Anders de la Motte

MemoRandom 01. MemoRandom

Sobota 23. listopadu

MODRÁ SVĚTLA… To byla jeho první jasná myšlenka poté, co otevřel oči.

Bezvědomí mohlo trvat nanejvýš pár okamžiků, drobná mikropauza v jeho hlavě. A přesto mu svět připadá tak cizí, tak neznámý. Jako by se pořád ještě úplně neprobudil.

Kolem něj tančí odrazy modrých světélek. Ve zpětném zrcátku, přeskakují až na betonové zdi, strop, mokrou vozovku, a dokonce i na lesklou umělohmotnou palubní desku.

Auto. Sedí na místě řidiče v autě a jede dlouhým tunelem.

Dožene ho bolest. Nejasně si vzpomíná, že ji cítil už předtím, než upadl do bezvědomí. Je průzračná a ledově modrá jako plamen ze svářečky, proniká mu levou částí lebky a mění mu myšlenky v líně plynoucí bahnitý tok.

Dokonce cítí její vůni.

Kov, plast, elektřina.

S jeho tělem se něco děje, něco, co ohrožuje celou jeho existenci, ale kupodivu se nijak zvlášť nebojí. Prsty sevře volant, jeho hebký kožený povrch ho pohladí po dlaních. Příjemný, uklidňující pocit. Na krátkou chvíli pocítí touhu se mu poddat. Prostě jen uvolnit sevření a sklouznout po těch hladkých molekulách zpátky do bezvědomí.

Místo toho svírá volant, jak nejpevněji dovede, a pokouší se přimět bolavou hlavu, aby mu nějak vysvětlila, co se to děje.

„David Sarac.“

„Jmenuješ se David Sarac a…“

A co?

Auto jede dál tunelem a pár nepochopitelných malých ručiček na přístrojové desce ho varuje, že jede rychle, až moc rychle.

Snaží se sundat nohu z plynu, ale ta ho neposlouchá, popravdě řečeno nohy vůbec necítí. Bolest je čím dál intenzivnější, ale on ji kupodivu vnímá jako vzdálenější. Dochází mu, že jeho tělo se chystá vypnout, přerušit veškeré procesy, které nejsou životně důležité, dokud nedostane tu jadernou katastrofu v hlavě zase pod kontrolu.

„Jmenuješ se David Sarac,“ zamumlá si pro sebe.

„David Sarac.“

Z reproduktorů se ozývají nejrůznější zvuky: hudba, vyzváněcí tóny, rozrušené nakřáplé hlasy z vysílačky, které mluví jeden přes druhý.

Podívá se do zpětného zrcátka. Na setinu vteřiny má pocit, že se vzadu někdo pohnul, temná silueta. Je někdo na zadním sedadle? Někdo, kdo by mu mohl pomoct?

Pokusí se otevřít ústa a uvidí, že silueta na zadním sedadle dělá to samé. Všimne si vousů a zmučeného, důvěrně známého pohledu. Dojde mu to. Nikdo další tu není, je úplně sám.

Světlo ze zpětného zrcátka ho oslní a začnou mu slzet oči. Hlasy z vysílačky dál drmolí, jen ještě hlasitěji – ještě rozrušeněji.

Proces vypínání jeho těla se zrychlí. Šíří se mu z nohou a postupuje směrem k hrudníku.

„Policie!“ vykřikne hlas z vysílačky. To slovo mu vnikne do mozku a brzy zcela zaplní celou jeho mysl.

Policie.

Policie.

Policie.

Odvrátí pohled od zpětného zrcátka a s námahou pootočí hlavu o pár centimetrů. Bolestně zasténá.

„Jmenuješ se David Sarac.“

A?

Kus před ním jsou vidět zadní světla jiného auta. A přímo vedle nich velká varovná cedule, nějaká překážka, která označuje sjezd. Zadní světla auta před ním náhle pronikavě zčervenají.

Měl by otočit volantem a spolu s druhým autem vyjet z tunelu. Všechny instinkty mu říkají, že je to dobrý nápad. Ale zjevně vypadlo i spojení mezi mozkem a horními končetinami, protože se zmůže jen na krátké trhnutí.

Překážka se k němu rychle přibližuje, je to velká betonová zábrana, která od sebe odděluje dvě větve tunelu. Reflexní cedule se lesknou v záři reflektorů. Snaží se předpovědět, co se stane za pár vteřin, vypočítat, jestli mu hrozí srážka. Ale mozek už mu nefunguje tak, jak má.

Vypínání už zasáhlo i obličej, brada mu spadla dolů.

Odstup od zábrany se neustále zmenšuje.

„POLICIE.“

To slovo je zase tady, tentokrát ještě pronikavější, a jemu najednou dojde proč. On je policista a ta modrá světla jsou od majáčku jeho auta.

Jmenuje se David Sarac. Je policista. A…?

Bolest hlavy poleví dost dlouho na to, aby dal dohromady souvislý řetězec myšlenek. Co tady dělá? Koho pronásleduje? Anebo snad někdo pronásleduje jeho?

Světla ve zpětném zrcátku se přibližují. Vpalují se mu do hlavy.

Přemůže ho strach, srdce mu divoce pulzuje. Ledově modrá bolest je zase tady, tentokrát mnohem silnější. Chvějí se mu oční víčka, okolní zvuky někam odplouvají, jsou najednou vzdálené. Snaží se zůstat při vědomí, bojovat s tělem, které se vypíná. Ale už se s tím nedá nic dělat.

Autem otřese krátký náraz. On si toho ale sotva všimne. Vypínání je téměř dokončeno a on už v podstatě opět upadl do bezvědomí. Je osvobozený od bolesti, strachu a zmatku. Zbývá už jen jeden jediný zatvrzelý, sotva patrný signál v jeho zmučeném mozku. Elektrický impulz mezi dvěma nervovými buňkami, který se odmítá nechat vypnout – dokud nesplní svůj úkol.

Těsně předtím, než auto narazí do betonové zábrany, pár vteřin předtím, než vozidlo přestane být předmětem s pevnými, jasně definovatelnými hranicemi a stane se pokroucenou hromadou kovového šrotu, impulz konečně dospěje do cílové stanice. V jednom jediném průzračně jasném okamžiku si najednou vzpomene úplně na všechno.

Proč je v autě. Co se to vlastně děje.

Obličeje, jména, místa, částky.

Důvod, proč všichni do jednoho musejí zemřít.

Všechno kvůli němu. Kvůli tajemství…

Zmocní se ho pocit nekonečné úlevy. A pak smutku.

Jmenuje se David Sarac. Je policista. A dopustil se něčeho neodpustitelného.

Pátek 18. října

JAKO DÍTĚ si Jesper Stenberg občas myslel, že dokáže zastavit čas. Často v souvislosti se Štědrým večerem nebo s narozeninami. Se zvláštními příležitostmi, na které se dlouho těšil. Uprostřed toho všeho, když panovala nejlepší nálada a on byl na vrcholu blaha, jako by se plynutí času zpomalilo. Dávalo mu možnost v klidu vstřebávat každičký drobný detail, každý záchvěv štěstí z onoho okamžiku, na který tak dlouho čekal.

Stále ještě si uměl vybavit tyhle chvíle stoprocentního soustředění, i o třicet let později by dovedl popsat všechno do posledního detailu: barvu matčiných šatů, vůni otcovy vody po holení, lesklý balicí papír, který mu šustil mezi drobnými prsty. Všechno měl v dobré paměti, bez té smutné patiny, která vyzařovala z fotek v albu.

Během raného dospívání ale tuto schopnost náhle ztratil. Dlouho si myslel, že to nějak souvisí s rozvodem rodičů. Anebo to možná bylo jednoduše tím, že dospěl a ztratil dětské vnímání času. Každopádně byly od té doby všechny oslavy najednou stejné. Maturita, státnice z práv, jeho první trestní řízení, zásnuby, a dokonce i honosná svatba s Karolinou. To všechno by se dalo shrnout jedním slovem. Zklamání.

Tak usilovně se na ty chvíle připravoval. Toužil po nich, představoval si pocity, vůně, doteky. A pak – strašně rychle – bylo po všem a jemu zbyly jen rozmazané vzpomínky a hlodavý pocit nespokojenosti.

Namlouval si, že příště to bude lepší. Když bude mířit vysoko a pořádně napne luk, bude toho cítit víc. Narození dětí, práce v Haagu, členství v advokátní komoře, den, kdy mu coby nejmladšímu kolegovi za celou historii nabídli podílnictví v prestižní kanceláři Thorning & Partners.

Ale pořád měl ten stejný pocit nezúčastněnosti. Jako by ho od reality dělil tenký filtr.

Začal fotografovat. Zahltil počítač dokonale ostrými digitálními fotkami, celé hodiny sestříhával krátké filmy z prázdnin u moře, z pikniků s kostkovanými ubrusy a chvilek, které s dětmi strávil nad knížkami od Astrid Lindgrenové. Ale bez ohledu na počet pixelů v kameře nebo rozlišení obrazovky byl dál nespokojený. Jako by v těch chvílích přišel o něco zásadního, drobný neznatelný detail, díky kterému by to vnímal úplně jinak.

Ale dnes to bylo odlišné. Dnes nadešla v Stenbergově životě nejvýznamnější chvíle, okamžik, na který čekal desítky let, a ani se nemusel podívat na ciferník hodinek Patek Philippe. Věděl, že vteřinová ručička těchto precizních švýcarských hodinek se před chvilkou zastavila a že tento okamžik bude právě tak stylizovaný a perfektní, jak o tom celý život snil. Všechna ta dřina a oběti se mu konečně vyplatí. Otročina na státním zastupitelství: podvodníci, domácí násilí, kapsáři, lupiči a veškerá možná pakáž. Pak pobyt v Haagu, kde se sice řešily závažnější případy, ale mladý žalobce jako on tam stejně spíš dělal holku pro všechno. Pak přechod k Thorning & Partners. Vysoce profilované případy, výtečné pro mladého motivovaného obhájce, který si chce udělat jméno.

Ale navzdory penězům, práci s vysokým společenským statutem, stále intenzivnějšímu zájmu médií o jeho osobu a i navzdory faktu, že se z něj stal vyvolený chráněnec samotného Johna Thorninga, Stenberg práci advokáta nesnášel. Prvního půl roku, kdy pracoval v kanceláři, se po návratu domů šel ze všeho nejdřív osprchovat. Shodil ze sebe na míru šitý oblek a drahé italské boty, díky kterým v televizi vypadal perfektně. Pak se drhl, až měl kůži rudou jako rak.

Později si na to zvykl, nasadil masku, přesně jak mu radila Karolina. Z vteřiny na vteřinu vstoupil do role a stejně rychle ji zase opouštěl. Tu postavu, která vypadala a měla hlas jako Jesper Stenberg, ale s jejímiž slovy a činy se on osobně neztotožňoval.

Takhle vydržel pokračovat ve hře a udržovat si tvář. Trpělivě čekal, až přijde řada na jeho velkou chvíli. Tuhle chvíli. A proto si z ní hodlal zapamatovat každičkou milisekundu. Chtěl si všechno uložit do mozku, aby si vybavil každý detail, každou nuanci, a to i za čtyřicet padesát let, až se čas, který jako dítě pokládal za nekonečný, nachýlí ke svému konci.

Smysly měl nastražené, krmily ho všemi možnými detaily. Žilkování v dřevě těžkého, tmavého nábytku kolem konferenčního stolu. Tlustý rudý koberec pod jeho botami. Světlo z křišťálových lustrů, které se odráželo ve stříbrných konvicích na kávu uprostřed stolu. Křehký porcelánový šálek. Všechno bylo přesně tak, jak si to představoval. Nejvýraznější ze všeho ale byla vůně, která se vznášela místností. Těžká nasládlá vůně, která si ho podmaňovala. Možná ho dokonce i trochu vzrušovala.

Vůně moci.

V čele stolu trůnil šéf v celém svém ropuším majestátu. Jeho poskoci – včetně Stenbergova tchána – se mačkali podél stolu. Obleky, kostýmky, čela s botoxovou výplní a dvojité brady. Přátelské pohledy většiny očí, ale samozřejmě ne všech. Přece jenom byl outsider, rychlokvaška, která si neprošla vyšlapanou cestičkou. A to by mohlo narušit mocenskou rovnováhu.

Muži a ženy okolo stolu se dívali na Stenberga a očekávali jeho odpověď. Zkontroloval si výraz v obličeji. Pokora a náznak překvapení, to normálně zvládal i ve spánku. Na rtech mu ale číhal drobný rozčilující úsměšek, cítil, jak mu cuká koutek úst. Na tom nebylo nic divného. Právě mu položili Otázku. Brzy se mu splní všechny sny a pak bude všechno jinak.

Jakmile otevřel ústa a proměnil drobný úsměšek v koutku ve svůj nejkrásnější televizní úsměv, měl pocit, jako by mu lehce zavibrovaly hodinky na ruce. Jako by právě započala nová doba.

ATIF OTEVŘEL LEDNICI, zalovil mezi plechovkami s pitím, našel jednu, která byla ještě jakž takž studená, vytáhl ji a přitiskl si ji na zátylek. Po zádech mu stékal pot, kvůli jednomu z četných výpadků proudu nejel větrák nad stolem už přes hodinu a vzduch v zaplivané místnůstce by se dal krájet.

Otevřel plechovku, žíznivě se z ní napil a pak se vrátil ke své pozorovatelně u špinavého, zpola zakrytého okna.

Venkovní provoz vypadal jako obvykle. Asi desítka zaparkovaných nákladních aut, všechna měla otevřené zadní dveře nebo staženou plachtu a zboží mezi nimi různě cirkulovalo. Polovina vozidel měla vojensky zelenou barvu. Jejich řidiči pokuřovali u nedaleké kavárny, zatímco dělníci z aut vykládali zboží. Ve stínu mezi auty pobíhalo pár chlupatých bezprizorných psů. Drželi se v uctivém odstupu a sem tam začenichali, aby zjistili, jestli v některé z beden není něco k jídlu.

Touhle dobou už Atif věděl do posledního detailu, co se na zaprášeném plácku odehrává. Jaké cigarety mají řidiči nejradši, jak se jmenuje věčně naštvaná dcera majitele kavárny, který z dělníků dealuje hašiš i který ze zanedbaných psů je alfa samec. Bestie, které se všichni ostatní bojí.

V náprsní kapse mu zavibroval mobil. Atif si zastrčil do ucha sluchátko od handsfree a vzal si dalekohled. Skrz něj se podíval na hlídače u jediného vjezdu na prostranství. Chlap se opíral o zeď a kouřil, kalašnikov měl nonšalantně přehozený přes rameno.

Mobil znovu zavibroval a Atif to zvedl.

„Haló.“

„To jsem já. Jak to jde?“

„Celkem jako vždycky.“

„Pořád žádné stopy?“

„Stopy mě zavedly sem.“

„A už tam sedíš jak dlouho, Atife?“

„Skoro tři týdny.“

„Hm, a není načase to pomalu zabalit?“

„On přijde.“

Ve sluchátku bylo pár vteřin ticho. Atif dalekohledem přejížděl po prostranství a pak se znovu zaměřil na hlídače. Chlap se narovnal a zašlápl nedopalek do rudé hlíny.

„Volala nějaká ženská,“ řekl mu hlas ve sluchátku. „Ze Švédska. Prý je tvoje švagrová a máš jí co nejdřív zavolat. Jde o tvého bratra…“

„Nevlastního,“ zamumlal Atif a nespouštěl přitom oči z hlídače.

Muž náhle zcela změnil postoj. Strhl si automatickou karabinu z ramene, uchopil ji oběma rukama a najednou to vypadalo, že svůj úkol bere mnohem vážněji. Pískl a na tento signál všichni na zaprášeném plácku ztuhli.

Pomalu přijelo tmavé auto s armádními poznávacími značkami a tónovanými skly. Hlídač pozvedl ruku k čelu a vysekl něco mezi zasalutováním a mávnutím. Nálada na plácku se z vteřiny na vteřinu změnila. Řidiči odhodili cigarety, zašlápli nedopalky a začali po sobě nervózně pokukovat. Dělníci zvýšili tempo.

Dokonce i psi jako by pochopili, že se něco děje. Krčili se ve stínu a ostražitě tmavé auto sledovali. Auto zastavilo a vystoupil z něj muž v uniformě se slunečními brýlemi. Atif se ani nemusel podívat do dalekohledu, z reakce ostatních mu bylo jasné, kdo to je.

Muž, kterého hledá.

Alfa samec.

Atif se natáhl pro pistoli, která ležela na chatrném stolku, a zastrčil si ji vzadu za kalhoty. Trochu si popotáhl košili, aby se ujistil, že zbraň není vidět.

„Musím končit,“ zamumlal do sluchátka.

„Atife, počkej,“ řekl hlas. „Je to důležité. Hrozně důležité. Měl bys zavolat domů.“

Sobota 23. listopadu

MODRÉ MAJÁČKY blikají snad po celém centru města. Odrážejí se od fasád, trochu je ztlumí padající sníh a pak se znovu zablýsknou na tmavé vodě pod mosty. Některé ze záchranářských aut mají zapnuté sirény, ale většina se žene nocí tiše.

Šestici studentů, která se líně loudá na sever po nábřeží Skeppsbron, už to pozdvižení přestalo bavit. Chvíli stáli na vyhlídce u Slussenu a sledovali cirkus dole na dálničním mostě. Spousty sanitek, hasičských vozů a civilních i necivilních policejních aut, což znamená, že ať už se v tunelu stalo cokoli, musí to být vážné.

Někteří studenti vystrčili mobily s kamerami nad ledové zábradlí v naději, že natočí nějakou action. Ale protože se několik minut nic neděje, jejich zájem rychle opadne. Uvědomí si, kolik je stupňů a že sněží, a celá parta se vydá směrem do centra.

Asi v polovině Skeppsbronu vypukne koulovačka. Jeden z kluků, neznámo který, se zastaví a z okénka zaparkovaného auta shrábne náruč sněhu. Uplácá z něj nepravidelnou kouli, mrskne ji ostatním na záda a brzy je hra v plném proudu. Všech šest jich pobíhá po chodníku, kryjí se před projektily ostatních a přitom si chystají další koule.

Objeví to dívka v červené čepici.

„Koukejte, tady v tom autě někdo spí,“ zavolá a ukáže na okénko, ze kterého právě shrábla sníh.

„Haló, probuďte se! On tady normálně vytuhl,“ směje se, když k ní přiběhne její kluk. Drobným tmavým otvorem ve sněhu prosvítá světlé temeno urostlého muže. Sedí vepředu, na místě spolujezdce, a hlavu má položenou na palubní desce. Vypadá, jako by spal.

Mladík na chodníku také zaťuká na okénko, ale když muž nijak nereaguje, začne odhrabávat sníh, který jim zastírá výhled. Nejdřív pomalu, pak čím dál rychleji, až odkryje skoro celé přední sklo. Pak odhrne sníh ještě z postranního okénka. Muž v autě se stále nehýbe.

Z dálky jsou slyšet motory a rachot blížící se helikoptéry. Cosi přiměje ostatní přerušit hru a přijít blíž k autu. Pomalu, jako by si nebyli úplně jistí, jestli chtějí vidět, co nebo kdo se v autě skrývá. Ale holka v červené čepici si ještě nevšimla, že se nálada změnila.

„Kašlem na to,“ zasměje se. „Je mi zima, necháme ho spát.“

Tahá svého kluka za ruku a snaží se ho odvléct. Ale mladík se nenechá.

Jakmile odhrne sníh z postranního okénka, přitiskne nos na sklo.

„Shit,“ zamumlá.

„Co je…?“ Najednou už holka nemluví tak pobaveně. Spíš má strach. Řev helikoptéry nabírá na intenzitě.

„Shit,“ zopakuje kluk, spíš jen tak pro sebe.

Výhled mu stíní námraza na vnitřní straně okénka a kromě toho je v autě tma. Ale od spícího muže ho dělí sotva půl metru, takže dokáže bez problému rozlišit všechny detaily. Kožená vesta, na zádech nášivka s látkovými písmeny, tribal tetování, které se muži táhne jako had od límce nahoru po tlustém krku.

Ale mladíkovu pozornost přitáhne tmavá skvrna na zátylku spícího. Dírka plná milimetrových černých krystalků ledu, které na jinak světlém krku vytvářejí tenký perličkový vzorek.

Řev helikoptéry je ohlušující. Odráží se ozvěnou od zdí domů, a když helikoptéra přeletí přímo nad nimi, přejde v hřmění.

„Shit…“ řekne mladík potřetí, ale nikdo ho neslyší. Pak ustoupí a začne hledat mobil.

DAVID SARAC záchranářské práce kolem sebe vůbec nevnímá. Neslyší vzrušené hlasy. Nepostřehne hasiče, kteří vrak auta nejdřív utopí pod nánosem pěny a pak se k němu čtvrt hodiny systematicky propracovávají hydraulickými nůžkami, než se jim povede ho vyprostit. Neví nic ani o zdravotnících, kteří ho pomocí zahnutého nástroje zaintubujía v poslední chvíli odvrátí kolaps jeho plic. Tam, kde se teď Sarac nachází, neexistuje bolest, nervozita ani strach. Místo toho cítí nekonečný klid.

Jeho tělo není nic jiného než shluk pečlivě poskládaných molekul, dočasný útvar, který je stejně jako ostatní pevná hmota odsouzen k nevyhnutelnému rozpuštění.

Slyší zvuky kolem sebe, varovné signály přístrojů, strohé diskuse zdravotníků. Odporný klokotavý zvuk? Jeho vlastní dech, jak mu postupně dojde.

Ale nebojí se. Ani trochu. Protože pochopí, že tohle je součást plánu univerza. Nadešla chvíle jeho přeměny. Jeho splynutí s proudem všehomíra.

Strach dostane, až když mu někdo odhrne oční víčko, zavolá na něj jménem a posvítí mu až do mozku. Ale nebojí se ostrého světla ani hlasu, který na něj volá. Vyděsí ho stínová postava, kterou spatří koutkem oka. Tmavá, výhružná silueta na kraji jeho zorného pole. Sarac ji sleduje pohledem, ale silueta odpluje pryč. Všimne si kožené bundy a kukly, jejíž stín mění obličej postavy v černou díru.

„…musí odsud. Helikoptéra už je tady,“ říká někdo, nejspíš některý ze zdravotníků.

Ale silueta se nehýbá, jen se krčí v koutku Saracova oka. Někde zazvoní mobil. Jednou, pak ještě mockrát.

Ten zvuk ještě umocní jeho strach. Sevře Saracovi hruď, až se mu divoce rozbuší srdce a v hlavě mu vybuchne ohňostroj bolesti. Pak mu zdravotník pustí oční víčko a nechá ho sklouznout zpět do milosrdné tmy.

Pátek 18. října

JESPER STENBERG spláchl kondom do záchodu, pečlivě se osprchoval a pak se utřel do tlustého froté ručníku. Rychle se na sebe podíval do koupelnového zrcadla a jako vždy si ověřil, že ho neprozrazuje nic na těle ani v obličeji. Pak se oblékl a vrátil se do velké ložnice.

Bylo 21.32, tchán s tchyní jim hlídali děti a Karolina si vyrazila na dámskou jízdu. Nabízela mu, že to zruší, ale přemluvil ji, aby šla. Pořádně to oslaví až zítra. Tchán už všechno nachystal. Večeře v jeho oblíbené restauraci, šampaňské, koňak, drahá vína. Tchán to samozřejmě všechno zaplatí, bude blábolit o budoucnosti a o možnostech, které se jim otvírají, pokud správně naloží s rozdanými kartami.

Už neležela v posteli, jak očekával. Místo toho nachystala drink a posadila se na pohovku v obývacím pokoji. Pořád ještě byla nahá a Jesper musel v duchu obdivovat její tělo. Drobná pevná prsa, dlouhé štíhlé nohy, porcelánově bílá kůže a na břiše prokreslené svaly, které svědčily o dietách a cvičeních, jaké si on ani nedovedl představit. Její tělo mu bude chybět. A to, co mu dovolila s ním dělat…

Ale teď mu nastávají nové časy. Odteď bude všechno jinak.

„Tak, Jespere, už ti položili Otázku,“ řekla.

Přistoupil k barovému pultu a do křišťálové sklenice se silnými stěnami si nalil na několik prstů whisky. Vlastně už by neměl pít, bude řídit. Ale ve chvíli, kdy otevřela pusu, mu došlo, že potřebuje drink. Na chvíli si namlouval, že už to pochopila. Že to nebude tak těžké, jak si původně myslel. Ale tón jejího hlasu veškeré tyto naděje okamžitě pohřbil. Samozřejmě mu mělo dojít, že ona mu to ulehčovat nebude. Sophie Thorningová nikdy nic nikomu neulehčí. V tomto ohledu se podobá svému otci.

„Všichni dostali, co chtěli. Ty máš svou velkou šanci, John tahá za nitky a tvoje kariéristická ženuška a její mocí posedlá rodina mají konečně další odrazový můstek.“ Zasmála se tichým posměšným smíchem, který neměl rád.

„A ty to teď se mnou chceš skončit, že? Minimalizovat rizika, znovu nastolit kontrolu.“ Rukou se skleničkou ukázala na ložnici.

Neodpovídal, jen se otočil a podíval se z okna. Daleko pod sebou viděl výjezd z parkoviště. Za pár minut tam bude. V autě na cestě domů. Připravený tohle všechno hodit za hlavu.

„Všichni dostali, co chtěli. Všichni kromě mě,“ pokračovala Sophie. „Ode mě se očekává, že zalezu a budu předstírat, jako by se nic z posledních let nestalo. Takhle si to představuješ, Jeppe?“

Pomalu se otočil. Věděla, že tuhle zdrobnělinu nesnáší.

„Jeppe z Kopečku,“ uculila se. „Pitomec, který si namlouvá, že je někdo. Že se z něj najednou stal někdo, s kým se musí počítat. Ale ve skutečnosti je jen loutka, panák, který sebou škube podle toho, jak někdo tahá za nitky. Zní ti to povědomě?“

Užuž se jí chystal říct, ať ztichne, ale v poslední chvíli se zarazil. Sophie přesně ví, na jakou strunu udeřit. Nesmí se tím nechat strhnout.

„Jejdanánky, to nás nějak naštvalo, že?“ usmála se. „Víš, co se říká – pravda bolí. Ale ty máš bolest rád, Jeppe. Stejně jako já. Miluješ ten požitek ze zakázaného ovoce.“

Zavrtěla se a provokativně zkřížila nohy dostatečně pomalu na to, aby mu poskytla dokonalý výhled do svého vyholeného klína.

„Myslím, že se teď pěkně vrátíme do ložnice a pořádně ten tvůj úspěch oslavíme. Mám pár nápadů, které se ti určitě budou líbit a ke kterým by Karolina v životě nesvolila.“

Stenberg dopil a sklenici pomalu odložil na linku.

„Ne, Sophie,“ řekl. „Tohle bylo naposledy. Půjdu. Odteď se budeme vídat výhradně v kanceláři a naše vztahy budou ryze profesionální.“

Zvedl ruku, než stihla něco říct.

„Ne, ne, já už moc dobře vím, jak tahle hra funguje. Teď se chystáš vynést trumf, budeš mi vyhrožovat, že to řekneš Karolině nebo svému otci. Možná dokonce oběma?“

Pootočila hlavu a pousmála se.

„Ale asi jsi nepochopila, že pravidla hry se změnila,“ pokračoval. „Máš naprostou pravdu vtom, že nahoru mi pomohli jiní. Už dávno jsem se s tím smířil, došlo mi, že je to jediná cesta, jak se dostat tam, kam chci. A teď tam jsem.“ Na chvíli se odmlčel, aby si utřídil myšlenky.

„Sophie,“ vyladil tón hlasu do soucitné polohy. „Ještě před pár měsíci se ti opravdu mohlo povést zničit úplně všechno. Zruinovat mi celý život. Ale ten tvůj trumf ztratil cenu ve chvíli, kdy mi položili Otázku.“

Ukázal na telefon na stole.

„Zavolej Karolině, jestli chceš. V tuto chvíli by mě v životě neopustila a můj tchán by jí to nikdy neradil.“

Sophii trochu pohasl úsměv na rtech, ale stejně se zdálo, že to ještě úplně nechápe.

„John,“ spustila, „otec by…“

„Ale no tak, Sophie.“ Stenbergův hlas teď práskl jako bič. Dokonalá směsice soucitu a opovržení. „Vážně si myslíš, že John by mě obětoval kvůli tobě? Teď, když se mu jeho investice konečně začínají vracet?“

Kývl směrem k telefonu.

„Prosím, zavolej tatínkovi a vyplač se mu na rameni. Řekni mu všechno, be my guest.“ Usmál se a napodobil její naštvaný výraz.

Sophie se podívala na telefon. Olízla si rty, jednou, víckrát. Pak sklopila oči. Stenberg si vydechl. Hra je u konce a on vyhrál. Najednou mu jí bylo skoro líto.

„Chytrá holka, Sophie,“ řekl. „Byla by škoda, kdybys zase musela slavit Vánoce na klinice.“

Zalitoval toho, jakmile to slovo vyslovil. Do prdele! Sklenice minula jeho hlavu o pouhých pár decimetrů, zasáhla krbovou římsu a sprška křišťálových střepů se rozlétla po dubové podlaze.

„Ty zasranej hajzle!“ Několika rychlými kroky byla u něj a vrhla se mu po obličeji. Kolenem mu minula rozkrok jen o pár centimetrů.

„Jdi do prdele, Sophie.“ Stenberg uskočil a chytil ji za zápěstí.

Snažila se ho dál kopat, divoce sebou cukala a pokoušela se mu vykroutit. Strčil ji do křesla, ale okamžitě vyskočila a zaútočila na něj nanovo. Vrčela jako pes, oči měla potemnělé. Zuby vyceněné, jako by ho chtěla pokousat.

Uhodil ji naprosto reflexivně. Pravačkou, sice ne pěstí, ale stejně dost tvrdě na to, aby se jí hlava zvrátila dozadu a ona přepadla na pohovku jako hadrová panenka. Do hajzlu, ještě nikdy ženu neuhodil. Rozhodně ne takhle.

Sophie zůstala na pohovce bezvládně ležet. Ruce a nohy jí visely dolů. Stenbergovi něco stékalo po uchu, bezděčně si tam sáhl. Nebyla to krev, jak si myslel, ale zlatohnědá kapka whisky, která se asi vylila ze sklenice.

„Sophie,“ řekl roztřeseným hlasem. Pořád ještě se nehýbala.

V tísnivém tichu slyšel, jak mu v uších tepe krev. Stenberg pohlédl na výtah a pak na bezvládné tělo. Pak se Sophii lehce zachvěla oční víčka a Stenberg si oddechl.

Otočil se a chtěl jít do kuchyně pro vodu. Ale podlaha byla pokrytá střepy. Místo toho zašel do koupelny a namočil ručník. Cestou zpátky zvedl ze země její bílý hedvábný župan.

Když se vrátil, už seděla. Podal jí ručník i župan.

„Sophie, já…“

„Zmiz!“ Vytrhla mu ručník a přitiskla si ho na tvář. Pár vteřin zůstal stát na místě a nevěděl, co má dělat. „Jsi hluchej, táhni do prdele,“ zavrčela Sophie a oblékla si župan.

Ustoupil o pár kroků a snažil se ze sebe něco vymáčknout.

„Sophie, víš…“

Bolest ho připravila o řeč. Do levého chodidla se mu zabodl střep a on zaklel, začal poskakovat na jedné noze a snažil se ho vytáhnout.

Sophie se rozesmála, až moc divoce a nahlas.

„Ty vole, Jespere, ty jsi takovej ubožák, víš to vůbec? Ubožák…“

Jesper se narovnal a odhodil střep do dřezu. Naposledy se na ni podíval a pak beze slova zamířil k výtahu.

„Udělám to!“ zařvala. „Zabiju se!“

Přivolal výtah a potlačil náhlý popud se k ní otočit.

„Půjdu s tím do médií, slyšíš mě, Jeppe!“ ječela dál a jemu se mezitím otevřely dveře. „Řeknu jim všechno! Všechno, jasný? Dojel jsi, a celá tvoje famílie taky! Budu…“

Hlas jí přeskočil o tóninu výš a právě v tu chvíli utnulo její monolog zavření dveří. Stenberg ji slyšel běžet, pak na dveře výtahu zabušily její pěsti. Několikrát stiskl tlačítko garáže. Ale tlačítko se ne a ne rozsvítit. Bušení pokračovalo, nabíralo na intenzitě a rezonovalo mezi kovovými stěnami klece výtahu.

Bum, bum, bum, bum…

Praštil do tlačítka a to se konečně rozsvítilo. Cestou do podzemního parkoviště si tiskl ruce na uši.

ATIF SE ZHLUBOKA nadechl a zvedl hlavu. Noční obloha tady byla oproti Švédsku jiná. Vyšší, tak nějak jasnější. A zároveň mu kupodivu připadala bližší. I když to tak vlastně vůbec nebylo. Obloha a hvězdy jsou samozřejmě stejné, to jen on se na ně dívá z jiného místa. Vzdálenost tří tisíc pěti set kilometrů mu poskytla jinou perspektivu. A teď ji musel změnit znovu.

„Stala se taková věc, mami,“ řekl, aniž by odvrátil pohled.

Neodpověděla, skoro nikdy mu neodpovídala. Jen tiše seděla v kolečkovém křesle s dekou přehozenou přes tenké nohy a dívala se na hvězdy. Ale Atif věděl, že ho poslouchá. Vlastně měla už dávno spát. Ale za takovýchhle jasných hvězdnatých nocí ji ošetřovatelky nechávaly vzhůru. Věděly, že ji ten pohled uklidňuje.

Zhluboka se nadechl. Je načase jí to říct.

„Musím jet zpátky do Švédska. Kvůli Adnanovi,“ pokračoval. Nutil ústa, aby artikulovala. Ale k jeho překvapení nepromluvil on, ale matka.

„A-Adnan…“ Hlas měla slabý a tenký, zněl téměř dětsky. „Adnan se ještě nevrátil ze školy.“

Atif znovu otevřel ústa. Řekni to, ať je to vyřízené. Řekni jí, co se stalo. Váhal ale o několik vteřin déle, než měl. Po popraskaných kamenných dlaždicích k nim šla ošetřovatelka.

„Adnan je hodný kluk,“ pokračovala jeho matka. „Má dobrou hlavu, může být čímkoli, čím bude chtít. Inženýrem, nebo lékařem. Musíš mu pomoct, musíš se postarat, aby nedopadl jako, jako…“ Odmlčela se a podívala se na noční oblohu. Atif se kousl do rtu.

Ošetřovatelka se zastavila pár metrů od nich, krátce a uctivě na něj pokývla.

„Je čas jít spát, mami.“ Naklonil se k ní a políbil ji na tvář. „Zavolám ti ze Švédska. Cháltí se na tebe pozítří přijde podívat. Přinese ti datle, co máš tak ráda.“

Matka nepřítomně přikývla. Opět upřela pohled na hvězdy. Atif vstal a zamířil pryč. Řekne jí to, až se vrátí. Tak to udělá.

„Máte moc hodného syna, že vás tak často navštěvuje, Dalio,“ slyšel ošetřovatelku. „Musíte na něj být pyšná.“

Atif udělal několik rychlých kroků. Namlouval si, že neslyší její odpověď, protože už je moc daleko.

JESPER STENBERG DOŠEL k autu, nasedl a pár vteřin seděl za volantem. Ruce se mu třásly a levou botu měl nějak teplou a mokrou.

Debilní podělaná psychotička. Proč se sakra nedržel plánu, neřekl jí, co chtěl, a nešel pryč? Nejdřív si s ní zapíchat a pak jí dát kopačky, to není zrovna elegantní řešení. Nemluvě o tom, že se jako pitomec zmínil o té soukromé klinice ve Švýcarsku, čemuž se měl za každou cenu vyhnout. Ale Sophii se jako vždycky povedlo vyvést ho z rovnováhy. Trochu mu pošramotila jeho sebejistou masku šitou na míru.

Stenberg se několikrát zhluboka nadechl a snažil se vzpamatovat. Ještě nebylo ani deset. Karolina se vrátí domů nejdřív ve dvě. Má dost času jet domů a zalepit si nohu, lehnout si na pohovku se sklenicí whisky a pokusit se na tuhle odpornou epizodku zapomenout. To mu jde dobře. Zapomínat, házet věci za hlavu a soustředit se na nové cíle.

Nastartoval a pomalu vyjel z řady zaparkovaných aut. Bolest v levé noze přešla v lehké cukání. U výjezdu se zastavil u parkovacího automatu. V peněžence měl přístupovou kartu, anonymní bílý kousek plastu, který samozřejmě nebyl vystavený na jeho jméno. Vyřadil rychlost a stáhl okénko. Funkce eco okamžitě vypnula velký motor a kolem něj se rozhostilo ticho. V dálce hučely garážové větráky. Ten tlumený zlověstný zvuk mu zkazil náladu ještě víc. Nepříjemný pocit přišel odnikud, na pár vteřin ovládl celou jeho mysl a jemu se roztřásly ruce.

Musí odsud, teď hned!

Stenberg přiložil peněženku ke čtečce. Automat tiše cvakl. Ale závora se nepohnula.

Nepodařilo se načíst kartu.

Tiše zaklel a zkusil to znovu. „No tak, no tak, no tak…“

Něco zaslechl, znělo to jako vzdálený křik, podíval se do zpětného zrcátka. Ale všude byl klid. Zvuk se asi ozval odněkud z ulice.

Závora se začala zvedat, pomalu a trhaně. Ale vždycky jen o pár decimetrů, jako by ho nechtěla pustit z parkoviště.

Stenberg zapnul přehrávač a hledal něco veselého, co by mu zvedlo náladu. Spustilo se intro a přehrávač začal odpočítávat vteřiny.

0.01.

0.02.

0.03.

Jakmile měl pod závorou dost místa, pomalu začal vyjíždět ven. Tělem se mu rozlila úleva. Zpomalil přesně v místě, kde rampa ústila na ulici. Ruce se mu pořád třásly, jen s obtížemi si zapnul bezpečnostní pás.

Hudba náhle ztichla a Stenberg zvedl hlavu. Odpočítávání se zastavilo, ale ikonka play pořád svítila. Divné. Koutkem oka spatřil, že se někde mihotá něco bílého, nehybně to viselo ve vzduchu přímo nad kapotou jeho auta.

Igelitka, stihl si pomyslet. Ale na to byl ten předmět moc velký. Přehrávač stále mlčel, čas na displeji se zastavil.

A Stenbergovi najednou došlo, co se teď stane. Uvědomil si, kde s autem stojí a co je ten velký bílý předmět, který vlaje ve vzduchu.

Zamrkal, sevřel volant a cítil, jak se mu z žaludku směrem do hrudníku šín mrazivý chlad. Časomíra na displeji najednou ožila a hudba zase spustila. Přehlušila ji jen rána, se kterou tělo Sophie Thorningové dopadlo přímo na kapotu jeho auta.

Jedna

ATIF SE OPŘEL DO nepohodlné židle. I když venku sněžilo a byla zima, v malé místnosti bez oken bylo dusno. Zápach spálené kávy, různých tělesných výměšků a všeobecného zoufalství mu byl důvěrně známý. Takový se jistě dá najít na policejních stanicích po celém světě.

Měl hlad a po té dlouhé cestě mu ztuhl krk i ramena. Nenáviděl létání, hrozně nerad vkládal svůj život do rukou neznámých lidí.

„Jméno?“ zeptal se policista na židli proti němu.

„Máte ho tam napsaný.“ Atif kývl na červený pas, který ležel na stole mezi nimi. Policista, proplešatělý kulatý muž menšího vzrůstu, kterému mohlo být tak kolem šedesáti a představil se mu jako Bengtsson, neodpověděl. Dokonce se na něj ani nepodíval a dál listoval složkou, kterou si položil na kolena.

Atif si povzdechl.

„Atif Mohammed Kassab,“ řekl.

„Věk?“

„Je mi čtyřicet šest, narodil jsem se devatenáctého června. Na letní slunovrat…“ Vlastně ani nevěděl, proč to dodal. Ale policista konečně vzhlédl.

„Co?“

„Devatenáctého června,“ řekl Atif. Švédsky nemluvil už mnoho let. Slova mu připadala těžkopádná, zdálo se mu, jako by mluvil se zpožděním jako v dabovaných filmech v jeho vlasti. „Jednou za sedm let na ten den připadá letní slunovrat.“

Policista na něj zíral skrz malé čtecí brýle. Přes stůl k Atifovi pomalu dospěl zápach propoceného polyesteru a kávového dechu. Atif si znovu povzdechl.

„Poslyšte, Bengtssone, na pasové kontrole jste mě zastavili už před víc než hodinou. Přiletěl jsem z Iráku, takže máte podezření, že mám falešnej pas, anebo že je ten pas pravej, ale nepatří mně.“

Odmlčel se a pomyslel si, jak by mu teď přišel vhod hamburger. Policista stále ještě nehnul ani brvou.

„Jsem unavenej a mám hlad, takže bysme to mohli vzít rychle,“ pokračoval Atif. Zpoždění zvuku se zkrátilo, slova mu plynula z úst rychleji.

„Jmenuju se Atif Kassab a narodil jsem se v Iráku. Můj táta umřel, když jsem byl malej, a matka mě odvezla do Švédska. Podruhý se vdala za někoho z rodiny. Když mi bylo dvanáct, můj nevlastní otec odjel do USA a nechal tady matku se mnou a s mladším bráchou. Ale tou dobou už jsme měli švédský občanství, takže nás nevyhostili.“

„To říkáte vy.“ Policista se znovu podíval do složky. „Ale podle Státního registru osob a trvalých bydlišť se Atif Mohammed Kassab odstěhoval.“

„To je pravda. Před sedmi lety,“ odpověděl Atif.

„A od té doby bydlíte kde?“ Bengtsson povytáhl obočí.

„V Iráku.“

„Kde v Iráku?“

Atif se zamračil. „Proč se na to ptáte?“

Policista pomalu zvedl ruku a sundal si brýle na čtení.

„Protože ten Atif Mohammed Kassab, za kterého se tady prohlašujete, má impozantní trestní rejstřík. Kde jste bydlel, co jste dělal, s kým jste se stýkal?“

„Mám švédskej pas, jsem švédskej občan. Nemám povinnost říct vám ani hov…“ Atif se odmlčel uprostřed věty a podrbal se na nose. Bylo už skoro jedenáct večer. Brzy to bude deset hodin, co naposledy jedl něco pořádného.

„Pokud dospějeme k závěru, že něco není v pořádku, můžeme vás rovnou posadit na zpáteční letadlo do Iráku. Jedno letí zítra brzy ráno.“

Malý tlustý policista si dal ruce za hlavu a pomalu se protáhl. V podpaží mu látkou od košile prosvítaly skvrny od potu.

„Anebo vás můžeme na pár dní zavřít do cely,“ pokračoval. „Mezitím si srovnáme vaše otisky prstů s databází. Jenže to se může trochu protáhnout.“ Policista se uculil.

Atif se užuž chystal mu něco říct, ale ovládl se. Tohle bude ze všeho nejspíš bluf. I když ten mrňavej tlustej fízl pořád ještě váhal, jestli je pas pravý, už mu muselo dojít, že Atif není žádný ilegální uprchlík. Na druhou stranu rozhodně neměl chuť nechat se zavřít do cely. Kromě toho už měl něco domluveného.

Atif se zhluboka nadechl. Tahle soutěž o to, kdo má větší koule, je vlastně zbytečná. Spoluprací nic neztratí. Chová se nepřátelsky jenom ze zvyku. Ale věci se změnily. Je starší a chytřejší. Kromě toho má hroznou chuť na ten hamburger. Big menu se spoustou hranolek a colou s ledem.

„V Nadžafu,“ řekl. „To je v západním Iráku. Odtamtud pochází moje rodina. Matka onemocněla a chtěla se odstěhovat domů. Jel jsem s ní, abych jí pomohl, a už jsem tam zůstal.“ Pokrčil rameny a rozhodl se, že to už by stačilo. Policista sotva znatelně pokývl a něco si poznamenal do složky.

„A čím se tam lidi vašeho typu živí?“

Atif pár vteřin vyčkával, uvažoval, jestli má lhát, ale nakonec si to rozmyslel. Lidi vašeho typu… Sáhl si do kapsy u saka a počkal, až se na něj policista podívá.

„Jsem policajt,“ řekl a otevřel kožené pouzdro s legitimací a nablýskaným kovovým odznakem.

INSPEKTOR KRIMINÁLNÍ POLICIE Kenneth Bengtsson výjimečně nevěděl, co si má myslet. Kolega z pasové kontroly si byl stoprocentně jistý, když mu tu záležitost předával. Falešný pas, dobře udělaný, nejspíš pravý, ve kterém jen vyměnili fotku. Tuhle teorii podporovala i skutečnost, že původní majitel pasu byl podle všeho grázl k pohledání. Pravý švédský pas vyjde i na spoustu tisíc, pokud má člověk správné kontakty. A všechno ukazovalo na to, že Atif Kassab má takových kontaktů spoustu.

Ale ten chlap, co se za Kassaba vydává, není typický pašovaný uprchlík s nacvičenými lámanými frázičkami. Mluví švédsky stejně dobře jako sám Bengtsson. Sice trochu neobratně, jako by touhle řečí mluvil naposledy před mnoha lety, ale stejně.

Poslední fotka Atifa Kassaba, kterou měli v rejstříku, byla přes deset let stará a její kvalitu nijak nezlepšilo, že prošla faxem. Kassabovi v minulosti samozřejmě sejmuli otisky prstů, ale Bengtssonovi se rozhodně nechtělo vytáhnout inkoustový polštářek a sejmout je na porovnání tomuhle chlapovi. Bengtsson často jen stěží potlačoval smích, když policajtům v televizních detektivkách stačilo párkrát ťuknout do počítače a vyjelo jim všechno, od otisků prstů přes adresy, fotky kamarádů, velikosti bot a vůbec všeho, co se jim mohlo hodit. V Bengtssonově běžném pracovním dni byl pořád zapotřebí inkoust, papír a manuální porovnání s lupou. Pokud člověk nechce čekat na úřední hodiny technického oddělení.

Proto se při identifikaci lidí raději spoléhal v první řadě na svůj úsudek. Údaje z databáze byly jen zřídkakdy tak detailní jako v tomto případě. Měl před sebou výpis ze složky. Už si na něm odškrtl tři položky.

Věk: 46 let.

Výška: 195 centimetrů.

Barva očí: hnědá.

Ale u tělesné stavby a barvy vlasů si udělal drobné otazníky. Muž na rozmazané fotce, který arogantně zíral rovnou do objektivu, měl dlouhé tmavé vlasy ulíznuté dozadu a kozí bradku, která nedokázala zakrýt obrovskou dvojitou bradu. Vypadal přesně jako grázl k pohledání, kterým podle rejstříku také byl, a to včetně tlustého zlatého řetězu kolem krku.

Ale chlap, který teď seděl naproti Bengtssonovi, měl krátký vojenský sestřih a v milimetrových vlasech mu prosvítaly šediny. Zato strniště na tvářích měl tmavé, takže Bengtsson po jistém váhání přeměnil jeden z otazníků na další fajfku.

Navíc tenhle chlap nebyl tlustý, ani v nejmenším. Sice byl mohutný, vážil určitě kolem sto kilo, ale označení obézní nesedělo. Bengtsson si na okraj papíru poznamenal atletický typ, ale pak si to rozmyslel. Tohle sousloví mu evokovalo spíš takový ten look nabušeného brojlera, který mívají gauneři, co je zrovna pustili z lochu. Z Atifa Kassaba vyzařoval jiný druh síly. Takže si Bengtsson na kraj papíru poznamenal sportovní typ. Přistihl se, že se přitom pousmál, spokojený se svým popisem. Muž se držel zpříma a pohled měl ostražitý, a i když ho už Bengtsson hodně štval, byl dost chytrý na to, aby se držel na uzdě.

Bengtsson si všiml, že muž má trochu zdeformované levé ucho. Vzadu mu chyběl kousek chrupavky a kromě toho se mu od čelisti na krk táhla jizva, na které mu nerostly vousy. Popis, který měl Bengtsson na kolenou, se o žádných zraněních nebo jizvách nezmiňoval. Na druhou stranu nebylo těžké si představit, jak k nim přišel.

Bengtsson obracel v rukou pouzdro s kovovým odznakem. Prohlížel si legitimaci, na které byla fotka muže v uniformě.

Sgt. Atif M. Kassab,

6th Army div.

MP. Bat.

