sammer se otočil a usmál se na ni.

Pořád držel kelímek v ruce, ale kávy se ještě nedotkl.

„Díky za historku, strýčku Tage, ale byla bych raději, kdybys…“

„…vyprávěl o tvém otci, ano, chápu. Proto jsi tady. Bojíš se, co Erland asi udělal tím revolverem. Co s ním spáchal. Bojíš se tolik, že nemůžeš spát, že ano?“

Ztěžka přikývla, pomalu zahýbala hlavou nahoru a dolů, jako by ji krk nechtěl poslouchat.

„Ubohá Rebecco.“ Usmál se. „Poslední roky pro tebe nebyly lehké, že ano? Tolik se toho stalo, havárie na Lindhagensplanu, atentát na americkou ministryni zahraničí. Ten policejní vůz s bombou mimochodem řídil Henrik, ale to už jsi patrně uhodla…“

Otevřela ústa a pokusila se něco říct.

„Psssst, ničeho se neboj.“ Položil si prst v rukavici na ústa. „Zůstane to mezi námi. Henrik také hodil ten oslepující granát na královský konvoj v Kungsträdg?rden, ale to už taky víš, přinejmenším proto, že jsi ho viděla na tom videu v Säpo.“ Usmál se a mírně se zašklebil. „Henrik toho natropil hodně, bude mi vlastně docela chybět,“ zachechtal se. „To asi nám všem… Ale milá Rebecco, copak je ti…?“

Umělohmotný kelímek jí vypadl z ruky a zachrastil o mřížovanou podlahu.

„Nechceš se posadit…?“

Ukázal na schody.

Poslechla jeho radu, sesula se na nejhořejší schod a opřela se hlavou o zábradlí. Kov ji chladil do spánku.

„Ubohá Rebecco,“ zopakoval a pomalu k ní došel. „Byla jsi podezřelá z porušení služební povinnosti v Dárfúru, pak tě vyhodili z práce a opustil tě přítel. A dnes jsi navíc byla nucena zastřelit vlastního bratra. Jak nevýslovně tragické…“

Opatrně ji pohladil po čele.

Zelená písmena NK na neonu nad jejich hlavami se proměnila v hodiny a osvítila jeho obličej rudou září. Sklonil se k ní a začal jí rozepínat sako.

„Je smutné, že to musí skončit takto, moje milá, ale v mé branži se bohužel nevyplácí riskovat a nenechávat po sobě čistou práci. Vlastně mě téměř překvapuje, že po tom všem ti tví kolegové stále dovolují držet zbraň.“

Zašátral po jejím opasku a vytáhl z pouzdra její služební pistoli.

Nepokusila se ho zastavit.

„Kdo ví, k čemu by ses mohla uchýlit, milá Rebecco.“

Pár vteřin zbraň otáčel a důkladně si ji prohlížel.

Rebecce skanula z oka slza, pak ještě jedna.

„Možná by se ti dokonce zachtělo se vším skoncovat? Nebohá zhroucená policistka, která zastřelila vlastního bratra. Média nebudou mít slitování. Vlastně se dá říct, že ti svým způsobem prokáži laskavost.“

Dívala se na něj, pokusila se otevřít ústa.

„K-káva…“ hlesla nakonec.

„Ale, neboj se. Je to stejná látka jako v tabletách, které už užíváš. Jen trochu silnější. Podívej, na etiketě je dokonce tvoje jméno…“

Vytáhl lahvičku pilulek a zamával s ní mezi palcem a ukazováčkem. Pak ji strčil Rebecce do kapsy.

„Obávám se, že nastal čas na poslední sbohem…“

Pozvedl pistoli a natáhl závěr.

Pak ji přiložil k jejímu spánku a stiskl spoušť.

34 | The Red King

Zbraň cvakla.

Odtáhl ji, znovu natáhl závěr a podruhé stiskl spoušť.

Zbraň zase cvakla.

Sammer zíral na pistoli a nechápal, co se děje.

Rebecca zvedla hlavu a pohlédla mu do očí. Pak položila ruku na hlaveň, vstala a snadno mu vykroutila zbraň z ruky.