Legitimace vypadala podobně jako Bengtssonova, ale naleštěný kovový odznak ve tvaru štítu byl zcela jistě vyrobený podle amerického vzoru. Působil pravě, ale to se samozřejmě dá s jistotou říct jen těžko.

„Takže říkáte, že jste vojenský policista…“ řekl Bengtsson a odložil kožené pouzdro. V duchu se musel pousmát. Kozel zahradníkem.

„A jak jste se k takové práci dostal, jestli se smím zeptat? S vaší minulostí?“

„Doporučil mě jeden příbuznej. Armáda potřebovala lidi,“ řekl Atif.

„Tak jsem to nemyslel, tohle je mi jasné,“ řekl Bengtsson. „Zajímá mě, proč jste si takovou práci vůbec vybral. Proč jste přešel na druhou stranu.“ Policista položil složku na stůl a naklonil se dopředu.

Atif pokrčil rameny. Mohl by říct, že to byla zásluha jeho matky. Že mu nechtěla dovolit, aby jí platil pokoj v tom malém sanatoriu, pokud na to nevydělá čestným způsobem. A co je poctivější než být policistou? Kromě toho měl svou práci rád a byl v ní dobrý. Ale Atif už na sebe prozradil víc, než původně zamýšlel, takže jen ať si ten tlustej fízl žije v nevědomosti, co se týče jeho motivace.

V místnosti se rozhostilo ticho. Atif se napil vody z plastového kelímku. Bengtsson na něj dál dlouho a upřeně zíral.

„Dobře, věřím vám,“ řekl policista a rozhodil rukama. „Doneseme vám kufr a pustíme vás do příletové haly. Vítejte doma ve Švédsku.“

Něco si poznamenal do složky, zavřel ji a vstal. Atif se také rychle zvedl. Myslel na fastfood mezi terminály. Doufal, že má otevřeno i v noci.

„Ještě poslední věc,“ řekl Bengtsson.

„Jistě.“

„Proč jste přijel do Švédska? Proč právě teď?“

Atif s odpovědí pár vteřin vyčkával. Napadlo ho, že nejjednodušší by bylo zalhat. Jeho staré já by to udělalo bez mrknutí oka. Možná právě proto to neudělal.

„Přijel jsem pohřbít bratra,“ odpověděl.

„Aha, to je mi líto,“ řekl Bengtsson.

Atif zamířil ke dveřím a doufal, že to udělá i policista. Že nepoloží otázku, která se logicky nabízí. Ale na jeho očích už viděl, že se ji položit chystá.

„Jak zemřel?“ zeptal se Bengtsson. „Váš bratr? Říkal jste, že vám bylo dvanáct, když se narodil, teď je vám čtyřicet šest, takže vašemu bratrovi bylo necelých třicet pět?“

Atif se zastavil. Náhle zalitoval, že neposlechl svůj instinkt a nedržel hubu. Sklonil hlavu a zadíval se policistovi do očí.

„Adnan byl zavražděn,“ řekl.

Dvě

MYSL DAVIDA SARACA stále těká. Občas si myslí, že je mrtvý, vlastně si je tím chvílemi naprosto jistý. Nevadí mu to. Jestli je tohle smrt, tak se s ní snadno sžiju, pomyslí si. Ale než se svému mimoděčnému vtipu stihne zasmát, je ten pocit pryč. Zmizí někam do zákoutí jeho mozku, kam on už nemá přístup.

Po čase mu dojde, že leží v posteli. Ale víc dohromady nedá. Jen že se jmenuje David Sarac, je policista a stala se mu nějaká nehoda.

Přicházejí a odcházejí různí lidé, většinou v bílých pláštích, kteří se v něm šťourají a vrtají, což by mělo znamenat, že není mrtvý. Alespoň zatím. Ale občas si všimne i přítomnosti jiných osob, postav bez tváře, které stojí v uctivém odstupu. Bílé košile a modré uniformy se zlatými prýmky, promíchané se spoustou černých obleků. Většinou se tváří vážně a trochu nepřítomně. Jako by pořádně nevěděly, co se od nich očekává.

Ale víc ho znervózňují ještě jiní. Jejich energie ho děsí a zároveň si nemůže pomoct a musí je blíže zkoumat. Protože jeden z nich vyslovil to jméno.

„Víme něco víc o – Janusovi…?“

Janus.

To jméno se mu vznáší myslí a nedopřeje mu klidu. Ale ať se snaží sebevíc, odpověď je mimo jeho dosah.

„V tom bordelu se musí udělat pořádek,“ zašeptala jednou jedna z těch postav bez tváře, a kupodivu právě tato vzpomínka v Davidově paměti nevybledla. Možná byla tato výzva adresována jemu. Že by to jeho tělo odmítalo vzdát proto? Protože nesplnil svůj úkol? Protože ještě musí něco dořešit?

V něčem… udělat pořádek?

NĚKDO DO ATIFA šťouchl a to ho probudilo. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, kde je. Na pohovce v Adnanově bytě. Nebo lépe řečeno v Cassandřině a Tindřině bytě, protože Adnan leží v mrazáku na pohřební službě.

Atif usnul, jakmile položil hlavu na polštář, což u něj bylo celkem neobvyklé. Někdo do Atifa zase šťouchl a on se otočil.

„Co to tady máš?“ zeptala se Tindra a ukázala na dlouhou jizvu na Atifově pravém rameni. V oblasti velké jako dlaň byla kůže zvrásněná a jizva měla tmavé zbarvení.

„Tam jsem míval tetování,“ řekl Atif.

„Takové, jaké má táta?“ Tindra sklonila blonďatou hlavičku na stranu a zadívala se na něj.

„Něco na ten způsob,“ odpověděl. „Máma už vstala?“

Tindra zavrtěla hlavou.

„Ještě ne.“

„A ty jsi vzhůru a úplně sama?“

Znovu zavrtěla hlavou a chvíli se tvářila velmi vážně.

„Přece jsme vzhůru oba, amu,“ zasmála se potom. Použila arabský výraz pro strýce a Atif si uvědomil, že se mu to líbí. Odhodil peřinu a posadil se.

„Takže ty víš, kdo jsem?“ řekl.

Tentokrát Tindra přikývla.

„Jasně že vím. Táta má v mobilu tvoji fotku. Moji taky… Ale těch tam má mnohem víc,“ dodala.

„Aby ne,“ řekl Atif. „Taková roztomilá holka.“

Tindra ve skutečnosti vypadala úplně jinak, daleko živěji než na vytisknutých digitálních fotkách, kterými Atif vyzdobil matčin pokoj v domě pečovatelské služby. Holčička na sobě měla sepranou noční košilku s obrázkem nějaké pohádkové postavičky, kterou Atif neznal. Dva drobné nepravidelné copánky si určitě pletla sama. Pleť máš po matce, pomyslel si Atif. Ale oči po otci.

„Amu, udělal bys palačinky? Táta vždycky dělá palačinky, když je doma. S marmeládou a cukrem.“

Atif vstal z postele a pohladil ji po tváři. Líbilo se mu, jak vždycky nakrčila čelo, když o něco prosila. Adnan to dělal taky, když byl malý.

„Samozřejmě, broučku. Všechno, co tvůj táta uměl, se naučil ode mě.“ Atif těch slov zalitoval, jakmile je vyslovil.

Tindra stihla sníst tři celé palačinky, než se ve dveřích do kuchyně objevila Cassandra.

„Dobré ráno,“ řekl Atif.

„Hm…“ Cassandra se sklonila a políbila Tindru na temeno. Atif se na ni kradmo podíval. Znal ji dřív, než začala chodit s Adnanem. Tehdy se ještě jmenovala Malin a byla to úplně obyčejná holka, která dřela po hospodách v centru, než dala dohromady peníze na silikonová prsa a pár dalších estetických vylepšení.

Pak si změnila jméno, účinkovala v pár epizodách zapomenutých telenovel a nakonec skončila u drobných kšeftů jako glamour modelka. Propagace nových modelů aut, VIP večírky, party turné a k tomu nějaké ty erotické fotky. Tou dobou vypadala opravdu dobře, pokud se někomu líbí hospodské blondýny. Jako Adnanovi. Hlídával u vchodů do podniků, které byly in, a vyhazoval ožraly a týpky, co si moc dovolovali. Dobře vypadal a občas měl dost peněz. Kromě toho byl vtipný. Dovedl bavit celou společnost, když měl dobrou náladu.

Chodit s holkou, po které všichni chlapi slintali, se Adnanovi líbilo, a když se narodila Tindra, byl jeho život téměř dokonalý. Ale od té doby už uběhlo pár let a Cassandřina krása začínala pomalu uvadat. Vrásky od kouření v koutcích úst, povadlá pleť, unavené oči. Na levé ruce jí chyběl hranatý umělý nehet a z blonďatých vlasů jí jasně vystupovaly černé kořínky.

„Sorry, že ti nemůžeme nabídnout nic lepšího než pohovku.“

Cassandra se postavila vedle něj ke sporáku a pohrávala si s krabičkou cigaret.

„To je v pohodě. Říkal jsem, že můžu jít i do hotelu,“ odpověděl Atif.

Zavrtěla hlavou, zapálila si marlborku a vyfoukla kouř do digestoře.

„Tindra se hrozně chtěla seznámit se strýčkem.“

„Jak to snáší?“ zeptal se Atif a kývl směrem ke stolu, u kterého se holčička právě vrhla na čtvrtou palačinku.

„Je jí teprve šest.“ Cassandra pokrčila rameny. „Kolik si toho pamatuješ z doby, kdy ti bylo šest?“

Víc, než bych si přál, pomyslel si Atif.

„Mimochodem, dneska večer pracuju. Mohl bys Tindru na pár hodin pohlídat?“

„Jasně,“ odpověděl Atif. „Bez problému,“ dodal. „A jak jste na tom vlastně jinak?“

„S penězma? No jak bys myslel?“ Cassandra pokrčila rameny. „Vyprávěl ti Adnan někdy, jak chtěl v Gläntan rozjet posilovnu? Že v tom utopil všechny naše úspory?“

Atif pomalu zavrtěl hlavou.

„Dlouho jsem s Adnanem nemluvil.“

„No jo no, jako vždycky to posral,“ řekla Cassandra. „Ztrácel trpělivost, když se stavba protahovala, a nadělal dluhy jinde. Ta posilovna byla nakonec zlatej důl, ale to už ji Adnan dávno prodal. Víš, jakej byl, děsně okouzlující, výřečnej, ale trpělivost nebyla zrovna jeho silná stránka.“ Stáhla koutky do výrazu, který připomínal úsměv.

„Adnan měl v hlavě spoustu velkých plánů, ze kterých nikdy nic nebylo,“ pokračovala. „Pořád někam mířil a nikdy se nikam nedostal, chápeš?“ Mluvila tvrdě, rozhodně tvrději, než bylo potřeba. „Ale já mám svůj plat a kromě toho máme přátele, kteří nám pomáhají, takže to zvládneme.“

„Aha. Přijde zítra hodně lidí?“

„A jo vlastně, to jsem ti ještě chtěla říct.“ Cassandra hodila cigaretu do hrnku s nedopitou kávou, ve které už plavaly další nedopalky. „Museli jsme ten pohřeb o pár dní odložit. Poldové nejdřív nechtěli vydat tělo. A pak se mi termíny pohřebáků kryly s prací. Zkoušela jsem ti ještě volat, mluvila jsem s Faisalem, tvým šéfem. Ale to už jsi byl na cestě.

Klidně tady můžeš zůstat,“ pokračovala. „Ale jestli se potřebuješ vrátit, je to v pohodě. Jak jsem řekla, zvládneme to.“ Vytáhla další cigaretu a nabídla i jemu. Atif zavrtěl hlavou.

„Ty jsi přestal?“ zeptala se.

Atif neodpověděl. Myslel na svou zpáteční letenku, na práci, kterou musel odložit, svůj pečlivě udržovaný dům a hvězdnatou oblohu nad svou malou zahrádkou.

Tindra si prozpěvovala a ládovala se poslední palačinkou. Atif se znovu podíval na Cassandru a v duchu si řekl, že se mu nelíbí, jak mluví o Adnanovi. Ten tón, jakým vyslovila slovo tělo. Pomyslel si: copak je to za přátele, kteří jí pomáhají.

„To je v pohodě,“ řekl. „Letenku si můžu přerezervovat.“

Atif se právě vracel k domu, když si toho všiml. Při pohledu na velké tmavé Audi, zaparkované opodál, se mu v hlavě okamžitě rozsvítila varovná kontrolka. Nebyl venku dlouho, maximálně pár minut. Zamkl dveře na oba zámky a ani si nebral bundu.

Před hodinou uložil Tindru do postele, opatrně ji políbil na čelo, na starém CD přehrávači pustil její oblíbené pohádky a stiskl tlačítko repeat all, všechno přesně tak, jak mu řekla Cassandra. Pak si sedl do obýváku a proklikal se všemi možnými reklamními kanály, než si vzpomněl, že taška s knížkami zůstala v autě z půjčovny na parkovišti. Vypočítal si, že když pro ně půjde, zabere mu to maximálně pět minut. Tindra tvrdě spala, Cassandra se vrátí nejdřív o půlnoci.

Mráz ho štípal do kůže, Atif zrychlil krok. Ale když si všiml tmavé zaparkované audiny, nejdřív zpomalil a pak se zastavil úplně. Když vycházel, to auto tam ještě nestálo, tím si byl naprosto jistý. V žádném případě by ho nepřehlédl.

Mohlo to být policejní auto, ale jak kvůli modelu, tak kvůli předimenzovaným nablýskaným diskům o tom silně pochyboval. Tohle auto bylo moc drahé a přitahovalo příliš pozornosti na to, aby patřilo poldům. Přesto ale stálo na ideálním místě, pokud by někdo chtěl mít dobrý výhled na jejich vchod. Motor byl vypnutý, ale v autě někdo seděl, možná jich dokonce bylo víc, soudě podle zamlžených postranních okének.

Měl se na to radši vysrat. Přeběhnout silnici přesně tak, jak chtěl, zamknout za sebou a věnovat se svým knížkám. V domě je určitě aspoň padesát bytů, takže ať už se ti lidi v autě zajímají o cokoli nebo kohokoli, těžko to bude zrovna on. Ale stejně neodolal a přišel blíž.

Šel po vnitřní straně chodníku. Jednou nohou se brodil v nánosu sněhu na trávníku, aby na něj vůbec nedopadalo světlo z pouličních lamp.

Když byl od auta asi deset metrů, zaslechl nějaký zvuk. Elektrické zabzučení a tiché cvaknutí, jedno okénko se na pár centimetrů pootevřelo. Nezastavil se, sklopil oči a šel dál. Viděl, že se v autě něco hýbe. Obrys nějakého člověka na sedadle řidiče, a pak ještě dalšího, který jako by se přesouval mezi předními sedačkami. Pět metrů, čtyři, tři…

Minul auto a opatrně do něj nahlédl. Škvírou v okně zaslechl zasténání a najednou mu došlo, že tady jde o něco úplně jiného, než si myslel. Zamířil zase ke dveřím a málem se uchechtl.

Ale pak si uvědomil, že žena v autě je mu povědomá. Bunda, úzké kožené kalhoty, dlouhé platinově blonďaté vlasy, které by potřebovaly znovu odbarvit, aby nebyly vidět černé kořínky.

Najednou zalitoval, že byl tak debilně zvědavý.

Tři

SARAC VIDĚL, JAK žena v bílém plášti pohybuje ústy. Sem tam zachytil nějaké slovo a uvědomil si, že jí souhlasně přikyvuje, jako by se spolu už nějakou chvíli bavili. V hlavě měl divný pocit, jako by ji měl plnou něčeho kašovitého. Srdce v hrudi mu těžce bilo. Strach. Kdo je ta žena? Kde se to ocitl? Na tuhle otázku existovala jednoduchá odpověď. Šedé linoleum, žluté tapety, popraskaný sádrový strop. Typický nemocniční zápach, který se nedá ničím zakrýt, ať se člověk snaží sebevíc.

„Už jsme spolu několikrát mluvili, Davide. Pamatujete si to?“ řekla žena v plášti.

Saracova hlava dál automaticky přikyvovala. Zíral na ženu, pokoušel se zaostřit. Vysoké čelo, dlouhé prošedivělé vlasy, tmavé obroučky brýlí, nad horním rtem drobná jizva. Nejspíš něco přes padesát let. Byla mu povědomá, ale nebyl schopen si ji spojit s nějakou vzpomínkou. Myšlenky měl pořád ještě zpomalené, jako by tvrdě spal a právě otevřel oči.

„Vzpomínáte si, jak se jmenuju, Davide?“ ptala se ho žena.

„N-ne, je mi líto,“ řekl.

Mluvil neohrabaně, jako by vyslovoval každou hlásku zvlášť, místo aby je spojoval.

„Jmenuju se Jill. Jill Vestmanová a jsem primářka na zdejší neurochirurgii. Vzpomínáte si, proč jste tady?“

„Ehm… ne.“

Mozek pořád jako by neměl spojení s tělem, ale stejně se mu povedlo zběžně zkontrolovat, co je kde špatně. Bolel ho hrudník, levá ruka mu ochable visela v šátku. V hrudníku a břiše cítil tlak, jako by měl obojí obvázané nebo sešité. A pak ta bolest hlavy. Nepřetržitá pulzující bolest, jakou nikdy předtím nezažil. Rozmazávala mu myšlenky.

Doktorka Vestmanová si přitáhla stoličku a posadila se vedle postele. Z náprsní kapsy vytáhla poznámkový blok.

„Před dvěma týdny jste prodělal menší mozkovou mrtvici, Davide. Krvácení do levé hemisféry. Zrovna jste řídil auto, ztratil vědomí a vyboural se v tunelu na Södermalmské spojce.“

Sarac se snažil narovnat, ale tělo ho nechtělo poslouchat. Co to sakra říká? Mrtvice? Ne, ne. Mrtvici dostávají jenom dědci. Jemu je sakra teprve… Teprve? Bolest hlavy zesílila a zkalila jeho už tak dost nejasné myšlenky. Lékařka si jeho reakce všimla.

„Byl to prudký náraz,“ řekla. „Nejspíš byste zahynul, kdybyste na sobě neměl neprůstřelnou vestu a nebyl už tou dobou v bezvědomí.“

„Opilci za volantem,“ řekl Sarac, aniž by přesně věděl proč.

„Jak to myslíte, Davide?“

Musel se na pár vteřin odmlčet, aby se zamyslel. Snažil se vysledovat tok svých myšlenek od úst zpět do zmatené lebky.

„Opilci za volantem skoro vždycky přežijou,“ řekl pomalu a pečlivě převalil na jazyku každé slovo. Jeho hlas mu pořád zněl divně. Jako by nebyl jeho. Doktorka Vestmanová přikývla.

„To je pravda, ochablé svaly neutrpí tak vážné zranění jako napjaté. Zajímavé, že si to pamatujete.“ Něco si poznamenala do bloku.

„J-jak?“ zamumlal Sarac. „Totiž kdy…?“

Touhle dobou už by měl mít v hlavě jasněji, ale nějak se to nedařilo. Nevolnost sílila, bolest hlavy také. Kromě toho dostával strach. Mrtvice – krvácení do mozku.

„Jak jsem řekla, stalo se to zhruba před dvěma týdny,“ pronesla doktorka Vestmanová, ale odmlčela se, protože se jí zdálo, že Sarac chce něco říct. Pokračovala, teprve když dál mlčel.

„Když jsme vás přijímali, byl jste ve velmi špatném stavu, Davide. Přes týden jsme vás udržovali v umělém spánku, abychom vás stabilizovali. Nejdřív jsme se soustředili na to nejnutnější, vyvedli jsme krev z hlavy, abychom v ní zmírnili tlak. Pak jsme se věnovali dalším zraněním. Máte zlomenou levou klíční kost a natrženou slezinu. K tomu několik zlomených žeber a jste pořádně potlučený. Ale s ohledem na to, jak byla ta kolize silná, jste měl vlastně štěstí.“

Odmlčela se a podívala se do poznámkového bloku, jako by chtěla Saracovi dát chvíli na to, aby tyto informace zpracoval.

„V pondělí jsme vám opět operovali hlavu,“ pokračovala. „Odebrali jsme i zbytek nahromaděné krve. Pak jsme vás postupně probouzeli z umělého spánku. Poprvé jsme spolu mluvili předevčírem.“ Usmála se na něj klidným, soucitným úsměvem, který si určitě osvojila už na medicíně a léty praxe ho pak ještě zdokonalila.

O čem to ta ženská sakra mele? On že je vzhůru už tři posraný dny! Zavrtěl hlavou, tentokrát razantněji, jako by ze sebe chtěl setřást ten její otravný doktorský úsměv. Zničehonic dostal vztek.

„Tak to teda ani náhodou,“ zavrčel a znovu se pokusil posadit. Zasáhla ho silná palčivá bolest, instinktivně se chytil za hlavu. Ve spáncích mu pulzovala krev. Pravá ruka mu jen tak visela a nechtěla ho poslouchat. Temeno pokrývala dvojitá vrstva obvazů. Vlasy! Úplně ho vyholili. Musí vypadat příšerně.

„Otok mozku postupně opadá, Davide,“ řekla lékařka. „Stále ještě ale může ovlivňovat vaši krátkodobou paměť. Proto si nevzpomínáte na poslední dny. Tento stav není nijak neobvyklý a s největší pravděpodobností se bude zlepšovat.“ Doktorka Vestmanová se odmlčela a znovu otevřela svůj blok, jako by mu chtěla dát možnost to zpracovat.

Měl otázky, spoustu otázek. Nekonečně. Jako například… Do prdele, do prdele, do prdele! Musí se uklidnit, všechno si to v mozku uspořádat, než mu ho bolest hlavy dočista rozmačká o lebku.

„Ráda bych vám položila několik otázek, zejména proto, abych posoudila, jak daleko v léčebném procesu se nacházíme. Neznepokojujte se, pokud na ně nebudete schopen hned odpovědět,“ pokračovala doktorka.

Sarac ze sebe stále ještě nevypravil ani slovo. Jen kývl a snažil se uklidnit splašené bušení srdce. Trochu se mu to povedlo.

„Víte, jaký je měsíc, Davide? Nebo alespoň roční období?“ zeptala se doktorka.

Snažil se, ale nenacházel správné slovo. Místo toho se pokusil vyvolat v hlavě obrazy. Kalendář, datum v novinách, displej mobilu. Sníh, vzpomněl si najednou. Těžké mokré vločky, které pokrývaly asfalt a spočívaly na čelním skle auta jako koberec. Světla reflektorů, která se odrážela v padajícím sněhu. Oslňovala ho, řezala ho do hlavy.

„Z-zima,“ řekl.

„Dobře, Davide, máte pravdu.“

Sarac položil hlavu zpátky na polštář. Najednou se mu ulevilo. Ještě není úplně odepsaný. Jen by se měl trochu uklidnit, kdyby ho tak chtěla trochu pustit ta blbá bolest hlavy, hned by se mu rozjasnilo.

„Víte, který je rok, Davide?“

„Jasně,“ odpověděl. „2011.“

Doktorka Vestmanová nic neřekla a jen si něco poznamenala do bloku. Na řeči jejího těla se ale něco změnilo.

„Ne, ne, pardon! 2012. Chtěl jsem říct 2012,“ opravil se rychle.

Podívala se na něj. Usmála se na něj týmž protivným soucitným úsměvem jako předtím.

„Je prosinec 2013, Davide.“

„C-co?“

„Je čtvrtek 12. prosince 2013.“

„To není možný. Totiž…“ Sarac se znovu pokusil posadit, zapřel se ochablou pravačkou do matrace a skoro ztratil rovnováhu. Zřítil se zpátky na polštář. Bolest hlavy přeřadila na vyšší rychlost, pak ještě na vyšší. Párkrát zamrkal. Pak pomalu otevřel oči. Zářivka u stropu blikala.

„Mohl byste mi říct, jaká je vaše poslední vzpomínka z doby před nehodou, Davide?“

„Jasně,“ zamumlal. „Bez problému,“ dodal po pár vteřinách přemýšlení. Ale nebyla to pravda. Ani zdaleka ne.

Z doby před nehodou… Srdce se mu náhle divoce rozbušilo.

Mrtvice.

Dopravní nehoda.

Z doby před…

Prosinec 2013.

Z doby před nehodou…

Prosinec.

20…13!

DOPRDELESAKRA!!!

„To nevadí, Davide,“ doktorka Vestmanová mu položila ruku na rameno.

„Přetočíme pásku o kousek dozadu,“ pokračovala. „To obvykle pomůže. Zkuste mi říct, jak se jmenujete.“

„David Georg Sarac,“ řekl rychle. Při těch slovech panika trochu polevila.

„A kolik je vám let, Davide?“

„Třicet pět!“ Oddechl si úlevou. Pomáhá moc o tom nepřemýšlet. Odpovídat úplně automaticky.

„Kde bydlíte?“

„Birkastan, Rörstrandgatan 26, druhé patro.“

„Rodina?“

„Matka a otec jsou po smrti. Moje dvojče, sestra Elizabeth, bydlí v Kanadě.“ Odmlčel se.

„V Ontariu,“ dodal a cítil se najednou mnohem klidnější. Není naprostej kripl, jak už si začínal myslet. Mozek má sice trochu zpomalený, ale ještě není na odpis. Brzo bude mít tohle všechno za sebou a všechno zase zapadne na svoje místo.

„Byla tady za vámi spousta vašich kolegů. Hodně lidem na vás záleží, Davide. Mohl byste mi říct něco o vaší práci?“

„Jsem policista,“ řekl.

„Policista jakého druhu, Davide?“

„Ze zpravodajského oddělení. Řídím informátory…“ Najednou se zarazil. Náhle ho přemohly další pocity. Pár vteřin mu trvalo, než je identifikoval. Nelibost, stud. Sílící pocit ohrožení.

Bolest hlavy najednou zdvojnásobila úsilí. Musel mrkat. Chvíli chybělo málo, aby se pozvracel. Slova se mu vymkla z kontroly a řádila mu v lebce.

Policista.

Jakého.

Druhu?

„A co někdo takový dělá?“ zeptala se doktorka. „Myslím někdo, kdo řídí informátory?“ Její hlas se najednou ozýval z velké dálky. Jakže se ta ženská jmenuje? Doktorka…?

Měl jsi mrtvici, vyboural ses v tunelu na Södermalmské spojce a ležíš v nemocnici. Dnes je čtvrtek dvanáctého prosince a ta doktorka se jmenuje… nějak na V. Najednou ho přepadla hrozná únava, sotva udržel oči otevřené.

„To nic, Davide, nikam nespěcháme. Už jste udělal velké pokroky. Odpočiňte si a budeme pokračovat zítra.“

Slyšel, jak vrzla stolička, když doktorka vstávala. Cítil, jak pomalu sklouzává do spánku.

„Tajemství,“ zamumlal, když už byla doktorka skoro u dveří. „Shromažďuju tajemství.“

Čtyři

MLADÍK OBEZŘETNĚ ZASTÉNAL, ale zvuk z plátna v kině ho přehlušil. Kvůli šátku, kterým mu mladá blondýna před chvílí zavázala oči, neviděl na film. Ale soudě podle jeho výrazu mu to bylo úplně jedno.

Natalie Adenová, která seděla o řadu před nimi, se k nim otočila a zabrala mladíkův obličej kamerou mobilu. Zkontrolovala, že šátek přes oči je dobře vidět, počkala, až se kluk přestane tvářit tak neskonale šťastně, pak teprve stiskla spoušť. Spokojená s výsledkem vstala. Blondýna se na ni podívala z jeho klína, aniž by přerušila to, co tam právě dělala, a Natalie kývla. Cestou ze sálu se podívala na hodinky. Čtvrt na čtyři odpoledne, do konce filmu zbývá hodina dvacet minut. Moře času. Náměstí Hötorget bylo plné trhovců a lidí, kteří se tu bezcílně potulovali. Chvíli jí trvalo, než došla do kavárny, objednala si latte a posadila se ke stolu u okna. Z batohu vytáhla notebook, připojila k němu mobil a proklikala fotky z kinosálu. Zprávu už si napsala předem, připojit k ní fotky a odeslat ji jí netrvalo ani půl minuty.

Do konce filmu zbývá ještě hodina a osm minut a zhruba tak… teď se její zpráva doručila adresátovi. Ikonka na chatu byla zelená, takže babka hezky sedí u počítače v té zašívárně, co jí říká práce. Z dlouhého oběda s holkama se vrátila už víc než před hodinou, víno z ní pomaličku vyprchává a pořád ještě není čas odštrádovat si to domů.

Prachy neprachy, Natalie nechápala, jak někdo může vést takovouhle parodii na život.

V internetovém prohlížeči otevřela novou záložku a zalogovala se na konto u Western Union. Na řádku se zůstatkem byla nula, ale to se už brzy změní. Natáhla se pro latte a opřela se. Přemýšlela, že by si objednala něco na zub. Věděla, že by neměla. Tenhle týden už přešvihla příděl kalorií. Že by radši zkusila dietu 5:2?

Zazvonil jí mobil. Neznámé mobilní číslo. Strčila si do ucha sluchátko od handsfree.

„Haló,“ řekla stručně.

„Ahoj, Natalie!“

Hlas muže na druhém konci zněl pobaveně, jako by Natalie už stihla říct něco zábavného. Příručka pro telefonní prodejce, strana 1, odstavec „navázání kontaktu se zákazníkem“. Natalie se to chystala položit.

„Jak se vám ho povedlo zaháčkovat? Přes Facebook, Instagram? Nebo nějaké jiné sociální fórum pro mladé a bohaté?“ zeptal se muž.

„Coo?“ Natalie sebou cukla.

„Hans Wilhelm Sverre Wettergren-Dufwa, rodinou a přáteli oslovován Wippe.“

Mozek jí na chvíli vypověděl službu a pak se jí rozbušilo srdce.

„Pěšinka, bunda od Canada Goose, šála od Burberry, poslední ročník na Österském gymnáziu,“ pokračoval muž do sluchátka. „Trvalé bydliště ve skrovném rodinném bytě čtyři plus jedna, který mají na Karlaplanu, aby mohli občas přespat ve městě. Fotr má dobrých pár set melounů. Zrovna teď Wippemu hulí ptáka tvoje kamarádka Elita Brogrenová v kině Filmstaden, že?“

Natalie vystřelila ze židle a zaklapla počítač. Musí Elitu varovat, říct, aby okamžitě zmizela.

„O kolik jste chtěly Wippeho mámu pumpnout, co?“ zeptal se muž. „Takových dvě stě, dvě stě padesát tisíc? Nebo jsi snad zvedla taxu?“

Natalie popadla bundu a na kabelu od handsfree zašátrala po tlačítku vypnutí.

„Sedni si, Natalie!“ Hlas ve sluchátku najednou ztvrdl.

Zastavila se a rychle se rozhlédla. Ten chlap ji sleduje, je někde blízko. Možná je dokonce v kavárně. Polda, soukromý detektiv, nebo možná oběť toužící po pomstě? Ať už je to kdokoli, rád si hraje. Srdce jí v hrudi divoce bilo. Podívala se k východu.

„Buď tak hodná a posaď se, Natalie,“ řekl muž o něco jemněji. „Kdybych ti chtěl ublížit, sotva bych ti zavolal a varoval tě dopředu. Nic nedělej, jenom mě poslouchej.“

Natalie váhala. Nejracionálnější by bylo zdrhnout. Ale něco v jeho hlase jí říkalo, že by se stejně daleko nedostala. Odstrčila židli a sedla si.

„Hodná holka,“ řekl muž. „Vlastně jsi na nás udělala opravdu dojem, Natalie. Celý tenhle nápad je brilantní. Najdeš si na sociálních sítích dětičky ze zazobaných rodin a s falešným profilem se jim dostaneš do přátel. Pak si je pěkně proklepneš. Vygooglíš si rodiče, hodíš řeč s tím svým ctitelem z finančáku a vytipuješ si oběť.“

Muž opět promluvil tím pobaveným hlasem. Natalie se znovu opatrně rozhlédla a snažila se odhadnout, kde ten člověk je. A co touhle celou hrou sleduje.

„Bohatý táta, který je pořád pryč, hyperprotektivní matka se spoustou volného času. A ze všeho nejlepší je, když je ten vejlupek jedináček nebo nejmladší ze sourozenců. Maminčin mazánek, co?“

Natalie neodpovídala, jen si tiskla handsfree k uchu a diskrétně si prohlížela ostatní hosty v kavárně. Nějaký muž na druhé straně místnosti možná telefonoval.

„Pečlivě si vybíráš,“ pokračoval muž. „Nebereš děti celebrit nebo politiků, ani nikoho z Wallenbergů, dědiců H&M a dalších, kteří jsou na tebe moc bohatí a vlivní. Místo nich se zaměřuješ na ty těsně pod nimi. Když najdeš správnou oběť, necháš sexy Elitu, aby ho sbalila. Hormony se bouří, kluk zdrhne ze školy a jde s ní odpoledne do kina. Po nějakém tom cicmání na úvod Elita řekne, že by to chtěla trochu opepřit. Zaváže mu oči a tou dobou už vejrostkovi praskají džíny ve švech, takže rozhodně neprotestuje. Jak se tak v přítmí kina ksichtí se zavázanýma očima, vycvakneš si jeho obličej do mobilu.“

Natalie se pootočila, ale muž, kterého sledovala, už to položil.

„A zatímco si spratek plní v kině vlhké sny, napíšeš mail jeho mámě. Tvrdíš, že jste jejího drahouška unesli, pošleš jí rozmazanou fotku jejího korunního prince s šátkem na očích a řekneš jí, že má hodinu. Zaplaťte, jinak to s ním špatně skončí. Nevolejte policii, sledujeme vás a všechny tyhle únoscovský kecy, co zná z detektivek v bedně.“

Muž se podle všeho baví, ale Natalii do smíchu není. Kde je, kdo to je a jak to do prdele ví? Znovu se kradmo podívá k východu a přemýšlí, co by se asi stalo, kdyby navzdory varování zdrhla. Ale ten chlap o ní podle všeho všechno ví. Útěkem by získala trochu času, ale na co vlastně?

„Maminka svému pokladu okamžitě zavolá,“ pokračoval muž. „Ale ten to samozřejmě nebere, protože Elita už se postarala o to, aby si vypnul mobil. Takže máma volá do školy a zjistí, že junior tam není. Začíná panikařit a volá taťkovi, jenže ten je na cestách a nejspíš to není zrovna ten typ, co se hned žene k telefonu, když mu volá žena. Čas běží, deadline se blíží a panika stoupá.“ Muž se na chvíli odmlčel a Natalie zadržela dech.

„Pak si máma najednou uvědomí, že požadovaná suma není zase tak vysoká. A že by se z téhle zapeklité situace mohla okamžitě vykoupit. Ta sorta lidí, na kterou se zaměřuješ, je koneckonců zvyklá všechno řešit penězi. A co je pár set litrů z jejich karty od American Express, když je ve hře zdraví malého prince? Takže během hodiny máma převede peníze na anonymní konto u Western Union, které jsi jí napsala. Pak si ještě chvíli kouše nehty, kino skončí a malý princ nakonec odpoví na její spoustu vyděšených zpráv. Hrozně se jí uleví. Chvíli trvá, než se jí usadí emoce a dojde jí, že v podstatě vyplázla prachy za to, že se její synáček nechal odpoledne vykouřit.“ Muž znovu zaryčí smíchy. „Nikdo se nechce chlubit s takovou ostudou, takže když si o tom taťka promluví s rodinným advokátem, shodnou se na tom, že tuhle drobnou nepříjemnost hodí za hlavu. Žádné trestní oznámení, žádná publicita, nic.“ Ve sluchátku se rozhostilo ticho.

„Co chcete?“ Natalie vůbec nepromluvila tak sebejistě, jak doufala.

„Zapni počítač,“ řekl muž.

„Na to zapomeňte!“

„Dělej, co ti říkám, Natalie.“

Chvíli vzdorovitě vyčkávala, ale pak poslechla.

„A co teď?“ zeptala se.

„Podívej se do mailu!“

Ikonka příchozí pošty svítila. Žádný text, jen odkaz na nějakou internetovou stránku.

„Klikni na ten odkaz,“ řekl muž.

Poslechla ho. Stránka se načetla. Nudné šedé pozadí, popsané černým textem s fontem jako ze sedmdesátých let. Chvíli jí trvalo, než pochopila, na co se to dívá.

VÝPIS Z REJSTŘÍKU

VŠEOBECNÁ POLICEJNÍ PÁTRACÍ EVIDENCE

Jméno: Natalie Adenová

Rodné číslo: 198550531-2335

Barva očí: Hnědá

Barva vlasů: Rudá

Výška: 163 cm

Postava: Mohutná

Zvláštní poznávací znamení: Tetování na levém lýtku: motýl

2010-09-19 – Drobné drogové delikty (pokuta)

2011-02-02 – Krádež, drobné drogové delikty (podmínečný trest)

2012-10-12 – Podvod (odloženo)

2013-07-14 – Podvod (odloženo)

„To není zrovna zábavné čtení, co, Natalie? Měla jsi tak hezky našlápnuto na kariéru doktorky a pak nejdřív dojedeš na tom, že tě chytí v autě ve špatné společnosti a se zapomenutým jointem v kapse. Z toho by ses možná ještě dostala, kdybys nebyla tak blbá a nekradla léky ze skladu v nemocnici, kde jsi dělala praxi a odkud tě potom vyrazili. Hodnou Natálku s krásnými známkami, ze které měla být paní doktorka po tatínkovi. A na rozdíl od něj bys měla švédské státnice a nemusela bys nikde vytírat podlahu. Ale se dvěma vroubky v rejstříku byl s touhle možností konec. Začala sis vydělávat podvody, jako jsou tyhle. Občas něco pošleš mámě, abys utišila výčitky svědomí. Hádám, že s taťkou jsi už pěkně dlouho nemluvila. Musela jsi ho strašně zklamat.“

Otevřela pusu a zařvala na něj, ať drží hubu, vezme si ten svůj rejstřík a strčí si ho do prdele. Pak hovor ukončila a vyřítila se z kavárny. Lépe řečeno to měla udělat. Místo toho seděla jako ochromená a ani nepípla, zatímco ten chlap pokračoval.

„Tvůj kluk to vzal všechno na sebe. To od něj bylo hezké, to se mu musí nechat. Jen díky tomu jsi vyvázla s podmínkou.“ Muž ztišil hlas do šepotu. „Ale ty i já víme, že ty prášky nebyly pro něj. Je těžké smířit se s tím, co od nás ostatní očekávají. Máma, táta, rodina a v neposlední řadě – my sami. Je těžké hodit se do klidu. Trochu si to utřídit v palici, že, Natalie?“

Natalie spolkla knedlík v krku.

„Co ode mě vlastně chcete?“ zamumlala.

„Chci tě něčím pověřit. Úkolem, na který by se perfektně hodilo tvoje vzdělání, inteligence a tvé speciální… schopnosti.“

„Co za to?“ zeptala se.

„Co takhle čistý štít? Šanci začít od začátku?“

Natalie se zamyslela. Policajt, ten chlap je skoro určitě policajt. Jak by o ní jinak mohl vědět všechno do posledního detailu.

„A když nebudu chtít? Zabásnete mě?“ řekla.

Muž se tiše zasmál. Před kavárnu přijelo velké černé auto s tónovanými skly. Zastavilo se těsně vedle jejího okna. Zadní dveře se otevřely, ale nikdo nevystoupil.

„Naskoč a promluvíme si o tom,“ řekl muž. „Jsem si jistý, že najdeme řešení, se kterým budeme spokojení oba. A mimochodem, můžeš mi říkat Rickarde.“

Pět

„UKLÁDÁME NYNÍ ADNANA Kassaba k věčnému odpočinku.“

Pohřební zřízenec poklekl a opatrně uložil urnu do mělké jámy vystlané kobercem. Z jejích stěn sem tam vykukovaly kořeny, podobné štíhlým chlupatým prstům, které se nějak prodraly nad zem a natahují se k slabému zimnímu slunci.

Na tu zamrzlou zem museli vzít bagr, pomyslel si Atif. Stačilo jednou hrábnout drapákem a bylo to. Jednoduchý obřad mu ani trochu nevadil. Adnan vůbec nebyl nábožensky založený, takže přítomnost kněze nebo imáma by byla divná. Takhle je to lepší. Kremace, stručný obřad a šup s urnou do země. Kradmo se podíval na Cassandru, která stála vedle něj. Tindru na pohřeb vzít nechtěla. Myslela si, že holčička je na to ještě malá. Šestileté dítě by ještě nemělo být konfrontováno se smrtí. K tomu nebylo co dodat. Zato se ale Atifovi nelíbil velký věnec na druhé straně hrobu. Přehnaně velký, určitě nejdražší, jaký se dal objednat, ve srovnání s ním vypadaly všechny ostatní uboze.

Never forgive, never forget, stálo na hedvábné stuze vyvedeno kudrlinkovými zlatými písmeny. Muži, kteří ten věnec poslali, nejspíš stáli v hloučku přímo za Atifem. Nejméně pár desítek lidí, skoro samí muži. Většinou měli sluneční brýle, i když slunce jen taktak vystoupalo nad koruny borovic. Někteří z nich Atifovi a Cassandře kývli na pozdrav, když kolem nich procházeli v kapli. Hrstku z nich poznával, zbytek byly neznámé tváře. V Adnanově světě nemělo přátelství moc dlouhou trvanlivost.

Ale za chvilku se s nimi stejně bude muset pozdravit. Potřást si s nimi rukou, přijmout kondolence. V duchu se ptal, jestli někdo z těch chlapů nejezdí velkou audinou s nablýskanými disky. Ale vlastně to vůbec nebyla jeho věc. Cassandra není ten typ ženské, která by žila sama, potřebuje sponzora. Někoho, kdo se o ni postará. O ni a Tindru, opravil se. Pomyšlení na holčičku mu na chvíli trochu zvedlo náladu. Ale hned ho to zase přešlo, když mu pohled zabloudil do jámy.

On sám byl sotva ten pravý, který by mohl Cassandru soudit. Nebýt jeho, možná by Adnan měl šanci. Býval by nemusel skončit jako pár kilo popela v levné urně, aniž by se dožil pětatřicítky.

Peníze, respekt, uznání – o tom to všechno bylo. Adnan kráčel v jeho stopách, stejně jako to dělával v zimě, když byl ještě malý. Adnan šel po vyšlapané cestičce a vůbec se nestaral, kam ho zavede. Že chodí v kruhu a dříve či později dospěje zase na políčko číslo jedna. Atif se to bratrovi pokoušel vysvětlit, nebo si to aspoň namlouval později. Snažil se, aby Adnan pochopil, že to v životě nikam nedotáhne, pokud se neodváží vkročit na neznámou půdu. Ale očividně ho o tom nepřesvědčil.

Poté co se Atif odstěhoval do Iráku, spolu mluvili jen párkrát do roka. O Vánocích a na narozeniny, o moc častěji ne. Většinou o Tindře nebo matce, nikdy o práci – ani o Adnanově, ani o Atifově. Ale Atif stejně tušil, že Adnan ví, že bratr přešel na druhou stranu. Možná mu to řekla matka ještě předtím, než se ztratila ve vzpomínkách. S Adnanem měla vždycky velmi pevný vztah. Byl to benjamínek, maminčin mazánek.

V prvních letech občas nezávazně probírali, že by za nimi Adnan přijel. Bavili se o tom, že by rozjeli nějaký vlastní podnik, bezpečnostní agenturu nebo něco podobného. Když se matčin stav zhoršil, Atif dokonce bratrovi koupil letenku. Ale týden před odjezdem Adnana zatkli za přepadení transportu cenin a na několik měsíců ho zavřeli. Potom už se o jeho odjezdu nikdy nezmínili. A stejně to vždycky byly jen kecy, pomyslel si Atif. Adnan by nikdy neopustil Tindru. A Atif by se nejspíš zachoval stejně, kdyby to byla jeho dcera.

Atif se rozhlédl, prohlížel si řady zasněžených náhrobků. Nesnášel švédské hřbitovy. Nenáviděl vůni zimostrázu, kterou nezadusila ani sněhová pokrývka. Pozítří odsud odjede, vrátí se do tepla, do svého domu a zahrady. Tohle všechno jednou provždy nechá za sebou.

Ve větvích borovic dutě zašuměl poryv větru a přehlušil závěrečná slova pohřebního zřízence. Cassandra se vedle Atifa otřásla a zachumlala se do kabátu.

Spi sladce, bráško, pomyslel si Atif.

„TAK JAK SE CÍTÍŠ, DAVIDE?“

Sarac sotva znatelně pokrčil rameny. „Potlučený, rozbolavělý, trochu zmatený. Ale kromě toho jsem celkem v pohodě.“ V ruce svíral papírek a držel ho pod dekou, aby ho plešatějící muž na židli pro návštěvy neviděl.

„Doktorka říkala něco o výpadcích paměti?“

Sarac se pokusil o úsměv a pak se kradmo podíval na lísteček, který mu napsala zdravotní sestra.

Utrpěl jste lehkou mrtvici.

23. listopadu 2013 jste měl dopravní nehodu v tunelu na Södermalmské spojce.

Vaše lékařka se jmenuje Jill Vestmanová.

Výpadky paměti jsou…

„Přechodné,“ řekl Sarac rychle. „Zlepší se to, jakmile opadne otok.“

Vybavit si Kjella Bergha nebyl pro Saraca žádný problém. Svého plešatějícího hřmotného šéfa poznal, jakmile se objevil ve dveřích. Bergh byl ten typ, na kterém každý okamžitě poznal, že je to policajt, i když nenosil uniformu. To kvůli jeho držení těla a unavenému, ale přesto ostražitému pohledu. Téměř čtyřicet let u sboru na něm zanechalo stopy.

„A kolik si toho teda pamatuješ?“ Bergh posunul vázu s květinami, kterou mu před chvílí postavil na noční stolek. Na jeho hlase bylo znát napětí.

„Tu nehodu a dny před ní mám trochu rozmazané,“ řekl Sarac. „Týdny předtím taky. Ale to všechno je jen…“

„Přechodné,“ přikývl Bergh. „Jo, to už jsi říkal.“

„Ta nehoda. Mohl bys mi říct, co se vlastně stalo?“ zeptal se Sarac.

Bergh pokrčil rameny a posunul si brýle s těžkými obroučkami na čelo.

„Napálil jsi to rovnou do betonové bariéry v tunelu. U výjezdu na Skanstull. Předkem, podle dopraváků na místě nebyly stopy po brzdné dráze. Molnarova skupina dorazila na místo krátce po nehodě a uhasila požár. Slyšel jsem, že pár kolegů se rozbrečelo, až tak strašně to vypadalo.“

Sarac přikývl a polkl.

Bergh se naklonil k posteli. Sarac si najednou všiml tmavých váčků pod šéfovýma očima.

„Museli jsme otevřít bezpečnostní skříňku,“ zašeptal Bergh. „To je standardní postup, když někdo na tvé pozici… No prostě jsme nevěděli, jestli se z toho dostaneš.“

Sarac přikývl a snažil se vzpomenout si, proč šéfovi nechce říct pravdu o těch svých výpadcích paměti. Opět se ho začaly zmocňovat nepříjemné pocity. Sevřel papírek pevněji.

„Byl u toho Kollander, šéf krajské kriminálky, oba jsme podle protokolu použili své kódy,“ pokračoval Bergh a zamračil se. Saracovi se najednou rozbušilo srdce. „Tvoje obálka byla prázdná, Davide.“ Bergh skoro šeptal. „Žádný záložní seznam, žádné údaje o osobách, nic.“

Sarac pomalu zavrtěl hlavou. Cítil, jak mu ve spáncích začíná pulzovat bolest. Z chodby se najednou ozvaly nějaké hlasy a Bergh se ohlédl přes rameno. Pak se k Saracovi naklonil ještě blíž, tak blízko, že z jeho dechu zřetelně zavanula česneková omáčka.

„Povedlo se mi přesvědčit šéfa krajské kriminálky, aby to zatím nehlásil. Aby počkal pár dní, než si s tebou promluvíme. Nikdo z nás nechce, aby nám po oddělení zase lítal Dreyer a inspekce.“ Bergh si olízl rty. „Kollander je v prdeli s nervama. Dokolečka mele, že možná máme na oddělení krtka. Někoho, kdo prodává informace. Je jen otázka času, kdy s tím poletí za krajskou policejní ředitelkou, a ty dobře víš, co se pak stane.“

Sarac znovu polkl, pokoušel se navlhčit si rty. Ale jazyk jako by se mu přilepil k patru.

„Čtyřicet let u sboru, do penze mi zbývají už jen tři. A nic z toho nebude hrát roli, jestli dojde na operaci Čistý práh. Jen se podívej, jak zatočili s Hrabětem. Krajská policejní ředitelka si brousí zuby na místo policejní prezidentky a za žádnou cenu nepřipustí, aby jí na čistým štítě přistála nějaká sračka. Za žádnou cenu!“ Bergh zrudl v obličeji, do unaveného pohledu se mu vkradl neklid. Skoro jako by se bál.

„No, j-já…“ Sarac se snažil mluvit dál, ale hlas se mu zlomil. Odkašlal si, nejdřív jednou, pak ještě několikrát. Najednou si uvědomil, že dostává křeč do pravé ruky. Pomalu otevřel pěst a kradmo se podíval na zmuchlaný papírek.

„Důvěřoval jsem ti, Davide,“ řekl Bergh. „Na nic jsem se neptal a nechal jsem tě dělat tvůj byznys.“ Berghovi z úst vystříkla slina a přistála těsně před Saracem. „Až doposud jsi měl skvělý výsledky, ale teď mi musíš říct, co se to děje. Ztracený seznam, ta tvoje nehoda. To nemůže být náhoda. Někdo po tobě jde, Davide. Jde po tvém informátorovi.“

Sarac znovu polkl, marně se snažil olíznout si rty.

„Vzpomínáš si, na čem jste dělali?“ zavrčel Bergh. „Šlo o zbraně, drogy? Jaký instrukce jsi dal informátorovi? Na jaký gaunery se měl zaměřit? Do prdele, něco si snad pamatuješ, ne?“

Z chodby se opět ozvaly hlasy, tentokrát někde blíž. Bergh se podíval ke dveřím.

Sarac pomalu rozložil papírek. Matně na něm viděl útržky textu. Jenže tenhle nebyl napsaný úhledným písmem ošetřovatelky. Na zadní straně lístečku bylo něco dopsané. Neohrabaná hůlková písmena, která vypadala, jako by je někdo napsal s velkou námahou.

VŠICHNI LŽOU… NIKOMU NEVĚŘ.

Bergh se znovu otočil k Saracovi a ten ruku pod peřinou rychle sevřel. Hlasy z chodby se teď daly jasně rozlišit. Mezi lidmi tam venku byla i doktorka Vestmanová.

„Musíš ho vydat, Davide,“ zavrčel mu Bergh do ucha. „Můžu ochránit jeho, tebe – celé oddělení. Ale musíš mi dát Januse!“

Šest

VE VSTUPNÍ HALE kaple se vznášela těžká vůně parfému. Dohromady přišlo skoro padesát lidí, napočítal Atif. Mnohem víc, než si myslel. Poměr muži/ženy činil 70/30. Skoro všichni mladší než on, některým určitě ještě nebylo ani dvacet pět. Víc než polovina chlapů měla svalnatá těla z posilovny a houpavou chůzi. Kromě toho byli celkem dobře oblečení a pěstění. Pár z nich sice přišlo v teplákových soupravách, pár v džínách a mikinách s kapucí, zpod kterých jim vykukovala trička se symboly gangu, ale většinou na sobě měli stejně jako Atif levné černé obleky od Dressmana. Diamantové náušnice, zlaté řetězy a zlaté náramky – všechny předvídatelné gangsterské atributy. Atif nikoho z nich neznal, ale stejně přesně věděl, co jsou zač. Nebo spíš kým by chtěli být.

Byl jsem stejný? A ty, Adnane? Zbytečná otázka…

Všichni mu potřásli rukou, zadívali se mu přímo do očí a pevně stiskli ruku. Chtěli mu ukázat, že před ničím necouvnou a zbaběle nezdrhnou. Přesto se mnohým z nich potily ruce a ani záplavy vody po holení nedovedly skrýt pach strachu. První z nich udělal tu chybu, že se Atifa pokusil obejmout po způsobu ghetta. Ale Atif to čekal, zvedl ruku a zabránil mu v tom. Krátce se na něj podíval a ten chlap měl dost rozumu, aby to pochopil. Zbytku už to pak docvaklo, a to dokonce i ženským.

U Cassandry to bylo jiné, ta je objala všechny, dlouze a pevně. Nechávala se políbit na obě tváře a zjevně si užívala, že je v roli truchlící vdovy středem pozornosti.

Atif prohodil pár slov s Cassandřinými rodiči a některými staršími hosty. Všichni samozřejmě o Adnanovi mluvili moc hezky. Jak byl milý a laskavý, jak miloval svou rodinu. Atif je poslouchal a věděl, že to nejsou jen obvyklá pohřební klišé. Adnana si lidé vždycky lehce oblíbili, odjakživa. Byl otevřený, veselý, zábavný, loajální. Přívlastky by se na sebe daly vršit dlouho.

Atif se odloudal k automatu na kávu v rohu vstupní haly, hodil do něj desetikorunu a čekal, až spustí. Snažil se myslet na něco jiného. Už brzy bude zase v letadle.

Z automatu vypadl plastový kelímek a poté z něj začal vytékat tenký proud hnědé tekutiny. Kelímek se plnil pomalu, jako by se velikánský automat musel snažit ze všech sil, aby ze sebe vymáčkl alespoň trochu.

„Atife, příteli.“

Atif se s kelímkem v ruce otočil. Poznal ten pronikavý, ostrý hlas ještě dřív, než spatřil známou tvář. Pousmál se.

„Abú Hamsa!“

Naklonil se a dovolil malému tlouštíkovi, aby ho políbil na obě tváře. Abú Hamsa byl starý přítel. Atifova matka před mnoha lety pracovala v jedné z jeho hospod. Atif, a později i Adnan, tam občas po škole chodili. Vyřizovali drobné pochůzky a za odměnu dostávali nanuka nebo plechovku pití. Hamsa patřil ke staré gardě. Vlastnil pár hospod, pár směnáren a půjčoval peníze – žádné orgie se šampaňským, luxusní vily ani jiné přehnané znaky úspěchu. Nic, co by zajímalo policii ani kohokoli jiného.

„Závist, chlapci…“ říkával jim přísným a zároveň trochu ukřičeným hlasem. „Závist je životu nebezpečná. Když se budete moc chlubit majetkem, lidi vám ho seberou!“

Hamsa byl spokojený s tím, co měl, vychutnával si status quo, klid a mír. Proto byl také často využívaným prostředníkem, kterému všichni důvěřovali. Starochovi už muselo být k sedmdesáti, a přesto neměl ve vlasech jediný šedivý pramen. Nejspíš si vlasy i tenký knír barvil. Porost na hlavě měl až podezřele hustý. Abú Hamsa byl odjakživa trochu ješitný.

„Upřímnou soustrast, příteli,“ zavrčel arabsky. „Tvůj bratr byl skvělý mladík. Zasloužil si mnohem lepší osud.“

„Děkuji, Abú Hamso,“ odpověděl Atif a usrkl horké kávy.

„Jak dlouho tady zůstaneš, příteli?“

„Vracím se pozítří.“

„Aha, takže práci nesháníš?“ Abú Hamsa se pousmál.

Atif zavrtěl hlavou, načež se úsměv na tváři starého muže ještě rozšířil.

„Chytré rozhodnutí. Už to není, jako bývalo. I naši branži pomalu přebírají konzultanti. Všude samý outsourcing, nikde ani špetka cti a loajality. Ať to za nás přeberou mladší talenty, inšalláh.“

Abú Hamsa máchl rukou ke stropu. Atif se zadíval k hloučku mladých mužů, kteří stále ještě postávali kolem Cassandry. Pár z nich na něj civělo. Jejich pohledy se mu nelíbily. Usrkl si kávy, ale oči z nich nespouštěl.

„Nemůžeš jim to vyčítat.“ Abú Hamsa jako by mu četl myšlenky.

„Jak to?“

„Pořád ještě máš jistou… pověst, příteli. Hodně se toho namluvilo, když jsi vzal do zaječích. Spoustu lidí to nepotěšilo, někteří dokonce tvrdili, že jsi zradil.“

„Jak jsem řekl, začátkem příštího týdne se vracím domů,“ řekl Atif a stále si upřeně měřil mladíky. „A co si o tom myslí parta usmrkanců… „Odmlčel se, uvědomil si, že promluvil příliš ostře. „Promiňte, nechtěl jsem být nepříjemný,“ řekl a znovu se podíval na drobného muže.

„To je v pořádku, příteli. Chápu. Není to jednoduchá situace. Tvůj bratr, jeho dcerka. Jak že se vlastně jmenuje? Už stárnu, a to jsem jí dokonce byl na křtinách.“

„Tindra,“ řekl Atif a všiml si, jak mu při vyslovení toho jména zjihl hlas.

„Malá Tindra, no jistě. Přijít o otce tak brzy a za takových okolností… „Atif se nad tónem Abú Hamsy zamračil a drobný muž si toho ihned všiml. „Teda… předpokládám, že víš, jak se to stalo.“

Atif přikývl. „Cassandra mi to řekla.“

„A znáš všechny detaily?“

„Chlapi měli smůlu,“ řekl Atif. „Když ujížděli od toho transportu cenin, všimlo si jich civilní auto poldů. Jeden z chlapů si nestihl sundat kuklu, takže poldové se na ně pověsili a zavolali posily. Zásahovka udeřila přesně ve chvíli, kdy přesedli do druhého auta, a došlo k přestřelce. Adnana a Juhu zastřelili, z Tommyho je mrzák.“

„Přesně tak to bohužel bylo.“ Abú Hamsa přikývl. „Jen jsem si chtěl být jistý, že o tom víš všechno. Občas si příběhy žijí vlastním životem, lidé toho moc namluví. Víš, jak to je.“ Drobný muž rozhodil rukama. „Mimochodem, o Adnanovu rodinu si nemusíš dělat starosti.“ Hamsa kývl směrem ke Cassandře. „Hodně lidí jim pomáhá, hodně lidí má vztek na policii. Asi jsi slyšel, že zásahovku zprostili veškerých podezření z nepřiměřeného násilí a všechno posoudili jako nutnou obranu, protože Adnan vystřelil jako první? Chvíli potom byly v ulicích nepokoje. Zapalovala se auta, házely se kameny do výloh, však to znáš.“

Atif pomalu přikývl a upíjel kávu.

„Já osobně na Tindru a její matku dohlédnu. Ze starého přátelství,“ dodal Abú Hamsa. Podíval se na Atifa a zjevně čekal na jeho reakci.

„Děkuju, Abú Hamso. Vím, že Adnan by si toho cenil,“ řekl Atif.

Abú Hamsa ho dál sledoval a pak se usmál.

„Jsi jiný, příteli. Klidnější, už ne tak rozzuřený, jako jsi býval. Kromě toho vypadáš mnohem zdravěji a mluvíš daleko lépe arabsky. Dobře jsi udělal, že ses přestěhoval. Kdyby se přestěhoval i tvůj bratr, nebo řekněme třeba já, kdoví, jak by se věci vyvinuly? Ale opustit úplně všechno, jako jsi to udělal ty, vyžaduje velkou odvahu. Začít od nuly. Odvahu, která většině z nás chybí.“ Abú Hamsa opět ukázal na strop.

„No nic, příteli, nechám tě v klidu dopít kávu,“ řekl. „Jsem velmi rád, že jsme se opět setkali, i když se tak samozřejmě mohlo stát za daleko veselejších okolností. Buď tak hodný a vyřiď ode mě upřímnou soustrast vaší matce. Jak se mimochodem Dalia má?“

„Má Alzheimera,“ řekl Atif tiše. „Bydlí v pečovatelském domě. Ale slibuju, že ji od vás budu pozdravovat. Věci z dřívějška si pamatuje celkem dobře. Hůř je na tom se současností.“

„Chápu.“ Abú Hamsa přikývl. „I já jsem dospěl ke smutnému závěru, že jsem už zapomněl víc, než kolik si toho vůbec pamatuju. Doktorka mi říká, že to v hlavě všechno mám, ale ztratil jsem jen cestu. Jako když zaroste lesní stezka. Možná má pravdu, anebo to říká proto, aby mi zvedla náladu.“ Poplácal Atifa po rameni. Něžně, tak opatrně, až se tomu Atif musel pousmát.

„Na shledanou, příteli. Půjdu vyjádřit upřímnou soustrast krásné mladé vdově,“ řekl Abú Hamsa. „Ale kdybys něco potřeboval, doufám, že se mi ozveš. Cassandra má moje číslo, stačí zavolat. Ať už by šlo o cokoli.“ Abú Hamsa na Atifa přehnaně nápadně mrkl.

„Aha, a já jsem myslel, že už se chystáte do důchodu,“ řekl Atif.

„Inšalláh!“ Drobný mužík se chraplavě zasmál. „Dá-li Bůh. Příjemnou cestu, příteli, a dojeď v pořádku domů!“

Sedm

MUSÍ SI VŠECHNO ujasnit. Zvednout zesláblé polámané tělo z nemocniční postele a donutit mozek, aby si všechno zase pospojoval. Musí se pokusit pochopit, co se to vlastně stalo. Proč lhal šéfovi o výpadcích paměti, proč sám sobě škrábe na lístečky varovné zprávy a proč se mu při vyslovení toho jména rozbuší srdce.

Janus. Zcela zjevně krycí jméno nějakého informátora, velmi důležitého, soudě podle Berghových otázek a paranoidního chování. Problém ale je, že on si žádné přezdívky nepamatuje, v podstatě si pamatuje naprostý hovno. Anebo vlastně ne, není žádný Jason Bourne. Pamatuje si hodně věcí, ale žádnou, která by mu pomohla vysvětlit, co se stalo. Jako by mu mrtvice vyrazila do mozku díru a odstřihla spojení odevšud, kde má uložené vzpomínky z posledních několika let. A jemu zbyl jen nejasný a vtíravý nepříjemný pocit. Něco je špatně, mnohem víc než jen to, že se jeho slabé tělo zotavuje z následků nehody, že má díru v hlavě a pekelné migrény. Co to vlastně Bergh říkal o té nehodě? Slova nechtěla zapadnout na místo.

Sarac vydechl, na chvíli zadržel dech, aby potlačil vzlyk. Jen těžko si zvykal na výkyvy nálad. Neustále se potácel mezi zlostí, smutkem a strachem, jež chvílemi střídala euforie téměř podobná radosti. To všechno mu ještě ztěžovalo snahu urovnat si to v hlavě.

Do prdele už! Z nočního stolku popadl pár kapesníčků a vysmrkal se. To přejde, musí to přejít.

Nakoukla k němu ošetřovatelka.

„Zvládnete ještě jednu návštěvu, Davide? Přišel ten vousatý pán,“ zašeptala s úsměvem.

„Hm,“ Sarac se snažil vzbudit dojem, že ví, o kom sestra mluví, ale nepovedlo se mu to.

„Tak kolem čtyřiceti, metr devadesát, opálený, vysportovaný. Chodí za vámi skoro každý den.“

„No jasně,“ ulevilo se Saracovi. Poznal ten popis a hned se mu zlepšila nálada.

Sestra vešla do pokoje a následoval ji muž s pěstěným plnovousem.

„Nazdar, Davide!“ Muž se zeširoka usmál a oběma rukama stiskl Saracovi dlaň. Tiskl ji tak dlouho, že Saracovi v hrudi začal narůstat knedlík. „Bezva, že je ti dneska líp.“

Sarac přikývl a na chvíli zadržel dech, aby potlačil nový výbuch emocí. Peter Molnar patřil k jeho nejlepším přátelům a kromě toho byl tak trochu jeho mentor, ale že se při pouhém pohledu na něj takhle rozbrečí, na to Sarac nebyl zvyklý. Co se to s ním sakra stalo? Párkrát polkl a snažil se vymáčknout ze sebe úsměv.

„Do prdele, jak já tě rád vidím, Petere,“ zamumlal. V duchu se podivil, odkdy mluví tak strašně sprostě.

Sestra popsala Molnara celkem přesně. Nezmínila se jen o nakrátko ostříhaných blonďatých vlasech sčesaných do pěšinky a o žvýkačce, kterou převaloval mezi bílými hranatými zuby, až se celou místností šířila vůně máty.

„Přinesl jsem ti pražený oříšky z toho stánku na Söderu, co je máš rád.“ Molnar položil na noční stolek napěchovaný pytlík se zipem.

„Sestři, smí doufám David louskat oříšky? Není to proti pravidlům?“ Mrkl na sestru, která kontrolovala Saracovu kapačku, a na závěr přidal svůj oslnivě bílý úsměv.

„Vy stejně nevypadáte jako typ, který by si něco dělal z pravidel,“ opětovala mu sestra úsměv. „Maximálně deset minut, jinak budete mít co dělat se mnou.“

Sestra odešla z místnosti, a když za sebou pomalu zavírala dveře, naposledy se na Molnara podívala. Muž si přitáhl židli, posadil se na ni a ruce si položil na opěrku.

„Pěkná!“ zaculil se a kývl směrem ke dveřím. „To je mi jasný, že se tady milerád válíš a necháváš se obskakovat, zatímco my se můžeme udřít. Dneska v noci jsme dělali drogovou razii – přes kilo heráku. Tvůj tip byl přesnej jako vždycky.“ Molnar se pořád usmíval a Sarac si všiml, že se téměř podvědomě také usmívá.

„Rád tě vidím, Petere,“ řekl. Také se snažil o uvolněný tón, ale vyznělo to spíš plačtivě. Radost, kterou před chvílí cítil, byla najednou pryč. Nevzpomínal si na tu záležitost, o které Molnar mluvil, vlastně si nepamatoval vůbec žádný případ, na kterém pracoval. Kromě toho byl vedle tohohle vysportovaného opáleného muže ještě mnohem nápadnější jeho zubožený stav. Ruka v šátku, zavázaná hlava a břicho. Výkyvy nálad, o slabosti ani nemluvě. Za tu dobu, co tady leží, už určitě zhubl o pět až šest kilo svalů, ne-li víc. Molnar si podle všeho všiml jeho změněné nálady, protože se rychle pokusil prolomit mlčení.

„Chlapi tě pozdravujou. Taky chtěli přijít, ale řekl jsem jim, ať počkají. Říkal jsem si, že se potřebuješ dát trochu do kupy. Po tom všem, co máš za sebou.“ Zašklebil se.

Sarac přikývl a bezmyšlenkovitě si sáhl na hlavu.

„Potkal jsem Bergha. Říkal, že prej máš výpadky paměti,“ řekl Molnar.

Sarac se zhluboka nadechl, snažil se utřídit myšlenky, ale bolest hlavy mu v tom bránila.

„No…“ řekl. Odkašlal si, aby měl pevnější hlas. „Ono to není jako ve filmu. Vím, kdo jsem, kde bydlím, jak se jmenovali mí rodiče, kam jsem chodil do školy, jak se zavazují boty a tak.“ Mávl rukou a hledal slova. „Ale všechno to působí vzdáleně, chybí mi… přítomnost. Jako bych se na to na všechno díval ze strany, chápeš to?“

Molnar pomalu přikývl. Pronikavě modrýma očima se díval rovnou na Saraca, jako by jeho vyprávění bylo nekonečně zajímavé. Peter dokázal v lidech vzbudit dojem, že si jich všímá a cení.

„Co ta nehoda, pamatuješ si z ní něco?“ zeptal se Molnar tiše.

Sarac zavrtěl hlavou a rozhodl se mu říct pravdu. „Pravda je, že z posledních let si nepamatuju skoro vůbec nic. Z doby po roce 2011 mám v hlavě jen úlomky.

Ale to přejde,“ dodal rychle. „Doktorka si je jistá, že jakmile otok opadne, všechno se mi zase vyjasní. Je to jen otázka času.“

Poslední výrok nebyl tak docela pravdivý. Doktorka Vestmanová byla až moc obezřetná na to, aby mu něco takového řekla s jistotou. Ale to je fuk. Sarac se rozhodl. Uzdraví se, a to jak po fyzické, tak po duševní stránce, a to v rekordním čase. Bolest jako by se hýbala, pomalu roztahovala pavoučí nožičky.

„Takže kdy přesně končí tvoje vzpomínky? Na zpravodajské oddělení jsi nastoupil začátkem roku 2011. Přijímal jsem tě já,“ řekl Molnar.

Sarac přikývl. „To jo, na to se pamatuju bez problému.“

„Pamatuješ si podrobněji, na čem pracuješ?“ Molnar se k němu trochu naklonil.

„Jasně. Verbuju a chráním informátory. Tipaře, tajné zdroje, lidi, kteří by se nám mohli hodit.“

Sarac se chytil za čelo. Pavoučí nožičky mu zcela obemkly hlavu a převzaly vládu nad jeho mozkem. Hlavu mu naplňovalo tiché hučení, které ze začátku přisuzoval zářivce u stropu. Rozmazávalo Molnarova slova.

„A jsi v tom dobrej, Davide. Jsi přímo nejlepší koordinátor informátorů, jakýho jsem kdy potkal. Včetně mě. Profík, ambiciózní, loajální, je na tebe spoleh. Kromě toho umíš dokonale přečíst lidi. Někdy je to až strašidelný. Jako bys měl šestej smysl, kterým z nich umíš vymámit jejich nejskrytější…“

Tajemství.

Saracovi najednou něco blesklo hlavou. Na setinu vteřinky si vybavil zaparkované auto. Tmavý lak, BMW, nebo možná mercedes?

„Já jsem na zpravodajském oddělení skončil na začátku roku 2012, když mi nabídli místo velitele zvláštní zásahové jednotky. Ale i tak jsme dál pracovali spolu. Dělal jsi moji bývalou práci líp než já sám. Tví informátoři byli nejlepší, zásobovali nás zdaleka nejlepšími tipy.“

Molnarova slova do sebe zapadla. Obrazy v Davidově hlavě byly najednou zřetelnější. Sedí v autě, za volantem, nebo že by na zadním sedadle? Úhel pohledu se vlní, pořád se mění. Na sedadlo spolujezdce nasedne mohutný muž s vyholenou lebkou. Do auta s ním zavane pach cigaret, ale také něčeho jiného. Pach strachu.

„Po tomhle zásahu ti Bergh a nepřímo i Kollander dali v podstatě volnou ruku. Opravdu se na to vůbec nepamatuješ? Hrozně moc se o tom psalo, Kollander i krajský policejní ředitel byli dokonce v televizi a slízli všechnu smetanu.“

Sarac neodpověděl. Zmohl se jen na zavrtění hlavou.

„A ty jsi rozjel přísně tajný projekt. Zvláštního informátora.“

„Januse…“ zamumlal Sarac.

Molnar buď neodpověděl, anebo Saracova bolest hlavy jeho odpověď zcela přehlušila. Kolem něj bylo najednou ticho, naprosté a suché hlucho, do kterého se ozývalo jen bití jeho srdce. Snažil se vybavit si toho muže v autě. Jeho obličej. Ale vybavoval se mu jen obraz, had vytetovaný černým inkoustem, jak se klikatí z límce směrem nahoru. Slabý zvuk, který postupně sílil. Plechy auta se prohýbají, zmučeně sténají. Pak silný náraz.

Sarac sebou trhl, probral se. „Řekni mi o té nehodě…“ zamumlal.

Molnar pár vteřin mlčel. Přejel si jazykem po pravidelných předních zubech.

„Prosím, Petere. Musím se to dozvědět.“ Sarac položil dlaň Molnarovi na ruku. Molnar se kousl do spodního rtu a zamyslel se.

„Zavolal jsi mi z mobilu,“ začal. „Špatně jsi artikuloval, mluvil jsi nesouvisle. Nechtěl jsi říct, o co jde, jen že se něco stalo a že jsi v děsným průšvihu. Všeho jsme nechali a jeli jsme za tebou. Ale když jsme přijeli na místo schůzky, viděli jsme už jen tvoje zadní světla.“

Molnarův hlas opět někam odplul.

„…nemohli jsme tě dohonit. Jel jsi, jako bys měl na zadním sedadle samotného ďábla.“

Sarac se octl znovu v zaparkovaném autě. Had na mužově krku náhle ožil, pohyboval se do rytmu jeho hlasu. „Chtěl jsem vám navrhnout výměnnej obchod.“ Ruce má hrubé, ale hlas překvapivě vysoký. Skoro jako dítě.

„Vaše tajemství výměnou za moje,“ culí se chlap, co se snaží vypadat drsně, i když je z něj cítit strach. Kožená vesta vrže, když se pohne. „Tak co vy na to? Uděláme deal?“

Venku začalo sněžit. Hustý proud těžkých sněhových vloček. Pokrývají okna auta jako těžká bílá přikrývka, až přes ně vůbec nejsou vidět fasády domů Starého města. Najednou se Saracovi začne zdát, že v autě je ještě někdo další. Někdo, kdo se krčí na zadním sedadle. Ve zpětném zrcátku zahlédne známé oči, vousy a kapuci, která zakrývá rysy obličeje. Sám ďábel.

Auto je plné nasládlé chemické vůně. Saracovi je důvěrně známá a okamžitě ji pozná. Mazadlo na zbraně.

Zahlédne pistoli, vidí ji, jak míří muži na zátylek, kde se mu klikatí had. Zadrží dech…

Zazněla rána a Sarac prudce otevřel oči. Molnar se nad ním skláněl, ruce držel jen pár centimetrů od jeho obličeje.

„Davide, slyšíš mě?!“ Zatleskal mu před špičkou nosu. Sarac zamrkal. Otevřel ústa a lačně spolkl směsici slin a vzduchu. Rozkašlal se a zalapal po dechu, srdce mu přitom panicky bilo. Někde blízko ječel nějaký přístroj, z chodby byly slyšet rychlé kroky.

„Nějak jsi odpadl,“ Molnarovi se trochu třásl hlas. „V ksichtě jsi byl najednou úplně bílej, vyděsil jsi mě k smrti, Davide.“ Položil Saracovi ruku na rameno a lehce ho stiskl.

„Nehodláš mi tu umřít před očima, že ne? Když jsme se tolik nadřeli, jak jsme tě dostávali z toho vraku?“ Molnar vtipkoval, ale v jeho hlasu byla patrná nervozita.

Sarac ho chytil za ruku. „J-janus,“ koktal. „Všechno se to posralo.“ Zářivky u stropu se mihotaly. Znovu zalapal po dechu. Hruď mu sevřel strach, hlavu pavoučí nožičky. „Musíme ho najít, Petere,“ zasípal. „Všechno je to moje vina…“

Do místnosti se vřítili zdravotníci, tři nebo čtyři lidé v bílých pláštích. Možná ještě víc. Molnara odstrčili stranou, pak někdo Saracovi na nos a ústa přitiskl kyslíkovou masku. Všechno se mu rozmazalo, místnost splynula v jedno velké pole bolesti a barev.

„…silný záchvat migrény, ale nemůžeme vyloučit trombózu,“ řekla doktorka Vestmanová. „Musí zpátky na jednotku intenzivní péče.“

Postel se s ním rozjela, zvláštní pocit. Nad ním se vznášely různé postavy, mizely a zase se vynořovaly v jeho rozmazaném zorném poli. Bílé pláště, zelené. Obličeje s maskami. Měl dojem, že slyší nějaký hlas. Šepot u pravého ucha, tak tichý, že ho sotva zaslechl.

„Chraň tajemství, Davide. Slíbil jsi to!“

Hlas splynul s ruchy v pozadí. Utichl.

Pak…

Nic.

Osm

VŽDYCKY JDE O POSTOJ, pomyslel si Jesper Stenberg. Když má člověk správný postoj a soustředí se na správné věci, zvládne téměř všechno.

Na zdi měl pověšený zarámovaný citát od Roberta Kennedyho. Dárek na uvítanou od Karoliny, která zařídila, aby mu ho údržbáři pověsili nad masivní psací stůl hned jeho první den na ministerstvu. Žádná společnost nemůže fungovat bez demokraticky kontrolovaného, spravedlivého, vyváženého a silného právního aparátu. Bobby Kennedy se nezdráhal dělat, co se od něj žádalo. Nenechal se rozptylovat politickými hrátkami. Místo toho se soustředil na to, aby z jeho činnosti společnost co možná nejvíc profitovala. Mířil na vyšší cíl.

Stenberg učinil tak trochu podobnou volbu. Buď byl mužem, který dohnal svou přecitlivělou milenku k sebevraždě, anebo naopak někým, kdo byl příliš dlouho vystaven zvráceným rozmarům prokazatelně nemocného člověka. Někým, kdo se shodou nešťastných náhod ocitl v nesprávnou chvíli na nesprávném místě.

Sophiina sebevražda byla nevyhnutelná. Nebýt antidepresiv, už by k ní nejspíš došlo dávno a na něj by to nemělo žádný vliv. Ona si ale vzala život pekelně rafinovaným způsobem, do slova a do písmene se ho pokusila při svém pádu strhnout s sebou. Byl to frontální útok na něj, jeho rodinu a celou jeho budoucnost. Opatření, která Jesper následně přijal, tedy nebyla ničím jiným než sebeobranou. Sophie se ho pokusila zničit, ale on ve zkoušce obstál, i když musel zmobilizovat veškeré psychické síly.

Se Sophiiným tělem na kapotě zacouval zpátky do garáže. Ze všech sil se snažil, aby se nesetkal s jejím pohledem na druhé straně prasklého předního skla. Zaparkoval v nejtemnějším koutě garáže a kapotu zakryl celtou ze sporťáku, který tu měl někdo zaparkovaný přes zimu. Pak se přinutil v klidu odejít, odolal pokušení rozběhnout se jako o závod.

Zatelefonoval až za půl hodiny. Teprve napotřetí jeho prsty našly v seznamu správné číslo. Pak se zařídil podle instrukcí, odjel taxíkem domů a zbavil se všeho oblečení, poté do sebe nalil půl láhve whisky a usnul na pohovce.

Následující dny zvládal celkem slušně, noci byly horší. Jakmile zavřel oči, uviděl Sophiin rozbitý obličej. Zírala na něj vyčítavým pohledem a on se budil s křikem. Všechno sváděl na novou práci a veškeré vypětí z poslední doby. Karolina byla jako vždy pevná jako skála. Naslouchala mu a utěšovala ho, vařila mu heřmánek a na stůl v kuchyni mu vyskládala ty své časopisy s psychologickými radami. V jednom z nich si přečetl, že čím víc si mozek navykne na určité pochody, tím je těžší se z nich vymanit. Člověk se proto musí aktivně rozhodnout, které myšlenkové cesty preferuje, a které chce naopak eliminovat. Jen o několik dní později, když se usadil prvotní šok, si Jesper vybral svou myšlenkovou cestu. A noční můry ho skoro přestaly trápit.

Policejní vyšetřování ho v podstatě posílilo. Přečetl všechno do poslední řádky, fotky z místa neštěstí a z patologie ale přeskočil. Všechno bylo v podstatě naprosto správné a nic zásadního nescházelo. Přinejmenším nic, co by nějak ovlivnilo výsledek.

Nakonec ji našel roznašeč novin. Tělo prolétlo předním oknem Volva, které stálo špatně zaparkované pod otevřeným oknem její pracovny. Na psacím stole ležel její iPad s dopisem na rozloučenou. Několik stručných řádků o tom, že už nemůže dál a že nechce zpátky na kliniku. Dopis byl odeslán na pracovní mail jejího otce téže noci, jen pár minut předtím, než ji našli. V jejím podkrovním bytě bylo kromě toho nalezeno množství psychofarmak předepsaných jak švédskými, tak zahraničními lékaři. K otevřenému oknu byla přistavená židle, vstupní dveře byly zamčené. Pitevní protokol v podstatě jen potvrdil to, co už bylo známo: smrt nastala vlivem masivního traumatu, žaludek obsahoval směs prášků a alkoholu.

Stenberg samozřejmě zavolal Johnu Thorningovi, aby mu vyjádřil upřímnou soustrast. Několik hodin si to nacvičoval, aby zvolil správná slova a mluvil pečlivě odváženým hlasem, pak teprve třesoucíma se rukama vytočil číslo. Nakonec z toho ale vůbec nic nebylo. Rozhovor spadl na Johnovu sekretářku, která mu řekla, že Sophiin otec nepřijímá žádné hovory, a to ani od něj. Nesmírně se mu ulevilo, skoro se rozesmál. Napsat kondolenční dopis pak bylo jako nic.

Hluboce s Vámi soucítíme ve Vaší tragické ztrátě…

Pohřeb byl tichý a účastnila se ho jen nejbližší rodina. Sebevraždou se Thorningovi nechtěli zrovna chlubit. Karolina samozřejmě zařídila vkusný věnec. Lilie symbolizující nevinnost, hvozdíky přátelství a rozloučení. Téměř dokonalá volba.

A po rozloučení vždy následují nové začátky. Jeho plán už běžel. Potřeby byly nad slunce jasné, diskuze už probíhaly. Čekalo se jen, až někdo převezme iniciativu. Někdo, kdo má odvahu, vůli a vůdčí sílu.

Soudní systém byl beznadějně nemoderní produkt z padesátých let, který později kdekdo flikoval a látal na koleni, takže neměl šanci čelit výzvám a hrozbám jednadvacátého století. Je třeba vytvořit si přehled a využít zdroje tam, kde jsou nejefektivnější, ne je jen donekonečna tříštit. Je třeba se dostat do kontaktu s realitou a dosáhnout konkrétních výsledků, kterým veřejnost porozumí a bude je vnímat.

První tah již Stenberg učinil. Zaměstnal svého bývalého kolegu Oscara Wallina. Přetáhl jeho a několik jeho vybraných kolegů přímo od státní kriminálky, aby „provedli pro ministerstvo spravedlnosti zvláštní šetření“. Wallin a Stenberg spolu pracovali v Haagu a znali se jako své boty. Měli stejný cíl.

Wallinův úkol byl v podstatě jednoduchý. Identifikuj nejlepší pracovní metody ve Švédsku a sežeň si ty nejkompetentnější pracovníky. Zjisti, jaké postupy se hodí pro novou moderní organizaci a kdo je ochotný se s nimi smířit. A pak taky kdo není.

Nadělá si nepřátele, toho si byl vědom. Justice byla prolezlá zástupy kancelářských krys a nosičů papírů. Policisty, státními zástupci a soudci s pěknými tituly, reprezentativními konty a drahými domácnostmi, jejichž příspěvek k obecnému blahu byl mírně řečeno diskutabilní. Mnohým z nich radikálně utnou kariérní postup a pošlou je na dlažbu.

Postoj, pomyslel si znovu. Vždycky jde o postoj. Vidět přes detaily celek, neváhat před nepříjemným rozhodnutím.

Na stole mu zazvonil telefon. Obvykle šly hovory přes jeho sekretářku, ale tohle byla přímá linka. To bude určitě Karolina.

„Stenberg.“

„Dobré odpoledne, pane Stenbergu,“ pronesl suchý hlas.

Stenberg vystřelil ze židle a rychle se podíval ke dveřím.

„S-sem mi nesmíte volat. Ústředna všechny hovory zaznamenává.“

„Klid, tenhle rozhovor se nedá vystopovat, o tom vás ujišťuju,“ řekl muž na druhém konci linky.

Stenberg polkl a snažil se utřídit myšlenky. „Co chcete?“

„Pro začátek vám chci poblahopřát k nové funkci, pane ministře spravedlnosti. Podle médií máte zářné vyhlídky do budoucnosti.“

Stenberg neodpovídal.

„Říkal jsem si, že je načase probrat odměnu za naše služby. Předpokládám, že všechno proběhlo k vaší plné spokojenosti, pane ministře? Případ je uzavřen. Osamělá nešťastná žena se rozhodla vzít si život.“

Stenberg se zhluboka nadechl. Tohoto rozhovoru se bál už týden po Sophiině smrti, ale když se mu nikdo neozval celý měsíc, pomalu si začal namlouvat, že už mu ani nikdo nezavolá. Pitomost, samozřejmě. Ten chlap na druhém konci linky se přece službami tohohle typu živí. Stenberg promluvil ostrým, pokud možno vyrovnaným hlasem.

„Kolik?“ zeptal se.

„Ale, peníze nás nezajímají, pane ministře.“

Stenberg vyčkával, na pár vteřin zavřel oči. Okamžitě znovu uviděl Sophiin rozbitý obličej a rychle oči zase otevřel. Tohle musí jednou provždy vyřídit. Jinak se nikdy nikam nedostane.

„Tak co teda chcete?“ zeptal se.

„Ale jen takovou maličkost. Něco, co ministr spravedlnosti, šéf celé švédské policie, jistě zjistí bez problému.“

„A co by to mělo být?“ Stenberg nevědomky zadržel dech.

„Jméno,“ řekl muž na druhém konci drátu. Jeho hlas zněl téměř pobaveně. „Jméno člověka, který se skrývá pod přezdívkou Janus.“

Devět

ATIF SE ROZLOUČIL. Z povinnosti políbil Cassandra na tvář a pak jí vtiskl obálku s dolarovými bankovkami. Nebylo to zrovna moc, protože náklady na matčin pečovatelský dům pohlcovaly skoro všechny jeho příjmy. Z Cassandřina výrazu vyčetl, že se jí to zdá málo.

Malou Tindru objímal tak dlouho, až se mu její drobné klouby vtiskly do krku. Přistihl se při tom, že by ji nejradši nepustil.

„A proč musíš jet pryč, amu?“

Pátral po správné odpovědi. Nenašel ji. Cassandra mu přispěchala na pomoc.

„Strýček už musí jet, miláčku. Musí domů a starat se o babičku. Ale někdy mu můžeš napsat mail, když budeš chtít. Pošleš mu nějaký hezký obrázek, co maluješ na iPadu.“

Pomyšlení na obrázky očividně zabralo, protože Tindra uvolnila sevření kolem jeho krku. Pak se vyložila z okna a mávala mu, dokud jí nezmizel z dohledu.

V duchu si řekl, že tahle holčička mu bude chybět. Její upřený pohled, to, jak ho brala za ruku. Jak trhala hlavou, když odmlouvala. Úplně stejně jako její otec, když byl v jejím věku. Možná měl nabídnout, že zůstane trochu déle. Strávit s Tindrou víc času. Ale jakým příkladem by jí asi tak mohl být? Byl si naprosto jistý, že Cassandra by mu s odpovědí na tuto otázku pomohla. Stejným příkladem, jakým byl pro jejího otce. Příkladem, který zmizel, když ho Adnan nejvíc potřeboval.

Posilovna vypadala skvěle. Ležela na hranici průmyslové zóny, jen deset minut od nádraží. A soudě podle asi třiceti aut na parkovišti měla i hodně členů. Většinou samé městské džípy, Hondy CR-V, několik variant Volva XC a ještě další auta z vyšších cenových kategorií. Skoro všechno typická auta maminek, určitě z vilových čtvrtí pár kilometrů odsud. To je mnohem chytřejší než zaměřovat se na mladé kluky z předměstí, kteří by stejně neměli na členské příspěvky. A rozhodně je takhle míň problémů. Klid, mír a pravidelný příjem, takhle si to Adnan určitě představoval.

Atif přesně nevěděl, proč sem zajel. I když tak docela pravda to nebyla. Přestože by to na hřbitov nebyla žádná velká zajížďka, jednoduše se mu tam znovu nechtělo, takže tohle mělo být jeho poslední neohrabané rozloučení s Adnanem. Sen, který se bratrovi nepodařilo splnit. V podstatě to bylo na rozloučení úplně perfektní místo.

Zajel s autem z půjčovny na parkoviště. Snažil se nahlédnout velkými panoramatickými okny dovnitř, ale kvůli vrstvě na ochranu proti UV záření toho moc neviděl. Ale to nebylo tak důležité. Zaparkoval auto na volném místě, vypnul motor a podíval se na hodinky. Pár minut tiše poseděl a nutil se myslet na Adnana.

Namlouval si, že udělal, co bylo v jeho silách. Adnan žil svůj vlastní život, dělal svá rozhodnutí a platil za ně. Kromě toho se od sebe lišili nejen věkem, ale vším možným. Adnan se na rozdíl od něj dobře učil, všichni ho měli rádi, byl to oblíbenec. Měl možnosti, které Atifovi chyběly. Atif pro svého mladšího bratra truchlil, to zase ano. Ale samozřejmě cítil nejen smutek. Vina, tu identifikoval lehce. Stejně tak zlobu. Našel v sobě i náznak pomstychtivosti, kterou však držel pod kontrolou. Ale kromě toho cítil ještě něco dalšího, za co se styděl a co se neodvažoval vyslovit, dokonce ani v duchu.

Nastartoval a objel budovu. Vzadu vedle popelnic parkovala řada dalších drahých aut. Jedno z nich bylo známé tmavé Audi s nablýskanými disky. Atif objel další roh budovy a dojel k výjezdu. Na pár vteřin se zastavil a podíval se na hodinky. Do odletu zbývaly tři hodiny a třicet pět minut. Spousta času.

Recepce měla černou dlaždicovou podlahu a strop alespoň pět metrů vysoký. Zevnitř sem doléhala rytmická basová hudba a za stěnou z mraženého skla se míhala hýbající se těla.

Nalevo, za další skleněnou stěnou, stála řada nablýskaných posilovacích strojů. Dva namakaní týpci cvičili na benčpresu, ale oba byli tak soustředění, že se na něj vůbec nepodívali. Na recepci nikdo nebyl, ale k zavřeným dveřím v pravém zadním rohu ukazovala velká šipka Kavárna.

Atif k zavřeným dveřím opatrně přistoupil. Cestou si prohlédl bezpečnostní kamery. Drahé věcičky s nočním viděním, něco takového se v obyčejné posilovně nevidí. Vlastně nevěděl, proč vešel dovnitř, byl to víceméně náhlý impulz. Posilovna, audina a její majitel, Cassandra – do ničeho z toho mu nic nebylo. Kromě toho už tušil, čí to auto je. A přesto se neubránil pokušení vejít dovnitř a ověřit si, že hádal správně.

Vedle dveří do kavárny stála opuštěná skládací židlička a na ní napůl plný šejkr s růžovým obsahem. Na ceduli na dveřích sice stálo Zavřeno, ale skrz tabulku z mléčného skla Atif viděl, že se uvnitř někdo hýbe. Slyšel známý hlas Abú Hamsy a už se natahoval po klice, ale vtom ho zarazil nějaký další neznámý hlas. Že by se přeslechl? Pár vteřin stál Atif nehybně a naslouchal zvukům z místnosti.

„Nemáš se čeho bát, příteli, ani v nejmenším,“ říkal Abú Hamsa. „Znám ho od dětství.“

Druhý hlas něco nejasně zahuhlal… „.dělat nějaký problémy?“

„Ne, ne, spolkl oficiální verzi jako malinu,“ odpověděl Abú Hamsa. „Adnan Kassab je mrtvý a pohřbený a bez ohledu na naše názorové odlišnosti se dál musíme soustředit na vypátrání zrádce, než nás připraví o všechno, co jsme zatím vybudovali.“

Atifovi se rozbušilo srdce. Opatrně o krok přistoupil, aby lépe slyšel.

„…to vypadá s naším insiderem?“ řekl další hlas.

„Advokát na tom pracuje,“ řekl Abú Hamsa. „Ale prý se objevil nějaký problém. Crispin je přesvědčený, že je to jen dočasné a brzy se to vyřeší.“

„To do prdele doufám, vzhledem k tomu, kolik jsme zaplatili,“ řekl někdo zpěvavým východoevropským přízvukem.

„To není spravedlivý, ten Crispinův insider nám byl zatím dost užitečnej, aspoň jsme si mohli částečně vykompenzovat škody, co nám ten zrádce způsobil. Fakt je, že bez insidera bysme vůbec nevěděli, že Janus opravdu existuje,“ řekl Abú Hamsa.

V místnosti se rozhostilo ticho, nepříjemné ticho, které trvalo až moc dlouho. Atif hned pochopil, čím je to ticho způsobené. Jménem, které Abú Hamsa zmínil: Janus.

„Znovu bych chtěl zdůraznit,“ řekl suchý hlas, „že podle instrukcí, které jste dostali, máte zrádce okamžitě předat mně. Živého a nezraněného. A nikdo s ním nebude mluvit dřív než já.“

„Já s tím nemám problém,“ řekl zase ten nezřetelný hlas. „Z mejch kluků to zaručeně nikdo není. U nás práskače nemáme.“

„To je velkohubý tvrzení, Lunde. Aby sis ho nemusel vyžrat,“ řekl na to někdo.

Atif sebou trhl. Před chvílí slyšel dobře, teď už o tom nebylo pochyb. Ten hlas patří starému příteli. I když „přítel“ nebylo zrovna nejlepší slovo. Naposled, když se potkali, mu ten chlap tiskl pistoli k hlavě a přísahal, že ho zabije.

„Pravda je, že zrádce teď klidně může sedět v téhle místnosti. S výjimkou tady konzultanta jsme všichni stejně podezřelí, ne?“ řekl známý hlas.

„Přesně proto musíte přenechat hru na kočku a myš jedině mně a mému týmu!“ Zase ten suchý hlas, úsečný, skoro vojenský. Nejspíš patřil tomu muži, kterému říkali konzultant.

Atif si vzpomínal, že na pohřbu Abú Hamsa říkal něco o konzultantech. To asi myslel tady toho.

„Na tenhle typ vyšetřování jsme experti a kromě toho nám v cestě nestojí žádné zbytečné ohledy, které by nás rozptylovaly. Zrádce Janus je naše práce, naše jediná priorita a vy uděláte nejlíp, když nám půjdete z cesty,“ pokračoval suchý hlas.

Zvuk toho jména opět zastavil diskuzi. Jako by nikdo nechtěl promluvit poté, co zaznělo jméno zrádce.

Jen pár metrů od Atifa někdo spláchl na záchodě a Atif sebou cukl. Otočil se a uviděl, že západka na jedné kabince je červená. Někdo tam šramotí a každou chvíli otevře dveře. Atif se podíval k východu a došlo mu, že to nemůže stihnout. Ale za toaletami byly ještě jedny dveře. Dvěma rychlými kroky k nim doběhl a trhl za kliku. Dveře byly otevřené a vedly do komůrky s úklidovými potřebami. Atif vlezl dovnitř a zavřel za sebou přesně ve chvíli, kdy se dveře kabinky rozletěly.

Škvírou vykoukl ven. Kolem něj prošel chlap s gorilími zády, vzal šejkr a posadil se na židličku vedle dveří, jen pár metrů od Atifa. Byl menší než Atif, měl černé upravené vlasy a v uchu náušnici s diamantem. Hrudní svaly se mu dmuly tak, až mu nadzvedávaly paže do nepřirozeného úhlu. Zpod rukávu trička mu vybíhalo tetování a pokrývalo mu kůži až k zápěstí. Atif ho okamžitě poznal, byl to jeden z hostů na pohřbu. Dino nebo tak nějak.

Chlap do sebe nalil zbytek proteinového nápoje a hlasitě si krkl. Vzal mobil a začal si s ním hrát. Po pár vteřinách Atifovi došlo, že Dino tam nesedí náhodou. Měl za úkol zajistit, aby se pánové uvnitř mohli nerušeně bavit. Ale nebyl to zrovna nejpozornější hlídač.

Atif se podíval na hodinky. Zbývaly mu tři hodiny a dvacet pět minut, takže zrovna neměl dvakrát naspěch. Opatrně se rozhlédl po malé místnosti. Tak dva metry čtvereční, samozřejmě bez okna. Z pachu čpavku a čistidel mu začínaly slzet oči.

Dino si znovu krkl, za chvíli se ozvalo zasténání a následně brutální prdnutí. Atif vykoukl škvírkou a viděl, že se Dino na židličce kroutí. Najednou vyletěl a s napřaženou rukou se řítil k Atifovi. Ale než stihl Atif zareagovat, zmizel mu chlap z dohledu a bouchly dveře kabinky. Atif ještě uslyšel třísknutí víka, šplouchnutí a pak ulehčený povzdech.

Atif tiše vylezl z komory, prošel otevřenou recepcí a vyšel ven stejnou cestou, jakou se sem dostal.

Našel si dobrou pozorovatelnu na vedlejším pozemku. Uprostřed řady zaparkovaných náklaďáků za drátěným plotem, který mu úplně neclonil výhled, ale díky kterému bylo jeho auto v podstatě neviditelné. Do odletu zbývaly tři hodiny a devatenáct minut. Cesta na Arlandu mu zabere hodinu, pořád ještě dost času. Sklopil si sedadlo dozadu a protáhl se, co nejvíc to šlo. Litoval, že tady nemá armádní dalekohled.

Čas se mu zkrátil o dalších dvacet pět minut, než se něco stalo. Jako první vyšel ven Abú Hamsa, zapálil si tlustý doutník a naskočil do audiny. Atif hádal správně. Ten chlap se prozradil tím, jakým tónem mluvil o Cassandře. Jeho slib, že se o rodinu postará, a fakt, že Cassandra má jeho číslo, to pak už jen potvrdily. Otázka je, jak dlouho po Adnanově smrti se dědek ujal role Cassandřina sponzora. Nebo to dělal ještě před Adnanovou smrtí? Atif si znovu připomněl, že to není jeho věc. Cassandra se rozhoduje sama a poměr s Abú Hamsou je nejspíš dobrá cena za to, že o její rodinu bude postaráno.