Sammer klopýtl vzad, pak ještě jednou. Poprvé za dobu, co ho znala, z něj spadla maska sebeovládání a na vteřinku se zatvářil téměř vyděšeně. Ale za chvilku to přešlo a znovu se opanoval.

Rebecca uchopila pistoli oběma rukama a natáhla závěr poprvé, pak podruhé.

Vypadly dva zelené slepé náboje, odrazily se od mříže a našly si cestu škvírami až na střechu o dvacet metrů níže.

Svěsila pistoli k pasu, ale pořád na něj mířila.

„Ostrý…“ řekla stručně a ukázala bradou na zbraň. „Kdyby tě to náhodou zajímalo. Mimochodem, s prášky i filtrovanou kávou jsem skončila…“ dodala. „Někdo mi řekl, že mi to nesvědčí…“

Jeho ústa se proměnila v čárku. „Rozumím…“

Chvíli si ji měřil pohledem.

„Jak jsi na to…?“

„Ale, jenom taková drobnost. Nepodstatná prkotina, která mi docvakla až za několik dnů…“

Sammer neodpovídal, jen si ji dál zkoumavě prohlížel.

„Bankovní schránka, tvoje vyprávění, fotky, všechno dokonale sedělo. Každý kousek přesně zapadal do skládanky a poslední bílá místa zaplnil Thore Sjögren z Královské knihovny. Jak říkám, všechno bylo dokonalé…“

„Ale?“

„Dokonalé, nebýt toho jména…“

„Teď ti asi tak docela nerozumím…“ Naklonil hlavu.

„Thore ve svém vyprávění trochu odbočil a omylem mě oslovil jiným jménem, ale pak se rychle a zdvořile opravil. Drobné mrzuté přeřeknutí, dalo by se říct. Je tu jen jeden problém… Já jsem se Thoremu nepředstavila, takže už moje jméno musel znát. Věděl, jak vypadám, i to, že se objevím v knihovně a budu se zajímat o jaderný program. A jediný, kdo o tom věděl, jsi byl ty.“

„A to ti stačilo, abys pojala podezření…?“

„Ano, a taky jsem si byla čím dál jistější, že někdo stopuje můj telefon. Sleduje, kde jsem a s kým se bavím. Nakonec mi pomohl starý kamarád…“

„Áááha…“

Chvíli mlčel a zdálo se, že přemýšlí.

„Sandström, není-liž pravda?“

„Teď se jmenuje al-Hasan.“

„Jistěže…“

„Mimochodem, ty se nezeptáš, jestli žije, strýčku Tage? Ne, samozřejmě, ten výbuch ve stodole byl přece součástí tvého plánu. Chtěl jsi ho tak odstavit od vloupání do Pevnosti. Mange vyměnil harddisk za bombu, přesně jak bylo domluveno, ale pro jistotu se postaral, aby se nálož v batohu nedala odpálit.“

Vzhlédla k hodinám obchodního domu Nordiska Kompaniet.

„Před třemi minutami rozeslal informace z harddisku všem zpravodajským médiím…“

Sammer pomalu přikývl.

„V mé pozici musí být člověk neustále připraven na zradu. Vždycky se najde někdo mladší a hladovější, kdo čeká na svou šanci. Dosud se mi dařilo podobné puče úspěšně potírat. Ale Sandströma jsem na seznamu neměl. Připadal mi na takovou mocenskou hru příliš ustrašený. Příliš měkký…“

Rebecca pokrčila rameny. „Strach je někdy silná motivace…“

„To zajisté, ale takový plán si žádá něco mnohem silnějšího, něco, co Sandströmovi chybí…“

Dlouze se na ni zadíval.

„Zjevně to našel. Ty jsi věděla, jak se věci mají, Rebecco, ale přesto jsi hrála mou hru. Nechala jsi mě tahat za nitky, abych tě dostal zpět k ochrance. Abych tě umístil na samé čelo průvodu a ty jsi mohla…“

Zavrtěl hlavou.