Chlap s nohama do O, který vyšel hned po Abú Hamsovi, byl vysoký a spíš špekatý než trénovaný. Kožená vesta, dlouhá kozí bradka a blonďaté vlasy na zádech stažené do copu. Švédský motorkář typu 1A. Atif ho poznával, Micke Lund, tehdy před sedmi lety mu v Hells Angels zrovna dali hodnost Sergeantat-Arms. Teď už Lundovi musí být kolem padesáti. Velká bunda mu zakrývala skoro celou vestu, ale Atif stejně viděl červená písmena na bílém podkladě. Takže pořád u HA.

Špekoun se zastavil, dal si do pusy kus žvýkacího tabáku a čekal na chlapa, co vyšel ven hned po něm. Další motorkář, trochu míň zimomřivý. Na sobě měl jen vestu ve žlutých a červených barvách Bandidos. Byl nakrátko ostříhaný, mladší a vytrénovanější než Micke Lund, kromě toho to nebyl tak výrazný blonďák s modrýma očima. Ale zdálo se, že proti sobě ti dva nic nemají. Naopak se spolu chvíli bavili a mezitím se k nim připojili ještě další dva. Ti na sobě měli teplákové soupravy a ve srovnání s tlouštíkem byli celkem hubení, měli široká čela a mohutné lícní kosti. Vypadali jako typičtí výchoďáci, nejspíš Rusové.

Tepláci si zapálili cigarety a nabídli i chlápkovi od Bandidos, Micke Lund se spokojil se svým žvýkacím tabákem. Chlapi se chvíli bavili a podupávali ve sněhu. Když z posilovny vyšel ještě další takový lebkoun, ti čtyři si rychle potřásli rukama a každý zamířil ke svému autu.

Lebkoun si zapálil cigaretu. Posměšně zamával ostatním, kteří už seděli v autech, a sám se odloudal k velkému Porsche Cayenne. Atif si ho prohlédl a pomyslel si, že v posilovně slyšel dobře. Člověka tohohle vzhledu – holá lebka, orlí nos a vpadlé oči – si nemohl s nikým splést. To je jeho starý přítel a kolega Saša. Válečný hrdina z Balkánu, nesmírně zručný a také naprosto bez zábran. Při jejich první společné práci Saša ustříhal jednomu klukovi prsty zahradními nůžkami. Nepřestal, dokud chlap neměl jen ukazováčky, i když už se dávno předtím zhroutil a řekl jim, co chtěli vědět. Násilí je jedna věc, ale Saša byl nefalšovaný sadista a Atif se modlil, aby s ním už nemusel pracovat. Tahle informace se zjevně dostala až k Sašovi a ten Atifovi jako dík strčil pistoli k hlavě přímo v nočním klubu. A vysvětlil mu, že až se příště potkají, napálí to do něj bez ohledu na počet svědků. Brzy nato Atifova matka onemocněla. A protože s ní odjel do Iráku, sprovodil tu záležitost ze světa. Ale soudě podle těch řečí tam uvnitř a podle toho, jak se na sebe dívali motorkáři a výchoďáci, nebyl Atif jediný, kdo Sašu neměl rád. Jeho přítomnost na schůzce, oblek a drahé auto dávaly jasně najevo, že poskočil v hierarchii nahoru. Dneska už je to někdo.

Dva různé motorkářské gangy, pár výchoďáků, Abú Hamsa a Saša. Ten rozhovor, který odposlechl, byl schůzkou na vrcholné úrovni. Gangsterské vydání Who is who?

Poslední člověk vyšel ven až po Sašově odjezdu. Asi třicet pět let, oblek, kabát, krátké tmavé vlasy a ostražitý pohled. Víc toho Atif na tu dálku neviděl. Pohyboval se ladně a vyzařovalo z něj víc sebevědomí než z ostatních, víc kontroly. Kromě toho byl také klidnější. Daleko míň vystresovaný.

S největší pravděpodobností to byl ten konzultant, o kterém mluvil Abú Hamsa. A vlastně vypadal docela jako voják. Nebo polda.

Konzultant se na chvíli zastavil před zadními dveřmi a nasadil si pilotské sluneční brýle. Pak pomalu zamířil k tmavému Range Roveru a přitom se pátravě rozhlížel po okolí. Před autem se zastavil a Atif si na chvíli byl jistý, že zírá přímo na něj. Jenže pak se otevřely dveře od posilovny a ven vyšel Dino, nebo jak se to proteinový panděro jmenovalo. Něco řekl, konzultant se na něj otočil a Dino legračně rozhodil rukama. Konzultant mu něco odpověděl a pak se oba rychle vrátili do posilovny.

Atif si vzpomněl na bezpečnostní kamery v posilovně. Byla by hračka přetočit záznam o pár minut nazpátek. Pár kliknutí myší a na obrazovce by se zjevil on.

Otočil klíčkem a zařadil. Letadlo odlétá za necelé tři hodiny.

Deset

KDYŽ SE SARAC probudil, okamžitě si všiml dvou věcí. Zaprvé: byla tady tma jako v pytli. Nikde ani nejmenší lampička nebo cokoli jiného, na čem by mu mohl spočinout zrak. Takže není na svém obvyklém pokoji. Zadruhé: ve tmě pokoje byl někdo další. Všiml si pohybu a pak zaslechl, jak se někdo nadechl.

„Slyšíš mě, Saracu?“ zeptal se ho hluboký mužský hlas.

Sarac pootočil hlavu směrem k hlasu a snažil se vzpomenout si na něco, s čím by ho spojil. Jméno, místo, cokoli. Ale nic nenacházel.

„S tebou není zrovna jednoduché zajít na kus řeči, Saracu. Hlídá tě tady spousta lidí. Spousta lidí se bojí, co bys mohl odhalit.“

Sarac se pokusil posadit, ale zamotal se do hadiček, které měl zavedené do těla.

„Ty víš, kdo jsem, nebo ne?“ zeptal se muž.

„N-ne…“ řekl Sarac. Ale nebyla to tak úplně pravda. Už se někdy setkali, tím si byl skoro úplně jistý. Jen si nemohl vzpomenout, kdy a kde. Oči si pomalu zvykly na tmu, temná silueta toho muže se teď rýsovala jen pár metrů od něj.

„Máme spolu dohodu, vzpomínáš si?“ řekl muž.

Sarac zavrtěl hlavou, ale ani tentokrát si nebyl docela jistý. Je to všechno jen sen, halucinace, která mu běží v hlavě? Pod peřinou zaťal ruce v pěst. Hřbetem dlaně o něco zavadil. Plastový předmět spojený s kabelem. Tlačítko poplachu.

Muž přišel blíž a postavil se těsně vedle jeho postele. Linul se z něj silný zápach tabáku. Sarac zahlédl vrásčitý obličej a ústa – černou díru, ve které se zatřpytil zlatý zub. Nepříjemný pocit přešel ve strach, rozbušilo se mu srdce. Zašátral po tlačítku poplach, ale netrefil se.

„Dohoda je dohoda. Víš, co se může stát, když ji porušíš,“ řekl muž.

Sarac zamrkal, pevně zavřel oči a co nejsilněji tlačítko stiskl. Jednou, dvakrát, mockrát…

„Vypadni!“ zaječel. „Jdi do prdele!“

Z dálky se ozvaly hlasy. Pak blížící se kroky na chodbě. Dveře se už každou chvíli otevřou.

„Nemůžeš se schovávat navždycky,“ zasyčel mu muž do ucha. „Dodržíš naši dohodu, je ti to jasný?“

Sarac nepřestával křičet, ječel, dokud se dveře neotevřely a nerozsvítila se lampa u stropu. Zamrkal do světla na ženu v bílém, která mu opatrně zatřásla rukou.

„Co se děje, Davide?“ zeptala se.

Znovu zamrkal a protřel si oči, aby lépe viděl. Až na sestru v pokoji nikdo nebyl. Ale v rohu stála opuštěná židle. Měkký sedák byl zmáčknutý, jako by na něm právě seděl někdo dost těžký.

LETADLO VZLÉTLO PŘESNĚ VE 20.35. Vystoupalo pár set metrů, pak zatáhlo podvozek a zahájilo pomalý let na východ.

Atif se opřel a zavřel oči. Snažil se v rámci možností dát dohromady všechny detaily.

1. Adnan se svým gangem přepadne cenný transport.

2. Čirou náhodou potkají fízly v civilním autě.

3. Poldové se na ně pověsí, zavolají zásahovku a ta udeří ve chvíli, kdy gang přesedá do jiného auta. Dojde k přestřelce. Adnan a Juha při ní přijdou o život. Z třetího kluka, Tommyho, je mrzák.

Naprosto dokonale souvislá historka. Je jedno, kolik lidí co plánuje, občas prostě vnější okolnosti nejsou na vaší straně. Adnan měl až do té doby štěstí. Tentokrát se karta obrátila.

Atif se vědomě rozhodl akceptovat průběh událostí tak, jak mu ho popsali ještě předtím, než přiletěl do Švédska. Rozhodl se, že nebude klást zbytečné otázky. Nebude zjišťovat víc, než je nutné. Přesto nemohl přestat myslet na slova Abú Hamsy.

Závist je životu nebezpečná, chlapci…

I když se Adnan živil tak, jak se živil, a i když měl prokazatelnou schopnost měnit zlato v hovna, Atif mu stejně záviděl. Záviděl mu kvality, které jemu chyběly. Jeho kouzlo, rodinu a matčinu bezvýhradnou lásku.

Mohl to někdo z Adnanova okolí cítit stejně? Chtěl Adnanovi něco nebo někoho vzít? Že by šlo o Cassandru? O tom Atif silně pochyboval. Bez ohledu na motiv Adnana někdo napráskal a nepřímo tak způsobil jeho smrt. Nejspíš ten samý člověk, ze kterého byli chlapi v posilovně posraní strachy.

Janus. Římský bůh se dvěma tvářemi. Bůh počátků, přechodů a konců, bůh, který rozpoutává všechny války a také je ukončuje. Bůh portálů, bran, dveří, času a také cest.

Atif otevřel oči a podíval se nahoru. Z letadla už zbyla jen malá světlá tečka, která se pomalu vzdalovala po černé večerní obloze. Za pár minut úplně zmizí z dohledu. Atif otočil klíčkem, zařadil a pomalu odjel z letištního parkoviště.

Jedenáct

PETER MOLNAR se podíval oknem na policejní dvůr, ze kterého byl pečlivě odklizený sníh. Dal si do pusy žvýkačku a podíval se na těžké potápěčské hodinky. Pět minut zpoždění, jako obvykle. Debilní Kollander.

Mocenské hříčky krajského šéfa kriminálky byly stejně předvídatelné jako otravné. Molnar si pomyslel, že by to měl dělat jako Bergh, vždycky přijít taky o chvíli později, aby se to vyrovnalo. Tak trochu diskrétně Kollandera vyfuckovat.

„Můžete jít dál, Petere,“ řekla Kollanderova sekretářka a ve stejnou chvíli do dveří vstoupil šéf zpravodajského oddělení.

„Brýtro, Petere!“ pozdravil Bergh a posunul si brýle na holou lebku. „Ty víš, co se děje?“ zeptal se tiše a kývl směrem ke dveřím krajského šéfa kriminálky. Molnar zavrtěl hlavou.

„Přesně ne, ale před chvílí jsem na chodbě viděl Oscara Wallina.“

„A kurva,“ zamručel Bergh.

„No jo, to byla jen otázka času, než se tady The golden boy objeví. Schválně, copak nám asi chce.“

Jako bysme to už nevěděli, pomyslel si Molnar. Bergh zaklepal na dveře a otevřel je. Staffan Kollander seděl za svým velkým psacím stolem. Jako vždycky byl bezchybně oblečený, měl na sobě perfektně vyžehlenou křídově bílou košili od uniformy s těžkými manžetovými knoflíčky, které ladily se zlatem na ramenních výložkách.

Molnar s Berghem se na sebe diskrétně podívali. Ani jeden z nich neměl uniformu, a neměl ji ani čtvrtý přítomný. Světlovlasý muž chlapeckého vzezření, který se lhostejně opíral o kartotéku u zdi.

„Dobré ráno, pánové,“ řekl Kollander. „Vrchního policejního intendanta Wallina znáte, že?“

„No jasně. Ahoj, Oscare!“ Molnar s Berghem Wallinovi kývli na pozdrav.

Učesaný, oholený a v trojdílném obleku, pomyslel si Molnar. Trochu rozdíl oproti době, kdy spolu dělali u pořádkovky. Ale to už je jak dlouho, takových deset, dvanáct let? Sakra, taky už začínám stárnout. Jestli si nedám majzla, dopadnu jako Bergh, bude ze mě šedivej špekoun s pupkem tak velkým, že si přes něj při čurání neuvidím na ptáka. Molnar se bezmyšlenkovitě vypjal a zatnul vytrénované hrudní svaly. No nic, zatím to nijak akutně nehrozí.

Oscar Wallin ty roky dobře využil. Absolvoval velitelský kurz a ve volném čase studoval na univerzitě. Pak si odskočil k mezinárodnímu soudnímu tribunálu v Haagu a nakonec přistál na zpravodajském oddělení státní kriminálky. Žádný div, že si ho ministr spravedlnosti Stenberg osobně vybral, jsou ze stejného těsta. Ambiciózní, úspěšní, mediálně známí a kromě toho dost bezohlední na to, aby zašli jakkoli daleko.

Molnar už tušil, proč je Wallin poctil svou přítomností.

What goes around, comes around…

„Posaďte se.“ Kollander ukázal na křesla pro návštěvy. „S vrchním policejním intendantem Wallinem jsme právě vedli plodnou diskuzi. Jeho úkol zní velmi zajímavě a já jsem mu řekl, že my z krajské kriminálky ve Stockholmu se přirozeně těšíme na plodnou spolupráci.“

Kollander se obrátil na Wallina, který se pořád ještě opíral o skříň.

„Oscare, povíte nám, prosím, detaily?“

„Jistě, Staffane.“

Wallin se narovnal, udělal pár kroků a posadil se na roh Kollanderova stolu. Krajskému šéfovi kriminálky zacukal ret, drobný výraz nelibosti trval jen mikrosekundu. Molnar se musel držet, aby se nezačal culit.

„Ministr spravedlnosti Stenberg mi dal jasný úkol,“ začal Wallin. „Plán zní shromáždit všechny klíčové operace pod jednu střechu. Vytvořit národní centrum odborníků, v němž zdroje využijeme na sto procent místo toho, abychom je nerovnoměrně tříštili po celém Švédsku. Nemáme peníze na několik paralelních organizací, které si žijí každá vlastním životem.“

„A co chceš od nás, Walline?“ přerušil ho Bergh.

Podruhé za krátkou chvíli se Molnar málem rozesmál. Zatracenej Bergh! Teď už sice rajtuje tak akorát na kancelářský židli, ale občas se v něm starej polda z ulice nezapře. Bergh bejval ve svojí době ostrej. Pěkně ostrej.

Wallin se rychle vzpamatoval.

„Řízení informátorů,“ řekl stručně. „Jistě jste si vědomi toho, že i jiná oddělení v kraji mají své informátory. Na pátračce v centru, u kontrol restaurací, u protidrogového. O svém bývalém pracovišti, zpravodajském oddělení státní kriminálky, ani nemluvím.“

Wallin se na Bergha usmál, ale v očích měl přitom ledový výraz. Bergh se trochu zavrtěl, ale chytře se rozhodl raději mlčet.

„Občas titíž informátoři podávají zprávy více koordinátorům, aniž by o tom naši lidé měli tušení. Vede to k tomu, že nepravdivé údaje od jednoho informátora mohou někdy nabýt přílišného významu, protože je potvrdí hned několik policejních instancí, které nevědí, že informace pocházejí ze stejného zdroje. Zpravodajské materiály tím ztrácejí na spolehlivosti, v tomto bodě se mnou souhlasíš, Berghu?“ Wallin na něj zíral, dokud Bergh sotva znatelně nekývl, a pak se otočil na Molnara.

„Kromě toho se stává, že někteří koordinátoři drží cennější informátory v tajnosti. Právě ty, které bychom měli využít efektivněji.“

Tentokrát byla řada na Molnarovi, aby se tvářil lhostejně. Použil jinou strategii než Bergh. Podíval se Wallinovi přímo do očí. Ani na chvilku je nesklopil.

„Pozítří sem přijdou dva mí kolegové,“ pokračoval Wallin. „Mají nejvyšší stupeň prověrky a já očekávám, že s nimi budete plně spolupracovat. Potřebujeme jména a kontaktní údaje všech vašich informátorů, černé na bílém. Všech, vyjádřil jsem se dostatečně jasně?“

Wallin se odmlčel a podle všeho čekal na Molnarovu odpověď. Molnar nepohnul ani brvou. Místo něj se do rozhovoru vložil Kollander.

„To je samozřejmost.“ Krajský šéf kriminálky si odkašlal a pak pokračoval: „Jak jsem už řekl, těšíme se na nadcházející spolupráci, Oscare.“

„Hm, tak to bysme měli,“ řekl Kollander, když Wallin odešel. „Co si o tom myslíte?“

„No,“ řekl Bergh a rychle se podíval na Molnara. „Přece jsme tušili, že se to chystá. My máme řízení informátorů propracované dost do detailu a naše výsledky to dokazují.

Jak si určitě vzpomínáte, chtěl se k nám Wallin vetřít už v době, kdy dělal u státní kriminálky. No a mezitím je v takovým postavení, že už nemusí chodit s prosíkem, ale může nám to nařídit.“

„Hm, dívám se nato v podstatě stejně. Náš ministr spravedlnosti má podle všeho hodně nových nápadů. Uvidíme, jak se to všechno vyvine.“ Kollander se narovnal. „Já a krajská policejní ředitelka Swensková se domníváme, že nejlepší strategie je prozatím spolupracovat. Ale nemusíme jim všechno naservírovat hned a na stříbrném podnosu. Takhle před svátky bychom se možná měli podívat, kdo z našich lidí pracoval moc přesčas a kdo by si měl vybrat pár týdnů volna, ne?“ Kollander se na oba muže významně podíval.

Bergh přikývl.

„Já mám pár kluků, co by potřebovali jet na kurz. Etika a genderová korektnost, to jsou ředitelčiny oblíbený témata. Co vy na to?“

„Povoluje se,“ řekl Kollander. „Dejte dohromady všechny papíry, napište tam datum někdy před pár týdny a já to všechno podepíšu.“ Kollander zabubnoval prsty na desku stolu. „Další věc: David Sarac. Máme nějaké zprávy z nemocnice?“

„S doktorkou jsem mluvil naposledy včera,“ řekl Molnar. „Zlepšuje se to, už vstal a chodí. Na druhou stranu má pořád velké mezery v paměti. Nepamatuje si nehodu ani to, na čem dělal v poslední době.“

„Chápu, to je mírně řečeno nemilé.“ Kollander sepnul prsty. „Co říká doktorka?“

„Že se Sarac určitě zlepší, ale nikdo nezaručí nakolik. Na něco si zkrátka už nikdy vzpomenout nemusí.“ Molnar se rychle podíval na Bergha.

„A ten jeho informátor? Janus?“ Kollander se obrátil na Bergha a ten zavrtěl hlavou.

„Od nehody jsme o něm nic neslyšeli. Nejspíš se drží stranou, protože nemůže navázat spojení se Saracem. Čeká, až ho někdo kontaktuje obvyklou cestou. Tak ho měl Sarac instruovat.“

„Chápu.“ Kollander opět zabubnoval na desku stolu. „Takže nám zatím není jasné, proč byla Saracova obálka v bezpečnostní schránce prázdná? A proč nemáme žádné údaje o pravé identitě jeho informátorů? Ani Januse, ani nikoho jiného?“

„Bohužel to tak vypadá,“ řekl Bergh.

Kollander dál bubnoval na stůl. „Tak to nemáme moc na výběr. Budeme nuceni to formálně ohlásit a věc předat inspekci. Nejspíš se o to postará sám Dreyer. Ale než to udělám, musím o dané situaci informovat krajskou policejní ředitelku.“

Jako bys to už neudělal, pomyslel si Molnar. Operace Čistý práh už je určitě na startovní čáře.

„Takže se můžeme připravit, že nás budou kvůli Saracovi vyšetřovat, a já osobně vím o jeho pracovních metodách jen velmi málo,“ dodal Kollander. „Mně se zdá, že Sarac zanedbal mnoho pravidel. Své úspěchy chápal trochu jako bianko šek na to, aby si dělal, co chce. Neuvažovali jsme náhodou už někdy o tom, jestli je pro krajskou kriminálku vhodný a jakým směrem by se měla ubírat jeho budoucnost? Nenašly by se nějaké dokumenty, které by takovou diskuzi potvrdily?“

Kollander se podíval na Bergha. Molnar si všiml, že Bergh těká pohledem. Do prdele, takže se spletl. Operace Čistý práh už začala a Sarac bude její první obětí.

„Tak dobře, pánové!“ Krajský šéf kriminálky poklepal na stůl, aby dal najevo, že schůze je u konce. Molnar se zhluboka nadechl. Pak se narovnal a pokusil se promluvit co nejklidněji.

„Existuje ještě jeden možný důvod, proč Januse nemůžeme sehnat. Scénář, který musíme každopádně alespoň zvážit,“ řekl.

„A ten zní jak, Petere?“ Kollander se naklonil přes stůl k němu.

„Janus nedostal od Saraca zprávu už tři týdny, takže mu muselo dojít, že se něco stalo. Možná si to dokonce dal dohromady s tím, co se v novinách psalo o policistovi, který se zranil při dopravní nehodě. V takovém případě už je mu touhle dobou všechno jasné.“

„Já ti teď asi úplně nerozumím, Petere,“ řekl Kollander. „Co je mu jasné?“

„Že neexistuje žádný backup. Sarac je z celé policie jeho jediný kontakt. Jediný, kdo zná jeho tajemství.“ Molnar si přejel jazykem přes pravidelné zuby. „Přemýšlejte,“ řekl. „Janus je v hierarchii podsvětí na samém vrcholu, to víme. Informace, které nám poskytl, vedly k největším zátahům za posledních deset let a zasadily organizovanému zločinu těžké rány. Jinými slovy by ho mnoho lidí rádo vidělo mrtvého. V podstatě všichni, kterými se obklopuje.“ Molnar se na chvíli odmlčel, aby ostatní zpracovali, co řekl.

„Z vlastní zkušenosti vím, že takový informátory nenaverbujete za ty podělaný drobný, co platí úřady, takže ho Sarac mohl zlanařit jedině tak, že na něj něco zjistil. Tajemství, které chce Janus za každou cenu zachovat. Raději riskuje život a donáší policii, než aby jeho tajemství bylo odhaleno.“

Na šéfově telefonu se rozsvítilo světýlko, ale Kollander na to nereagoval.

„Ale ať už Janus skrývá cokoli, Sarac si to nechával pro sebe,“ pokračoval Molnar. „Nikomu to neřekl, ani si to nikam nenapsal. Nebo o tom aspoň nevíme. Myslím, že Janus si to mohl dát dohromady a využít situace. Možná mu to došlo už před Saracovou nehodou.“

„Myslíš?“ Kollander se zamračil.

Molnar přikývl a Bergh také.

„Musíme zvážit možnost, že Janus se nechce nechat najít. A že je ochoten zajít velmi daleko, aby své tajemství ochránil. Možná je dokonce ochoten jít přes mrtvoly.“

Dvanáct

SARAC OPATRNĚ VYHLÉDL ze dveří. Hlídač postával u recepce naproti výtahům na druhém konci chodby. Povídal si se sestrou, něčím ji rozesmál. Šedozelená uniforma, sekuriťácký baret. Opasek s vysílačkou, obuškem a pouty. Nejspíš je tady, aby ho chránil. Ale před čím? Před kým?

Sarac rozevřel zmačkaný papírek a přečetl si vzkaz na jeho zadní straně.

NEJSI TU V BEZPEČÍ!

Stejně jako u ostatních zpráv si ani tentokrát nebyl jistý, kdy ji napsal. Poslední dny měl rozmazané. Střídavě upadal do bezvědomí a zase se probíral. Nejasně si pamatoval, že byl na toaletě a někdo mu píchl injekci. Zbytek byl mlhavý.

Znovu se mu zdálo o tom zasněženém autě a muži s hadím tetováním. Cítil jeho strach, slyšel jeho hlas a pak ho viděl znovu a znovu umírat, když ho kulka trefila do zátylku. Ale nepřidaly se žádné další detaily, nic, co by mu pomohlo pochopit, co se sakra stalo. Kdo byl ten muž, co držel pistoli. Ďábel na zadním sedadle.

Byl to ten samý, co tady u něj seděl potmě, šeptal mu o dohodě a smrděl tabákem? A opravdu se to stalo, nebo to byla jen halucinace vyvolaná migrénou? Sarac se klonil spíš k tomu druhému, ale jistý si být nemohl. Tady ne.

Sarac se znovu podíval na papírek. Záchvat migrény mu nějakým absurdním způsobem pomohl. Cítil se lépe, v hlavě měl jasněji než předtím. Sundal si šátek a uvolnil levou ruku. Rameno bylo pořád citlivé, ale fungovalo. Naopak pravá noha moc neposlouchala, a na pravou ruku se také nemohl stoprocentně spolehnout. Každopádně ale byl schopný se pohybovat o berlích, které mu někdo postavil k posteli.

Otevřel malou, úzkou skříňku a oblékl si šaty, které tam našel. Džíny byly vyprané, po nehodě na nich nebylo ani památky. Stejně tak ponožky a boty. Tričko a bunda tady nebyly, Sarac se domníval, že na něm zdravotníci obojí rozstříhali na cucky, takže si bude muset nechat bílou nemocniční košili. Alespoň si ji zastrčil za kalhoty, aby vypadal trochu méně jako pacient na útěku.

Klíče a peněženka ležely na vrchní poličce, jeho policejní průkaz tady ale nebyl. Možná ho vzal někdo z kolegů, asi Bergh? To zní logicky.

Nemohl najít ani mobilní telefon, to ho znervózňovalo víc než policejní průkaz. V telefonu byly všechny jeho kontakty, čísla, na která volal před nehodou. Informace, které by mu mohly pomoct si vzpomenout. Musí se na to zeptat Molnara, musí ho sehnat hned, jak přijde domů a zavře za sebou dveře.

Cinkl výtah a Sarac znovu vyhlédl na chodbu. Vystoupili dva muži v tmavých oblecích, jeden okamžitě oslovil hlídače.

Na tvářích měli vážné výrazy, ani jeden mu nebyl povědomý, ale přesto tušil, že mluví o něm. Hlídač skutečně ukázal na jeho dveře. Sarac cítil, jak se mu zrychluje pulz. Nevěděl, kdo to je, pro koho pracují ani co po něm chtějí. Netušil ani, proč se mu při pohledu na ně rozbušilo srdce.

Jediné, co věděl jistě, jediná jasná věc, která mu vytanula v mysli po těch několika zatracených rozmazaných dnech, byla, že někde v hloubi pochroumaného mozku má odpovědi na všechny otázky. Proč je tady, co se stalo v hodinách před nehodou a proč má čím dál silnější pocit, že je v nebezpečí. Ve velkém nebezpečí.

Shromažďuju tajemství… Otázka je, čí tajemství?

Muži v oblecích zamířili přímo k jeho dveřím, hlídač šel v těsném závěsu za nimi. Sarac se zhluboka nadechl. Ten lísteček měl pravdu, musí odsud pryč, jednou provždy!

Rozhlédl se po pokoji, podíval se k oknu. Venku bylo požární schodiště, to už si zjistil předem. Pět pater po příkrých zasněžených mřížových schodech s ledovým kovovým zábradlím, a dostane se do úzké uličky.

Slyšel, jak se k němu chodbou blíží hlasy. Došlo mu, že se musí rozhodnout. Strhl z postele prostěradlo a otevřel okno. Udeřil ho ledový noční vzduch, Sarac šokem zalapal po dechu. Podíval se pod sebe do tmy. To by šlo. Musí to jít!

Dveře se otevřely a do pokoje vešli oba muži v oblecích. Těsně za nimi hlídač v uniformě. Rozhlédli se a všimli si prázdné postele a dokořán otevřeného okna.

„Do hajzlu!“ zavrčel ten vyšší. „On zdrhnul.“

Chlap doběhl k oknu a vystrčil hlavu ven. Úplně dole viděl mihnout se něco bílého.

„Požární schodiště,“ zařval přes rameno. „Já to vezmu tudy. Vy mu odřízněte cestu v té uličce!“

Přehodil nohy přes okenní parapet a vylezl ven, hlídač s tím druhým mužem se mezitím otočili a rozběhli se k výtahům.

Po pár minutách Sarac opatrně vykoukl ze šatní skříně a vysoukal se ven. Tělo se tomu bránilo, musel se držet, aby nezasténal. Vzal berli, přinutil prsty pravé ruky, aby sevřely plastové držátko, a opatrně vykoukl na chodbu.

Prázdno, až na jednu sestru u přepážky příjmu. Stála k němu otočená zády a zdálo se, že se plně soustředí na telefonování.

Opatrně se vykradl ven a zamířil k proskleným dveřím na konci chodby.

Na ručně psané ceduli tu stálo Oddělení dočasně uzavřeno.

Sarac vzal za kliku, bylo otevřeno – jistě kvůli případné evakuaci. Švédské bezpečnostní předpisy jsou vynikající. Rychle se dveřmi prosmekl a dokulhal krátkou spojovací chodbou k navlas stejným proskleným dveřím.

Tohle oddělení vypadalo jako to jeho, jen s tím rozdílem, že tady bylo všude zhasnuto. Dopadalo sem jen rozptýlené světlo zvenku a na chodbách svítily šipky k nouzovým východům. Kromě toho tady bylo ticho. Žádné hlasy, žádné zvonící telefony, hučící přístroje ani pípající alarmy. Jen strašidelné ticho, které po chvíli prořízla siréna sanitky. Musí si pospíšit, touhle dobou už chlapi na požárním schodišti určitě našli prostěradlo a došlo jim, že je napálil.

Sarac zamířil k výtahům, jak nejrychleji dovedl. Bojoval se svým tělem a nutil ho spolupracovat. Po zádech mu tekl pot. Zvláštní, že něco tak samozřejmého jako chůze může být náhle tak strašně těžké.

Když mu k výtahům zbývalo jen pár metrů, jeden z nich cinkl. Rozsvítila se na něm šipka nahoru a mezi dveřmi se objevilo světlo. Někdo sem jede. Někdo, kdo se bude divit, co tady Sarac dělá, a bude klást otázky, na které mu nejspíš nebude schopný odpovědět. Sarac se rozhlédl, všiml si malého pultu pro sestry a schoval se za něj. Přitáhl si berlu a snažil se ignorovat protesty svého těla. Dveře výtahu se otevřely a obdélník světla na podlaze se náhle zvětšil. Uprostřed osvětleného pole se rýsovala tmavá silueta osamělého muže.

Sarac zatajil dech, vyčkával.

Muž vystoupil z výtahu a pár vteřin zůstal na místě, jako by se snažil zorientovat. Jeho stín teď zakrýval skoro celý obdélník světla z výtahu, takže vypadal jako učiněný obr. V Saracovi hrklo, zrychlil se mu puls. Tiskl se k zadní stěně pultu. Všechno ho bolelo, hlava mu třeštila. Myslí se mu mihla vzpomínka, ale zmizela dřív, než ji stihl zachytit. Blikající modré světlo, stínohra na stěně tunelu.

Slyšel kroky, muž prošel kolem něj. Sarac zahlédl zelenou lékařskou košili a široká záda. Většinu hlavy muži zakrývala zelená čepička a cosi, co vypadalo jako operační rouška.

Sarac se opatrně vyklonil do chodby a díval se, jak muž míří ke dveřím na oddělení, ze kterého on sám přišel. Doktor jde zkratkou. Nic víc v tom není. Ale košile mu byla na zádech těsná, napínala se, jako by mu pořádně neseděla. Rukávy a nohavice mu kromě toho byly moc krátké. To mohl být přelud, způsobený stíny a špatným osvětlením, ale copak doktoři opravdu nosí černá bagančata?

Ten chlap mu byl povědomý, ty vyrovnané kontrolované pohyby a plíživá chůze. Najednou si byl Sarac jistý. Tenhle člověk jde po něm, přesně jako ti chlápci v oblecích. Ale proč? Kdo to je?

A zase vzpomínka. Hlas, mihotavé stíny. Temná silueta přesně na kraji jeho zorného pole.

Sarac nevědomky polkl. Znělo to hlasitěji, než zamýšlel, jako by se mu hrtan stáhl kolem hlasivek. Zvuk se nesl prázdnou chodbou. Chlap se zastavil těsně u dveří. Pootočil hlavu k Saracovi a zdálo se, že naslouchá. Sarac se rychle zase schoval za pult. Tiskl se k němu a snažil se splynout s tmou. Kousl se do horního rtu, aby zadržel dech.

Bylo ticho. Z nedostatku kyslíku se mu skoro zatmělo před očima. V uších mu bušila krev. Mezi údery najednou zaslechl hlasy.

„Vaše tajemství výměnou za moje.“

„Uklidit v tomhle zasraným bordelu!“

„Sám ďábel…“

Na umělohmotné podlaze zavrzala hrubá podrážka. Pak slyšel, jak se pomalu otevřely dveře.

Třináct

ATIF SAMOZŘEJMĚ MOHL zavolat. Domluvit si schůzku a posedět s ním jako se starým přítelem. Ale překvapení je vždycky lepší, zvlášť když se člověk chce dopátrat pravdy. Pokud to vůbec jde.

Setkal se už s mnoha lidmi, kteří byli přesvědčení, že znají pravdu. Ale když se to vzalo kolem a kolem, bez ohledu na to, jaké donucovací praktiky na ně člověk použil, ukázalo se, že stejně všichni podávají jen subjektivní výklad. Pravda, objektivní pravda, zůstává mimo dosah. Člověk může v nejlepším případě jen doufat, že se jí dostane co nejblíž.

Abú Hamsa seděl u svého obvyklého stolu a četl si noviny. O několik stolů dál seděl nějaký mohutný chlap s ušima jako květáky a hrál si s mobilem, ale jakmile si všiml Atifa, okamžitě vstal a zatarasil mu cestu.

„Co chceš?“ zavrčel.

Chlap byl o hlavu menší než Atif, mohl měřit tak metr osmdesát, ale nafukoval se, co to šlo, možná aby vypadal větší. Sklonil hlavu a napnul široký krk. Čekal, že Atif něco řekne a buď se stáhne, nebo mu dá důvod zaútočit.

Ale Atif už tuhle hru hrál mockrát. Místo aby něco řekl nebo udělal, chlapa prostě ignoroval a dál pokračoval k Abú Hamsovi. Gorila zakoulela očima, Atif skoro slyšel, jak jí mozek pracuje na nejvyšší obrátky a snaží se vymyslet, co teď.

„Nechtěl jsi stihnout letadlo, příteli?“ řekl Abú Hamsa a sklopil noviny. Odmítavě zavrtěl hlavou na gorilu, ta zrudla v obličeji a podrbala se na zádech pod kalhotami.

Atif došel ke stolu Abú Hamsy, vytáhl si židli a posadil se.

„Dřív jsi bodyguarda nepotřeboval,“ řekl Atif.

Abú Hamsa pokrčil rameny. „Je jiná doba. Je těžší zjistit, na koho je spoleh.“ Na chvíli se odmlčel a dlouze se na Atifa zadíval. „Takže co pro tebe můžu udělat, příteli? Tohle asi nebude zdvořilostní návštěva, co?“

„Janus,“ řekl Atif. „Jak souvisí Janus s bráchovou smrtí?“

Abú Hamsa se ze všech sil snažil udržet masku a téměř se mu to podařilo. Po nějakých třiceti čtyřiceti letech strávených v hráčských klubech uměl nasadit perfektní pokerface. Drobně mu zacukalo v koutku a lehce se mu otřásl knír, to bylo všechno. Složil noviny a pomalu se kolem sebe rozhlédl.

„Drahý Atife,“ spustil a pak se zatvářil, jako by slova, která měl na jazyku, chutnala odporně. „Jestli chceš opravdu mluvit o tomhle, musím bohužel učinit jistá… bezpečnostní opatření, pokud chápeš, co tím myslím?“

„Myslíš si, že mám mikrofon?“ zeptal se Atif.

„To jsem neřekl,“ odpověděl mužík. „Ale objevíš se tady bůhvíodkud po sedmi letech a začneš klást otázky. Otázky na velmi závažná témata, o kterých bys neměl mít ani tušení. Kromě toho o tobě koluje celá řada zvěstí, jak víš. Někteří lidé si myslí, že tvá loajalita…“ Abú Hamsa máchl rukou, jako by hledal slova. „…je diskutabilní.“

Atif tiše seděl. Kdyby s ním někdo takhle mluvil před nějakými sedmi osmi lety… Ale taková úvaha byla čistě hypotetická – tehdy by se s ním takhle nikdo neodvážil promluvit. Ani Abú Hamsa.

Atif vstal a sundal si bundu. „Fajn, tak do toho!“

Hamsa na něj několik vteřin zíral a pak se obrátil na bodyguarda.

„Eldare, prohledej, prosím, našeho hosta. A proveď to s citem,“ dodal.

Bodyguard vzal úkol s největší vážností. Zkontroloval každou kapsu, nakoukl za tričko, dokonce Atifovi i vyhrnul nohavice a celou dobu jako by s ním sváděl zápas v civění. Nenávistně na Atifa čuměl a snažil se ho vyprovokovat k nějaké reakci. Chtěl, aby Atif něco řekl nebo udělal a on si mohl před šéfem napravit reputaci.

Ale Atif ho dál ignoroval jako malou ještěrku, které na něj doma občas zíraly ze stropu ložnice. Jako havěť, která si nezaslouží jeho pozornost.

„Je čistej,“ zavrčel nakonec bodyguard.

„Děkuji, Eldare,“ odpověděl Abú Hamsa. „Buď tak hodný a dones nám trochu kávy.“

Bodyguard vrhl na Atifa poslední upřený pohled a odkráčel.

Abú Hamsa naznačil Atifovi, aby se posadil, a pak se k němu naklonil přes stůl.

„Nechceš ode mě žádnou maličkost.“

Atif neodpovídal.

„Ze starého přátelství a z respektu ke smrti tvého bratra ti přesto vyjdu vstříc. Ale měl bys vědět, že takové informace mívají obvykle svou cenu.“

Atif maličko pohnul hlavou, což se dalo vyložit jako přikývnutí.

„Fajn, tak půjdu rovnou k věci.“ Abú Hamsa se zhluboka nadechl, zamyslel se a pak teprve pokračoval: „Už několik let se já i mí obchodní partneři potýkáme s narůstajícím problémem. Jako by někdo, komu věříme, někdo z naší bezprostřední blízkosti, spolupracoval s policií.“

„Práskač?“ Atif pokrčil rameny. „To snad není první případ, ne?“

„Ne, to je pravda.“ Abú Hamsa si prohrábl knír. „Ale tentokrát je to jiné. Nemluvíme tu o běžné malé kryse, ale o vysoce postaveném kolegovi. O někom, koho všichni známe a věříme mu. O infiltrátorovi, který využívá své postavení a působí nám velké škody. Hrozně velké…“

Abú Hamsa se naklonil přes stůl ještě o kousek víc. „Policisté se o svého infiltrátora extrémně bojí a nedělají žádné zbrklosti. Hlavně nechtějí, aby byl odhalen a musel svědčit před soudem, proto ve svých zprávách lžou. Skrývají pravý zdroj informací a maskují ho tak dobře, že nejsme schopní spojit osobu zrádce s nějakým konkrétním člověkem.“

Abú Hamsa se na chvíli odmlčel.

„Všechno je to samozřejmě ilegální, podle švédského práva se s infiltrátory pracovat nesmí. Nasadili jsme na to naše advokáty, ale dokud nebudeme znát totožnost infiltrátora, nedá se nic z toho bohužel dokázat. Povedlo se nám zjistit jen jeho krycí jméno.“

„Janus,“ řekl Atif.

Abú Hamsa přikývl.

„Nic víc v podstatě nevíme. Janus je držen v extrémním utajení. Jeho pravou identitu zná jen velmi úzký okruh lidí. Naše obvyklé zdroje u policie nám jsou k ničemu. Většina o něm v životě neslyšela.“

Abú Hamsa se zamračil.

„Tenhle rakovinný nádor nás už stál spoustu peněz, jednak kvůli těm policejním raziím, ale hlavně kvůli ušlým příležitostem. Šíří se nervozita, skoro nikdo už se neodvažuje obchodovat. Už ani dávní přátelé si nedůvěřují, a jakmile se jen někdo zmíní o Janusovi, všichni stáhnou ocas mezi nohy. Nikdo nechce riskovat, že bychom ho s ním spojili, to by bylo životu nebezpečné.“

Atif se na několik vteřin zamyslel.

„Takže Janus napráskal Adnana?“ zeptal se.

Abú Hamsa si ukazováčkem prohrábl vousy. „Co myslíš? Že by si zkušení kluci jako Adnan a jeho gang zapomněli na útěku sundat kukly, to nezní zrovna moc věrohodně. A průběh událostí kromě toho nesouhlasí s policejními údaji.“

„Hm, přesně to jsem si taky říkal,“ řekl Atif. „Že by policajti v civilu zvládli na místo během deseti minut povolat oddíl těžkooděnců, to je blbost.“

Eldar přišel s podnosem, postavil ho mezi Atifa a Abú Hamsu a vrátil se tam, kde předtím seděl.

„Janus toho má na svědomí hodně,“ řekl Abú Hamsa. „Daleko horší věci než tragickou smrt tvého bratra. Je v podstatě hrozbou pro celou naši činnost a my investujeme značné zdroje do toho, abychom ho našli. Panuje mezi námi naprostá shoda. Všechny metody jsou dovoleny, žádné náklady ani oběti nejsou příliš vysoké.“

Mužík si opatrně usrkl kávy.

„Chápu,“ řekl Atif.

Abú Hamsa zavrtěl hlavou. „Bohužel se domnívám, že nechápeš, alespoň ne úplně. Ale teď, když víš všechno, je řada na mně, abych tě poprosil o službu.“

„O co jde?“

„Drž se stranou, už se na nic neptej a hlavně to jméno nikomu neříkej.“

Abú Hamsa se odmlčel a čekal na reakci. Ale Atif mlčel.

„Něco se rýsuje,“ pokračoval Abú Hamsa tiše. „Opravdu velká šance vyřešit ten problém jednou provždy. Ale právě teď je situace citlivá. Velmi citlivá. Ve hře jsou příliš velké věci na to, abychom…“

Abú Hamsa lehce pokývl rukou s šálkem.

„…zbytečně riskovali,“ doplnil ho Atif.

„Jsem velmi rád, že si rozumíme, příteli,“ přikývl Abú Hamsa.

„To proto jsi mi to neřekl? Tehdy na pohřbu?“

Abú Hamsa pokrčil rameny.

„Měl jsem dojem, že nemám na výběr. Jak jsem řekl, při hledání Januse není žádná oběť moc velká. Pravda sotva zmírní tvou ztrátu, a Adnanovi život také nevrátí. Ale je mi samozřejmě líto, že jsem to před tebou musel tajit.“

Atif si pohrával se šálkem a přitom přemýšlel.

„Takže teď chceš, abych odjel do Iráku?“ zeptal se. „A na všechno tohle zapomněl? Na chlapa, co zradil bráchu, poslal ho do pasti a v podstatě zavinil jeho smrt?“

„Jsem si plně vědom toho, že moje žádost je poněkud těžko stravitelná.“ Abú Hamsa se zamračil. „Ale jak jsem už říkal, podobné informace mívají svou cenu. Já jsem ti řekl všechno, co jsi chtěl vědět, aniž bych se jedinkrát zeptal, odkud to jméno znáš. Co teď uděláš, je samozřejmě tvoje věc.“

Mužík se naklonil přes stůl a ztišil hlas téměř do šepotu. „Ale jedno musíš pochopit, příteli. Když se člověk s tvou pověstí začne vyptávat na věci, o kterých nemá mít ani tušení, budí obavy, přitahuje na sebe nežádoucí pozornost. Takový člověk představuje riziko. Riziko, které si bohužel nemůžeme dovolit.“

Čtrnáct

UŽ V PŘEDSÍNI si Sarac všiml, že něco není v pořádku. Z celého bytu jako by vyzařovala negativní energie. Byl tu zatuchlý vzduch, nasládlá směsice odpadků, zkaženého jídla a ještě něčeho dalšího. Něčeho důvěrně známého a zároveň zneklidňujícího.

Sarac zašátral na zdi, nahmátl vypínač, ale nakonec se rozhodl, že nerozsvítí. Místo toho čekal, než si jeho oči zvyknou na slabé světlo. Podlaha byla zavalená poštou. Všehochutí novin, dopisů a reklam.

Jak dlouho byl pryč? Zhruba tři týdny, give or take. Ale většina toho bince vypadala ještě starší. Určitě by se nějak logicky dalo zkontrolovat, o kolik starší. Ale logika zrovna teď nebyla jeho nejsilnější stránka. Byl na pokraji vyčerpání. Dostat se až k východu z nemocnice, do taxíku a pak nahoru do bytu se nebezpečně blížilo jeho maximální kapacitě. Těžce dýchal, v hlavě mu rytmicky pulzovala bolest a nemocniční košile se mu lepila na záda jako promočená plachta.

Pomalu vstoupil do obývacího pokoje a ani tady nerozsvítil. Až po chvíli si uvědomil, že je to tak naprosto správně, pokud nechce vykřičet do ulice, že je doma.

Skoro minutu tiše stál uprostřed místnosti, zatímco si jeho oči zvykaly na tmu a on se pokoušel vstřebat, co vidí. Závěsy byly zatažené a na podlaze se povalovaly krabice od pizzy, noviny a oblečení. Všechny polštáře z pohovky byly zpřeházené, někdo je asi rozřezal nožem. Stejně tak i rám pohovky, ze kterého v širokých roztrhaných pruzích vykukoval molitan a dřevotříska. Na konferenčním stolku stály lahve od alkoholu, přeplněný popelník a uprostřed trůnila průhledná skleněná dýmka s černým bahnitým obsahem. Metamfetamin, konstatoval jeho mozek spokojeně, jako by byl se svým výkonem nadmíru spokojený, ale už nevěděl, co tenhle nález přesně znamená.

V kuchyni to smrdělo ještě hůř. Dřez přetékal špinavým nádobím a na sporáku stála umělohmotná miska s nějakým instantním jídlem, pokrytým vrstvou chlupaté plísně. I tady byly další improvizované popelníky a kromě toho nějaký kýbl, ze kterého se linul zápach přímo mrtvolný. Ale on přece do prdele nekouří? Anebo jo?

V hlavě mu dunělo jako o život, jen stěží udržel oči otevřené.

V ložnici někdo stáhl matraci z postele a cáry naznačovaly, že s ní naložil stejně jako s pohovkou. Všechny zásuvky z komody byly vytahané a obsah se válel po zemi. Vyházeli mu i oblečení ze skříně. Sarac se posadil na pelest a marně se to snažil všechno vstřebat. Trvalo několik minut, než si všiml zprávy napsané na zdi ložnice. Krvavě rudých, nepravidelných písmen: CHRAŇ TAJEMSTVÍ!

A pod tím symbol, dvě J otočená obloučkem k sobě.

TI CHLAPI SE ANI nesnažili schovat. Atifovi stačilo vykouknout zpoza závěsů ve spartánském hotelovém pokoji a viděl jejich auto. Tmavý městský džíp zaparkovaný opodál. Jeden z nich stál na chodníku a kouřil. Na sobě džíny a vojenskou bundu, takovou tu se spoustou kapes, kterou mívají v oblibě poldové v civilu. Kolem krku měl uvázanou palestinu a přes oči naraženou vojensky zelenou pletenou čepici. Mrzlo, takže musel poskakovat.

Atifa by zajímalo, co jsou zač. Auto a oblečení tohohle chlapa přímo smrdělo fízlovinou. Vzpomněl si na Bengtssona, toho malého tlustého policajta, co ho vyslýchal. Na to, že nejspíš z výslechu sepsal nějakou zprávu a dal ji do policejní databáze.

I když byl letištní hotel dost omšelý, stejně po něm chtěli průkaz totožnosti, takže na pult poslušně položil svůj pas a počkal, než ho recepční zapíše do počítače. Možná stačilo tak málo?

Ale mnohem pravděpodobnější bylo, že ty chlapy tam dole na něj poslal Abú Hamsa. Ten bodyguard si s tím kafem dal dost načas. Stačilo rychle někam zavolat. Postarat se, aby se na Atifovo auto z půjčovny někdo pověsil, jakmile odjelo od restaurace.

Ničeho si nevšiml, takže ti kluci tam dole jsou ve sledování nejspíš daleko lepší, než teď předstírají. Druhá možnost je, že mu něco připevnili na auto, malou GPSku nebo něco podobného, co se určitě dá sehnat v elektru.

Poldové, nebo gangsteři? Nebo že by obojí?

Z toho chlapa před posilovnou, z toho, co mu říkali konzultant, rozhodně vyzařovaly policajtský vibrace. Ostatní gangsteři ze schůzky byli pro tuhle branži celkem reprezentativní sbírka. Pár motorkářů, nějací ti výchoďáci, jeho starý dobrý kámoš sociopat Saša, a pak Abú Hamsa, který reprezentoval hned několik dalších podskupin. Všichni se tvářili děsně cool, jako by měli všechno pod kontrolou. Ale Atif z jejich hlasů vytušil strach, viděl ho v jejich kradmých ostražitých pohledech na parkovišti.

Všichni ti chlapi jsou těžcí zločinci, co mají na svědomí nejeden život. Chlapi, kteří se obvykle jen tak před něčím nezastaví. A stejně se všichni bojí. Po tom, co mu řekl Abú Hamsa, Atif pochopil čeho. Ti chlapi se k smrti děsí toho, co by se jim stalo, kdyby se ukázalo, že zrádce Janus je někdo z jejich hochů. Někdo, komu věřili, za koho se zaručili a komu se možná dokonce svěřovali. Hrůza jim kape z pórů a je jí den ze dne víc a víc. Ovlivňuje jejich úsudek, jejich rozhodovací schopnosti. Dřív nebo později si toho všimnou i ostatní. Jejich strach si vyloží jako známku slabosti a zařídí se podle toho.

Jejich jediná šance na přežití je táhnout za jeden provaz. Dočasně zapomenout na všechny názorové odlišnosti a poskládat to velké puzzle společně, ale přitom mít samozřejmě jeden druhého pečlivě v merku. Čekají, až se objeví rozhodující kousek skládačky, ten, který je dovede k Janusovi. Jakmile se to stane, hřiště se změní, všechny sliby a dohody se rozplynou, to vědí všichni.

Janus se samozřejmě bude dát využít i jako zbraň, naostřená čepel nože vražená přímo do srdce té organizace, ke které patří. Žádný div, že chlapi v posilovně byli nervózní. Tohle je hra s extrémně vysokými sázkami.

Jediný, koho ta situace tak netlačí, je konzultant. Ten se nemá čeho bát, a přesně jak řekl, to z něj taky dělá lepšího lovce. Ale kdo to je? Poznávací značka jeho Range Roveru Atifovi nijak nepomohla, auto bylo na leasing a patřilo akciové společnosti s adresou ve Stuvstě. Model a barva zhruba stejné jako u auta dole na ulici. Takže co to znamená?

Chlap na chodníku zahodil oharek, zašlápl ho a pár vteřin pozoroval Atifovo okno. Pak otevřel dveře na straně spolujezdce a nasedl. V kabině se nerozsvítilo světlo, což naznačovalo, že tihle kluci nejsou žádní začátečníci. Pocit, který se Atifa zmocnil už ve chvíli, kdy auto uviděl, se jen stupňoval. Pomalu se měnil v jistotu. Ti chlapi v autě chtějí, aby je viděl, chtějí, aby to pochopil.

Riziko, které si nemůžeme dovolit…

Nad korunami stromů zářilo světlo z přistávacích drah na Arlandě, na obloze se něco pohnulo a Atif tam zvedl oči. Přistávalo další letadlo. Dunění motorů rozvibrovalo závěsy pod jeho rukama.

SARAC ASI NA chvíli usnul. Usnul na zbytcích toho, co bývalo jeho postelí. Zvuk, který ho probudil, byl pořád ještě slyšet. Chrastění a kovové cinkání od vstupních dveří. Někdo otvíral dveře, někdo, kdo měl klíče. Možná stejný člověk, který mu prohledal byt a rozřezal nábytek.

Sarac se vyškrábal na nohy a cítil, jak mu panicky buší srdce.

Jít domů byla chyba, vždyť sem půjdou ze všeho nejdřív, až zjistí, že je pryč. Měl odsud okamžitě zdrhnout, jakmile si všiml, v jakém stavu jeho byt je. Místo toho usnul. Kokot debilní zabedněnej!

Berle ležela na zemi, zvedl ji jen s největší námahou. Musí odsud, teď – jednou provždy.

Chrastění z předsíně přerušil tupý úder. Pak se rozhostilo ticho. Ten člověk právě otevřel dveře a zjistil, že jsou zajištěné řetízkem. Pochopil, že Sarac je uvnitř.

Sarac kulhal do předsíně. Jeho kroky byly jasně slyšet, berle kovově klapala, ale to mu bylo jedno. Panika ho držela v železném sevření, byl schopný myslet jen na útěk.

V předsíni bylo pořád ticho. Ten člověk teď nejspíš stojí na schodech a přemýšlí, co udělá. Kovová destička, která řetízek držela, byla zachycená jen na dvou mosazných šroubcích. Když se do dveří dostatečně silně kopne, povolí, to Sarac věděl z vlastní zkušenosti.

Takže kdo to tam je? Chlapi v oblecích z nemocnice, nebo ten v té nepadnoucí lékařské košili? Nebo někdo úplně jiný?

Sarac došel do kuchyně, vytáhl šuplík a hledal něco, čím by se mohl bránit. Našel obří nůž a pevně ho sevřel levou rukou. Ne že by to bylo zrovna optimální, ale lepší než tady zůstat jen s berlí v ruce.

Sarac nakoukl do předsíně. Dveře byly pootevřené, ale na chodbě byla tma. Stejně si byl jistý, že tam někdo je. Někdo, kdo chce dovnitř, kdo chce odhalit jeho tajemství.

Najednou se ve škvíře objevila ruka v rukavici a začala šátrat po řetízku. Trochu za něj zatahala, jako by kontrolovala, jak pevně řetízek drží.

Sarac jednal instinktivně. Prokulhal předsíní a zvedl ruku s nožem. Mířil zhruba na prostředek hřbetu dlaně. Zrovna ve chvíli, kdy se chystal bodnout, se ruka stáhla a dveře se zabouchly. Sarac zůstal stát s nožem nad hlavou. Čekal.

Ten člověk ho zjevně slyšel a změnil taktiku. Sarac slyšel z chodby nějaké zvuky, které nepoznával. Skřípání, jako když někdo klouže po kamenné podlaze gumovou podrážkou. Pak kroky. Pak dlouho ticho.

Pak ve dveřích zase zachrastily klíče. Sarac napřáhl nůž. Dveře se znovu otevřely a stejně jako předtím se zasekly na řetízku. Sarac udělal krok vpřed a pozvedl ruku s nožem. Ve škvíře dveří si všiml nějakého pohybu, zahlédl obličej a bodl. Až moc pozdě si uvědomil, že teď je na chodbě rozsvíceno.

Nůž minul škvíru tak o pět centimetrů, zabodl se do zárubně a málem mu vyklouzl ze sevření.

„Co to má do prdele bejt!“ uslyšel ženský hlas.

Patnáct

„HALÓ, MAMI? To jsem já, Atif.“

„Haló?“ Na jejím hlasu poznal, že máma dneska nemá nejlepší den.

„Jak se máš, mami? Jsou na tebe sestry hodný?“

„Jistě. Tady jsou všichni moc hodní.“

„Fajn, já musím ještě chvíli zůstat ve Švédsku. Potřebuju tady zařídit jednu věc. Ale brzy se vrátím.“

„Našel jsi ho?“

„Koho, mami?“

„Tvého brášku! Adnan se pořád ještě nevrátil ze školy. Slíbil jsi, že ho najdeš.“ Náhle zněl její hlas jinak. Živěji.

„Najdu ho, mami. Neměj strach.“

„Slib mi to, Atife. Slib mi, že ho najdeš!“

Položila to, než Atif stihl odpovědět. Matka to tak občas dělávala. Ze začátku si myslel, že proto, že se na něj vždycky rozzlobí. Ale postupně mu došlo, že máma prostě zapomene, s kým mluví, a nechce se ponižovat tím, že by se musela znovu zeptat.

Atif strčil mobil zpátky do kapsy. Bylo brzy ráno, ve tmě ještě ani nebylo vidět za vysoké jehličnaté stromy. Světla z města vrhala na nebe špinavé odlesky. Změnila ho v neproniknutelnou mléčnou mlhu. Atifovi se zastesklo po poušti, po pronikavě jasné hvězdné obloze. Ale snažil se sám sebe přesvědčit, že ta obloha tam nahoře je. A že se brzy vrátí domů.

Z kapsy u bundy vytáhl kamínek. Pouštní písek ho ohlazoval desítky tisíc let, obrousil všechny hrany, až zbyl jen sametově hladký teplý povrch. Přibalil si ho do tašky. Jako že je to dárek pro Tindru. Ale část jeho podvědomí už to tou dobou věděla. Tušila, co Atif bude muset udělat. Položil kamínek na zmrzlou zem a o krok ustoupil. Vybagrovaná díra už byla zasypaná. Náhrobní kámen sem dají, teprve až zem rozmrzne.

„Slibuju…“ zašeptal si pro sebe. „Slibuju, že ho najdu.“

„JSTE NORMÁLNÍ, DAVIDE! Proč tady pobíháte s nožem?“

Žena zírala na Saraca, který stál naproti ní v předsíni plné nepořádku. Vypadá určitě jako psychopat. Nemocniční noční košile, obvázaná hlava a v ruce berle. Ani nemluvě o tom noži, kterým se ji právě pokusil bodnout rovnou do obličeje. Skryl nůž za nohu, nechtěl zbraň úplně odložit, dokud si nebude jistý, jestli je ta žena přítel, nebo nepřítel. Ale poté co se vzpamatovala z prvotního překvapení, se nezdálo, že by ji nůž nějak dvakrát zajímal.

Sarac jí otevřel, hlavně proto, aby nezačala křičet nebo nezavolala policii. Ona se ale místo toho hned vecpala do jeho předsíně.

Byla mu nejasně povědomá. Rudé vlasy, pihy, piercing v nose, něco mezi dvaceti pěti a třiceti lety. Ani velká, ani malá. Stavbou těla spíš mohutná, a tento dojem ještě umocňovala naducaná péřovka, kterou měla na sobě. Na rukou palčáky, ne černé prstové rukavice. Takže tahle se sem před chvílí nedobývala. Proč tady ale je a proč má klíče od jeho bytu?

„K-kdo jste?“ Za zády zabubnoval prsty o nůž.

„Natalie,“ řekla rychle a před nosem mu mávla plastovou kartičkou, ze které Sarac stihl zahlédnout jen logo nějaké firmy. Její energie a cosi, co z ní vyzařovalo, ho už ale mezitím trochu uklidnilo. To, jak ho oslovovala, ten upřímný tón. Trochu mu připomínala doktorku Vestmanovou, ale neměla její soucitný úsměv.

„Jsem vaše osobní asistentka, Davide. Viděli jsme se před pár dny v nemocnici,“ dodala.

Sarac se nejistě usmál, nevěděl, jak zareagovat. Osobní asistentka, to by mu k ní docela sedělo. Bezesporu mu připadala povědomá, ale nevzpomínal si, že by se už někdy sešli.

Žena ho sledovala a pak z kapsy vytáhla přeložený list papíru.

„Mluvili jsme s doktorkou Vestmanovou,“ řekla. „Prošli jsme váš rehabilitační plán. Tohle jste podepsal.“

Sarac si od ní papír vzal a všiml si, že je v něm vloženo několik dalších. V záhlaví stejné logo jako na její průkazce. Pod tím strašná spousta slov, která mu úplně zahltila mozek. Odstavce o službách, odpovědnosti, časovém rozmezí a náhradních klíčích.

„Dole na straně tři,“ řekla žena.

Sarac zalistoval dopředu. Našel řádek s podpisy. Uviděl svůj podpis, sice trochu roztřesený, ale přesto šel rozeznat bez problému. Vedle jeho jména stálo ještě další.

„Natalie Adenová,“ zamumlal.

„To jsem já. Podle doktorky vás měli propustit až začátkem příštího týdne. Chtěla jsem všechno trochu připravit. Uklidit, nakoupit a tak. Ráda vstávám hodně brzy.“

Zamračila se, z kapsy vytáhla jelení lůj a přejela si s ním rty.

„Vy si nepamatujete, že jsme se setkali, že ne?“ zeptala se.

„N-ne, bohužel,“ řekl.

Sarac si najednou všiml, že vstupní dveře jsou pořád ještě otevřené. Světlo na schodech už zhaslo.

„Potkala jste někoho?“ zeptal se.

„Co?“

„Na schodech, když jste šla nahoru. Potkala jste někoho?“

Natalie se na něj zadívala a zdálo se, že přemýšlí, jak to David myslí.

„Ne,“ řekla. „Někdo tady byl? To proto máte ten nůž, Davide?“

Sarac neodpovídal. Natalie vypadala, že pochopila.

„Paranoia je po mrtvici běžným průvodním jevem,“ řekla tiše. „Souvisí to s tím, že mozek si vykládá věci jinak. Předkládá obraz reality, který si člověk není schopen spojit se skutečností.“

Sarac se zadíval na otevřené dveře a temné schodiště. Na chvíli měl dojem, že z horního patra zaslechl nějaký zvuk. Zavrzání, možná jako když sklouzne gumová podrážka o kamennou podlahu.

„Máte auto, Natalie?“

Sarac zápasil s peněženkou, snažil se z ní vytáhnout přístupovou kartu, kterou měl zastrčenou za řidičákem. Skoro mu upadla berla na zem, protože plastová kartička odmítala spolupracovat. Ale i když si stáhl čepici hluboko do čela, aby zakryl obvázanou hlavu, hlídač ho stejně poznal. Stiskl tlačítko a otevřel mu vstup pro invalidy. Sarac pár vteřin zaváhal, ale pak se s touto jednodušší cestou spokojil. Ze všech sil se snažil, aby hlídači přátelsky pokývnul, když ho míjel. Tady uvnitř by měl být v bezpečí, i když pořádně nevěděl před čím a před kým.

„Dobrej, dobrej,“ pozdravil ho hlídač. „Ranní ptáče, co?“

Sarac zamířil k výtahům, ale když nastoupil, najednou znejistěl. V jakém patře pracuje? Samozřejmě si to mohl přečíst na informační tabuli vedle tlačítek. Ale místo toho zavřel oči, pak je zase rychle otevřel a stiskl první knoflík, který ho napadl. Ten se čtyřkou. Zrcadlo ve výtahu odráželo jeho obličej. Jediné, co v něm souhlasilo, byly modré oči. Všechno ostatní, nápadný nos, dolíček v bradě a dokonce i pusa a zuby mu připadaly cizí. Jako by to všechno patřilo někomu jinému, vyhublému dvojníkovi s vyhaslým pohledem.

Dveře výtahu se otevřely. O pár metrů dál stál na vstupních dveřích nápis Zpravodajské oddělení krajské kriminální policie, což Saracovi trochu zvedlo náladu. Aspoň tedy nezapomněl, kde pracuje. Myslel na Natalii, ženu, která ho sem dovezla. Jak mohl zapomenout, že dostal osobní asistentku?

Čtečka bez protestů přijala jeho kartu a on se ocitl ve spoře osvětlené chodbě. Dlouhý béžový běhoun pokrýval podlahu mezi řadou identických hnědých kancelářských dveří. Na chodbě panovalo hrobové ticho, ale na tom asi nebylo nic divného. Bylo sotva půl sedmé ráno. David měl pocit, že musí okamžitě pryč ze svého bytu. Pryč od toho, kdo ho hledá, ať už je to kdokoli.

Během krátké jízdy autem měl čas na přemýšlení. Utvrdil se ve svém přesvědčení. V jeho bytě ho nejspíš hledal ten chlap, co se převlékl za doktora. Ale kdo to je? Co od něj chce? Byl to on, kdo mu obrátil byt vzhůru nohama a napsal na zeď tu zprávu? Ten muž ze schodiště měl klíče, takže to působilo logicky. A ten symbol, dvě J obrácená obloučky k sobě, co to má sakra znamenat? Jaké tajemství ten chlap myslí?

Odpověď na otázku by se měla nacházet na téhle chodbě, v jeho kanceláři. Potřebuje si jen projít věci ze svého psacího stolu, pak se mu určitě zase rozsvítí.

Opatrně popošel o několik krůčků dopředu. Na obou stranách zavřené dveře. Bílé cedulky s modrými nápisy. Jména mu byla povědomá, před vnitřním zrakem se mu zjevovaly obličeje.

Měl pocit, jako by viděl skrz dveře do kanceláří, viděl tam lidi a slyšel dokonce jejich hlasy. Každý jiný, ale všichni mluví zhruba stejným tónem. Kolegiálně, s respektem.

Iluze zmizela stejně rychle, jako se dostavila. Ticho a slabé osvětlení chodby mu najednou prudce zhoršily náladu.

Při pohledu na ceduli Kriminální komisař Kjell Bergh – vedoucí oddělení se zastavil. Opatrně vzal za kliku, ale dveře byly zamčené. Stejně tak i další dveře. Tady si všichni pečlivě střeží…

Tajemství.

Uslyšel šepot a prudce se ohlédl, rozbušilo se mu srdce. Ale chodba byla prázdná. Nikdo tam nebyl. To mu jen halucinace vyřizovala srdečné pozdravy od nespolehlivé hlavy.

Když už byl skoro na konci chodby, najednou automaticky zabočil doleva a zastavil se před posledními dveřmi. Nebyla na nich jmenovka, ale stejně si byl jistý, že jsou to jeho dveře.

Vytáhl svazek klíčů a strefil se hned na první pokus. Ohlédl se přes rameno a teprve pak vzal za kliku. Místnost byla malá, maximálně deset metrů čtverečních. U jedné zdi psací stůl, židle, okno se zataženými závěsy, dvě poličky a malý kontejner se zásuvkami, to bylo všechno. Očividně neinvestoval energii do výzdoby. Nikde ani jediná fotka, obrázek či suvenýr, jaké shromažďují ostatní.

Přesto mu místnost byla povědomá a cítil se tu jako doma. Vzduch tu byl zatuchlý. Vnímal v něm pach koberce z umělého vlákna. Jedna ze zářivek najednou zablikala, zavrčela a hned nato zhasla. V hlavě se mu něco vynořilo, další blesková vzpomínka.

Tři lidi tady u něj v kanceláři, jedním z nich je on sám. Šepot, rozmazané tváře. Stejně jako v sekvenci se zasněženým autem se i tady pořád mění perspektiva. Všechno vidí z jiného úhlu. Zvnějšku, jako by byl jen pozorovatel.

„Někdo od nás vynáší informace, na nikoho se nemůžeme spoléhat,“ šeptá jeden hlas, který zní jako Bergh. „Musíme za každou cenu chránit Januse.“

Ozvalo se zazvonění a Sarac sebou trhl. Tiché digitální pípnutí telefonu na stole. Sarac na něj chvíli zíral. Vnímal roztřesené červené světélko. Telefon zazvonil znovu a pak ještě jednou. Sarac přistoupil k telefonu, váhavě natáhl ruku a zvedl sluchátko.

„H-haló!“

Nikdo nic neřekl, ale on stejně věděl, že na druhém konci linky někdo je.

„Haló?“ Jeho hlas stále nezněl tak, jak by měl. Byl rozechvělý a nejistý, zhruba jako on sám.

Pořád žádná odpověď, ale někdo tam zcela určitě byl. Sarac měl dokonce dojem, že slyší toho člověka dýchat. Těžké, pomalé nádechy a výdechy. Tiskl si sluchátko k uchu, snažil se zaslechnout víc. Ale slyšel jen tichý statický šum.

„Haló!“ řekl potřetí. Tentokrát trochu sebejistěji. „Kriminální inspektor David Sarac. S kým mluvím?“

Pořád žádná odpověď. Najednou mu znovu v mysli vytanulo to jméno. Proniklo mu do vědomí a zablokovalo všechny ostatní myšlenky. Nakonec se mu protlačilo až do úst. „Janus? Jsi Janus?“

Tichý zvuk, suché odfrknutí, skoro jako smích. Pak se rozhovor přerušil.

Šestnáct

SARAC SE PODÍVAL nahoru a pomalu se narovnal. Hodiny na stole ukazovaly 8.15. Takže zase usnul. Prostě vytuhl s hlavou na stole a přes hodinu byl mimo. Asi na tom nebylo nic divného, v noci toho moc nenaspal. Krk a ramena mu ztuhly a kromě toho poslintal stůl. Ale když se narovnal, najednou si na něco vzpomněl. Na něco důležitého.

Sklonil se a vytáhl spodní zásuvku kontejneru. Prázdná! Vytáhl tu nad ní, pak ještě jednu. Všechny čtyři zásuvky byly prázdné. Ani jediná propiska, bloček ani volně poházené mince do automatu na kafe. Sarac vstal a z poličky vzal složku. Ani se nemusel dívat dovnitř, stačilo ji potěžkat. Hodil ji na zem, vytahoval další a další. Pokračoval, dokud nevybílil celou poličku. Bušilo mu srdce, hruď se mu divoce zvedala a klesala a po zádech mu crčel pot.

Podrobněji se podíval na zdi a všiml si hřebíčků, kterým předtím nevěnoval pozornost. Světlé obdélníčky na tapetě, drobné trhlinky a značky na policích. Konečně mu došlo, co to znamená. Ne že by si zařídil kancelář střídmě. Někdo mu ji dokonale vyklidil. Všechny papíry, fotky, věci, dokonce i cedulku na dveřích. Odnesli mu odsud každičkou drobnost. Všechno, co by mu mohlo pomoct si vzpomenout. Ale kdo to udělal a proč?

Zničehonic ho přepadl vztek, úplně ho přemohl. Dodal mu nové síly. Popadl prázdnou polici a převrhl ji. Převrhl i židli u stolu. Pak rozrazil dveře a vypotácel se do chodby. V hlavě mu pulzovala krev.

Skoro všechny dveře do kanceláří už byly otevřené, u prosklených vstupních dveří postávalo pár lidí a povídali si. Když si všimli Saraca, ztichli.

„Co jste to do prdele udělali? Kurva, co jste to udělali, vy hajzlové!“ Slova z něj tryskala sama od sebe, nešla zarazit. Z kanceláří vykoukli další lidé a při pohledu na něj sebou trhli. Sarac udělal pár kroků. Berla mu teď připadala stabilnější, jako by mu ji adrenalin přivařil k pravačce.

„Davide?“ řekl Bergh, který se vyřítil z kanceláře.

„Moje věci!“ zařval Sarac. „Kde jsou do prdele moje věci?“

„Uklidni se, Davide,“ Bergh se nervózně rozhlížel. „Pojď se mnou do kanceláře a já ti to vysvětlím.“

„David Sarac?“ ozval se zezadu hlas a David se ohlédl. Z jedné kanceláře vyšli dva muži v tmavých oblecích. Sarac je poznal. Byli to ti z nemocnice, před kterými utekl.

„Co je?“ zavrčel. „Kdo do hajzlu jste?“

„Já se jmenuju Odhe. Pracujeme pro vrchního policejního intendanta Oscara Wallina. Chce s vámi mluvit, teď hned.“

„Táhni do prdele, šašku!“

Sarac vlastně nevěděl, proč to řekl. Jako by jeho řeč i chování ovládal vztek. Cítil čím dál intenzivnější tlak ve spáncích. Hrozilo, že se mu lebka rozletí na kousky. Otočil se zpátky na Bergha a chystal se mu něco říct. Ale vtom se mu zatmělo před očima. Zapotácel se a musel se opřít o zeď. Pak se pomalu svezl do sedu a musel bojovat, aby se nevyzvracel rovnou na podlahu. Někdo ho chytil pod paží a pokoušel se ho zvednout.

„P-pusťte mě, do hajzlu!“ Sarac se snažil vyprostit ze sevření. Ale vztek ho opustil a vzal mu veškeré síly. Zvuky splynuly v jeden, slyšel, jak se otevřely dveře od výtahu a pak křik hned z několika směrů. Zvedl se mu žaludek, vyzvracel na koberec směs slin a žluči.

„Copak nevidíte, že je nemocnej?“ řekl známý hlas. „Měl by ležet v Karolínské nemocnici a ne sedět na nějakým zasraným výslechu.“

„Molnare, podle našich instrukcí máme…“

„Koukej, Odhe, vem si ty svoje instrukce a strč si je za klobouk. My Saraca odvezeme domů, a to tak, že okamžitě, a od tebe a tvých kolegů by bylo strašně pitomý nám v tom bránit. Tak pitomý, že bys moh mít haksnu měsíc v gipsu, vyjádřil jsem se jasně?“

Sarac se podíval nahoru. Peter Molnar se postavil k muži v obleku tak blízko, že se skoro dotýkali špičkami nosů. Na záda se mu tlačilo několik vytrénovaných chlapů v tmavých vojenských bundách s palestinami kolem krku. Jejich výhružná energie Saraca zmohla, až oči zase sklopil.

Kravaťák Odhe o pár kroků ustoupil. „No to si snad děláte srandu. Spojím se s…“ Odhe zamumlal něco směrem k Berghovi. Molnar si dřepl vedle Saraca a podal mu kapesník.

„Postaráme se o tebe, Davide, jo?“ řekl tiše. Sarac přikývl a utřel si ústa a tváře.

„Zvládneš vstát?“

Sarac přikývl znovu, tentokrát zřetelněji. Molnar mu opatrně pomohl na nohy a podal mu berlu. Oba kravaťáci poodešli kousek dál do chodby. Chlap jménem Odhe si tiskl k uchu mobil. Nikdo z nich nic neříkal, ale Sarac na sobě jasně cítil jejich rozezlené pohledy. Za jejich zády viděl další obličeje a všechny na něj civěly. Obličeje z minulosti, které na něj kdysi hleděly s respektem a obdivem.

Teď v nich ale viděl jen soucit. Ať táhnou do hajzlu, všichni do jednoho.

Sarac se narovnal, chytil berlu a potřetí na Molnara kývl.

„Jsem hotovej,“ zamumlal.

„Tak fajn, Davide,“ řekl Molnar. „Tak z týhle pakárny vypadnem, co ty na to?“

Výtah je zavezl až do policejní garáže. Jejich auto bylo velké, černé a po stranách mělo pochromované prahové lišty. Molnar mu opatrně pomohl na zadní sedadlo a pak se posadil vedle něj. Jeden z těch chlápků ve vojenské bundě, o kterém se Sarac domníval, že se jmenuje Josef, nasedl na místo řidiče a rozjel se, aniž by čekal na toho třetího.

Josef na to pořádně šlápl už v garáži, gumy hlasitě zaskřípaly o hladkou betonovou podlahu, a zabočil do dlouhého tunelu, který ústil na silnici. Rozsvítil se modrý majáček, rachot motoru se odrážel od zdí tunelu. V Saracově hlavě se z něj stal ohlušující šum.

Před očima mu vytanula vzpomínka. Podobná té, co se mu vybavila v nemocnici. Zdi tunelu, světla auta, modrý majáček, který projel kolem něj. A pak ještě něco hrozně, hrozně důležitého.

Ale než se mu povedlo vzpomínku zachytit, vyjeli na náměstí Fridhemsplan a octli se na denním světle. Měli červenou, ale Josef nechal majáček zapnutý a vrhl se přímo do hustého provozu. Teprve teď si Sarac všiml, že si ho Molnar prohlíží. Opřel si hlavu, zavřel oči a párkrát polkl.

„To od tebe nebylo chytrý, Davide,“ řekl Molnar po chvilce. „Měli tě pustit až příští tejden. Zrovna jsme tě chtěli jít do špitálu navštívit. Ještě že jsme se nejdřív stavili na oddělení.“

„Kdo to byl?“ přerušil ho Sarac, aniž by otevřel oči. „Ti kravaťáci. Odhe, nebo jak se jmenoval? Včera večer byli v nemocnici.“

„Pamatuješ si Oscara Wallina?“ Molnar se zatvářil, jako by to jméno chutnalo odporně. „Takovej snažílek, co byl u státní kriminálky, děsnej čurák. Před nějakou dobou otravoval, jestli nechceme spolupracovat. Chtěl všechny naše informace, ale nebyl ochotnej za to nic nabídnout. Pekelně se nasral, když jsme ho poslali do háje. Teď mu novej ministr spravedlnosti dal mandát na to, aby si vzal, co chce, a nemusel o to prosit. Jeho kluci teď prakticky odsávají našemu oddělení informátory.“

„A teď se chce dostat k Janusovi?“ zeptal se Sarac.

Molnar neodpovídal.

„Říkal jsi, že Janus je v nejvyšším stupni utajení. Že o něm nikdo jiný neví.“

„Všechno si nemůžeš vždycky stoprocentně pojistit, Davide.“

Sarac si vzpomněl na střípky vzpomínek z kanceláře. Bergh mluvil o donašeči. To samé říkal, když se před pár dny viděli v nemocnici. Sarac otevřel oči a pomalu zavrtěl hlavou. „Já se na něj nepamatuju.“

„Na Wallina? Šikmá pěšinka, vypadá jako malej kluk,“ spustil Molnar, ale zarazil se, když Sarac nepřestával vrtět hlavou.

„Na Januse,“ řekl Sarac. „Nepamatuju se na nic. Jen že se něco podělalo, úplně strašně.“

„Jo, to jsi říkal i v nemocnici, než tě odvezli. Ale nepamatoval sis, co se stalo. Žádný detaily.“ Molnar se na něj podíval. Přejel si jazykem po bezchybných předních zubech.

„Všechno to mám pomotaný,“ řekl Sarac. „Hlavou mi víří spousta úlomků. Myslel jsem si, že mi pomůže, když uvidím svoji kancelář. Nejdřív to vypadalo slibně, ale pak jsem si všiml, že všechny moje věci jsou pryč. Že mi někdo vybílil kancl.“

Molnar se zamračil. „Kollander zahájil operaci Čistý práh. Krajská policejní ředitelka Swensková se chce stát příští policejní prezidentkou a nedovolí, aby jí něco zkřížilo plány. Inspekce na jejím oddělení by nevypadala dobře, zvlášť když nás vyšetřovali už před pár lety, když tehdy musel odejít Hrabě. Takže tě přeložili jinam. Kollander nejspíš poprosil Bergha, aby antedatoval papíry, takže to vypadá, že o přeložení rozhodli už před tou tvojí bouračkou, předtím, než zjistili, že ve tvojí bezpečnostní schránce není záložní seznam. Ať vyjde najevo cokoli, budou to moct svádět na jednotlivýho policajta, kterej překročil svoje pravomoci. Na osobu, o jejíž vhodnosti pochybovali už předtím a která už u krajské kriminálky nedělá.“ Molnar zavrtěl hlavou.

„Kam…“ Sarac si odkašlal. Hlas ho nechtěl poslouchat. „Kam mě přeložili? Kde jsou moje papíry?“

„Na krádeže,“ řekl Molnar. „Ale já jsem se tam byl podívat. Je tam jen poloprázdná krabice s osobníma věcma. Nic, co by se týkalo práce, ani jedinej blbej nalepovací papírek. Všechno je pryč.“

Sarac se kousl do rtu, najednou mu bylo úplně do breku. Předklonil se a skryl si obličej do dlaní. Molnar mu položil ruku na rameno. Chvíli seděli tiše, zatímco řidič šikovně manévroval velkým autem v provozu.

„Davide, jestli seš v pohodě, tak tě neodvezeme domů. Wallinovi lidi by se tam na tebe pověsili, jakmile bysme odjeli. To samý inspekce. Komisař Dreyer by tě s láskou odvezl na výslech a udělal u tebe domovní prohlídku. Proto jsme tě chtěli odvézt někam, kde budeš v bezpečí. Dát ti šanci držet se stranou a trochu si vydechnout.“

Sarac se chystal protestovat. Ale pak si vzpomněl, co se stalo v noci. Na toho chlapa, který měl asi klíče od jeho bytu.

„Tak jo.“ Ani neměl sílu se Molnara zeptat, kam ho odveze, ve skutečnosti ho to ani moc nezajímalo. Všechno je lepší než to feťácké doupě. Veškerý adrenalin už spotřeboval. Tělo mu ztěžklo, každičký pohyb ho namáhal.

„Fajn,“ řekl Molnar. „Tak se klidně opři, ještě to máme pěknej kousek.“

Sarac zavřel oči a dal hlavě pohov. Přestal bojovat s únavou. Stejně ale neusnul, nebo alespoň ne úplně. Něco ho udržovalo přesně na hranici spánku a bdělosti. Na něco by si měl vzpomenout, na něco, co souvisí s jeho kanceláří. Se všemi jeho papíry.

„Je smutný ho vidět takhle,“ slyšel Josefa z předního sedadla. „Můj strejda měl před pár lety mrtvici. Doteď je úplnej mrzák, sotva trefí na záchod. Občas se vyčurá do skříně.“

„Nech toho, Josefe.“ Molnar zamumlal něco nesrozumitelného.

Zvuk motoru a hlasy se slily v slabý šum, kterému Sarac naslouchal, když se postupně propadal do stále hlubšího spánku. Před očima se mu míhaly výjevy.

Malá místnost a velká bílá tabule plná fotek. Některé portréty jsou ostré a lidé na nich se dívají přímo do objektivu. Pod nimi cedulky se jmény. Jiné fotky jsou pořízené potají, lidé na nich nastupují do auta nebo vystupují. Jména jsou připsaná propiskou a pod nimi čísla, asi telefonní. Všude samé červené čáry, šipky, které lidi na fotkách spojují. Skládají je do obrazce, do obří pavučiny. A uprostřed pavučiny velký kruh, dvě J obrácená obloučky k sobě.

Sarac má dojem, že vidí nějaký pohyb, v nablýskané ploše bílé tabule se něco odrazí. Obrys osoby s kapucí přes hlavu. Obraz mu vydrží před očima jen zlomek vteřiny a zmizí dřív, než Sarac stihne zachytit jakékoli detaily. Ale teď má k přemýšlení něco jiného. Protože teď ho vidí. Uprostřed malého psacího stolu u zdi. Černý poznámkový blok, který důvěrně zná. Leží otevřený, vidí v něm popsané řádky, které se klikatí po stránkách. Ale z nějakého důvodu nemůže text přečíst, smysluplně ho poskládat dohromady. Nebo může? Protože když se na řádky dlouhou chvíli dívá, začínají se mu skládat do vzorce. Některá písmenka jsou jasnější než jiná. Vytvářejí nové rébusy, které se dají rozluštit snadněji. Najednou si uvědomí, že zná význam těch znaků, ví, jaké tajemství skrývají. Všechny informace, které hledá, jsou v tom poznámkovém bloku. Schované za šiframi, které vyvstávají čím dál jasněji. Stačí, aby je rozluštil, přepsal je ve srozumitelném jazyce.

Ale právě ve chvíli, kdy se chystá dál číst, ho někdo vezme za rameno a táhne ho dozadu. David roztáhne ruce, snaží se blok zachytit, vytáhnout ho ze snu do skutečnosti. Z dálky slyší, jak na něj volá hlas.

„Davide! Davide, jsme na místě.“ Molnar stojí před autem a opatrně Saracovi třese ramenem. Trpělivě čeká, než se David probudí.

„Tady to bude docela dobrá schovávačka, ne?“

Sedmnáct

„SAKRA, TAK UŽ se posaď, Atife.“

Drobný muž s nohama do O, kterému se říkalo Bakší, shrnul z velké kožené pohovky nějaké časopisy a kočičí hračky a rukou Atifovi ukázal, kam se má posadit. Ale místo aby ho Atif poslechl, přešel k velkému luxusnímu křeslu, trochu mu sklopil nahoru opěradlo a odehnal pryč vyhublou kočku bez chlupů, která se na křesle roztahovala. Zvíře měkce přistálo na podlaze, dlouze se na Atifa zadívalo a pak odťapalo do kuchyně.

„Ta kočka je mojí holky, dala jí jméno Missy Elliot,“ zaculil se chlápek. „Missy Elliot, chápeš to? Takový debilní jméno.“

Atif přikývl. V duchu si říkal, že jsou dva druhy práskačů. Normální donašeči, kterými všichni pohrdají a kteří většinou skončí v gypsu nebo pohřbení někde v lomu. A pak ti druzí, výjimky, které potvrzují pravidlo. Lidi, o kterých se sice ví, že práskají, ale stejně je ostatní berou, a to z toho prostého důvodu, že z nich mají užitek. Občas se totiž najde důvod, proč poldům napráskat něco o kšeftech konkurence. Trochu vyrovnat skóre. A tady se právě uplatňují lidi jako Bakší. Díky nim se člověk nemusí na policii obrátit sám, takže se z něj samotného nestane práskač. Stačí se Bakšímu svěřit s nějakým tajemstvím, jedno s jakým, a on s tím za tepla letí k poldům. Nespolehlivý a zároveň předvídatelný. Všichni to věděli – a všichni toho využívali.

Bakší se na Atifa nejistě usmíval, přejel palcem po displeji mobilu, podíval se na obrazovku a pak telefon položil na pohovku.

V bytě to vonělo nátěrem a kůží. Žádné věci z Ikey, spíš luxusní italský designový nábytek. Uprostřed zdi v obýváku předimenzovaná plochá obrazovka propojená s drahými reprobednami. Byt jako by nedávno prošel totálním makeoverem, stejně jako jeho majitel. Rovné zuby o dva odstíny bělejší, než je normální, opálení ze solárka a na lícních kostech teploušsky pěstěné vousy, které si musel zastřihávat do fazóny určitě tak půl hodiny.

Naposledy, když se s Bakším setkal, byl ten chlap jen zahnojená krysa, která se krčila v koutě. Mezitím povýšil v hierarchii a dal se do pucu. Na sobě měl hedvábnou košili, značkové džíny a vlasy ulíznuté a napomádované – na čele mu teď rostly nejmíň o decimetr níž. Bakší si všiml Atifova pohledu.

„Dobrý, co?“ Ukázal si na vlasy. „To jsem si nechal udělat před měsícem. To ti vytrhají vlasy z krku, i s kořínkama a se vším. A pak ti do čela udělají dírky a ty vlasy ti tam nasaděj. Bolelo to jako svině a stálo to pěknej balík. Ale vyplatilo se to. Holky to milujou.“ Bakší se na Atifa zaculil, ale ten jeho úsměv neopětoval. Oba muži na sebe chvíli zírali.

„Shit, to už je ale doba, Atife,“ řekl Bakší a znovu přejel palcem po displeji telefonu. Obrazovka byla zamčená, ale Bakší naťukal pin a skoro se přitom ani nemusel na telefon dívat. „Jak už je to vlastně dlouho, nějakejch šest sedm let?“

„Tak nějak,“ řekl Atif.

„To to letí, ty vole. To jsem byl ještě malá ryba. Docela rozdíl, co?“ Bakší se rozmáchl a ukázal na byt přecpaný nábytkem. „Mám pod palcem pár salonů krásy. Nehty, vosková depilace do bikin, samoopalovací krémy, samý takovýhle voloviny. Dělá pro mě šestnáct Thajek a další ještě přijedou. Thajky jsou pracovitý, šikovný. Žádný Švédky, s těma je moc sraní, znáš to.“ Bakší se zaculil a prsty mu zase zabloudily k telefonu.

Zato ty jsi pořád stejnej hnusák s velkejma ušima a ještě větší držkou, pomyslel si Atif.

„Tak co pro tebe můžu udělat, Atife?“ Bakší potřetí zopakoval trik s telefonem a pak se opřel. Trochu se zavrtěl a pak roztáhl nohy, jako by ho něco tlačilo u kostrče. Nůž nebo pistole, pomyslel si Atif. Spíš ta pistole. I tak se dá uvítat starý přítel. Takže proto mu tak trvalo, než otevřel.

„Adnan,“ řekl Atif úsečně. „Chci vědět, kdo ho napráskal.“

Bakší se zamračil. „Jo, to s tvým bráchou mě mrzí.“ Přehnaně opatrně se podrbal ve vlasech.

„Ale pokud vím, měli kluci akorát pech. Náhodou potkali ňáký poldy v civilu.“ Usmál se, snažil se působit naprosto upřímně. Ale nikoho by neoklamal, a Atifa už vůbec ne.

„Kdo ho prásknul?“ zeptal se Atif znovu. Tentokrát ostřeji. „Kdo je Janus?“

Úplně viděl, jak to Bakšímu šrotuje v mozku. Znovu si začal hrát s telefonem, zdánlivě úplně nevědomky. Prsty skoro samy vyťukaly pin, jako by měl tik: 2558.

„Janus je přízrak,“ řekl Bakší. „Všichni z něj maj strach, každej se bojí i jen vyslovit jeho jméno nahlas. Kvůli němu skončila spousta lidí za katrem, a některý určitě taky na krchově.“

„Třeba Adnan?“ zeptal se Atif.

„To je jedna z verzí, který se povídaj,“ řekl Bakší. „Ale já o tom nevím víc než ostatní.“

„A o Janusovi víš co?“

Bakší znovu odhalil své vybělené zuby. „Na Januse je vypsaná odměna. Kdybych o něm něco věděl, už bych to dávno řek. Koupil bych si barák v Thajsku a celej rok bych měl léto.“

Bakší se odmlčel, jako by si všiml, že mu Atif nevěří. Změnil strategii a přešel do útoku.

„A jak jsi vůbec přišel na to, že ke mně můžeš jen tak nakráčet a vyptávat se? Zjevně netušíš, pro koho dělám! To poslední, co jsem o tobě slyšel, nebylo zrovna moc lichotivý. Rozlil sis to se Sašou a zdrhnul jsi za hranice s vocasem mezi nohama.“

Bakší popadl balíček cigaret vedle telefonu, vyklepl z něj marlborku a zapálil si. Párkrát si zhluboka potáhl a kouř vyfoukl na Atifa, zatímco si jeho prsty už zase pohrávaly s telefonem.

„Všichni si tady povídali o tom, že ses změnil, že jsi ztratil drive. I tvůj brácha s tím souhlasil.“ Zíral na Atifa, čekal na jeho reakci.

Atif pomalu vstal z křesla. Bakší okamžitě vyskočil na nohy. Cigaretu upustil na stůl a druhou rukou si zašátral vzadu za kalhotami. Falešná sebejistota z něj spadla, byl z něj cítit strach.

„No jo no. Škoda, že jsi mi nepomohl, ale dík, že sis na mě udělal čas.“ Atif se na drobného muže upřeně zadíval. Počkal, než se Bakší začal nesměle usmívat, a pak klidně zamířil ke dveřím.

„V pohodě, a sorry, že jsem ti nepomoh,“ řekl Bakší lhostejně, zatímco si Atif oblékal bundu a obouval boty. „Ale víš, jak to je. Je jiná doba.“

„Jo, říká se to.“

Atif odešel z bytu a sešel po schodech. Slyšel, jak za ním Bakší zamyká na dva západy. Podíval se na hodinky a pak zůstal stát ve vchodu. Venku oranžový traktůrek odhrnoval sníh z chodníku.

Atif si vzpomněl na svůj dům, na příjemně vonící morušovník na zahrádce za domem. Zavřel oči a snažil se představit si hvězdnatou oblohu, ale moc se mu to nedařilo. Přesně po deseti minutách znovu vyšel nahoru a zazvonil.

„Sorry, zapomněl jsem si tady čepici. Venku je brutální zima na uši,“ zahuhlal, když mu překvapený Bakší otevřel.

„V pohodě.“ Chlap se otočil, aby se podíval na poličku s čepicemi, a Atif mezitím vklouzl do předsíně. Kočka bez chlupů seděla uprostřed mramorové podlahy vedle svých misek a olizovala si tlapky. Když si všimla Atifa, zvedla hlavu, rozevřela tlamu a odhalila ostré zuby.

Atif udělal dva rychlé kroky, popadl kočku za kůži na krku a zvedl ji do vzduchu. Zvíře začalo prskat a vytáhlo drápy.

„Co to do prdele děláš?“ zařval Bakší za jeho zády. Atif se k němu otočil.

„Teď mě dobře poslouchej, Bakší. Tady ta přiblblá kočka je daleko chytřejší než ty.“ Atif si všiml, jak se mu změnil hlas, zněl najednou úplně jinak.

„P-proč jako, o čem to meleš?“ Bakší se tvářil zmateně. Jednou rukou opět zašátral na zádech.

„Víš, čím se kočky liší od většiny jiných predátorů, Bakší?“ Atif nečekal na odpověď, ale ruku s kočkou snížil na úroveň obličeje.

Zvíře pořád prskalo a marně se do něj snažilo zatnout ostré drápy.

„Chytej!“ Atif hodil kočku rovnou Bakšímu do obličeje. Ten reflexivně zvedl ruku. Ale ne dost rychle. Kočka se divoce snažila o něco zachytit a zaryla drápy Bakšímu do růžové kůže na obličeji. Chlap zařval bolestí, ale okamžitě ztichl, když ho Atif kopl do rozkroku.

Bakší se skácel na zem a zůstal ležet na nablýskané podlaze, stočený do klubíčka. Jedna noha mu ještě párkrát křečovitě zacukala. Atif se k němu sklonil a zpoza kalhot mu vytáhl zastrčenou pistoli. Stará rezatá Zastava s pažbou omotanou stříbrnou lepicí páskou, nejspíš dovoz z Balkánu. Šance aspoň dvacet procent, že vám při výstřelu exploduje v ruce. Atif vyndal zásobník a pistoli odkopl po podlaze pryč. Pak si všiml, že chlap má v kapse u kalhot nějakou klipsu, a vytáhl obří sklapovací nůž. Pistole i nůž, proto si na něj ta krysa tak klidně otvírala hubu.

„Pro tvoji informaci, Bakší,“ řekl a stoupl si nad něj. „Kočky občas zabíjejí jen tak pro zábavu, protože se jim to líbí. Stejně jako některý lidi.“

Sevřel v pěsti Bakšího řídké vlasy a vysunul dlouhou zahnutou čepel nože.

„Jsou tak stvořený. Je to jejich nátura.“

Zatřásl Bakšímu hlavou a počkal, až se probere. Bakší se ale místo toho začal třást. Oči se mu protáčely a čelisti křečovitě svíraly. Do hajzlu! Tohle Atif už párkrát viděl. Úplně zdraví lidi, když jsou vystaveni náhlé silné bolesti nebo šoku, dostanou něco jako epileptický záchvat. Atif pustil Bakšího hlavu zpátky na podlahu. Do jeho růžové košile si utřel prsty, na kterých mu ulpěla Bakšího krev a vlasy. Chvíli se díval, jak záchvat nabírá na intenzitě a chlap začíná na podlaze nadskakovat. Pak se vrátil do obývacího pokoje.

Mobil ležel zhruba na stejném místě jako předtím. Atif vyťukal pin 2558 a našel seznam odchozích hovorů. Jestli Bakší o Adnanově smrti něco věděl, určitě zavolal svému kontaktu. Pověděl mu o Atifově návštěvě a vychloubal se, jak na Adnanova bratra zíral s naprosto ledovým klidem. Jak kurva neochvějně ochránil tajemství.

Podle seznamu Bakší naposledy volal někomu, koho si uložil jako E.J., a to jen asi před třemi minutami. Bakší se na to číslo za posledních deset minut pokoušel dovolat hned několikrát. Když Atif stiskl tlačítko opětovného vytočení, pochopil proč.

„Dobrý den, dovolali jste se do hlasové schránky Erika Johanssona, prosím zanechte jméno a telefonní číslo…“

Takže E.J. je nějaký Erik Johansson. To zní jako úplně obyčejný Švéd.

Atif projel telefonní seznam a hned si všiml, že skoro všechna čísla jsou uložena pod iniciálami. Žádné z nich mu nic neříkaly. Místo toho otevřel mailovou schránku a prošel poslední zprávy. Většinou byly od různých žen a šlo o praktické otázky ohledně salonů. Pár jich Bakší poslal nějakým svým přítelkyním, byly to převážně sexuální narážky plné pravopisných chyb. Do políčka hledání napsal Erik Johansson a okamžitě mu něco vyskočilo. Mail poslaný před dvěma dny na adresu Pitbull8U.

Nazdar, Pasi!

Doufám, že holky v Patpongu se o tebe dobře staraj. Pozdravuj je ode mě. Trochu jsem něco zjišťoval a to, co ti řek kámoš Erika J., je fakt pravda. Takže planej poplach a klidně se můžeš vrátit domů.

Business as usual.