„Zastřelila jsi svého bratra, aby ses dostala ke mně…“ Jeho tón zněl téměř uznale. „Zjevně jsem tvou cílevědomost podcenil, Rebecco. Tvůj táta…“

„O tátovi mi nemluv!“ prskla a zvedla pistoli k jeho obličeji. „Manipuloval jsi se mnou, využil jsi mých vzpomínek na tátu, abys získal mou důvěru. Aby ses mi zalíbil…“

Položila prst na spoušť.

„Jenže neexistuje žádný strýček Tage, žádný André Pellas, John Earnest ani tajné úkoly pro armádu…“ Ve spáncích jí bušil pulz. „Žádná konspirace, žádná palmovka, žádné falešné pasy v zapomenuté bankovní schránce. Existuješ jenom ty. Stařec a spousta lží. Strýček Tage… Dokonce i to jméno je výsměch, skoro jako by sis ze mě dělal legraci. Tage Sammer – Game Master…“

Poslední slova téměř vyplivla.

„Všechno, co se stalo, patřilo k tvému plánu. Já, Henke i všichni ostatní jsme byli jen figurky. Nejméně dva různí klienti zoufale potřebovali pomoc. Black se směrnicí o uchovávání údajů, královská rodina s popularitou. A za nimi možná další, kteří chtěli přísnější legislativu, více zdrojů, větší možnosti dohledu…“

Pomalu svěsila zbraň. V dálce se náhle ozvaly sirény.

„Hotel Grand byl jenom ochutnávka, předváděčka, abys mi ukázal, co všechno dovedeš, jakou máš moc. Jakmile se chytili na udici, zapojil jsi je do hry. Nechal jsi Henkeho ukrást informace z Pevnosti, abys mu je pak sám zabavil. Abys měl pořádně v hrsti PayTag i s Blackem a utajenými majiteli, nemluvě o všech poslancích… Informace jsou valutou nové doby.“

Zhluboka se nadechla a pokračovala.

„Jako náplast na bolístku jsi jim dodal to, co si všichni přáli ze všeho nejvíc a díky čemu se s tvým drobným přešlapem smířili. Hledaného domácího teroristu, který zaútočil na to nejšvédštější, co existuje, a pak ho příhodně zastřelila vlastní sestra, než stihl svůj neuvěřitelný příběh povyprávět. Teď se všichni semknou kolem královské rodiny a parlament schválí v podstatě jakýkoli zákon. Nikdo nebude protestovat a nikdo nikdy nezpochybní tvou moc. Dokonalá hra…“

Odmlčela se a zadržela dech.

„Pověz mi – pletu se?“

Chvíli nehybně stál a pak pokrčil rameny.

„Milá Rebecco, teď jsi mě trochu zklamala. Ty si smrtelně vážně myslíš, že takováto tvrzení hodlám komentovat?“

Teatrálně si povzdechl.

„Padouch se na závěr musí přiznat, aby publikum znalo všechny odpovědi, film dobře dopadl a všichni mohli odejít nocí domů spokojení a v dobré náladě. Snad s sebou dokonce nemáš něco tak banálního jako ukrytý diktafon?“

Zavrtěl hlavou.

„Odpovídám, že ty i všichni ostatní si můžete myslet, úplně co chcete… Já se k tomu samozřejmě vyjadřovat nebudu…“

Sirény se blížily, byla to nejméně čtyři auta, možná pět. Možná ještě víc.

„Co jsi chtěla udělat, Rebecco, předvést mě v poutech na stanici? Ukázat celému světu, jak jsi šikovná?“

„To je jedno, každopádně už mám na nahrávce dost na to, abych tě zatkla pro pokus o vraždu.“

Poklepala si na náprsní kapsu.

„Tvé postavení u dvora, úzká spolupráce s Eskilem Stigssonem i PR odborníkem af Cederskjöldem, to vše bude prošetřeno do nejmenších detailů. Firmě tvého dobrého přítele Blacka nejpozději koncem týdne dojde dech. Totéž platí pro směrnici o uchovávání údajů, ale ta možná ani tak dlouho nevydrží…“

„Rozumím,“ řekl suše, ale se zřetelnou stopou hořkosti v hlase.

„A kdyby to nestačilo, máme spoustu svědků. Mangeho, mě, ty tři, kteří byli v Pevnosti.“

Na okamžik se odmlčela.