Čau,

B

Atif z kapsy vytáhl tužku a papír a napsal si číslo Erika Johanssona i adresu příjemce mailu, kde se vyskytovalo jeho jméno. Pak z telefonu odstranil všechny stopy po svém hledání, odložil ho na stůl a vrátil se do předsíně.

Bakší pořád ležel na podlaze. Ještě se třásl, ale už ne tak silně jako předtím. Z čela mu tekly drobné pramínky krve na obličej, kde je pomalu a labužnicky olizovala kočka. Byla tak zaměstnaná svou hostinou, že skoro ani nezvedla hlavu, když se za Atifem zabouchly dveře.

Osmnáct

„ADVOKÁT THORNING je tady.“

„Fajn, děkuji, Jeanette! Požádejte ho, ať pár minut počká, a pak ho pusťte dál.“

Jesper Stenberg vstal, z věšáku za dveřmi sundal sako a oblékl si ho. Je načase to vyřídit. Už dvakrát Jeanette řekl, ať schůzku s Johnem Thorningem zruší. Aby trochu rozehrál mocenskou hru a ukázal mu, že role se vyměnily.

Den začal dobře, rozhovorem s lifestylovým magazínem o výzvě, kterou představuje skloubení role otce, manžela a ministra spravedlnosti. Pak se sešel se svým mediálním poradcem a ten mu předložil update ze sociálních sítí. Denně získává přes sto followerů a ve dnech, kdy něco postuje nebo tweetuje, se číslo ještě zvyšuje. Tohle musí ještě propracovat.

Pak tvrdý návrat do doby kamenné, oběd s policejním prezidentem. Ani se nemusel moc namáhat. Starý Rosengren nebyl žádný tupec. Už dávno mu došlo, že mu příští rok neprodlouží mandát. Už dlouho sám mlel o tom, že by rád zvolnil pracovní tempo. Že by se chtěl víc věnovat vnoučatům, chodit na ryby, hrát golf a blablabla… Stenberg byl ochotný to staroušovi dopřát, neviděl žádnou přímou výhodu v tom, kdyby mu dal padáka teď hned. Za rok si na pozici policejního prezidenta dosadí svého člověka. Někoho, kdo na ni na rozdíl od Rosengrena bude mít.

Nicméně všechno popořadě. Teď je na řadě půlhodinová schůzka s Johnem Thorningem. Jesperův bývalý šéf a mentor už se nejspíš vzpamatoval z tragické dceřiny sebevraždy. Takže je čas na obligátní zdvořilostní návštěvu, během níž mu John Thorning diskrétně naznačí, jak důležité je udržovat dobré vztahy se starými známými, a nabídne mu své znalosti, zkušenosti a kontakty.

Někdo zaklepal na dveře a poté vstoupila jeho sekretářka.

„Advokát Thorning, pane ministře.“ Usmála se a podržela staršímu muži dveře.

„Johne, rád tě vidím! Jak se ti daří?“ Stenberg nasadil svůj nejširší úsměv z kategorie srdečný, ale zároveň profesionální. Najednou celý ožil.

„Jespere.“ Suchý, pevný stisk ruky, přesně jako vždycky. Drahý oblek ale Johnovi neseděl tak perfektně jako dřív. John Thorning zhubl, rychle a nezdravě. Košile mu odstávala a odhalovala ochablé záhyby kůže, obličej měl zašedlý a pod těžkými brýlemi bylo vidět velké temné váčky. Ocelově šedé vlasy by bývaly už před několika týdny potřebovaly zásah kadeřníka. Rozdíl oproti obvyklému velmi silnému dojmu byl nápadný.

„Posaď se, Johne!“ Stenberg ukázal na křeslo pro návštěvy na druhé straně stolu. „Tak jak se vám s Margaretou daří?“ zahájil rozhovor svým nejempatičtějším tónem. Ale John jen zavrtěl hlavou.

„Jsi zaměstnaný člověk, Jespere, takže vynecháme řečičky a půjdeme rovnou k věci.“

Stenberg se zarazil. „Ehm… no jistě, samozřejmě.“

„Chci, aby bylo obnoveno vyšetřování.“

„Promiň? Teď ti asi úplně nerozumím, Johne.“

John Thorning se naštvaně zamračil. „Policejní vyšetřování Sophiiny smrti. Chci, aby bylo obnoveno, co nejdřív.“

Stenberg si odkašlal, snažil se získat pár vteřin na rozmyšlenou. Mozek mu pracoval na plné obrátky.

„N-no, Johne, víš stejně dobře jako já, že takhle to nefunguje,“ začal. „Ve Švédsku ministr nemůže jen tak…“

„Při vší úctě, Jespere, tohle jsou kecy!“

John Thorning se naklonil nad Stenbergův stůl a kostnatým prstem zaťukal na nablýskanou mahagonovou desku. „Jsi nejvýše postavený právník v zemi, Jespere. Šéf celé justice. Chceš mi snad říct, že nejsi schopen obnovit jedno bezvýznamné policejní vyšetřování, aniž by to vyvolalo řev o ministerské zvůli?“

„No, vlastně…“ Stenberg sám slyšel, jak nejistě to zní. Do prdele, tenhle rozhovor se ani trochu neubírá směrem, v jaký doufal. Ale zachránil ho gong.

„Nesu vám kávu,“ zašvitořila sekretářka přehnaně nadšeně a pomalu postavila podnos na stůl.

„Dáte si cukr nebo mléko, pane advokáte?“

John Thorning zavrčel něco v odpověď, očividně naštvaný tím, že ho přerušili. Pak se opřel v židli a nechal se obsloužit.

Stenberg se na Jeanette vděčně podíval. Perfektní timing, jako vždycky. Skoro jako by slyšela, co se u něj v kanceláři říká.

Jeanette mu podala kávu. Černou, jen s malou lžičkou mléka, přesně takovou, jak ji měl rád.

„Koláč je domácí,“ dodala. „Doufám, že vám bude chutnat. Kdybyste cokoli potřebovali, jsem hned vedle.“ Poslední větu pronesla k Stenbergovi. Ten pokývl na znamení díků.

„Omlouvám se, že jsem tak vybuchl, Jespere,“ řekl John Thorning, jakmile se zavřely dveře. „Špatně spím. Margareta je v Marbelle s nějakými přáteli. V domě je nesnesitelné ticho.“

Usrkl si kávy a šálek pak postavil na tenký podnos.

„Věc se má tak, Jespere,“ John Thorning se zhluboka nadechl, „že policista, který vyšetřoval Sophiin případ, si to ulehčil. Velmi brzy přesvědčil státního zástupce o své pravdě – že šlo o jasnou sebevraždu. Ale existuje několik stop, které nikdy nikdo pořádně neprověřil. Soused ten večer slyšel od Sophie rozrušené hlasy.“

John Thorning se předklonil. „A to ani nemluvím o tom dopisu na rozloučenou, který mi poslala ze svého iPadu. Četl jsem ho nejmíň tisíckrát a nedovedu se zbavit dojmu, že ho psal někdo jiný. Jsou to drobnosti, slova, jaká by Sophie nepoužila. Například mě oslovila Johne, a ne tati.“

Stenberg se ze všech sil snažil tvářit neutrálně, dokonce se mu povedlo několikrát soucitně přikývnout. Ten podělanej mail. Už když si o něm přečetl v policejní zprávě, říkal si, jestli to není příliš.

„Ale stejně.“ John Thorning opět poklepal na stůl. „Stejně to prohlásili za sebevraždu. Vnitřně mě to užírá, Jespere.“ Rozhodil rukama. „Sám jsi Sophii znal, léta jste spolu pracovali. Možná byla labilní. Ale sebevražda?“

Stenberg věděl, že teď by měl něco říct. Jeho starý mentor očividně odmítal veškeré dosavadní závěry. Bylo načase provést obezřetný reality check. Stenberg se zhluboka nadechl a snažil se mluvit klidně a soucitně. Dalo mu to pořádnou práci.

„Johne, samozřejmě máš mou nejhlubší soustrast. Ale jak jsi mi sám jednou řekl, nikdy není dobré dovolit citům, aby převládly nad úsudkem. Sophie měla problémy, to víme oba dva. Všechna fakta ukazují na to, že…“

„Nech toho, Jespere!“ Starší muž zvedl ruku. „Zapomínáš, s kým mluvíš, takže přestaň dělat cukrbliky a předstírat, že mě cituješ. Sám máš děti, jen si představ, že by se něco stalo tvé dceři. Neudělal bys cokoli proto, aby spravedlnosti bylo učiněno zadost?“

Chytrá past, Stenberg sám ji u soudu nalíčil mockrát. Ať odpoví jakkoli, bude mezi dvěma mlýnskými kameny, takže bude nejlepší držet hubu. A přesně to taky udělal.

John Thorning po několika nekonečných vteřinách vstal, opřel se rukama o stůl a předklonil se.

„Neulehčuješ mi to, Jespere. Fajn, samozřejmě mám i jiné možnosti, jak do věci vnést jasno. Znám bývalého policistu, který vede bezpečnostní agenturu. Mohl bych ho poprosit, aby se mi na to podíval. Ale to nám vznikne zajímavý drobný problém.“

Stenberg se napřímil.

„Jak víš, jsem také generálním tajemníkem Advokátní komory a lidé mě obecně považují za tvého mentora,“ řekl John Thorning. „Za někoho, kdo kope za Stenberga. Jen si představ, co by si lidé řekli, kdyby se to dostalo do médií.“

Odmlčel se.

„Že má důvěra v policii, organizaci, za niž jsi osobně zodpovědný, je tak nízká, že jsem se rozhodl nechat vyšetřit smrt své dcery soukromě.“ John Thorning se na Stenberga usmál chladným úsměvem, který nebyl víc než jen škubnutím koutků úst. Pak zkřížil ruce na prsou.

Stenberg se ze všech sil snažil působit lhostejně, jako by se ho ta výhružka vůbec nedotkla. Ale ten hajzl má bohužel pravdu. Poškodilo by mu pověst, kdyby jeden z jeho nejvěrnějších stoupenců projevil nespokojenost. Zbytečně by se začalo spekulovat a možná i jiní by začali svou podporu přehodnocovat. A Advokátní komora je vlivné profesní sdružení, které navíc formuje veřejné mínění. Bude potřebovat její podporu. Ale politické komplikace jsou vlastně podružné. Daleko víc ho znervózňovala představa, že se v případu začne šťourat externí vyšetřovatel. Stačil by jediný svědek, kterého si v minulém vyšetřování nevšimli. Někdo, kdo Stenberga zahlédl v garáži nebo na ulici, všiml si jeho poznávací značky a mohl by ho spojit s místem činu.

Dědek mu vlastně udělal docela službu, když s tím přišel nejdřív za ním. Dal mu šanci dostat situaci pod kontrolu. Stenberg přivřel oči a uvědomil si, že mu srdce buší rychleji. Ten pocit z garáže byl najednou zpátky. Soustředění. Dokonalá přítomnost.

„Chápu, co se mi snažíš říct, Johne,“ řekl pomalu. „Samozřejmě ti chci pomoct. Ale švédský ministr nemůže přímo zasahovat do operativní činnosti. To bych mohl mít problémy s ústavním výborem. A to by neprospělo ani jednomu z nás.“

John Thorning nehnul ani brvou.

„Mohl bych udělat to, že poprosím nějakého blízkého spolupracovníka, aby se na tu záležitost diskrétně podíval. Aby vyšetřování znovu prošel a zaměřil se na eventuální neprověřené stopy, které by ti snad mohly dát odpovědi, jaké postrádáš,“ pokračoval Stenberg. Pár vteřin nechal návnadu viset ve vzduchu a čekal, až po ní ta stará štika skočí.

„Ale v takovém případě mám několik podmínek, Johne.“

Stenberg se také naklonil nad stůl, takže ho od obličeje jeho starého mentora dělilo sotva půl metru. John Thorning slabě přikývl. Myslel si, že jako vždycky prosadil svou vůli. Že on pořád ještě tahá za nitky. Nedošlo mu, že věci se změnily.

„Zaprvé,“ Stenberg pozvedl palec. „Musíš to všechno nechat na nás. Netahat do toho soukromé vyšetřovatele, kteří by nám to komplikovali, ani teď, ani nikdy později. Jasné?“

Thorning dál kýval, tentokrát trochu zřetelněji.

„Zadruhé.“ Stenberg vztyčil další prst. „Nic se nesmí provalit. Jestli v médiích zachytím jedinou zprávu o tom, že probíhá nějaké tajné vyšetřování…“ Odmlčel se na dost dlouho, aby ho Thorning stačil přerušit.

„Samozřejmě, Jespere, všechno zůstane jen mezi námi.“

Návnada spolknutá, háček v puse, už stačilo jen trhnout, aby se pořádně zasekl.

„Výborně, v tom případě už mám jen jednu, poslední podmínku, Johne, zato ale absolutní. Dobře si to promysli, než mi odpovíš.“

„Poslouchám, Jespere.“

Stenberg vstal, obešel stůl a posadil se na jeho roh. Najednou si uvědomil, že ho napětí ze hry baví. Srdce mu v hrudi bušilo, přítomný okamžik vnímal téměř úplně.

„Jestli mí lidé dospějí ke stejnému závěru jako minulé vyšetřování,“ řekl, „jestli všechny stopy ukážou na to, že Sophie spáchala sebevraždu, přijmeš to. Hodíš to za hlavu a smíříš se s tím, i když to pro tebe bude bolestné.“

John Thorning se chystal něco říct, ale Stenberg byl rychlejší.

„Abych se vyjádřil úplně jasně, Johne: žádní soukromí vyšetřovatelé, žádné dlouhé nedělní rozhovory pro Dagens Nyheter a žádné uplakané vstupy v dopoledních televizních programech. Žádné. None whatsoever. Chci, abys mi na to dal své slovo!“

John Thorning sevřel ústa v úzkou čárku. Oči přimhouřil do štěrbinek. Stenberg nevědomky zadržel dech, jako by napětí v místnosti téměř cítil na jazyku.

„A co když to dopadne opačně?“ Starý muž si odkašlal. „Co když najdete něco, co dokáže, že Sophie…“

Stenberg spolkl náznak nervozity, zpříma se podíval Johnu Thorningovi do očí a podal mu ruku k pevnému stisku.

„Pokud se něco objeví, nějaká indicie, že na Sophiině smrti se někdo podílel, zaručuji se ti, že toho člověka najdeme a poženeme k zodpovědnosti. Máš mé slovo, Johne.“

Devatenáct

SARAC UDĚLAL NĚKOLIK opatrných krůčků na malém zasněženém prostranství. Podíval se na dřevěnou fasádu a rukou si přitom zastínil oči, aby ho ostré světlo neoslepovalo. Musel usnout jako dřevo, ani si nevšiml, že najeli na trajekt.

Vzduch byl jiskřivý, ticho téměř naprosté. Jen vysoko v jehličnanech kolem starého domu bylo slyšet straky. Do všech stran se táhl sníh a stromy, výjimku tvořila jen úzká klikatá příjezdová cesta, která po pár stech metrech ústila na hlavní silnici. Dům byl jeden z nejstarších na ostrově, velká žlutá patrová vila, postavená na začátku dvacátého století. Veranda u zahrady, vikýře na střeše, vitrážová okna a spousta krásné řezbářské práce. Kromě toho byl dům obklopen obrovským pozemkem, který se táhl až k vodě a soukromému molu pod zalesněným kopcem.

Molnar vyšel na zápraží, na schodech si z bot oklepal sníh a pak nadzdvihl uvolněné prkno. Vyndal klíč, odemkl a vešel dovnitř. Sarac ho pomalu následoval. Dělal malé kroky, aby nezakopl. Josef šel těsně za ním, aby ho mohl zachytit, kdyby se něco stalo.

Sarac se zastavil pod stříškou přede dveřmi a vdechoval známou vůni starého dřeva a vlhkosti. Zaplavil ho příval vzpomínek. Letní výjevy a chvilky jak z ostrova Saltkrakan, které strávil se sestrou Elisabeth a jejími dětmi. Jasná obloha, vyjížďky na člunu, houpačka ve stínu a zpěv Everta Tauba z tranzistorového rádia. Intenzivně po těch chvilkách zatoužil. Ale byly ty okamžiky opravdu tak perfektní, jak si je pamatuje? Tak krásné a bezchybné? Na to nedovedl odpovědět.

„Pojď dovnitř, Davide.“ Molnar se za ním vrátil ke dveřím. „Je to koneckonců tvůj barák. Je tady zima jak v morně, ale zatopím v kamnech a hned to bude lepší. Nevíš náhodou, jestli je v kotli olej?“

„Nemám tušení,“ zamumlal Sarac.

„Ne, jasně že ne, sorry.“ Molnar udělal drobné omluvné gesto. „Doneseš trochu víc dřeva, Josefe?“ zavolal pak Saracovi přes rameno. „Dřevník je vzadu za domem.“ Molnar zavřel vstupní dveře.

„Je to takhle v pohodě, Davide?“

Sarac mlčky přikývl.

„Já jsem si říkal, že tohle je perfektní místo, kde se můžeš na nějakou chvíli držet stranou. Dům je napsaný na tvoji ségru, co žije v Kanadě, a v žádné evidenci není nijak spojený s tebou,“ řekl Molnar. „Ani Wallinovi, ani Dreyerovi lidé by tě tady neměli jen tak najít.“

A ani nikdo další, pomyslel si najednou Sarac.

Vešli do prostorné předsíně. U jedné zdi se klikatily schody do patra. Zahnuli doleva a po vydrhnuté podlaze zamířili do prostorné kuchyně. Všechno tu vypadalo přesně tak, jak si to Sarac pamatoval, od modrého obložení zdí až po pruhované koberce s třásněmi. Možná ty jeho šťastné vzpomínky na tohle místo přece jen nejsou tak zkreslené?

Molnar si klekl a začal se hrabat ve velkých železných kamnech. Náhodně otvíral a zavíral různá litinová dvířka a pořádně nevěděl, z jakého konce začít.

„Je tam zásobník na dřevo,“ řekl Sarac. „Ta bílá krabice vzadu na zdi. Zmáčkni tlačítko na boku.“

Molnar ho poslechl, v kamnech to zarachotilo a dovnitř dopadlo několik polínek. Zmačkal pár listů novin a prostrčil je dvířky dovnitř. Pak se snažil škrtnout dlouhým zapalovačem a nahlas klel.

Sarac prošel kuchyní do další místnosti, kde téměř u všech zdí stály knihovny vyrobené na míru. Jediným nábytkem tu byla dvě ošoupaná sametová křesla a stoleček. Vonělo to tu látkou, prachem a starými knihami. Babiččina vůně. Odolal pokušení posadit se do jejího křesla, místo toho zahnul doprava do velkého obývacího pokoje, ze kterého se procházelo na verandu. Okny verandy sem proudilo zimní slunce a u malých kůlen na konci pozemku Sarac viděl Josefova široká záda.

Zasněžený trávník byl dlouhý asi padesát metrů a mírně se svažoval k lesu. V jeho středu stály zbytky starého zrezivělého stožáru a na opačném konci trávníku se rýsovaly staré ovocné stromy, které už téměř splynuly s okolním lesem. Bylo tu neskutečně krásně, Sarac dlouho jen stál na místě a rozhlížel se.

„Tak jo, už nám v kamnech hoří.“ Molnar si přejel rukou po tváři a nevědomky si setřel skvrnu od popela. „Za chvíli vyzkouším kotel. Půjdeme zpátky do kuchyně, nebo bys radši…?“ Ukázal na velkou pohovku u zdi.

Sarac ho skoro nevnímal. Jen stěží odtrhl pohled od výhledu. Něco ze stínů lesa přitahovalo jeho pozornost, nedovedl ale přesně říct co.

„Davide?“

„Radši na pohovku,“ zamumlal Sarac.

„Na.“ Molnar položil na konferenční stolek mobilní telefon. „Je to předplacená simka, číslo je na zadní straně. Uložil jsem ti tam svoje číslo pod jedničku a Josefovo pod dvojku. Zavolej, kdybys něco potřeboval, cokoliv. Než pojedeme, nakoupíme ti, abys měl plnou lednici i mrazák, taky se postaráme o dřevo.“

Ukázal směrem k dřevníku. „A kdyby se ptal Wallin nebo Dreyer, tak jsme tě samozřejmě vysadili u tebe doma a nemáme tušení, kam ses pak poděl.“ Molnar se na něj usmál a mrkl a Sarac se vynasnažil mu úsměv oplatit.

„Nejdůležitější teď je, aby sis v klidu odpočinul,“ pokračoval Molnar. „Máš dost léků?“

„Hm,“ zamumlal Sarac, ale ani ho pořádně neposlouchal. Pohledem opět zabloudil k lesu. Stíny jako by si tam žily vlastním životem. Najednou si vzpomněl na místnost, o které se mu zdálo. Na fotky, tvrdé pohledy mužů, pavučinu, která je spojovala.

„Myslím, že mě hledá,“ řekl Sarac nepřítomně.

„Kdo?“ zeptal se Molnar. „Pár by se jich našlo.“

„Janus. Myslím, že se mě snaží najít.“ Slyšel, jak mu slova plynou z úst. Ale jako by poslouchal někoho cizího.

„Měl by ses vyjádřit trochu jasněji, Davide.“ Molnarův nový, ostřejší tón Saraca probral.

„No jo, jasně.“ Zhluboka se nadechl a snažil se uspořádat myšlenky. „Takže, dneska v noci se někdo snažil dostat ke mně do bytu. Někdo, kdo měl klíče.“

„Viděl jsi ho?“

Sarac zavrtěl hlavou. „Na dveřích jsem měl řetízek, viděl jsem jen ruku ve škvíře.“

„Ale myslíš si, že to byl Janus? Že má klíče od tvého bytu?“

„Hm,“ zamumlal Sarac. Sám slyšel, jak nejistě to zní. „Taky mi někdo prohledal byt a udělal tam příšernej binec.“

„A proč si myslíš, že to byl Janus?“ zeptal se Molnar. „Bydlíš na chráněné adrese, nikdy zdrojům neříkáme, kde bydlíme. Nikdy v životě, to je základní bezpečnostní rutina. Přece bys to nikomu nevykecal?“

Sarac se zamyslel. Uvažoval, jestli má Molnarovi říct, co se stalo v nemocnici. O muži, který páchl tabákem a mluvil o dohodě, o chlapovi v nepadnoucí lékařské košili, který šel oklikou na jeho oddělení. O používané dýmce na metamfetamin, kterou našel u sebe v bytě. Ale něco z Molnarova výrazu mu říkalo, že by to nebyl zrovna nejlepší nápad. Nejdřív si Sarac musí ujasnit, co se to děje. Co je skutečnost a co jsou jen úlomky z jeho poškozeného mozku.

Paranoia je obvyklý průvodní jev po mrtvici. Kdo mu to řekl, doktorka Vestmanová? Ne, ne, ta osobní asistentka, jakže se to jmenuje? Do prdele!

Sarac si najednou uvědomil, že se stydí. Stydí se za svoje zmatené řeči, za bídný tělesný stav. A za další věci, za ty, které si nepamatuje.

„Hele, Petere. Já vlastně nevím. Sorry, mám to nějaký pomotaný.“ Zavřel oči a přitiskl si prsty na víčka, aby potlačil bolest hlavy. Molnar se na něj pátravě díval, jako by o něčem přemýšlel.

„Fajn, chápu. Máš za sebou příšerný věci, který by někoho jinýho dovedly úplně zlomit. Absolutně se nemáš za co omlouvat. Dneska večer k tobě do bytu pošlu pár kluků. Taky chceme Januse co nejdřív vypátrat.“

Sarac přikývl a snažil se vymyslet způsob, jak změnit téma hovoru. Měl otázky, spoustu otázek. V podstatě potřeboval oživit vzpomínky na poslední dva roky. Ale nevěděl, z jakého konce by to měl vzít. Všechno mu to připadalo tak obří, přemáhalo ho to.

„Ta bouračka,“ řekl nakonec. „Bergh si myslel, že to nebyla náhoda. Že ta moje bouračka nějak souvisela se zmizením záložního seznamu. Proto byl v nemocnici ten sekuriťák?“

Molnar přikývl. „Když si uvědomíš, co všechno je v kauze Janus v sázce, tak se Bergh prostě jistil. Ale jak jsem říkal, dojeli jsme na místo hned potom, co ses vyboural. V tunelu nikdo další nebyl.“

„A co můj mobil?“ zeptal se Sarac. „Co se s ním stalo? Ve skříňce v nemocnici nebyl. Říkal jsi, že těsně před nehodou jsem ti volal z auta.“

Molnar pokrčil rameny.

„Je pryč. Nejspíš byl v autě. Ten vrak…“ Odmlčel se a zvolil jiné slovo. „To auto vypadalo děsně. Z kabiny skoro nic nezbylo. Byli jsme si jistí, že… No, že to nedopadlo dobře. Telefon byl to poslední, co bysme hledali.“

„A co výpis hovorů, něco zajímavého?“ Sarac znovu překvapil sám sebe. Ta otázka byla naprosto logická, ale přesto ho nenapadla, dokud mu jakoby náhodou nevylétla z úst. Některé části jeho mozku si podle všeho žily svým vlastním životem.

Molnar si toho asi všiml také, protože mu zacukalo v koutku úst.

„No jo, výpis jsme si vyžádali. Naposledy jsi volal mně na mobil, přesně jak jsem říkal. A předtím na řadu předplacených simek, které se nám nepovedlo identifikovat.“

„Mohl bych ho vidět? Jako ten výpis? Třeba některé číslo poznám.“

Molnar se zamračil. „Jasně, ale fakt si myslíš, že je už vhodná doba? Neměl by ses soustředit na to, aby ses dal trochu dohromady?“

Ten pocit ho zachvátil zničehonic, bez sebemenšího varování. Sarac nevěděl, co ho vyvolalo. Molnarův výraz ve tváři se nezměnil a i tón hlasu byl pořád stejný. Stejně se ale Sarac toho pocitu nedovedl zbavit. Každou vteřinou nabýval na intenzitě. Jsou ještě další informace, něco, co souvisí s jeho bouračkou a seznamem hovorů. Něco, co mu chce Molnar zatajit.

Dvacet

„WALLINE, TADY JE JESPER STENBERG. Stihl jste se podívat na to, o co jsem vás prosil?“

„Dobré ráno, pane ministře! Jistě, tu záležitost vyšetřovalo oddělení násilných trestných činů, okrsek Stockholm-centrum, přesně, jak jsem si myslel. Ale požádal jsem někoho od nás, ať se na to podívá podrobněji pod kvalitní záminkou, kterou nikdo nebude zpochybňovat. Počítám, že zprávu dostanu mezi svátky.“

„Dobře, a můžeme se spolehnout na jeho diskrétnost?“

„Její…“

„Prosím?“

„Její diskrétnost. Je to žena, kriminální inspektorka Julia Gabrielssonová. Právě teď chodí na velitelský kurz a taky byla půl roku na stipendiu u FBI. Mladá, ambiciózní, přesně ten typ, jaký máte v oblibě. Kromě toho je na ni spoleh.“

KRIMINÁLNÍ INSPEKTORKA JULIA GABRIELSSONOVÁ se tiše zastavila v předsíni a vrátila svazek klíčů do kapsy u bundy. Až na tiché zvuky aut z ulice bylo v celém patře naprosté ticho. Dopoledne si pročetla spis z předběžného šetření. Nebylo v něm celkem nic divného. Žena s prokazatelnými psychickými problémy a skříňkou v koupelně nacpanou antidepresivy se rozhodne otevřít okno a skočit. Dopis na rozloučenou napíše na iPadu a pošle ho mailem, very 2013.

Pitevní protokol hovořil o mnohačetných poraněních, která v podstatě všechna ukazovala na pád z velké výšky. Nebo přinejmenším žádné nesvědčilo o něčem jiném. A v žaludku se našel obvyklý rozlučkový koktejl z tvrdého alkoholu a prášků.

Ani na místě činu nic neobvyklého. Dveře do bytu byly řádně zamčené, žádné stopy po vloupání ani přítomnosti někoho dalšího. Jeden soused prý sice z bytu slyšel rozrušené hlasy, ale vzhledem k tomu, že podle vlastních slov vypil nejméně celou láhev vína a čtyři grogy, nemělo jeho svědectví zrovna váhu zlata. Kromě toho působil dost ukecaně, byl to takový ten typ, co si rád upravuje vzpomínky, aby měla policie radost.

Julia si to zkrátka musela připustit: kdyby Sophiin otec nebyl jedním z nejznámějších stockholmských právníků, byla by ta záležitost už dávno zapomenutá a ona by se zabývala něčím mnohem důležitějším. Ale Oscar Wallin chtěl Johnu Thorningovi prokázat službu, a tak jí zavolal. A ona to samozřejmě přijala, Oscar měl namířeno vysoko, na nejvyšší místa, a ona se s ním hodlala svézt.

„Jen se na to prosím tě trochu mrkni. Podívej se, jestli tam nejsou nesrovnalosti. To bych byl moc rád. Ale není na to žádný spěch, úplně to stačí příští týden.“ Julia ale samozřejmě nehodlala čekat tak dlouho. Radši se do toho pustí hned.

Z kapsy u bundy vytáhla dva modré návleky a nasadila si je na boty. Natáhla si tenké černé rukavice z latexu a obešla si byt, aby se v něm zorientovala. Předsíň, kuchyně, obývací pokoj, dvě ložnice. Všechno zařízeno v přísném, neosobním a jistě pekelně drahém industriálním stylu. Naleštěná šedá betonová podlaha, nábytek z ocelových trubek a sem tam nějaká zarámovaná fotka. Na většině z nich majitelka bytu v exotických destinacích. Všechny fotky byly černobílé, nikde ani náznak barvy.

Pracovna, kde Sophie Thorningová přelezla přes zábradlí francouzského okna, byla až úplně vzadu. Židle tady ještě stála. Julia odolala pokušení přistoupit k oknu a podívat se na ulici, místo toho se otočila ke vstupním dveřím. Žádné známky vloupání, přesně jak to stálo ve spisu z předběžného šetření, na tom ale nebylo nic divného. Přímo naproti dveřím se nacházela výtahová šachta a do Sophiina patra se dalo dostat jedině dvěma způsoby. Buď tak, jak to právě udělala ona, a sice zastrčením správného klíče pod správnou jmenovku ve výtahu, anebo musel člověk zazvonit na zvonek a nahoru ho musela pustit majitelka.

Julia pokračovala do větší ložnice. Dlouho tam jen tak stála, pak otevřela vestavěnou skříň. Řady oblečení pověšeného v precizně uspořádaných řadách. Jedná celá stěna plná bot. Louboutin, Jimmy Choo, Manolo Blahnik. Drahé značky pro rozmazlenou holku. V části jedné stěny byly zásuvky a Julia se jimi začala probírat odspodu. Spodní prádlo, punčochy, různé další doplňky, nic překvapivého. Ani erotické pomůcky ve čtvrté zásuvce nebyly zrovna nečekané. Několik různých vibrátorů, pouta, popruhy a pásky a další příslušenství. O pár levelů výš, než když si mamina v domácnosti pořídí kolekci Fifty Shades. Sophie Thorningová na to zjevně šla ráda tvrdě. S tím se asi tatínkovi nepochlubila.

Obří postel vypadala jako čerstvě povlečená. Černé prostěradlo, šedý přehoz. Šest velkých polštářů ve stejném šedém odstínu jako přehoz, vyrovnaných v hlavách postele. Při pohledu na postel se Julia zamračila. Přejela rukou po látce. Pokrývka a prostěradlo byly pečlivě vypnuté, skoro bez jediného záhybu. Povlečení peřiny jasně přetínal záhyb z mandlu. Perfektní, rovné linie, vojenská preciznost.

Julia vzala peřinu za kraj a poodhrnula ji, sklonila se a čichla k látce. Povlečení vonělo jako čerstvě vyprané. Odhrnula celou peřinu a obrátila vzhůru nohama i všechny polštáře. Nic, ani jediný vlásek nebo šupinka kůže, která by na černém prostěradle byla dokonale vidět.

Julia se vrátila do převlékárny a pokračovala do prostorné koupelny. Vedle umyvadla i na sušáku vedle sprchového koutu visely tlusté froté ručníky. Všechny byly hladké a čisté, jako by je nikdo ani jednou nepoužil.

Koš na špinavé prádlo stál v diskrétním výklenku v rohu, skrytý za závěsem. Vedle něj byla polička s vytahovacími košíky. Julia všechno prohledala a našla neurčitou směsici špinavého prádla, ale žádné ručníky ani povlečení. To ale nemuselo nic znamenat. Sophie Thorningová měla stoprocentně uklízečku, takže ta možná měla za úkol i měnit ručníky a ložní prádlo? Ale Sophie zemřela v pátek v noci, jak často k někomu chodí uklízečka o víkendu? Julia si řekla, že si to musí telefonicky ověřit. Ale ještě tu bylo několik detailů, které se daly zkontrolovat velmi jednoduše.

Odešla z koupelny a zamířila do velké kuchyně s barovým pultem. Dřez byl prázdný, nikde žádné neumyté skleničky ani příbory. Nic divného vzhledem k tomu, jak čistý a neosobní styl se Sophii líbil. Myčka byla schovaná v bílé kuchyňské skříňce. Julia ji otevřela a vytáhla oba koše. Oba dva prázdné. Ale no tak, jak často se něco takového poštěstí? Normálně člověk stihne zašpinit spoustu nádobí, které pak čeká na lince. Nějaké skleničky, příbory, takové ty věci, co člověk strčí do myčky, jakmile vyndal čisté nádobí. Tak to aspoň fungovalo doma u ní a Nilly.

Julia otevřela skříňku a prohlížela si vyrovnané řady různých skleniček. Jedna odchylka upoutala její pozornost. Chyběly tu dvě sklenice na whisky. O jedné z nich byla zmínka ve vyšetřovacím spisu, ta stála na stole v pracovně. Analýza prokázala, že v ní byla stejná whisky, jaká se našla u Sophie v žaludku. Ale kde je ta druhá? Julia začichala. Ten slabý, trochu štiplavý pach by klidně mohl být od whisky. Že by se ta sklenice rozbila?

Julia vytáhla baterku a posvítila si s ní na skříňky. Na čisté zdi objevila pár malých žlutých cákanců. Vytáhla koš, ale i ten byl vynesený.

Vysavač našla ve skříni v předsíni a s trochou námahy se jí povedlo odklopit víko. Pytlík byl nový, ale ten, kdo ho vyměnil, zapomněl na filtr. Opatrně ho vyndala a pak na něj z boku posvítila baterkou. Slabý odlesk mrňavých úlomků křišťálu jí vykouzlil spokojený úsměv na tváři.

Vrátila se do kuchyně, lehla si na břicho a posvítila si na lesklou betonovou podlahu. Na zemi ležela tenká stejnoměrná vrstva prachu, přesně jak čekala. V bytě od Sophiiny smrti nikdo neuklízel. Kromě toho tady ale nebylo zhola nic, ani jediný drobeček. Ale počkat… Tady se od něčeho odráží světlo. Drobná nerovnost ve spáře pod kuchyňskou linkou. Julia se přisunula blíž a místo nespouštěla z očí. Usmála se, když zjistila, že měla pravdu. Střípek skla, či přesněji řečeno křišťálu. Střep, který na rozdíl od zbytku skleničky nikdo nevysál, takže ho také nevynesl z bytu spolu s odpadky, ručníky a použitým ložním prádlem.

Julia se zvedla ze země. Zatím si nebyla jistá, dokud si neověří harmonogram úklidové firmy. Ale instinkt jí říkal, že je něčemu na stopě.

Byt pečlivě a metodicky uklidil někdo, kdo přesně věděl, co dělá. Pravděpodobně šlo o stejnou osobu, která ležela v posteli, utřela se ručníkem a pila z rozbité skleničky. Stejnou osobu, kterou dříve během večera zaslechl soused. Otázka je jen, kdo to byl?

Julia střep opatrně držela mezi palcem a ukazováčkem a svítila si na něj baterkou z různých úhlů. Ve světle se zalesklo něco barevného. Drobná rudá skvrnka, bez lupy sotva viditelná.

Připomínala krev.

Dvacet jedna

ATIF ZAZVONIL u dveří, nakoukl dovnitř otvorem na dopisy a snažil se v bytě zahlédnout nějaké známky života. Ale viděl jen tmavou předsíň, z níž se linul silný, poněkud zatuchlý pach, který si Atif nedovedl zařadit. Nikdo nebyl doma a soudě podle stohu pošty, která se v předsíni válela po zemi, už tam nikdo nebyl hezky dlouho.

Bakší pekelně znervózněl, když přišla řada na Adnana a přepadení. Jakmile za Atifem zapadly dveře, vrhl se k telefonu a zavolal Eriku Johanssonovi. Ale nikdo mu to nebral. Proč asi volal? Nejspíš proto, že Erik J. je do toho namočený a Bakší ho chtěl varovat, anebo se případně chtěl pochlubit, jak byl cool a Atifovi nic neprozradil. Nehledě na to stopy vedly jen jediným směrem – k Eriku Johanssonovi.

Číslo na mobil byla slepá ulička. Žádný vyhledávač mu nic nevyplivl, což znamenalo, že číslo je buď tajné, nebo je to předplacená simka bez registrovaného majitele. Sám zkusil na číslo několikrát volat ze své předplacené simky, ale vždycky mu to znovu spadlo do Erikovy hlasové schránky. Podle databáze Eniro jen ve Stockholmu bydlí tři sta Eriků Johanssonů, s čímž se jen těžko dá pracovat.

Takže se místo toho zaměřil na mail, ve kterém Bakší řeší Erika J. s někým, kdo se jmenuje Pasi. Vygoogloval si mailovou adresu Pitbull8U a zjistil, že patří firmě o jednom člověku, registrované na jméno Pasi Arvo Lehtonen. Jméno, které bylo napsané právě na těchhle dveřích v Roslagsgatan 62.

Atif by nejradši znovu zašel za Bakším a vymlátil z něj, co ví. Ale Bakší byl pryč, nejspíš se schovával s pistolí pod polštářem u některé své holky. Anebo zdrhnul z města. V bytě byla každopádně tma a byl zamčený.

Takže Pitbull-Pasi byl momentálně Atifovou nejžhavější stopou, jenže ten chlap podle všeho ještě nestihl uposlechnout Bakšího radu, že se může v klidu vrátit domů. Čeho se Pitbull bojí, že ho to podle mailu dokonce donutilo odjet za hranice? Souvisí to s Adnanovou smrtí? Jedna jediná osoba by na to dokázala odpovědět.

Atif vstal a oprášil si prach z kolenou. Opodál v chodbě se pomalu otevřely dveře. Z bytu vyšla nějaká starší paní s kostkovanou taškou na kolečkách. Když si všimla Atifa, zarazila se a zvažovala, jestli se nemá zase vrátit.

„Policie,“ řekl Atif, vytáhl legitimaci a podržel ji ve vzduchu. Žena od něj byla aspoň takových šest metrů a soudě podle tlustých skel jejích brýlí sotva mohla vidět nějaké detaily kromě malého obalu a nablýskaného odznaku. Atif se nemýlil, paní se okamžitě uvolnila.

„Aha, to je fajn,“ řekla.

„Myslela jsem, že jste jeden z tamtěch, pane konstáble…“ Ukázala bradou na dveře za ním.

„Kvůli nim tady vlastně jsem. Potřeboval bych si promluvit s vaším sousedem, panem Lehtonenem,“ řekl Atif.

„Jo, to se nedivím,“ řekla žena. Měla překvapivě melodický hlas. „V tomhle bytě se dveře netrhnou. Divný lidi.“

„Hm,“ Atif se snažil mluvit zdvořile a uctivě. „Nevíte náhodou, jestli je pan Lehtonen doma?“

„Ne, na svátky odjel, jako všichni mladí. Moje vnoučata většinou jezdí do Thajska, já bych to nezvládla. Vánoce bez sněhu a zimy, to by nebylo ono.“

Atif přikývl. Strčil ruku do kapsy a vytáhl papír a pero. „Mohl bych vás poprosit o laskavost? Víte, já bych ho potřeboval sehnat, jakmile se vrátí.“

SARAC SE UŽ cítil líp. I když se zdržoval jen v domě, vzduch na ostrově mu pročistil hlavu. Spal na pohovce v obývacím pokoji, zavrtal se hluboko do zeleného spacáku, který mu tady nechal Molnar. Celá noc nepřetržitého, bezesného spánku.

Nejradši ze všeho by šel ven, až k lesu, a zjistil, co ho tam mezi stromy tak přitahuje. Ale uvědomil si, že v tomhle stavu by se nedokázal prodírat závějemi. Místo toho se prošel po velkém domě. Poslední vzpomínka odsud byla zhruba z předminulého léta. Z Kanady přijeli Elizabeth s Jeffem a dětmi a domlouvali se, co s domem udělají. Jeff svým obvyklým nesmělým způsobem navrhoval, že by ho měli prodat, protože rekonstrukce by byla hrozně drahá. Ale Saracovi se povedlo ségru přesvědčit, aby s tím počkali, většinu zvládne opravit sám a zas tak drahé to nebude. Ten dům je přece jen část jejich dětství. Poslední, co jim z něj zbylo.

V patře to vypadalo přesně tak, jak si pamatoval. Nad schody byl velký otevřený prostor s okny obrácenými nad vchod do domu. Chodba, po jejíchž stranách se nacházely dvě malé ložnice, sousedila s patrem verandy. Ale střechu verandy a část oken zakrývaly velké celty, což v kombinaci se špinavými okny působilo temně a ponuře. Veranda byla plná stavebního materiálu. Kozy na řezání dřeva, izolační pěna, role dehtového papíru, několik velkých plynových bomb a cirkulárka. Na hromadě dřeva byl pohozený opasek s nářadím, který mu byl povědomý. Prkna z hromady byla zažloutlá, nejspíš tam už ležela pěkně dlouho.

Sarac otevřel dveře do ložnice. Objevil tu pečlivě ustlanou postel, stoličku a noční stolek. Ve vzduchu se vznášel silný zápach mokré látky. V jedné zdi byly dvoje malé dveře s mosaznou koulí místo kliky. Jedny vedly do převlékárny, jak věděl, druhé do malé koupelny.

Sarac otočil kohoutkem. Cítil, jak mu kov zavibroval v ruce, a pak kohoutek začal přerývaně plivat špinavou vodu. Nechal ji chvíli odtéct, dokud proud nebyl čistý a stejnoměrný. Molnar asi zprovoznil kotel ve sklepě, protože po chvíli začala voda téct teplá, nebo alespoň vlažná.

Zavřel kohoutek a vrátil se do předsíně. Podíval se na vstupní dveře. Každou vteřinou se v něm vzmáhal silný pocit, který ještě umocňoval pohled na vybledlé zdi a strop se skvrnami od vlhkosti. Celá tahle majestátní stará budova se neodvratně rozpadá.

Zakručelo mu v žaludku a on si najednou uvědomil, že neměl ani nic ke snídani. Josef mu naplnil lednici k prasknutí a Sarac si vzal od všeho trochu. Posadil se ke stolu a čekal, až bude hotová překapávaná káva. Na stůl si položil pravou ruku a zahýbal prsty. Už to vypadalo mnohem líp, neměl ji už tak ochablou jako předtím. I pravá noha na tom byla líp, i když ještě pořád potřeboval berli. Jestli to takhle půjde dál, bude se brzy moct vrátit do práce. V tu chvíli si uvědomil, že už žádnou práci nemá, nebo aspoň žádnou pořádnou. Krádeže jsou konečná, tam šoupnou každého, koho nemají kam jinam dát. Ty, kteří už nestačí na normální poctivou policejní práci.

Sarac polkl a opatrně se přes čepici podrbal na hlavě. Obvazy byly pryč, zakrytou si nechal jen díru v lebce. Začal ji osahávat, opatrně se prsty propracoval až na samý kraj lebeční kosti. Za ním byl jeho mozek ještě více méně odhalený. A stejně se mu nějak nedařilo přijít na to, co je uvnitř. Musí se pokusit dát všechno zase dohromady. Najít způsob, jak mezery vyplnit a dokázat těm, co se ho snaží odstavit, že nemají pravdu.

Doteď se nezbavil vzpomínek, které se mu vybavily v Molnarově autě. Místnost, muži s krutými pohledy. Červené čáry, které je k sobě pojily jako pavučina, a uprostřed ten symbol. Znak, který ho děsil a zároveň přitahoval. Postupně se mu ale začínal vybavovat ještě další pocit. Cítil ho už v nemocnici, ale po rozhovoru s Molnarem prudce zesílil. Stud. Za něco se styděl, ne jen za svůj zubožený stav nebo za to, že skončil víceméně na dlažbě, ale ještě za něco dalšího. Za něco, co udělal, něco neodpustitelného.

Kdo byl ten muž v zasněženém autě, jehož smrti byl svědkem? Kdo mu naprosto záměrně vpálil kulku do týla? Byl to někdo známý, někdo, s kým pracoval? Možná dokonce Janus? To proto mu Molnar nechtěl ukázat výpis hovorů, protože mu tak úplně nedůvěřuje? Pochybuje o Saracově objektivitě?

Spirálu jeho myšlenek přerušilo tiché bouchnutí dveří auta. Otočil se, podíval se oknem ven a zjistil, že na dvoře zaparkoval malý Golf s viditelnými skvrnami od rzi. Neslyšel ho přijíždět, sníh asi zvuk motoru pohltil. Auto vypadalo povědomě, ale Sarac ho nedovedl přesně zařadit.

Spatřil záda řidiče, který se blížil ke dveřím. Sarac vstal a srdce mu divoce bilo. Nikdo kromě Molnara a Josefa neví, že je tady. Takže kdo to tam na dvoře je?

Začal vytahovat zásuvky v kuchyni a neúspěšně hledal něco, čím by se dalo bodnout. Někdo zaklepal na dveře, tvrdě, odhodlaně, jako by se mu nechtělo čekat venku.

Sarac se vykradl do předsíně, tiskl se ke zdi a snažil se vykouknout na zápraží oknem. Ale viděl jen tlustou péřovku. V rohu za dveřmi uviděl baseballovou pálku pobitou dlouhými ostrými hřebíky. Je jeho? Rozhodně ji poznával. Co ho přimělo vyrobit si tak děsivou zbraň?

Ozvalo se další zaklepání, tentokrát ještě důraznější. Sarac chvilku zaváhal. Pak pálku popadl, odemkl a rozrazil dveře. Osoba za dveřmi jako by se ani trochu nedivila, jen si ho pomalu prohlédla od hlavy až k patě. Pak ukázala na pálku s hřebíky.

„Měli bysme se přestat potkávat takhle, Davide,“ usmála se Natalie.

„C-co tady sakra děláte?“ Sarac se pokusil pálku schovat za záda.

„Určitě jste chtěl říct: Díky, Natalie, že jste na mě včera úplně zbytečně čekala tři hodiny před policejní stanicí. A taky děkuju, že jste pak jela ke mně domů a uklidila mi tam tu pastoušku, zatímco jste marně čekala, že se tam objevím. A zvláště vám pak děkuju za to, že jste za mnou jela až do šérů, abyste mi dovezla léky.“ Natalie se znovu usmála a před nosem mu zamávala pytlíkem z lékárny.

Sarac zavrtěl hlavou. „J-jak jste mě tady našla? Totiž, kdo, dům…?“ Řetězec myšlenek se mu přetrhl.

„Voní tu kafe,“ Natalie ukázala do kuchyně. „Když mě pozvete na hrnek, řeknu vám to.“

„Hezký místo, to muselo stát prachů,“ Natalie se obdivně rozhlížela v kuchyni.

„Patřilo to tady mojí babičce. Se sestrou jsme to zdědili,“ zamumlal Sarac, zatímco se potýkal s hrnky na kávu.

„Elisabeth Matilda Saracová, provdaná Wilsonová. Odstěhovala se do Kanady v roce 2001. Barák je psaný na ni, ne na vás. Chytrý, pokud se vám nechce platit daň z nemovitosti.“ Natalie se začala hrabat v pytlíku z lékárny. „Obálka s léky ležela u vás v kuchyni na stole, a když uplynul den a vy pořád nikde, dostala jsem strach. V předsíni visely klíče s nápisem Skarpö, tak jsem odhadla, že tady máte chatu. Můj kámoš z finančáku mi to trochu proklepnul. Vaše údaje jsou ale tajný, takže nejdřív nic nenašel. Ale pak zkusil hledat jiný lidi se stejným příjmením.“

„A tak jste našli ségru a tuhle adresu?“ Sarac si všiml, jak najednou zase mluví trochu s obtížemi.

„Jo, a pak už zbejvalo jen zavolat některýmu z ukecanejch sousedů a zeptat se, jestli se tady kouří z komína, a bylo to!“

Sarac se posadil ke stolu a opatrně si promnul nejdřív nos a pak rty. Obličej jako by měl podivně znecitlivělý.

„Kdy jste si naposledy vzal léky proti migréně?“ zeptala se Natalie.

„Myslím, že včera,“ zamumlal Sarac. „Nebo možná předevčírem…“

Dvacet dva

V KUKÁTKU SE zablesklo a pak Atif zaslechl chrastění řetízku. Všiml si, že zamkla všechny zámky.

„Pojď dál!“ řekla Cassandra. Snažila se o drsný tón, ale Atif si okamžitě všiml, že pod vnější slupkou vyrovnanosti má strach. Jako vždy ho vycítil i přes její těžký parfém.

Vešel do předsíně a zavřel za sebou.

„Zamkni!“

Atif ji poslechl. Čekal, že ho pozve dál. Místo toho ale zůstali v předsíni.

„Kde je Tindra?“ zeptal se. „Spí.“

Přikývl, snažil se nedat najevo zklamání. Čekal, že mu Cassandra řekne, o co jde. Pak mu došlo, že ho donutí se na to vyptávat.

„Chtěla jsi, abych co nejdřív přišel. Tak tady jsem.“ Atif pokrčil rameny.

Před pár dny Cassandře zavolal a řekl jí, že se ve Švédsku ještě chvíli zdrží. Dal jí svoje číslo. Nevypadala zrovna nadšeně a rozhodně mu nenabídla, aby s nimi oslavil Vánoce, jak možná ve skrytu duše doufal. Ale před necelou hodinou mu zavolala a chtěla, aby přišel. Říkala, že je to důležité.

Cassandra sáhla do kapsy u džínů, vytáhla složený papír a zamávala mu s ním před nosem.

„Co má tohle sakra znamenat, Atife? Co?“ Hlas jí vyskočil o tóninu výš.

Vzal si od ní papírek. Vánoční přání se skřítkem na přední stránce. Někomu asi upadl na zem, protože na zadní straně byl jasně vidět černý otisk boty. Tvrdé podrážky podobné jeho vojenským kanadám. Uvnitř bylo předtištěné obvyklé přání Veselé Vánoce a šťastný nový rok, a pod ním bylo dopsáno pár řádků černým inkoustem.

Ahoj, Tindro,

doufám, že jsi letos byla hodná holčička. Protože určitě víš, co se stane, když někdo zlobí, že?

Zeptej se strýčka Atifa!

Zdraví tě vánoční skřítek

„Leželo to v její skříňce,“ zavrčela Cassandra. „V její skříňce ve školce, ty vole. Chápeš to? Byla strašně nadšená, fakt věřila, že je to pohled od skřítka. Že napsal jí a jejímu strejdovi. Nevěděla jsem, co jí na to mám říct.“

Atif přikývl, dovedl si přesně představit, jak se to stalo. Úplně to viděl před sebou. Dveře do školky bývají často odemčené, dá se prostě jen tak vejít dovnitř. Nemluvit s personálem, jen se nějakého dítěte zeptat na správné oddělení. Děti se vzájemně dokonale znají, navíc nemůžou pořádně svědčit. Zbytek je hračka. Prostě hodit do skříňky malý pozdrav. Konečně mu došlo, co bylo cílem, co mu chtěli sdělit: Víme, kde je to nejcennější, co v životě máš, a můžeme si pro to kdykoli dojít.

Tentokrát se ale poprvé ocitl na opačné straně. Pocity se v něm střídaly jako na běžícím páse: strach, zlost, bezmoc, pomstychtivost. Přinutil se odsunout je stranou. Někdo udělal chybu, někdo, koho tak vyděsilo, že se do toho Atif zapojil, že se rozhodl dostat ho přes Tindru. Až přijde čas, tak za to ten člověk zaplatí.

„Všechno je to tvoje vina, Atife!“

Neodpovídal, jen tiše stál a Cassandra na něj dál ječela.

„Akorát jsme se z těch sraček vyhrabaly. Začínaly jsme žít plus minus normální život.“

Viděl na ní, že se ještě chystá něco dodat, ale místo toho se kousla do rtu. Zhluboka se nadechla a trochu se uklidnila.

„Víš ty vůbec, co je to normální život, Atife?“ Zašklebila se. „To je život, kdy ti mobil nezvoní uprostřed noci a policajti ti nevykopnou dveře pokaždý, když někdo přepadne transport cenin. Život, ve kterým nemusíš svýmu šestiletýmu dítěti lhát o tom, co vlastně dělá jeho táta.“

Atif dál mlčel.

„V normálním životě se člověk nemusí v jednom kuse jenom bát.“ Zírala na něj a čekala, že jí na to něco řekne.

„Takovej život ti nabízí Abú Hamsa?“

„C-co?“ Zlost se vypařila a nahradila ji nejistota. Možná dokonce stud. Rychle se ale vzpamatovala.

„Nevím, o čem to meleš,“ řekla. Skoro to znělo jako pravda.

„Řekni mi o tý posilovně, Cassandro.“

Stiskla rty a chvíli na něj zírala.

„Bylo to tak, jak jsem ti říkala minule. Adnan a jeho parťák Dino si tu posilovnu chtěli otevřít spolu. Pak to Adnan posral, jako vždycky. Nasekal si někde dluhy a potřeboval okamžitě prachy. Dino ho vyplatil, v podstatě mu prokázal laskavost. Ale Adnan to tak neviděl. Takže když posilovna otevřela a začala prosperovat, začal dělat bordel a tvrdil, že ho Dino podrazil. Jednou tam vtrhnul a oháněl se bouchačkou.“

„Takže rozpoutal válku?“ zeptal se Atif.

Cassandra zavrtěla hlavou. „Ne, tak daleko to naštěstí nikdy nedošlo. Adnan a ti jeho parťáci chodili ozbrojený a dokonce plánovali, že Dina unesou, což byl dost debilní nápad. Dino má spoustu kámošů, lidí, se kterejma není dobrý si to rozlít.“

„Tak co se teda stalo?“ zeptal se Atif.

„Vložil se do toho Abú Hamsa a vyjednal deal. Adnan s klukama měli přepadnout ten transport. A za svůj podíl na kořisti si měl koupit zpátky svůj podíl v posilovně, za stejnou částku, kterou dostal od Dina.“

„Ale místo toho skončil Adnan v márnici,“ řekl Atif. „Zabili ho poldové, protože je někdo prásknul. Řekl, co se chystá.“

Cassandra mlčela a začala strhávat fólii z krabičky cigaret. Atif se znovu podíval na vánoční přání, obrátil ho a pečlivě si prohlížel otisk boty.

„My už jsme s Adnanem byli v podstatě od sebe.“ Zapálila si. Povedlo se jí to až na několikátý pokus. „Když se to tak podělalo s Dinem, Adnan skoro přestal spát doma.

V době, kdy se tady objevili poldové a řekli, že je po smrti, už jsem ho neviděla dobrý tři tejdny.“ Najednou posmutněla.

„Vím, že to zní děsně, ale tak nějak se mi…“ Cassandra se kousla do rtu.

Ulevilo, pomyslel si Atif. Ulevilo se ti, že je Adnan po smrti, ale stejně jako já to nedokážeš říct nahlas, protože víš, že je to špatně. Že to z tebe dělá špatného člověka.

„Nevykládej si to špatně, já jsem Adnana milovala.“

V hlase jí zazněl náznak předchozí odměřenosti. „Ale ať jsme se snažili, jak jsme chtěli, prostě nám to už neklapalo.“ Zhluboka si potáhla a kouř vyfoukla ke stropu. „Nechtěla jsem ti to říkat, když jsi přijel. Říkala jsem si, že je stejně jedno, jak to mezi náma v poslední době bylo. Adnan byl tak jako tak mrtvej.“

„Chápu,“ řekl Atif. V duchu si uvědomil, že to myslí upřímně.

Najednou si všiml, jak unaveně Cassandra vypadá. Unaveně a nervózně. Pořád dělala drsnou, ale události z poslední doby si na ní začínaly vybírat daň.

„Tak co teď? Tady s tím…“ Ukázala na vánoční přání.

„Potřebuju si promluvit ještě s jedním člověkem,“ řekl Atif. „Jakmile se s ním sejdu, vypadnu odsud.“

„Jde o Adnana?“

Atif neodpověděl, ale ona to podle všeho pochopila.

„A co máme do té doby dělat my s Tindrou?“ zeptala se.

„Nemohly byste někam odjet? K nějakým příbuzným? Někam, kde vás nikdo nebude hledat?“ zeptal se Atif.

Cassandra se zamyslela.

„K mojí tetě. Má se svým novým manželem takovou usedlost u Leksandu. Pořád nás přemlouvají, že je máme přijet navštívit,“ řekla.

Atif přikývl.

„Leksand zní dobře.“ Zalovil v kapse a vytáhl peněženku. Odpočítal osm vyhlazených pětistovek a položil je na komodu v předsíni.

„To je všechno, co mám,“ řekl. Nedodal, že jsou to jeho poslední úspory. Od téhle chvíle si na svoje výdaje bude muset vzít úvěr.

Cassandra bankovky shrábla. Atif jí položil ruku na hřbet dlaně a přitiskl ho na desku komody.

„Cassandro,“ řekl tiše. „Bude lepší, když o tom nebude vědět Abú Hamsa.“

Dvacet tři

„TADY JE MOJE ZPRÁVA.“ Julia Gabrielssonová položila na stůl modrou složku. Oscar Wallin ji tam nechal ležet. V klidu dál obědval.

„Myslím, že bude spokojený,“ dodala s úsměvem.

„Kdo?“ zeptal se Wallin.

„John Thorning. Pro něj to přece děláme, ne?“

Wallin se podíval do talíře, ukrojil si kousek karbanátku a strčil ho do pusy. Pomalu kousal a ústa si utřel ubrouskem.

„A co přesně myslíš tím, že bude spokojený, Julie?“

„Ten večer byla v bytě s největší pravděpodobností ještě další osoba. Někdo, kdo měl buď klíče, nebo ho do bytu pustila Sophie Thorningová.“ Julia se odmlčela a čekala, jestli se Wallin na něco zeptá.

„A jak to víme?“

„Obyčejná poctivá policejní práce. To měl udělat už ten první vyšetřovatel.“ Neubránila se pousmání. „Všechny ručníky jsou vyměněné, ložní prádlo taky. Kromě toho tam nebylo žádné nádobí, ani jediná špinavá sklenička. I pytlík ve vysavači je zbrusu nový.“

„A co jako?“ Wallin pokrčil rameny. „Sophie Thorningová měla určitě někoho na úklid. Mohli vyměnit i povlečení a ručníky, když už tam jednou byli, ne?“

„Nene!“ Julia vztyčila palec. „Zaprvé to vypadá, že Sophie se kupodivu starala o špinavé prádlo sama. Úklidová firma jí neprala.“ K palci přidala ukazováček. „A zadruhé se u ní naposledy uklízelo v úterý. Jak víš, Sophie zemřela v noci z pátku na sobotu. Nic nenasvědčuje tomu, že by mezitím spala nebo se sprchovala jinde než doma. Během týdne ji dokonce navštívil bratr. I ten si je jistý, že Sophie spala doma. Ještě si pamatuje, že si na záchodě pro hosty utíral ruce do ručníku. Do modrého, ne do bílého, který tam visí teď.“

Julia se odmlčela, aby Wallin vstřebal význam jejích slov.

„Takže to tam někdo pečlivě uklidil,“ pokračovala. „Někdo, kdo se fakt snažil zahladit stopy po své přítomnosti.“

„Počkej, Julie.“ Oscar Wallin odložil příbor. „Pokud si pamatuju, tak jsem tě požádal, aby ses zašla diskrétně podívat do Sophiina bytu, a ne abys začala obvolávat její rodinu a vyslýchat ji.“

Julia pokrčila rameny.

„Přece sám starej Thorning chtěl, aby se to znovu vyšetřilo, tak jsem si říkala, že to neuškodí. A kromě toho…“ Znovu se odmlčela, chtěla tu chvíli protáhnout o několik dalších vteřin.

„…vím, kdo ten záhadný návštěvník byl. Anebo to rozhodně zjistím už brzo,“ dodala.

„Poslouchám,“ řekl Wallin dutým hlasem.

„Chyběla tam sklenice na whisky,“ řekla Julia a v duchu se snažila přijít na to, proč se Wallin ani zdaleka netváří tak obdivně, jak by měl. „Ve filtru vysavače jsem našla drobné střípky křišťálového skla. Zbytky rozbité skleničky. Chvíli jsem tam lezla po zemi a ve spáře v podlaze jsem našla zakrvácený střep. Včera jsem ho poslala do laborky v Linköpingu. Bohužel to nefunguje jako v televizi a taky jsou svátky, takže si na výsledky nějaký ten týden počkáme.“

Zmlkla a čekala, co jí na to Wallin řekne. Ale Wallin ji jen tiše sledoval a netvářil se ani zdaleka tak uznale, jak čekala. Spíš si začínala myslet, že udělala něco špatně.

„No,“ řekla, hlavně aby přerušila ticho. „Samozřejmě to může být krev Sophie Thorningové.“ Všimla si drobného náznaku zaváhání ve vlastním hlase a rychle si odkašlala, aby se ho zbavila.

„Ale jsem si skoro stoprocentně jistá, že to tak nebude…“ Přerušila větu v půlce, aby se jí nestihla zase zmocnit nejistota. Touhle dobou už měl Wallin na výsledky její práce pět ódy. A místo toho sedí jako pecka.

„No, stopy krve samozřejmě neprokážou, že Sophii Thorningovou někdo zavraždil,“ pokračovala trochu překotně. „Ale každopádně existují pádné důvody, aby se to prošetřovalo dál. To zvládnou i ty brzdy z kriminálky v centru. Mělo by stačit, kdyby odebrali DNA lidem ze Sophiina bezprostředního okolí. Přátelům, sousedům, kolegům.“

SARAC se nevykopal z postele celé dva dny. Ležel stočený ve spacáku jako larva v zatuchlé posteli v patře a snažil se setřást migrénu.

Natalie mu čas od času za dveře postavila podnos s jídlem, ale pokaždé, když se pokusil najíst, to skončilo tak, že ohnutý nad záchodovou mísou poslouchal, jak se od kachliček odráží ozvěna dávivých zvuků.

Většinu času prospal. Ale spánek vlastně není vhodné slovo. Spíš se vznášel v podivném stavu mezi snem a bdělostí.

Slyšel, jak to ve starém domě skřípe a vrže, to když teplo z radiátorů a komínové šachty pomalu vysoušelo dřevo a to se smrskávalo – kroutilo se v bolestech, podobně jako jeho mozek. Skoro jako by se mu dům snažil něco říct. Potrubím se k němu nesly zvuky z přízemí, proudily celým domem spolu s teplým vzduchem z kamen. Odrážely se od starých trubek ventilace a nakonec vycházely tiché jako šepot z drobné čtverhranné ventilační mřížky na podlaze vedle jeho postele. Hlasy z tranzistoráku v kuchyni. Hudba.

Got to start from somewhere

so I’ll start from the grave

we’ll count the steps along the way

odds for a christening

and evens, a wedding day…

Nechal se tím houpat. Proplouval tam a zase zpátky. „Vždycky záleží na důvěře, Davide,“ pošeptal mu někdo přímo do ucha. Hlas ho přiměl otevřít oči. Srdce se mu najednou rozbušilo daleko rychleji. Snažil se zvednout hlavu a rozhlédnout se po tmavé místnosti. Ale jako by měl hlavu z betonu, nedokázal s ní pohnout. Pak si všiml nenápadného pohybu. Místnost se s ním pomalu, pomaličku začala otáčet. Pak rychleji. Najednou měl pocit, že nic neváží. Zíral na ventil, snažil se podívat skrz zaprášenou mřížku. Do tmy.

„Všichni máme svou cenu,“ šeptal hlas tam někde zdola. „Tajné přání, obavu nebo touhu, která je tak silná, že jsme ochotní kvůli ní zradit všechno, co považujeme za svaté. Když se ti někdo svěří se svým nejtajnějším přáním, můžeš ho donutit, aby pro tebe udělal v podstatě cokoli.“ Místnost se točila čím dál rychleji, strop a podlaha si vyměnily místo. Sarac se chytil okraje matrace a snažil se pevně držet. Část jeho mysli netoužila po ničem jiném než jen zavřít oči a ušetřit mozek všech vjemů. Zase se ozvala hudba.

Curl your lip and make me want to live

for one more day

make me want to sleep

through one more night

Ale Sarac s tím bojoval, snažil se ze všech sil. Věděl, že ještě něco přijde. Jen musí pořádně poslouchat.

„Jako pavučina,“ pokračoval hlas. „Tenké hedvábné nitky, každá z nich je uměleckým dílem. Dohromady vytvářejí něco nevýslovně krásného. A smrtícího. Ale musíš si dávat pozor, Davide. Občas se člověk do té pavučiny zaplete moc pevně, zapomene, kdo vlastně je.“

Místnost se točila čím dál rychleji, pohyb byl už tak rychlý, že cítil, jak se mu odlepují nohy od matrace. A pak břicho a hrudník, až mu připadalo, že visí nad postelí. Strop, stěny, okno, všechno se divoce točilo, až ventilační mřížku úplně ztratil z dohledu. Cítil, jak pouští matraci, pevně, strašně pevně zavřel oči. Zřítil se rovnou do tmy.

I owe everything

debts I can’t escape till the day I die.

Z dálky slyšel Berghův hlas. „Můžu ochránit tebe, můžu ochránit jeho…“ A pak hlas muže z nemocnice, kterému se ve tmě zaleskl zlatý zub. „Dohoda je dohoda, Davide,“ řekl muž a místností se šířila vůně doutníků. „Víš, co se může stát, když ji porušíš. Tvoje práce, tvoje kariéra, celý tvůj život, všechno ti seberou. Nemůžeš se schovávat navždycky.“

Ze tmy mu před očima vyvstaly obrazy, bílá tabule s fotkami, zamračené obličeje, čáry tvořící pavučinu. Symbol dvou J otočených k sobě.

Pak najednou něco úplně jiného. Stromy pohupující se ve větru, řady zasněžených náhrobků. Vedle nich malý muž se střapatým knírem v bílých teplácích a moc velké žluté péřovce. Muž otevřel ústa a chystal se něco říct, ale zarazilo ho zazvonění telefonu. Omluvně se usmál a vylovil telefon z kapsy.

„Haló, tady Selim,“ řekl. Čekal, zatímco mluvil někdo na druhém konci linky. Pak se široce usmál.

„Ey, Erik J., long time no see!“

Dvacet čtyři

ABY VYTÁHLI TĚLO z vody, museli použít síť. Jeden z hasičů byl nový a udělal tu chybu, že se mrtvolu pokusil vytáhnout za ruce, což mělo za následek, že paže se uvolnila z ramenního kloubu a navolno se houpala v rukávu žluté péřovky.

Dva další hasiči se mu smáli a dělali si legraci z barvy jeho obličeje, až jim pak velitel řekl, ať drží hubu.

„Tenhle chlápek ležel ve vodě tak měsíc, možná dva,“ začal vysvětlovat nováčkovi. „To je poznat podle barvy a otoků.“

Ukázal na nateklý šedomodrý obličej mrtvoly, v němž se střapatý knírek proměnil v černý trčící kartáč.

„Když je voda teplá, někdy se nafouknou i na dvojnásobek, úplní panáčci Michelin.“ Velitel si dal do pusy kousek žvýkacího tabáku a pokračoval: „Voda rozpouští kůži a tkáně. Proto používáme síť a nikdy netaháme za žádné končetiny, chápeš?“

Nováček přikývl a párkrát polkl. Kradmo se podíval do sítě na žlutou péřovku a bílé tepláky, které se napínaly kolem svého rosolovitého obsahu. Pak pomohl dvěma mužům, kteří přijeli policejním autem, nafouklé tělo uložit do extra velkého vaku na tělo.

„Nojono, už se nám ta zimní tma začíná projevovat ve statistikách sebevražd. Tenhle měsíc už je to třetí utopenej,“ povzdechl si jeden z těch dvou, co přijeli pohřebním autem. „A po Vánocích jich prej bejvá ještě víc.“

Teprve dlouho poté, když už nafouklé tělo leželo na patologii a technik z pitevny odhrnul kůži, objevil tenký ocelový drátek, který měl muž utažený kolem krku.

„HALÓ?“ ŘEKL STENBERG.

„Dobré odpoledne, pane ministře, a veselé Vánoce,“ pronesl do telefonu suchý hlas.

„Je tahle linka bezpečná?“ zeptal se Stenberg.

„Samozřejmě! Jak vám můžu pomoct, pane ministře?“

„Jde mi o tu službu, kterou jste mi prokázali.“

„Ano, pane ministře?“

„Nedodrželi jste svou část dohody.“

„Jak to myslíte, pane ministře?“

„Nehodlám zabíhat do detailů, ale můžu jen konstatovat, že jste svou práci neodvedli pořádně. Odflákli jste to. Ujišťovali jste mě, že nikdo neobjeví žádné nesrovnalosti. Nic, co by mě mohlo spojit s tím místem.“ Stenberg se kousl do rtu. Snažil se mluvit jako profesionál, neznít nervózně.

„No,“ řekl muž do telefonu.

„Jenže teď někdo něco takového objevil,“ řekl Stenberg.

„Myslel jsem, že policejní vyšetřování bylo ukončeno, pane ministře.“

„To taky bylo. Totiž chci říct… Policie se na to znovu podívala a našla věci, které nesouhlasí. A kromě toho si myslím, že ten stupidní mail jejímu otci byl úplně zbytečný. Jen to v něm vyvolalo podezření. Sophie na dopisy nikdy moc nebyla, kdybyste se mě zeptali, tak…“

„S vámi tehdy nebyla zrovna moc řeč,“ řekl muž do sluchátka. „Udělali jsme to nejlepší, co v dané situaci šlo.

A mimochodem, jak je možné, že se na to policie podívala ještě jednou? Když už je to vyšetřování jednou ukončené?“

„To sem nepatří!“ odsekl Stenberg. „Problém je, že navzdory vašemu ujištění se našly stopy. Jasné stopy, které by mohly vést k…“

„Já vám do toho s dovolením skočím,“ řekl muž. „Abych to shrnul, tak nejste spokojený s výsledkem našich služeb?“

„Tak se to dá klidně říct,“ zavrčel Stenberg.

„A to i přesto, že jste nám to ještě nijak neoplatil?“

„No, jak jsem říkal, není to zrovna jednoduché.“ Stenberg si okamžitě uvědomil defenzivní podtón ve svém hlase. V duchu zaklel.

„Jasně že ne. Kdyby to bylo jednoduché, neprosil bych vás o protislužbu. Zjistěte nám to jméno a uvidíte, že se to všechno srovná.“

Rozhovor se přerušil. Stenberg vypnul levný telefon s předplacenou simkartou a odolal náhlému impulzu hodit ho rovnou do jezera. Existovalo reálné riziko, že se mu celá situace vymkne z rukou. A to všechno jen proto, že Wallinova „spolehlivá“ kolegyně nepochopila, co se po ní chce. Měla prostě jen zajít do bytu a pak potvrdit, že původní zpráva je v pořádku. Na tom se s Wallinem domluvil. Měla jim dodat trumf, po kterém by John Thorning musel skákat, jak by Stenberg pískal.

A ona si místo toho zahrála na Sherlocka Holmese a dokonce poslala vzorky do Státní kriminalistické laboratoře. Oscar Wallin to zvoral a jeho vystavil nepřijatelnému riziku. Možná Wallin ve své roli trochu zpohodlněl a začíná si být příliš jistý? Jestli je to tak, bude mu Stenberg muset trochu zatopit. Povolil psovi Tubbemu vodítko a nechal ho očurat pár stromů. Pak ušel po cestičce dalších několik set metrů a vytáhl svůj mobil.

„Walline, tady Stenberg.“ Snažil se o přiměřeně naštvaný tón, ale hodně to přepískl. „Jak to vypadá s krajskou kriminálkou ve Stockholmu?“ pokračoval trochu klidněji.

„Dobré ráno, pane ministře! Jo, dost jsme pokročili. Už jsme tam týden a počítám, že do Tří králů budeme mít všechno pod kontrolou. Šéf kriminálky Kollander je ochotný s námi spolupracovat.“

„Dobře! A jak to vypadá s tím koordinátorem? Jak že se jmenuje?“ Stenberg se schválně odmlčel, aby to nevypadalo, že ho to nějak moc zajímá. Wallin se hned chytil.

„Myslíte Davida Saraca, pane ministře? Ten nám teď bohužel někam zmizel.“ Stenberg si všiml nenápadné změny v jeho tónu, jako by se Wallin snažil o klid, ale moc mu to nešlo.

„A co děláme pro to, abychom ho našli?“ Stenberg stále mluvil odměřeně.

„Sledujeme jeho byt a kromě toho máme lidi v jeho kanceláři,“ odpověděl Wallin. „Dreyer zahájil interní vyšetřování a taky by chtěl Saraca co nejrychleji najít. Jak víte, Dreyer už jednou kvůli informátorům vyšetřoval, to byla ta nešťastná aféra s Eugenem von Katzowem, kterému se říkalo Hrabě.“

Stenberg neodpověděl, tušil jen vágně, o čem to Wallin mluví, ale to sem teď stejně nepatřilo.

„Bergh tvrdí, že už týden před tou nehodou Saraca přeložili na krádeže, protože pochybovali o jeho spolehlivosti,“ pokračoval Wallin. „Ale kdyby se mě někdo ptal na můj názor, tak podle mě to tak narafičili až zpětně. Takhle se můžou od Saraca a jeho pracovních metod distancovat, nejspíš jim to nařídil Kollander nebo ještě někdo nad ním.“

„Fajn, Walline. Teď mě poslouchejte.“ Stenberg se odmlčel. Čas zatopit pod kotlem a trochu ho „podusit“.

„Včera jsem byl na obědě s policejní ředitelkou stockholmského kraje,“ řekl. „Eva Swensková dávala najevo, jak jen to šlo, že je připravená ujmout se role policejní prezidentky. Hodně lidí ze strany by na tom postu rádo vidělo ženu, a ne dalšího muže. Asi je jich tolik, že jim budu muset popřát sluchu, i když jsem v tomto bodě dosud váhal.“

Stenberg se znovu odmlčel a počkal, až Wallin jeho slova vstřebá. Zároveň kývl na pozdrav jinému pejskaři, se kterým se minul na cestičce.

„Tamten Sarac,“ pokračoval Stenberg dřív, než stihl Wallin cokoli říct. „Mám pocit, že pro jeho zmizení existuje nějaký důvod. Myslím, že ví něco, co by mohlo krajské policejní ředitelce pošpinit čistý štít. Chápete, kam tím mířím, Walline?“

„Samozřejmě, pane ministře, postarám se, aby ta záležitost měla nejvyšší prioritu.“ Wallin si odkašlal, než pokračoval, ale Stenberg už ho stejně dál neposlouchal. Stačil mu tón Wallinova hlasu, aby si ověřil, že jeho náznak byl pochopen správně. Uvědomil si, že se spokojeně usmívá.

NATALIE PROHLEDALA TU starou dřevěnou vilu úplně celou. Slídila v ní několik hodin denně, zatímco Sarac vyspával záchvaty migrény. Začala nepořádkem na staveništi v hořejší prosklené verandě a postupně se propracovala až do vlhkého sklepa, přesně jak jí řekl Rickard. Ale stejně jako v bytě ani tady nic zajímavého nenašla. Saracovo trvalé bydliště už někdo systematicky prohledal před ní. Nábytek byl rozřezaný, zásuvky skříní a kuchyňské linky vytahané. Ať už byt prohledával kdokoli, měl buď naspěch, nebo fakt špatnou náladu. Možná obojí.

Tady nebylo po ničem takovém ani památky. Ale ve vrstvě prachu na poličkách a okenních parapetech našla drobné stopy. Jako by někdo přesouval věci a pak je vrátil zhruba na stejné místo. Samozřejmě se tady ve všem mohl hrabat Sarac, ale Natalie se nedovedla zbavit dojmu, že ji zase někdo předehnal. Anebo si jen samou bezmocí hledala výmluvy.

Rickard nebyl spokojený. Svůj deal uzavřeli už před měsícem a zatím mu neřekla nic zajímavého. Veselý tón z jejich prvního rozhovoru ustoupil tónu daleko ráznějšímu. Zdálo se, že Rickard je ve stresu, a co hůř, zklamaný.

Rickard od samého začátku mířil přesně. Našel její slabé místo, ránu, která se nechtěla hojit, protože si ji Natalie sama jitřila. Nabídl jí možnost, kterou do té chvíle nepovažovala za reálnou. Vymazání zápisů z trestního rejstříku a šanci napravit si tvář před rodiči, příbuznými a přáteli. A možná především – před sebou samotnou. Chtěla být doktorka, chtěla zachraňovat životy. Práce se Saracem ji v jejím přesvědčení ještě utvrdila. Poprvé od doby, kdy předčasně ukončila praxi, měla zase pacienta. Kdyby se tu nezjevila s jeho léky, upadl by Sarac dříve nebo později do bezvědomí, možná by se mu dokonce udělala trombóza.

Z kapsy u džínů vytáhla jelení lůj a přejela si s ním po rtech.

Vlastně neměla sebemenší tušení, jak chce Rickard splnit, co jí slíbil. Samozřejmě nepodepsali žádnou smlouvu a on jí o sobě ani svých pracovních metodách nikdy nic neřekl. A stejně se nechala přesvědčit, že je na něj spoleh. Rickard působil jako typ, který zvládne zařídit skoro úplně všechno. Nehodlala ho zklamat.

SARAC ZVLÁDL VYLÉZT z postele na Štědrý den odpoledne. Migréna polevila a nevolnost také. Myšlenky se mu pomalu vyjasňovaly, zhruba jako když se zaostřuje dalekohled.

Natalie vánočně vyzdobila dům. Vytáhla pár starých elektrických svícnů, které musela jít hledat mezi krabicemi ve sklepě, a dokonce přinesla i malý ježatý vánoční stromeček, který podle silné vůně nejspíš pocházel z lesa hned vedle domu.

„Dobré ráno,“ řekla, když se Sarac dopotácel do obývacího pokoje. „V kuchyni je rýžová kaše, kdybyste měl chuť. I šunka. A mimochodem, veselé Vánoce.“ Podala mu plochý balíček.

„Díky.“ Kvůli vánočnímu dárku se okamžitě cítil hloupě. On pro ni samozřejmě nic neměl.

„Otevřete to.“ Horlivě kývla.

Zápasil s papírem a cítil na sobě její pohled. Film na DVD. Na obálce pět mužů vedle sebe v řadě. Sarac zabloudil pohledem pryč, do starého ovocného sadu u lesa.

„Můj oblíbenej film,“ řekla Natalie. „Našla jsem ho v obchodě v košíku se slevama, představte si. Stál asi jako tři litry mlíka.“

Sarac odtrhl oči od sadu a přinutil mozek a ústa ke spolupráci.

„Díky, Natalie,“ řekl pak, co nejdůrazněji dovedl. „Opravdu vám moc děkuju. Totiž, ne za ten film. Vlastně… nejen za film,“ mumlal.

„V pohodě, jen dělám svoji práci,“ Natalie pokrčila rameny. „Heleďte, chtěla bych teď jet domů za našima, jen jsem se chtěla ujistit, že si vezmete tady to.“

Postavila před něj sklenici vody a nějaké prášky. Sarac ji poslechl. S námahou prášky spolkl a dávicí reflex potlačil pořádným douškem vody. Pak se opřel na pohovce a zavřel oči. Najednou si uvědomil, že ho trochu zklamalo, že Natalie už chce odjet. Ale o Štědrém večeru má samozřejmě lepší věci na práci než sedět v lese na debilním ostrově a dělat mu společnost. Svůj náhlý sociální absťák bude muset řešit jako všichni singlové, koukáním na televizi.

Kromě toho se rozhodl. Jakmile nasbírá dost sil, zajde si do ovocného sadu a zjistí, co je na tom místě tak zvláštního. Měl pocit, že ať už je tam cokoli, je to další věc, kterou by si měl nechat pro sebe.

Dvacet pět

„HALÓ, CHÁLTÍ, TADY ATIF.“

„Atife,“ řekla jeho teta. „Dobře, že voláš.“

„Jen jsem se chtěl zeptat, jak se daří mámě. Zkoušel jsem jí volat, ale nebere to.“

„Dalia se má dobře, Atife. Myslím, že jen zase nefungují telefony. Výpadek proudu asi vyhodil ústředny.“

Pár vteřin bylo ve sluchátku ticho.

„Má právo se to dozvědět,“ řekla jeho teta tiše. „I když jen těžko rozlišuje čas a prostor, stejně má právo se to dozvědět. Adnan byl její nejmladší syn, neustále mluví jen o něm.“

„Já vím, Cháltí,“ řekl.

„Chceš, abych jí to řekla? Možná bude lepší, když jí to řeknu já?“ zeptala se teta.

„Ne,“ příkrost v jeho hlase ho samotného překvapila. „Ne, díky, Cháltí,“ řekl trochu jemněji. „Řeknu to mámě, hned jak se vrátím.“

„A kdy to bude, Atife? Myslela jsem, že budeš pryč jen pár dní. Proto jsem souhlasila, že o tom pomlčím.“

„Brzo,“ řekl Atif. Z tetina mlčení pochopil, že by měl ještě něco dodat. „Vrátím se domů už brzo. Jen tady musím ještě zařídit jednu věc.“

„Jakou věc, Atife? Jde o Adnana?“

Ve sluchátko píplo a Atif se lekl. Někdo se mu snaží dovolat.

„Cháltí, už budu muset bohužel končit. Někdo mi volá.“

Atif opatrně nakoukl dovnitř otvorem na dopisy. V bytě bylo zhasnuto přesně jako minule a na koberci v předsíni se pořád ještě povalovaly stohy pošty. Dostal se sem asi za půl hodiny. Nový hotel byl blíž města a levné auto, které si koupil v bazaru v Barkarby, kde mu nekladli žádné otázky, šlapalo jako hodinky. Ale stejně se nemohl zbavit dojmu, že přijel pozdě.

V protějších dveřích to zachrastilo a na chodbu vykoukla paní Strömgrenová.

„Není tam?“ zašeptala.

Atif zavrtěl hlavou. „Je tam ticho a tma. Jste si jistá, že jste viděla jeho?“

„Naprosto jistá, pane konstáble. Měl na sobě krátkou bílou bundu s velkým pestrobarevným drakem přes záda a boky. Ten je vidět z dálky, i když má člověk špatné oči. Zavolala jsem vám, hned jak jsem našla ten papírek s číslem.“

Atif přikývl.

„Tak fajn, chvíli tady počkám. Jestli se tentokrát neobjeví, byl bych vám vděčný, kdybyste mi příště zavolala zase.“

Žena přikývla a zavřela za sebou dveře.

Znovu je otevřela.

„Nechtěl byste třeba počkat tady u mě? Mám uvařenou kávu.“

Atif se zamyslel. Uvědomil si, že nesnídal. Klidně může čekat jak v bytě, tak na chodbě.

„Díky, to by od vás bylo moc milé.“

V bytě to vonělo těžkým nábytkem a starým osamělým člověkem, přesně jako v matčině pokojíku v pečovatelském domě. Jinak to tu vypadalo skoro přesně tak, jak si představoval. Zdi a stůl pokryté ozdobami, obrazy a fotkami. Paní Strömgrenová zamlada vedle nějakého muže s brýlemi, asi pana Strömgrena. Stejný pár o několik let později s miminkem, pak se zamračenou holčičkou a dalším přírůstkem. Pak dlouhá řada školních fotek, biřmování, maturity, svatby. Čtyři životy zdokumentované v úhledném chronologickém pořadí. U zdi stolek s obrázkem pana Strömgrena a vedle něj svíčka. Krátká pauza, pak šel život dál.

Nové fotky, nové životy. Vnoučata, pravnoučata. Narozeniny, Vánoce, prázdniny. Pořadí se opakovalo, řada pokračovala až skoro na konec zdi.

„A jo vlastně,“ řekla paní Strömgrenová, když si Atif vypil kávu. „Napadlo mě, že si možná šel pro psy. Má dva, strašné bestie. My jsme se Svenem taky měli psa, než se narodila Maj-Lis. Kokršpaněla. Dobrák od kosti, ten by neublížil ani mouše.“

Dolila Atifovi kávu.

„Ale tahle zvířata jsou jiná. Párkrát jsem je potkala na schodech. Hranaté hlavy a úzké, zlé oči. Někdy je dokonce nechává běhat navolno mezi sklepem a bytem. Nikdy mi nic neudělali, ale z toho jejich pohledu mi běhá mráz po zádech.“

Atif si přiložil k ústům šálek, květovaný porcelán byl tak křehký, že ho musel držet palcem a ukazováčkem.

„Mimochodem, byl jste se podívat do sklepa? On si tam pronajímá komoru. Má tam velké pytle psího žrádla, které příšerně smrdí. Stěžovala jsem si na to předsedovi družstva.“

Atif málem upustil šálek, na poslední chvíli ho zachytil levou rukou. Troška teplé kávy mu přistála na džínech. Zavrtěl hlavou.

„Ne, tam dole jsem nebyl. Potřebuju klíč?“

Ten zvuk k němu dolehl, jakmile otevřel dveře do sklepa. V podstatě to ale žádný zvuk nebyl, spíš slabý tlak na ušní bubínky, pozůstatky něčeho, co se tady dole tak odráželo mezi kamennými zdmi, až z toho zbyla jen jedna táhlá vibrace. Hned nato si všiml zápachu. Nasládlé odporné vůně, která se zcela jistě linula z psího žrádla. Ale pak tu páchlo ještě něco dalšího, pronikavějšího.

Atif sešel po schodech a podle instrukcí té babky zahnul doprava do krátké, úzké chodby. V uších stále cítil tlak. Poznával ho, sáhl do kapsy a sevřel Bakšího sklapovací nůž. Pach sílil, skoro ho ochromoval. Měl pocit, že rozeznává víc známých pachů: síra, železo, adrenalin. Ocelové dveře nebyly úplně dovřené, asi se zarazily o západku zámku. Atif vytáhl nůž a rozevřel ho. Ostří nastavil do polohy připravené k bodnutí. Pak dveře opatrně otevřel.

Místnost byla veliká, zhruba padesát metrů čtverečních, ale zadní stěna se dala jen vytušit. Hned za dveřmi totiž narazil na mříž, u které byly vyskládané pytle s psím žrádlem až skoro ke stropu, takže dovnitř do místnosti přes ně nebylo vidět. Atif zabočil doprava a šel dál podél zdi z pytlů. Vedlo ho slabé světlo zářivek uprostřed místnosti. Z dálky slyšel slabé vrčení a kovové řinčení. Znovu se zastavil a začichal. Potom už si byl úplně jistý. Páchlo to tady střelným prachem.

Nahlédl za roh za pytle. Podél všech zdí stály mřížové klece podobné té, zpoza které právě vykukoval. Všechny byly zavřené a prosvítaly jimi police. Většinou byly plné pytlů, krabic nebo velkých plastových kýblů.

Uprostřed místnosti stály čtyři skládací židle a starodávný dřevěný stůl, který nejspíš někdo vytáhl z kontejneru. Na ošoupané desce stolu byly plechovky od pití a popelník.

Vrčení i kovové řinčení se ozývalo dál. Atif si u kóje ve vzdáleném pravém rohu všiml nějakého pohybu. Pak se ozvalo štěknutí.

Opatrně popošel o pár kroků doprostřed místnosti. Tady byla vůně střelného prachu velmi výrazná a pálila ho v nose. Vnímal ale i jiné vůně. Zvířecí pachy, zlost, moč, krev.

Všechno se vysvětlilo, když se podíval do vzdálené klece. Odtamtud na něj vrčeli dva psi, jeden tmavý a jeden o trochu světlejší. Pohazovali hranatými hlavami, až jim na krcích chrastily obojky, a olizovali si rudé čumáky. Atif si vzpomněl na divoké psy v Iráku. Tahle zvířata byla ale jiná. Kratší nohy, širší čelisti a podstatně svalnatější těla. Když se k nim blížil, stáhli horní pysky a odhalili řady bílých ostrých zubů.

Muž ležel na zádech o kousek dál v kleci. Byl opálený. Oči prázdně zíraly dopředu, bomber s dračím vzorem měl rozepnutý. Uprostřed hrudi měl na bílém tričku dvě tmavé skvrny, tekutina téže tmavorudé barvy se pomalu rozlévala na betonové podlaze pod jeho tělem.

Psi šlapali v krvi. Její zápach je dráždil k agresivitě. Ten světlejší vyštěkl a ohnal se po tom druhém. Pak se zatočil na místě, chňapl po svém vlastním zadku a najednou se počural. Tmavší pes dál vrčel a díval se na Atifa. Ten přistoupil ještě o kousek, snažil se postřehnout co nejvíc detailů. Trhl sebou, když tmavý pes náhle zaútočil na mříž.

Světlý pes si zuřivost vybíjel na mrtvém muži. Zakousl se do tlusté bundy a trhal hlavou, až výplň létala vzduchem. Najednou se k němu připojil i ten tmavý. Psi mrtvole okusovali oblečení, vrčeli, poštěkávali na sebe a přitom rvali látku na kusy.

Atif tiše stál a pozoroval je. Muž v kóji byl zjevně mrtvý a jeho nenapadal jediný důvod, proč by měl jít blíž. Dokud jeden ze psů neroztrhl náprsní kapsu bundy a z ní na podlahu nevypadl mobil.

Do prdele!

Samozřejmě by bylo nejchytřejší vypadnout. Za žádných okolností nechtěl, aby ho tady dole našli s ještě nevychladlou obětí vraždy. Výstřel se stále ještě vznášel ve vzduchu. Když scházel do sklepa, slyšel bouchnutí dveří, takže se střelcem se musel minout o pár vteřin. Otázka je, jestli někdo zavolal poldy?

S jeho trestním rejstříkem by ho za tohle zavřeli do vazby na měsíce, možná na roky. Už tak bylo dost špatné, že u té babky nechal jméno a otisky prstů. Každý chytrý chlap by už touhle dobou byl pryč a pálil to autem rovnou na Arlandu.

Ale ten mobil u zdi byl jeho absolutně nejlepší stopa. Možná jediný způsob, jak se dostat dál. Zjistit víc o Eriku Johanssonovi a člověku, který může za Adnanovu smrt.

Rychle si prohlédl zbylé klece. Pět druhů psího žrádla, nějaké krabice s vodítky, náhubky a ostnatými obojky, do jakých s oblibou hastroší své psy supermani z předměstí. V další kleci potravinové doplňky, proteinový prášek a různé další věci do posilovny. Ta jeho jednočlenná firma se asi zabývala dovozem zboží.

V jedné bedně našel štos levných triček. Pár jich vytáhl, omotal si je kolem levé paže a přilepil izolepou. Pak převrátil vzhůru nohama dřevěný stůl, který stál uprostřed místnosti, a ukopl mu vyřezávanou nohu. Potěžkal ji v ruce a vrátil se ke kleci.

Oba psi zježili hřbety, jakmile se k nim přiblížil, a vycenili špičaté zkrvavené zuby. Telefon ležel za mrtvolou, skoro až u zadní zdi. Možná že v něm vůbec nic nebude. Možná se Atif dostal do naprosté slepé uličky a nemá nejmenší šanci postoupit dál. Ale bez toho telefonu se to nedozví.

Otevřel mřížované dveře a ucouvl. Doufal, že psi využijí šance a vrhnou se na misky se žrádlem v rohu. Ale zvířata jen dál stála nad mrtvolou.

Atif se podíval na hodinky, už ho tlačil čas. Kousl se do rtu a opatrně vkročil do klece. Psi na něj civěli vypoulenýma očima a ohrnovali pysky tak vysoko, až byly vidět růžové dásně. Atif napřáhl nohu od stolu a pokusil se zvířata odehnat od mrtvoly. Celkem se mu to povedlo. Psi dál vrčeli a podnikali drobné výpady proti konci nohy.

Telefon už ležel jen půl metru od něj, těsně vedle paže mrtvoly. Atif přidřepl, ale přitom se nepřestával dívat psům do očí. Opatrně natáhl levačku k telefonu. Na vteřinku odvrátil pohled od psů. Postřehl pohyb, ale zareagovat už nestihl. Světlý pes se na něj vrhl a zaryl zuby do triček, která si Atif omotal kolem paže. Bolest ho překvapila, téměř ztratil rovnováhu. Pes na něm visel a odmítal se pustit. Slyšel, jak se trhá látka. Anebo možná jeho předloktí?

Pak se na něj vrhl i ten tmavý pes a zuby se ohnal po jeho noze, minul ji jen o kousek a Atif spadl pozadu na zem. Do hajzlu, rozhodně nechtěl přistát na podlaze, aby se na něj ty bestie hned vrhly.

Zády narazil do mříže a znovu získal rovnováhu. Bolest v levačce byla příšerná, ostré psí špičáky se asi prořízly vrstvami bavlněné látky a tlak obřích čelistí mu mačkal kosti v paži k sobě. Na stupnici od jedné do deseti dosahovala bolest tak na pětku až šestku. Pes vydával kloktavé zvuky, koulel očima a odhaloval dvě strašidelná bělma. Bílou látkou triček prosakovala kolem jeho čenichu krev. Pes se ani náhodou nechystal ruku pustit.

Atif se narovnal a otočil se tak, aby světlý pes blokoval tmavému cestu. Bolest sílila, musel se toho psa jednou provždy zbavit. Trochu natáhl levačku se psem, vzal nohu od stolu a co nejvíc se jí rozpřáhl. Pak s ní psa vší silou praštil po zádech.

Ozvalo se prasknutí, asi jako když se láme větev. Pak stisk čelistí kolem jeho ruky povolil.

Atif psa setřásl a sledoval, jak křečovitě škube nohama, podobně jako sebou škubal Bakší. Pes zachrčel a ze zadku mu vylétl proud výkalů jako hnědá řeka. Jejich pach druhého psa rozdráždil ještě víc. Začal hlasitě štěkat a z koutků úst mu tekly sliny. Sklonil hlavu a chystal se zaútočit. Upřeně zíral na Atifovu levou ruku omotanou tričky, ještě nedávno bílými.

„Hoooodnej pejsánek,“ zavrčel Atif skrz zuby. Pak pomalu zvedl ruku s nohou od stolu.

Dvacet šest

SARAC BYL ZASE NA NOHOU, vlastně se cítil docela dobře. Léky proti migréně udělaly své, ale přinejmenším stejně důležité bylo, že se začal zase hýbat. Chodil si do sklepa vždycky na chvilku zajezdit na rotopedu. Pomalé pohyby, minimální zátěž. Včera se poprvé odvážil trochu vzpírat. Zvládl to pětkrát, než mu ruce vypověděly službu. Sedy lehy mu šly jen zanedbatelně líp. Ale trénink už přinášel první výsledky, teď už zvládal jet na rotopedu půl hodiny bez přestávky. Mohl tak mozku dopřát odpočinek, zatímco se soustředil na to, aby nohy sešláply správný pedál.

Ale byl to jen dočasný odklad. Jakmile sesedl z rotopedu, byly otázky zpátky. Kdo je Janus? Kde je právě teď? Skrývá se někde a čeká, že se mu Sarac ozve? Anebo je tak otrlý, že dělá jakoby nic a dál si navenek udržuje tvář, i když to v něm musí hlodat? Jeho tajemství už možná není v bezpečí. V takovém případě je docela dobře možné, že v nemocnici a pak před jeho bytem byl opravdu Janus. Ten chlap se k němu chce dostat, chce se ujistit, že jeho tajemství je stále v dobrých rukou.

Sarac si pamatoval jen matně, jak Janus vypadá. Tmavá postava, pohled, který letmo zahlédl ve zpětném zrcátku, neoholená tvář skrytá pod kapucí. Víc ani ťuk.

A zbytek: muž s hadím tetováním, zmizelý záložní seznam a ta jeho nehoda? Chlap se zlatým zubem, který v nemocnici páchl tabákem a mluvil o dohodě? Byl to taky Janus, ale v jiném přestrojení? Všechno to spolu samozřejmě souviselo, Sarac jen nevěděl jak. S jistotou věděl jen to, že otázek je daleko víc než odpovědí. A že kromě něj by tu nerovnováhu mohl zase napravit jen člověk, jehož obličej si nedokáže vybavit.