„A pak samozřejmě toho hlavního, který může povědět doslova všechno o úkolu, který jsi mu dal…“

Než mu to došlo, uběhlo pár vteřin. Pak pomalu potřásl hlavou.

„Tvůj bratr – no jistě, jak jsem mohl být tak naivní,“ usmál se. „Předpokládám, že jsi přesvědčila Runeberga, aby ti s tou šarádou v Kungsgatan pomohl. Náš milý komisař udělá skoro všechno, o co ho poprosíš, že ano?“

Zhluboka se nadechl a rozhodil rukama.

„Gratuluji, Rebecco, povedená hra. Přiznávám porážku…“

Pomalu se otočil a ztěžka se opřel o zábradlí.

Chvíli stál dočista bez hnutí, pak se natočil k ní a vzhlédl k otáčivému neonu nad jejich hlavami.

„Jsem na své dílo hrdý, Rebecco. Uskutečnil jsem věci, o kterých jiní jen sní…“

Červené hodiny se proměnily v logo a ozářily jeho obličej zeleným svitem.

„Ale nikdy jsem neporušil pravidla Hry. Mimochodem, znáš je vůbec?“

Zavrtěla hlavou.

Houkání sirén už znělo všude, rozléhalo se ozvěnou mezi budovami a střechami domů. Od okenních skel všude kolem se odrážely modré blesky.

„To první a nejdůležitější zní: Nikdy s nikým nemluv o Hře. Druhé zní, že veškerou moc má Pořadatel a jen on rozhoduje, kdy a jak Hra končí. Více není třeba si pamatovat…“

Naposledy pohlédl na rotující neon, položil nohu na příčku a vyšplhal na zábradlí.

Rebecca mu v tom vůbec nijak nebránila.

Chvíli stál na zábradlí s rozpaženýma rukama a balancoval.

A v okamžiku, kdy hodiny dokončily půl otočky a zelené světlo se změnilo v červené, se vrhl přímo do tmy.

Během pár vteřin jeho tělo prorazilo skleněnou střechu, prolétlo atriem obchodního domu Nordiska Kompaniet a tvrdě žuchlo na mramorovou podlahu padesát metrů pod Rebeccou.

35 | Just One More Thing…

Rebecca pomalu zasunula pistoli do pouzdra, posbírala termosku a kelímky a vydala se po točitém schodišti dolů.

Když došla až na střechu k úpatí sloupu, vytáhla mobil. Lesklý, stříbrný, se skleněnou dotykovou obrazovkou.

Zvedl to po prvním zazvonění.

„Už je hotovo?“

„Jo…“

„A?“

„Zhruba tak, jak jsme čekali.“

„Jsi v pohodě, Becco? Však víš, po tom, co…“

„Jsem v pohodě, Mange, vlastně až překvapivě v pohodě… Líp mi už dlouho nebylo.“

„Fajn, to rád slyším.“

„A jak je jemu?“

„Pekelně zuří a má modřiny na břiše, ale přežije to. Lidi jako HP přežijí vždycky. Je u Nory doma. Pořád nechápu, že ses odvážila vystřelit, vždyť ta přezka s kevlarovým kotoučem není větší než dlaň…“

Kousek od ní se ozvaly hlasy, praskot vysílaček a cinkání klíčů. Mrštně přeskočila na vedlejší střechu, otevřela dvířka a vešla na tmavé schodiště.

„Tak co budeme dělat teď?“

„Ty si dělej, co chceš, Rebecco. Vrať se ke svému starému životu, najdi si někoho nového, pořiď si děti a žij až do sta let… Pokud radši nechceš dělat něco úplně jiného…“ dodal po chvilce. „Něco, co má opravdu význam. Rozhodni se sama… Modrou, nebo červenou?“

„Nic už nebude jako dřív, viď?“ řekla Rebecca.

„A je to vážně špatně, Becco?“

„Možná ne…“

Zhluboka se nadechla.

„Víš, Mange… nebo Farúku… Jak si teď vlastně říkáš?“

Uslyšela z dálky jeho smích.

„Co třeba… Pořadatel?“