Ve sprše si Sarac prohlédl své tělo. Levá ruka už se mu zdála úplně v pořádku, jen byla ještě trochu ztuhlá. Klíční kost nejspíš srostla dobře. Rána na břiše už se proměnila v růžovou síť jizev. Pravou nohu za sebou pořád ještě trochu tahal a kulhal kvůli tomu. Neohrabanou berlu ale vyměnil za elegantní vycházkovou hůl se stříbrnou rukojetí, která patřila jeho dědečkovi a díky níž se cítil podstatně míň jako invalida. Poslední záchvat migrény ho už navíc přešel před několika dny. Natalie mu tady nechala červenou krabičku s malými přihrádkami, ve kterých měl připravené dávky léků. Dokonce na ně i napsala, v kolik hodin si je má vzít.

Celkově vzato se cítil líp než kdy předtím. Aspoň pokud si pamatoval. Byl čas se do něčeho pustit a získat i nějaké odpovědi, místo aby jen hromadil otázky.

Venku na zápraží byl vzduch čerstvý a studený. První nádechy, než si plíce zvykly, mu rozdíraly hruď. Sešel po schodech a pomalu se pustil kolem domu. Natalie proházela cestičku a ta mu teď dost usnadňovala chůzi. Ale jakmile zašel za roh, začalo to být složitější. Sice tu byla cestička k dřevníku, kterou proházel Josef ten den, kdy ho sem přivezli, ale od té doby napadlo nejméně dvacet centimetrů sněhu.

Sarac bojoval ze všech sil, snažil se co nejvíc zvedat nohy, aby před sebou nehrnul víc sněhu, než bylo nezbytně nutné. Ale pravá noha nebyla ochotná spolupracovat.

Občas ji za sebou musel táhnout sněhem a to mu rychle ubíralo síly. Už u dřevníku měl propocené tričko, srdce mu bilo jako o závod a musel se opřít o zeď, aby popadl dech.

Ke kraji lesa mu zbývalo ještě nejméně padesát metrů. Padesát metrů, které bude muset zdolat závějí hlubokou několik desítek centimetrů. Na některých místech možná ještě hlubší. Ale on to sakra nevzdá, rozhodně ne, když už se dostal až sem. Pocit, že tam v dálce je něco důležitého, něco, co mu pomůže si vzpomenout, byl čím dál silnější.

Počkal, až se mu uklidní srdce, než pokračoval, a když si krátil cestu přes trávník, snažil se dělat drobné opatrné krůčky, aby se nevysiloval. Teď zpětně si říkal, že měl dneska vynechat cvičení a všechny síly šetřit na tenhle projekt. A kromě toho se měl vykašlat na hůl a vzít si osvědčenou berlu. Jenže si nedovedl představit, jak náročné bude brodit se sněhem. Vrstva sněhu byla mnohem hlubší, než počítal, dosahovala mu až ke kolenům.

Došel ke zbytkům starého stožáru uprostřed trávníku, na chvíli si udělal přestávku a opřel se o oprýskaný kov. Byl pekelně unavený. A taky měl úplně promáčené džíny i tričko. I když svítilo slunce, bylo určitě deset stupňů pod nulou. Jestli se tady zastaví na moc dlouho, podchladí se.

Ohlédl se. Sníh zasypal jeho stopy a za Saracem bylo vidět jen dlouhý klikatý pruh, který se táhl přes trávník. Až půjde zpátky, rozhodně to nebude mít lehčí.

Ještě dvacet metrů a pak už bude mezi stromy v ovocném sadu. Pak ještě zhruba stejně daleko k lesu. Ale možná by se měl otočit. Zkusit to znovu za pár dní, lépe vybavený a připravený?

Zrovna sám sebe přesvědčil, že tak to bude nejlepší, když si všiml něčeho na zemi mezi ovocnými stromy.

Předtím to asi neviděl kvůli stínům. Párkrát se zhluboka nadechl a vyrazil dál. Mokré nohavice už začínaly tuhnout.

Deset metrů, pět… Cíl!

Zastavil se. Opřel se o starou zkroucenou jabloň a popadal dech. Pár metrů před ním byl zhruba jeden čtvereční metr ušlapaného sněhu. Za ním viděl zřetelnou cestičku, která pokračovala mezi stromy, klikatila se mezi starými cementovými sloupky od opuštěné branky, která označovala konec zahrady, a dál po svahu do lesa.

Že by srny hledaly ve sněhu zmrzlé spadané ovoce? To je samozřejmě možné. Sarac se předklonil a snažil se odhrnout sníh. Hledal nějaký ztvrdlý povrch, kde by zůstaly stopy, ale nepovedlo se mu to. Stejně jako u jeho stop i tady sníh všechno zase přikryl a zničil všechny detaily.

Najednou jím projel mrazivý chlad a on se otřásl. Otočil se a podíval se na prosklenou verandu. Díky stínům a převislým větvím stromů sem z domu nebylo vidět. Ale ze sadu byl naopak dobrý výhled na dům. Dokonce velmi dobrý.

Vnuknutí přišlo zcela znenadání a bylo tak silné, že ho okamžitě přesvědčilo o své pravdě. Tady někdo stál a pozoroval ho. Tmavá postava se staženou kapucí, která chtěla vědět, jestli je její tajemství stále v bezpečí.

Vysokými jehličnany ve svahu za brankou prolétl náhlý poryv větru, až stromy zašustily. Vnuknutí bylo pryč, připadalo mu najednou téměř směšné. Sarac se znovu oklepal. Chlad mu pronikal tělem. Ty stopy tady určitě nechaly srny.

Zpátky do domu mu to trvalo skoro hodinu. Výprava skončila jedním velkým neúspěchem. Pořád nezjistil, co ho na tom místě tak přitahuje. Ale na to, aby šel dál brankou a pak po strmém svahu, mu nestačily síly. Kromě toho se změnilo počasí a už nesvítilo slunce.

Když došel k rohu domu, byl vyčerpaný a promrzlý. Oblohu pokryly husté mraky a začínaly padat první vločky. Brzy jich bude víc a zametou všechny lidské i zvířecí stopy.

Sarac si opatrně sedl na bobek, zády se opřel o dřevěný dům a snažil se posbírat zbylé síly. Přivřel oči.

Najednou měl pocit, že koutkem oka zahlédl temnou postavu. Okamžitě oči zase vytřeštil a snažil se dostat na nohy. Blížil se k němu muž ve vojenské bundě a hrubých bagančatech. Saracovi se stáhl žaludek strachy. Najednou ale toho muže poznal. Byl to Josef, který ho sem odvezl, Molnarova pravá ruka.

„Tady jsi!“ zavolal na něj Josef. „Už jsme začínali mít strach.“

„Nazdar, Josefe,“ řekl Sarac co možná nejuvolněněji. Kupodivu se mu to povedlo, i když mu divoce bilo srdce.

„Jen jsem si zašel na procházku. Potřeboval jsem se trochu protáhnout.“

Zpoza rohu vyšli další lidi. Molnar a ještě několik chlapů, jejichž obličeje mu byly povědomé. V Saracově hlavě jako by se něco uvolnilo, pustilo ven vlnu informací. Jména, hodnosti, čísla legitimací.

„Ty vole Davide,“ zařval někdo. „Tak ty si tady couráš po procházkách. No super, bejku!“

Sarac se zaculil a párkrát pohodil hlavou, aby zastavil rozjetý mozek. Pamatoval si je, všechny si je pamatoval. Nejen jejich jména a co mají rádi k jídlu, ale i jména manželek, přítelkyň, milenek, no prostě všechno. Jeho parta, jeho kluci. Ruce ho plácaly po zádech. Odevšad se na něj někdo rozzářeně zubil.

„Fakt super, že vás zase vidím,“ usmíval se Sarac. A na mizivý kratičký okamžik pocítil ničím nezkalené štěstí.

Dvacet sedm

ATIF BYL NA ZHRUBA stejném místě jako minule. Otlučené auto zaparkoval mezi náklaďáky na sousedním pozemku, předkem k plotu a posilovně. Dalekohled měl na klíně, telefon Mr. Pitbulla na sedadle spolujezdce.

Za poslední hodinu si nejméně popáté vyhrnul levý rukáv a prohlédl si zranění. Bolest byla v pohodě, něco kolem dvojky. Už se mu po psích čelistech udělaly modřiny, na ruce mu vytvořily žlutozelené obrazce a v ráně, kterou mu do kůže vyryly psí zuby, mu cukalo, což ho znervózňovalo. Jestli se to do pár dnů nezlepší, bude si muset zajít k doktorovi na tetanovku, a to nebylo zrovna lákavé pomyšlení.

Udělal chybu, byl tak pitomý, že babce Strömgrenové z Roslagsgatan řekl svoje skutečné příjmení. A na jejím parádním servisu navíc nechal otisky prstů, takže už po něm nejspíš pátrají. Dvě chyby z dvou možných, ale na svou obranu musel říct, že ani žádná věštkyně by takovýhle vývoj nepředpověděla. Zastřelený chlap, jméno, otisky známé firmy a kromě toho svědecká výpověď, která ho spojí s dobou vraždy. Pro policajty bude tohle brnkačka. Případ vyřešen, jakmile ho chytí.

Zjistit PIN telefonu ho stálo pětikilo, ale vyplatilo se to. Protokoly hovorů jsou úžasný nástroj, když člověk potřebuje zmapovat něčí pohyb, a Pitbull-Pasi nebyl žádná výjimka. Za poslední měsíc z tohohle telefonu moc nevolal. Určitě si koupil v Thajsku nějakou levnou předplacenou simku, aby se vyhnul vysokému roamingu. Ale na rozdíl od Bakšího měl v seznamu uložená křestní jména a někdy i příjmení, což Atifovi všechno podstatně ulehčovalo.

Atif našel přijatý hovor od Erika Johanssona pozdě večer v sobotu 23. listopadu. Rozhovor trval něco málo přes minutu. Hned potom Pitbull zavolal na zákaznickou linku Thai Airways, takže ať už mu Erik J. řekl cokoli, Pitbull pocítil okamžitou touhu prásknout do bot.

24., 25. a 26. listopadu Pitbull volal Erikovi J. dohromady jedenáctkrát. Všechny hovory trvaly zhruba dvacet sekund, takže nejspíš spadly do hlasové schránky. Od té doby byl Pitbullův telefon mrtvý skoro tři týdny do dne, kdy dostal mail od Bakšího. To z něj zase začal volat. Nejdřív do Thai Airways, aby si zabookoval zpáteční let. Pak do psího hotelu ve Frescati. Třetí hovor na skryté číslo, které podle seznamu v telefonu patřilo někomu jménem Rico. A nakonec sem, do posilovny. Adnanovy staré posilovny.

O necelý den později někdo Pitbulla popravil dvěma výstřely do hrudi a nechal ho ve sklepě jako psí žrádlo, takže s tím člověkem Pitbull nejspíš neřešil jen cenu proteinového prášku. V to aspoň Atif doufal, protože mu začínaly docházet stopy.

Záhadný Erik J. pořád nebral telefony a Bakší se ještě někde schovával. Ale instinkt zavedl Atifa sem, a většinou ho vodil správně. Zvedl dalekohled a podíval se na zadní vchod posilovny. Tentokrát žádná auta. Kam až oko dohlédlo, ani památky po nějaké konferenci gangsterů.

Vzpomněl si na Cassandru, doufal, že ho poslechla a neřekla Abú Hamsovi, kde s Tindrou jsou. Ale moc s tím nepočítal. Pro Cassandru asi Abú Hamsa představoval bezpečí. Finanční zajištění. Někoho, kdo se postará o ni i o Tindru. Ale Hamsa se nedostal tam, kde je, díky tomu, že by byl nějaký hodný strýček. Sice se vyhýbal konfliktům, protože škodí obchodům, ale když si to situace žádala, dovedl ten zakrslík být bezohlednější než většina ostatních.

U zadních dveří se něco pohnulo a Atif pozvedl dalekohled. Ale byl to jen ten chlastač proteinů Dino, který si zase zašel ven zakouřit. Atif se na něj chvíli díval a sledoval, jak se klepe zimou a zápasí se zapalovačem. Cigáro by teď Atifovi taky přišlo vhod, udrželo by ho ve střehu.

Někdo zaklepal a on sebou cukl.

U okna na místě spolujezdce stál v předklonu chlápek, kterého znal jako konzultanta, a díval se do auta. Culil se a tázavě ukazoval na kliku.

Atif se rychle podíval do zpětného zrcátka. Za jeho auto pomalu najel černý Range Rover a zablokoval mu únikovou cestu. Atif odložil dalekohled a uklidil Pitbullův telefon. Než otevřel dveře, zastrčil do postranní kapsy Bakšího nůž.

Konzultant se posadil na sedadlo spolujezdce a s ním do auta zavanul ledový vzduch a slabá vůně vody po holení.

„Říkal jsem si, že tě tady najdu,“ usmál se. „Možná bychom se měli představit. Frank Hunter, bezpečnostní konzultant.“

Atif ignoroval nataženou ruku, ale chlapa to podle všeho vůbec nezaskočilo.

„Ty se jmenuješ Atif Kassab. Tvého bratra Adnana před pár měsíci zabila policie při nepovedeném přepadení transportu cenin a ty teď chceš vědět, kdo ho prásknul. Přirozeně, je to dokonce pochopitelné.“ Hunter se znovu usmál. Atif dál mlčel.

„Viděl jsem tě už před pár týdny,“ promluvil Hunter znovu. „Chvíli jsme tě sledovali. Jeden z mých obchodních partnerů se mě snažil přesvědčit, že je s tebou rozumná řeč. Že si dáš říct.“ Hunter zavrtěl hlavou. „Osobně jsem věděl, že jsou to kecy. Chlap jako ty. Kdyby to byl můj brácha…“ Pokrčil rameny.

„No nic, jak už jsme si ujasnili, ne všem se líbí, že děláš problémy. Bakší je jak utržený ze řetězu. Chce tě nechat sejmout. A podle všeho je ten malý sráč docela dobrý zdroj příjmů.“

„Proto jste tady, Huntere?“ Atif kývl na auto za nimi. „Protože posloucháte Bakšího?“

Hunter mlčel, přemýšlel, jak se má vyjádřit.

„Myslím, že jsi mě špatně pochopil, Atife. Jen jsem si s tebou chtěl v klidu promluvit. Ale teď mi dochází, že jsem asi zvolil špatnou metodu.“

Z kapsy u bundy vytáhl vysílačku a přiložil si ji k ústům. „Můžete jet, je to v pohodě,“ řekl. Z vysílačky se ozvalo dvojí cvaknutí a o pár vteřin později už Range Rover pomalu odjížděl.

„Takže tak,“ řekl Hunter. „Teď možná můžeme pokračovat v rozhovoru trochu uvolněněji.“

Atif neodpovídal. Situace ho překvapila víc, než byl ochotný dát najevo. Ale někoho vyslechnout ještě nikomu neuškodilo. A mimochodem, Hunter je divné jméno, asi se přejmenoval. Ten chlap nevypadá ani nemluví jako Američan ani jako Angličan. Na druhou stranu nevypadal ani jako bezpečáci, se kterými se Atif potkával v Iráku. Spíš jako obyčejný obchodník.

„Ti chlapi, co jste je viděl vycházet z posilovny – Abú Hamsa, motorkáři a ti další – si o sobě všichni myslí, že jsou děsní borci. V podstatě jsou to ale malé ryby. Všichni mají šéfy, co mají ještě další šéfy. Organizace používají různá jména, ale peníze, ty fakt velké peníze, jdou vždycky nahoru, až na samý vrchol.“

Hunter ukázal na strop auta.

„Ale Hamsa a ty ostatní malé ryby mají ještě jednu věc společnou. Mají problém, velký problém,“ pokračoval pak.

„Myslíte toho infiltrátora Januse?“

„Přesně,“ přikývl Hunter. „Janus ničí kšefty. Kvůli němu každý podezřívá každého. A když nejsou kšefty, tak…“

„Netečou peníze,“ řekl Atif.

„Přesně!“

„A co s tím máš společného ty, Huntere?“ Atif se snažil nedat najevo, jak moc je zvědavý.

„Já v podstatě řeším problémy,“ odpověděl Hunter. „Zavolají mě, když potřebují někoho nestranného zvenku. Moje práce je nechat problém zmizet tak, aby to vyvolalo co nejmenší rozruch. Chápeš…“

Hunter se zavrtěl na sedadle.

„Jestli Januse najde některá ze zúčastněných skupin dřív než já, stane se jedna ze dvou možných věci.“ Vztyčil jeden prst. „Jestli ho najde jeho vlastní organizace, nechá ho zmizet beze stopy. Nikdo se o tom ostatním nezmíní ani slůvkem, aby neriskoval, že si ho spojí s Janusovou zradou. Takže bude dál ubíhat čas a zbylé skupiny se pořád budou ohlížet přes rameno a kšefty půjdou pořád bídně. Anebo…“

„Januse najde jiná organizace,“ řekl Atif, než Hunter stihl zvednout druhý prst. „Která ho využije jako zbraň a zamíchá mocenskou rovnováhou.“

„Koukám, že jsi pochopil problém,“ řekl Hunter. „Můj úkol je najít Januse jako první. Zjistit, jaké škody přesně způsobil a jestli je do toho namočený ještě někdo další. A až Januse vyslechnu, podám zprávu zadavatelům zakázky.“

„Šéfům šéfů,“ řekl Atif. „A to je kdo?“

Hunter se usmál a pokrčil rameny. „Některé určitě znáš, ale o většině jsi nikdy neslyšel ani slovo.“

„A jsi si jistý, že to stihneš jako první? Hamsa celkem přesvědčeně tvrdil, že jeho kluci už jsou blízko,“ řekl Atif.

Hunter pomalu zavrtěl hlavou. „Znáš Wallendův efekt, Atife? Ne? V něm jde o to, že se člověk má plně soustředit na úspěch, místo aby se bál, co se stane, když neuspěje. Já a můj tým nemáme co ztratit, a proto neztrácíme čas a síly úvahami o následcích selhání.“

Natáhl pravou ruku a trochu stáhl okénko, aby pustil ven vlhko, které už začínalo zamlžovat skla.

„Takže,“ pokračoval Hunter, „až budu hotový, zadavatelé mě požádají, abych Januse nechal zmizet, jednou provždy a beze stop.“ Odmlčel se. „A právě proto jsem s tebou chtěl mluvit, Atife. Koukej, já a mí chlapi jsme všichni bývalí vojáci nebo policajti. V zápalu boje samozřejmě děláme, co je nutné. Ale takováhle… chladnokrevnější řešení mně ani jim nevyhovují.“

„Nejste typy, co by popravili bezbrannýho, tělo rozřezali a kousky spálili k nepoznání?“

„Ehm, nejsme.“ Hunter se poprvé zatvářil trochu méně sebejistě. Ale rychle se vzpamatoval. „Víš, Atife, rodina mé matky pochází z Bosny. Spoustu mých příbuzných zabili ve válce. Zavraždili je jejich sousedi, někdy dokonce kamarádi. Protože umím jazyk, několik let jsem tam pracoval z pověření válečného tribunálu v Haagu. Pátrali jsme po lidech, kteří se na těch zvěrstvech podíleli, dohlíželi jsme na to, aby byli předáni spravedlnosti. Člověk by čekal, že jsou to zrůdy. Úchylní šílenci…“ Pokrčil rameny.

„Ale ve skutečnosti většina z nich byli úplně normální lidi. Měli plnou pusu výmluv, ale nedokázali nijak vysvětlit, proč udělali, co udělali. A já jsem pochopil, že všechno je o morálce. Člověk si musí stanovit jasné hranice a ty nikdy, nikdy nepřekročit.“

Ještě trochu stáhl okénko a vydechl ven, od úst mu šla pára.

„Jistě víš, že když někdo tu hranici překročí, pak už…“

„Není návratu,“ zamumlal Atif.

Hunter okno zase zavřel.

„Takže tohle po mně chcete. Potřebujete outsourcovat tu vlastní likvidaci, po které Janus zmizí beze stopy. A vy si myslíte, že se na ten úkol hodím zrovna já?“

„Jsem rád, že si rozumíme, Atife.“ Hunterovi se vrátila dobrá nálada. „Říkal jsem si, že chlap ve tvé situaci by ocenil možnost pomstít bratrovu vraždu. Vrátit rodině čest. A jak jsem pochopil, už jsi takových úkolů pár splnil.“

Hunter se odmlčel a čekal, že Atif něco řekne. Atif přemýšlel, s kým o něm ten chlap mluvil. Odhadoval, že asi s Abú Hamsou, nebo možná s jeho bývalým kolegou Sašou. Ať už s kýmkoli, byl Hunter dobře informován.

„Kromě toho,“ dodal Hunter, když si všiml Atifova mlčení, „jako člena mého týmu se tě nikdo neodváží ani dotknout. Ani staří nepřátelé, ani noví, ale musel bys do puntíku plnit moje instrukce.“

Atif pomalu zavrtěl hlavou. Pak se zhluboka nadechl.

„Já už práci mám,“ řekl.

„No jasně, tvoje práce. Na to jsem málem zapomněl.“ Hunter se znovu usmál. „Před pár dny jsem mluvil s tvým šéfem. S majorem Faisalem od vojensko-policejního praporu šesté armádní divize. Pěl na tebe samou chválu. Říkal, že patříš k jeho nejlepším mužům. Ptal se, kdy se vrátíš. Řekl jsem, že to ještě chvilku potrvá.“ Hunter na Atifa mrkl. „Kontakty, Atife, to je v mojí branži alfa a omega. Kdo by to byl řekl, že chlap jako ty přejde na druhou stranu. Hádám, že o tom moc lidí neví.“

Atif se na Huntera podíval, setkal se s jeho pobaveným pohledem. Chlapovi na rtech pohrával otravný úsměv, jako by všechno tohle byla jen hra. Kdo mu řekl o Atifově práci? Cassandra mluvila s Faisalem po telefonu, tak možná ona vykecala jeho jméno a číslo. Určitě to byla ona. Do prdele!

„Necháš si to projít hlavou?“ zeptal se Hunter. „Jak jsem řekl, muž s tvými… zásluhami by se nám v týmu velmi hodil. Tady máš moje číslo.“ Do přihrádky vedle řadicí páky dal vizitku a pak vytáhl z kapsy vysílačku.

„Do té doby ti radím, Atife, abys byl opatrný.“

V Atifově zpětném zrcátku se zase vynořil Range Rover. Někdo zvnitřku otevřel dveře na straně spolujezdce. Ukázalo se volné sedadlo.

„Dávej na sebe pozor a ozvi se, kdyby sis to rozmyslel.“

Frank Hunter za sebou zabouchl dveře. O pár vteřin později už byl on i černé auto pryč.

Dvacet osm

„A PŘESNĚ VE CHVÍLI, kdy grázl dopad na trávník, na něj David skočil a flákl mu takovou, že se ten chlap podělal. No fakt, normálně se posral. Museli jsme ho zabalit do plachty, abysme ho vůbec mohli odvézt do cely!“

Výbuch smíchu byl tak silný, že si Sarac málem zacpal uši. V poslední chvíli ale reflex potlačil a místo toho se s ostatními rozesmál, až mu tekly slzy.

Všichni seděli v obývacím pokoji. Výprava k lesu, rozporuplné pocity a ten hluk kolem, to všechno Saraca úplně vyčerpalo. Ale stejně nechtěl, aby tahle chvíle někdy skončila.

Molnar vytáhl staré historky, vyprávěl o všech možných akcích, které spolu zažili. O gaunerech, co zatkli, a zdrojích, které zverbovali. A Sarac si na hodně z toho pamatoval, alespoň když mu to teď připomněli. Anebo si všechny ty události tak strašně moc chtěl pamatovat, že je proměnil ve skutečné vzpomínky. Nedokázal říct, kde je mezi tím hranice.

„Pamatuješ si na toho cikána, Davide? Jak on se jmenoval, Tallrot, nebo tak nějak. Zastavili jsme ho na Sveavägen a kontrolovali mu auto a on nám vykládal, že má sedm bráchů a všichni jsou kriminálníci. Jenom on ne, samozřejmě. A víte, jak mu David řek?“ Molnar se otočil na ostatní. V místnosti bylo hrobové ticho. „Bílá ovce rodiny!“

Tentokrát byl výbuch smíchu ještě hlasitější, úplně Saracovi zaplavil sluchové centrum a tentokrát svoje ruce neovládl. Strčil si palce do uší a obličej si zakryl rukama.

Zvuk ještě chvíli trval a pak zcela náhle ustal.

„Jseš v pohodě, Davide?“

Pokoušel se přikývnout. Cítil, jak mu prsty na očích vlhnou.

„Asi bysme měli…“ Někdo odsunul židli a zbytek věty přehlušilo zavrzání. Sarac si promnul oči a ruce si utřel do džínů.

„T-to je v pohodě,“ řekl. Znovu začal trochu zadrhávat. „Jen jsem t-trochu unavenej. Ale nemusíte…“

Ale mezitím už všichni vstali.

V prosklených dveřích na terasu Sarac zahlédl svůj odraz. Křehké tělo, holá lebka, obvaz na hlavě. Zároveň si všiml jejich pohledů, stejný soucit, jaký viděl u lidí na chodbě policejní stanice.

Na chviličku skoro sám sebe přesvědčil, že je všechno jako obvykle. Že je pořád jeden z nich. Ale ten, o kterém mluvili, už neexistoval. Zbyla z něj jen kulhající, koktající troska, který nezvládne ani obejít zahradu.

Dál mu tekly slzy a znovu si skryl obličej do dlaní. Najednou mu cuklo v hrudi a začal dýchat přerývaně, skoro lapal po dechu. Všiml si, že odešli, slyšel je tiše mluvit, když si brali bundy a odcházeli ven. Pak tupé bouchnutí dveří auta a rachot vzdalujícího se dieselového motoru.

„Na, Davide.“ Molnar před Davida postavil sklenici vody a sedl si na pohovku.

„Heleď, mrzí mě to,“ řekl. „Je to moje chyba. Chlapi tě chtěli vidět, když jsou Vánoce a tak. Říkal jsem si, že by ti to mohlo prospět. Ale měli jsme počkat.“ Přejel si jazykem po zubech.

„N-ne, ne, to je v pohodě, Petere.“ Sarac se napil vody. Snažil se trochu zklidnit hlas.

„Bylo fakt super, že jste přijeli. Fakt. Jenom mě štve…“

Ukázal si na hlavu. Párkrát se trhaně nadechl.

„Že mám v kebuli pořád takovej maglajs.“

„Musíš tomu dát trochu času, Davide. Doktorka říkala…“

„Já na tu debilní doktorku seru!“ Vztek ho překvapil, dal mu novou energii. „Nestojím o ten váš zatracenej soucit. Leze mi krkem. Ona je to spíš úleva, že jsem se ve vypatlanou kulhavou trosku změnil já, a ne vy.“

Hodil do sebe zbytek vody a přitom se praštil sklenicí do zubů, až to zabolelo.

„Koukej, Davide,“ Molnar si párkrát odkašlal. Nejspíš ho nenapadlo, co by měl říct.

„Nemusíš tady zůstávat, Petere. Já to zvládnu.“ Sarac si podepřel hlavu rukama.

„No tak dobře.“ Molnar vstal a chvíli zůstal na místě. „Ještě jedna věc. Ale možná teď není nejvhodnější chvíle.“

„Cože?“ Sarac se zhluboka nadechl. Snažil se dát trochu dohromady.

„Zachránili jsme z auta jednu věc. Tvoji.“

Sarac se narovnal. „Jakou?“

Molnar položil na stůl před Saraca zavírací sáček velikosti A4. Uvnitř byl plochý předmět, který jasně prosvítal igelitem. Ošoupaný poznámkový blok s černými deskami.

Sarac si chvíli myslel, že blok dopadl na stůl s ostrým třesknutím. Ale pak si uvědomil, že ten zvuk se ozval v jeho hlavě.

Dvacet devět

POZNÁMKOVÝ BLOK PÁCHL PO SPÁLENÉM PLASTU. Pravý dolní roh měl ohořelý zkroucený okraj a na některých místech byl papír zažloutlý. Celkově to ale vypadalo, že je blok celý. Sarac ho obracel v rukou a hlasité bušení jeho srdce téměř přehlušovalo Molnarova slova.

„Vytáhl jsem ho z toho vraku. Nějakou dobu jsem ho měl u sebe. Říkal jsem si, že tak to bude nejlepší.“

Sarac nepřítomně přikývl. Tohle je jeho blok, jeho zápisky a vzpomínky. Předmět, který cestou na ostrov viděl v té záhadné místnosti. Teď, když ho držel v ruce, nechápal, jak na něj kdy mohl zapomenout. Tenhle blok byl jeho život, střed jeho existence.

V euforii listoval stránkami. Skoro všechny byly popsané písmenky, slovy nebo čísly. Vodítky, která by mu pomohla všechno si ujasnit. Znovu objevit sebe samotného.

Trvalo celkem dlouho, než si uvědomil, že svoje poznámky tak úplně nechápe.

Schůzka s Jupiterem ve 14.00 hod. na 781216.

„Vzpomínáš si na ten blok, Davide?“ Molnar sršel horlivostí. „Jupiter je zdroj a to číslo, co začíná na 78, nejspíš místo.“

Sarac otevřel ústa a párkrát polkl. Pak pomalu zavrtěl hlavou.

„Tak zkus první stránku,“ řekl Molnar. „Podívej se na ten symbol, ty dvě J asi znamenají Janus?“

Sarac nalistoval první stranu. Stejné znamení viděl na zdi ve svém bytě a pak i na bílé tabuli ve snu. Dvě J, první z nich zrcadlově otočené, takže písmena k sobě mířila obloučky. Tahle značka vypadala elegantněji než u něj na zdi. A jemu konečně došlo, co značka znamená. Písmenka tvoří dvouhlavý symbol – dva obličeje hledící směrem od sebe. Obličeje Januse. Boha, který vidí budoucnost i minulost. Při tom poznání málem vykřikl radostí.

Ale místo toho jen nadšeně přikývl a přejel po stránce ukazováčkem. Pod symbolem bylo na linkovaném papíře napsáno pět desetimístných čísel.

9728444477, znělo to první.

Sarac na číslo chvíli zíral a všiml si, jak s Molnarem oba zatajili dech. Čísla a písmenka se slila dohromady, na chvíli vytvořila obrazec. Pak se znovu rozpojila.

„R-rodný čísla,“ řekl.

„Jsi si jistej?“ zeptal se Molnar zklamaně.

Sarac kývl. „Celkem jo.“

„To už jsme samozřejmě ověřovali,“ řekl Molnar. „Ale ze všech čísel funguje jen jedno. Je to rodné číslo nějaké ženské z Umea, která pracuje v knihovně. Nemá jedinej zápis v žádným rejstříku a žádní příbuzní ani nic jinýho ji nespojují s tebou ani Stockholmem. Kristina Svenssonová, říká ti to něco?“ Molnar ukázal na číslo úplně dole na stránce. Sarac zavrtěl hlavou. Vůbec nic mu nenaskakovalo.

„A co ty další čtyři?“ zeptal se.

„Ty nefungujou,“ řekl Molnar. „Podívej se na to první: 9728444477. 97 je v pohodě jako rok narození, ale 44. den v 28. měsíci?“

Saracovi došlo, co je za problém, a nechápal, jak si mohl nevšimnout něčeho tak zásadního.

„Já si myslím, že jsou to čísla bankovních účtů,“ řekl Molnar. „Že souvisí s tím, jak jsi posílal Janusovi odměny. Kdyby sis tak vzpomněl, o jakou banku šlo, možná by se nám mohlo podařit získat víc informací. Třeba o kreditní kartě, kterou používá, možná bychom dokonce mohli nainstalovat kameru k bankomatu a získat obličej. Vzpomínáš si na něco, co souvisí s účty nebo bankami?“

Sarac dál vrtěl hlavou. Chvíli to vypadalo, že se někde něco uvolňuje, že by se mu mohlo začít vyjasňovat. Ale místo toho byl teď ještě zmatenější. Zklamání ho málem úplně zdrtilo. Molnar si toho všiml.

„To nevadí, Davide. To zvládnem. Najdeme ho, slibuju.“ Položil Saracovi ruku na rameno. „Prospi se a projdi si ten blok znovu zítra. Ty útržky ti dřív nebo později zapadnou na místo.“

„Jasně,“ zamumlal Sarac. „D-díky, Petere. Díky, že tohle všechno pro mě děláš. Dík za trpělivost,“ dodal.

„O tom vůbec nemluv. Jsme kámoši, ty bys pro mě přece udělal to samý, ne?“

Sarac přikývl. „J-jak to jde v práci? S Wallinem a inspekcí?“

Molnar se kysele usmál. „No to víš, všichni tě chtěj najít. Milionkrát už u tebe zvonili. Nejsou moc rádi, že nejsi doma. Ale zatím mají plný ruce jiný práce. Inspekce musí provést strašnou spoustu výslechů, než zjistí, co se stalo, a zformuluje nějaký podezření. A to není tak snadný, protože půlka Berghova oddělení je na kurzu genderový korektnosti. Wallinovy kluky tyhle neočekávaný absence taky zasáhly, takže myslím, že máme několik týdnů, než si všichni ujasní, za co tě vlastně chtějí zavřít.“

Poklepal Saraca po rameni.

„Odpočiň si, Davide, paměť se ti určitě vyjasní. Pořád máme čas dát všechno do pořádku a propojit jednotlivý stopy. Soustřeď se na ty bankovní účty a zavolej mi hned, kdybys na něco přišel, jo?“

„A co Bergh, co uděláme s ním? V nemocnici se choval dost paranoidně. Chtěl, abych mu řekl o Janusovi všechno, co vím.“

Molnar se kousl do rtu.

„Bergha nech mně. Není úplně…“

Přerušil ho zvuk z předsíně. Slabé vrznutí, jako by někdo bral za kliku a zkoušel, jestli jsou dveře zavřené. Molnar okamžitě vstal, odhrnul si košili, pod kterou měl schovaný opasek s pistolí, a několika rychlými kroky byl v předsíni. I Sarac vyskočil na nohy.

„Čekáš návštěvu?“ zavrčel Molnar přes rameno.

Sarac zavrtěl hlavou. Oknem na zápraží byla vidět temná silueta. Molnar položil jednu ruku na zbraň a druhou na kliku.

„Připravenej?“ zašeptal Molnar. Sarac přikývl. Znovu si vzpomněl na stopy mezi stromy. Na pocit, že ho někdo sleduje.

Najednou někdo nahlas zaťukal na dveře.

„To jsem já, Davide, otevřete!“ zavolal ženský hlas.

Molnar se na něj tázavě podíval.

„M-moje osobní asistentka,“ zamumlal Sarac.

Molnar se zamračil. „Neměl ses tady náhodou schovat?“

Sarac otevřel ústa a chystal se mu vysvětlit, že to Natalie našla jeho. Ale pak mu došlo, že by to bylo na dlouho.

„Potřeboval jsem léky,“ řekl jen. „Říkal jsem si, že je to v pohodě. Ta sotva někomu řekne, kde jsem, je vázaná mlčenlivostí. A kromě toho potřebuju její pomoc.“

Ozvalo se další zaťukání. Molnar sundal ruku ze zbraně.

„Jasně, Davide, v pohodě. Taky mě to mělo napadnout.“ Ještě chvíli si Saraca prohlížel a pak ho poklepal po rameni a otevřel.

„Dobrý den!“ Natalie se na Molnara dlouze podívala. „Zrovna jsem si říkala, čí je to auto na příjezdové cestě.“

„Zdravím! Jmenuju se Peter Molnar. Jsem Davidův kolega a dobrý kamarád.“ Molnar se zeširoka usmál.

Potřásla si s ním rukou. „Natalie,“ zamumlala. „Osobní asistentka.“

„Jasně,“ řekl Molnar a nepouštěl její ruku ze své. „Ať si o švédským zdravotnictví říká kdo chce, co chce, občas funguje. Pracujete pro obec?“

„Adelfi Care,“ odpověděla Natalie.

Molnar přikývl, stále ještě držel její ruku. „A to jedete až sem, do vaxholmských šér, abyste Davida navštívila doma? To je docela dobrý.“

Natalie pokrčila rameny. „No, jezdíme za pacientem tam, kde zrovna je.“

Vyprostila mu ruku ze sevření a zvedla tašku s nákupem, kterou si postavila na schody.

„Dám to do lednice, Davide,“ řekla přes rameno a rozepnula si bundu. Molnar se na ni ještě chvíli díval a pak mrkl na masivní potápěčské hodinky.

„Budu muset vypadnout, chtěl jsem stihnout trajekt v šest. V noci máme zásah. Jsem rád, že jsi v dobrejch rukách.“

Oblékl si bundu a ztišil hlas.

„Hned mi zavolej, kdybys přišel na něco s těma bankovníma účtama! A ten blok si nech jen pro sebe.“

„J-jasně, Petere.“

„Fajn, tak si brzy zavoláme, Davide!“

Molnar na Saraca mrkl, z kapsy vylovil klíč od auta a otevřel dveře.

„Rád jsem vás poznal, Natalie,“ zavolal směrem do kuchyně.

Natalie vyšla do předsíně, jakmile za Molnarem zapadly dveře.

„Jídlo bude za chvíli. Jen si dám rychlý cígo,“ řekla a zalovila v kapsách.

STARÁ GARÁŽ SKORO celá shořela. Střecha byla pryč, stejně tak i okna, vnitřní zdi a dveře. Zbyly tu jen bílé obvodové zdi, celé očazené, a hromady zuhelnatělé suti. I když už to byly dva měsíce, pořád to tady ještě páchlo po požáru.

Atif se postavil do dveří, zastínil si oči rukou a podíval se na sešlé střechy protějších budov. Nebylo těžké si domyslet, jak se to seběhlo.

Místo, kde zastavili transport cenin, bylo jen pár kilometrů odsud. Cesta autem sem trvala tak čtyři minuty, maximálně. Adnan a jeho dva chlapi vjedou do garáže s autem, ve kterém provedli přepadení, a zavřou za sebou dveře. Tady na ně čeká auto číslo dvě, čistá kára, která není nahlášená jako kradená. Chlapi kořist naloží do druhého auta, nejspíš ji mají v několika velkých hokejových taškách. Pak si sundají kombinézy, rukavice a neprůstřelné vesty a všechno to nahází do prvního auta. Někdo auto trochu poleje hořlavinou a škrtne sirkou. Kabina je do několika minut v jednom ohni.

Chlapi naskočí do druhého auta. Všichni se ulehčeně culí, když otvírají dveře, už se cítí jako vítězi. Peníze jsou v kufru, všechny stopy shoří spolu s autem a oni můžou klidně jet domů. Adnan sedí vpředu. Možná si myslí, že nakonec všechno přece jen dobře dopadne. Že už brzy bude spolumajitelem prosperující posilovny. Nabídne své rodině normální život.

Auto vyjede na silnici. Poldové jsou na střechách. Ostřelovači už si vybrali cíle. Nikdo neví, kdo vypálil první ránu. Podle poldů to byl Adnan, ale co by asi tak měli říkat jiného? Ať už to byl, kdo chtěl, do třiceti vteřin je po všem. Adnan a Juha jsou mrtví, Tommy těžce zraněný.

A to všechno proto, že je někdo práskl. Někdo zevnitř. Abú Hamsa tvrdí, že ten tip přišel od Januse, což vylučuje Bakšího. Tahle krysa rozhodně není žádný mistrný infiltrátor a všichni vědí, že si rád pouští hubu na špacír. Ale Abú Hamsa taky říkal, že Janusovy tipy jsou chytré, nikdy se nedají vysledovat k jedné jediné osobě. Takže řetězec musí mít víc částí, spojky, které se nutně nemusejí znát. Pitbull-Pasi byl podle všeho napojený na posilovnu. Možná slyšel o tom tajném dealu, který vyjednal Abú Hamsa mezi Adnanem a Dinem, a pak to někde vykecal? A Janus ho slyšel…

A pak, když kluky zmasakrovali na téhle silnici, to Pitbullovi došlo. Došlo mu, že na tom nese spoluvinu, dostal bobky a odjel ze země ze strachu, že si o něm budou myslet, že je bonzák spřažený s Janusem. Schovával se v Thajsku až do chvíle, kdy mu zavolal záhadný parťák Erika J. a řekl mu, že všechno je v pohodě. Pro jistotu Pitbull napsal starému kámošovi Bakšímu, chlapovi, co má uši stejně velké jako hubu, a nechal si to potvrdit.

Pitbull byl ve Švédsku jen pár hodin, než ho někdo zastřelil. Žádné známky toho, že by ho předtím někdo zmáčkl nebo se z něj snažil vymlátit víc informací. Dvě rány do prsou, a soudě podle překvapeného výrazu Pitbull asi vůbec nestihl pochopit, co se děje. Že je rizikový faktor, stopa, kterou je potřeba zahladit.

Atif si chvíli pohrával s myšlenkou, že Erik J. by mohl být Janus. Ale to vypadalo moc jednoduše. Janus by nejspíš nikdy nebyl v přímém kontaktu s někým jako Pitbull nebo Bakší. Erik J. je pouze jakýmsi mezičlánkem, jehož roli Atif ještě nestihl odhalit. Janus je mnohem dál a hloub v síti.

A přesto se dostal o kousek dál. Jestli je jeho teorie správná, tak Pitbulla ve sklepě sejmul Janus, aby po sobě zahladil stopy. V takovém případě se s ním minul asi tak o půl minuty. Dokonce slyšel, jak se za ním zabouchly dveře. Ale pak jeho stopa vychladla.

Bakší zmizel, Erik J. má pořád vypnutý telefon a výprava sem do vyhořelé garáže mu sotva poskytne nějaké nové nápady. Mohl by si to usnadnit. Přijmout nabídku Franka Huntera a pak v klidu počkat, až mu Januse dřív nebo později naservírují na stříbrném podnose. Otázka je, jestli je ochotný dělat, co by po něm Hunter chtěl? A stručná a jednoduchá odpověď zní ne. Janus je osobní záležitost, ne úkol, který by měl splnit pro někoho jiného. Tyhle doby už má dávno za sebou.

Atif byl tak ponořený do myšlenek, že je neslyšel přicházet a všiml si jich, až když ten menší zakopl o nějaké ohořelé trámy. Tři chlapi, všichni mohutní. Dva z nich stejně velcí jako on, třetí, ten s knírem, o trochu menší. Atif strčil ruce do kapes a uvědomil si, že nůž zůstal v přihrádce v autě.

„Atif Kassab?“ zeptal se vousáč.

„Kdo se ptá?“

„Máme ti vyřídit srdečný pozdravy,“ uculil se chlápek.

Dva zbylí se rozdělili a snažili se mu odříznout únikové cesty. Vousáč se znovu zaculil a vytáhl teleskopický obušek. Atif se zhluboka nadechl a svěsil ramena. Kdyby to byli profíci, už by po něm skočili. Využili by momentu překvapení a početní převahy a vyvolali by maximální šok. Takže jsou to jenom tři obyčejné mlátičky, a asi ani nejsou zvyklí pracovat ve skupině.

Jeden z těch vyšších se rozběhl. Na tak mohutného chlapa vykopl překvapivě tvrdě a vysoko, ale Atif se mu stejně bez problému vyhnul. Ten tlustší si všiml, že rvačka začala bez něj. Sklopil hlavu a vyřítil se rovnou na Atifa.

Atif mu odrazil ruce, opřel se zády o zeď, přesně v momentě srážky nastavil prsty levé ruky před jeho obličej a chlap se na ně napíchl. Pod prostředníčkem křuplo něco měkkého a Atif uslyšel útočníkův bolestný výkřik.

Ten druhý zvedl ruce ve stylu Muay Thai a pozvedl nohu k novému kopu. Atif tlusťocha strčil přímo na něj. Noha zasáhla Atifa do ramene, odrazila se nahoru a tečovala jeho levé ucho. V hlavě mu vybuchlo něco bílého.

Slyšel, jak těla dopadla na zem, odpotácel se kousek dopředu a několikrát zamrkal, aby se mu obnovilo vidění. Na zemi si všiml nějakého pohybu a plnou silou tím směrem dupl nohou. Pod botou mu něco křuplo.

Rána obuškem ho trefila do levé lopatky. Bolest tak šestka. Silná, ale ne dost na to, aby ho vyřadila ze hry. Atif zvedl ruku, aby si chránil hlavu. Druhá rána byla vedená níž. Zasáhla ho do zad a žeber místo do ledvin. Bolest slabá sedmička. Atif se klidil z dosahu obušku.

Thajský boxer se právě zvedal ze země. Atif ho chtěl nakopnout do spánku. Moc neodhadl vzdálenost a místo toho ho trefil do nosu. Chlap spadl na záda, stáhl nohy k sobě a odkutálel se.

Na chvíli bylo naprosté ticho a všichni na sebe jen vzájemně zírali. Ozývalo se jen sténání tlusťocha, který se snažil odplazit pryč, a těžké dýchání. Jeden vyřízenej, zbývají dva.

Atif se rozhodl změnit strategii. Místo aby čekal na další útok, vyřítil se rovnou na vousáče. Manévr chlapa překvapil tak, že se nestihl rozhodnout, jestli má použít obušek nebo uskočit, a vtom už do něj Atif vší silou narazil.

Převalili se na zem. Atifovi se do obličeje zaťaly prsty, snažily se mu dostat do očí. Atif chlapa popadl za vlasy a vší silou mu začal mlátit hlavou o zem. Jednou, dvakrát. Vnímal, jak chlap pod ním ochabl.

To kopnutí vůbec nečekal, jen ho najednou silně zasáhlo do hlavy. Spadl na bok, místnost se s ním houpala, nebe a podlaha si vyměnily místo. Atif se stočil do klubíčka a co nejlépe si kryl hlavu. Odkutálel se doprava ke zdi. Získal pár vteřin. Všiml si, že thajský boxer zase zvedá nohu, odráží se od zdi a kutálí se rovnou na něj. Chlap se zapotácel a spadl po zádech na zem.

Atif se zvedl na nohy. Levačku měl skoro nepoužitelnou a všiml si, že pořád vidí dvojmo. Bolest se začínala blížit osmičce. Musí to ukončit.

Stoupl na něco kulatého, nejdřív si myslel, že je to něčí prst. Pak si všiml, že je to něco úplně jiného. Boxer si přejel hřbetem ruky přes obličej, aby si setřel krev, která mu tekla z nosu, a Atif toho využil, sehnul se a předmět schoval za zády.

Stiskl rukojeť a bezvládnou levačku spustil volně podél těla, zároveň zvedl bradu.

Thajský boxer návnadu spolkl. Stoupl si na špičky a lehce nadzvedl pravou nohu. Atif vyčkal až do kopu. Když přišel, švihl obuškem a vší silou jím chlapa přetáhl přes holenní kost. Thajský boxer se rozplácl na podlaze. Atif byl už na půli cesty ke dveřím, když se chlap rozeřval bolestí.

Třicet

„PANE MINISTŘE, to je skvělé, že jste přišel. A vás také rád opět vidím, paní Stenbergová.“

„Dobrý den, pane velvyslanče,“ řekl Stenberg a potřásli si rukou.

„Doufám, že můžeme formality odložit stranou. Přece jsme staří známí, i když už je to pár let.“ Vysoký proplešatělý muž ve smokingu se zeširoka usmál.

„Ale jistě,“ řekl Stenberg. A teď budeš mlít o tom, jaký jsem byl fantasticky nadaný kolega.

„Jak víte, paní Stenbergová, Jesper byl u tribunálu jedním z mých nejlepších státních zástupců. Už tehdy bylo jasné, že to dotáhne daleko.“

„To velmi ráda slyším,“ Karolina vzala staršího muže pod paží. „Jen mi o tom vyprávějte, pane velvyslanče. Jesperovi i mně se po dobách v Haagu opravdu stýská. Nizozemsko je úžasná země. Co takhle dát si něco k pití?“

Stenberg se na manželku vděčně podíval, když obezřetně odváděla upovídaného muže směrem k baru. Jemu tyhle věci šly. Ovládal povrchní konverzaci, všechny drobné triky, uměl se pohybovat po sále. Ale Karolina hrála úplně jinou ligu, ta byla profesionálka od narození. To ona ho to všechno naučila, její dědeček byl ministr zahraničních věcí a otec Karl-Erik stoprocentně skončí jako velvyslanec, přesně jako všichni staří věrní členové strany.

Stenberg se podíval k východu, odtamtud na něj kývl bodyguard od tajné policie, který s ním na ambasádu přišel, ale on se ani neobtěžoval mu kývnutí oplatit.

„Pane ministře?“ Šel neustále vpřed, potřásal si rukama a přátelsky kýval na pozdrav obličejům, které ho míjely. Přidal i několik svých ověřených stenbergovských úsměvů, ale v žádném případě se nehodlal zastavit. Trik spočíval v tom, že musel zůstat neustále v pohybu, nenechat se zaplést do nesmyslných konverzací, které nikam nevedou.

Wallin by tady měl někde být. Ambasáda vždycky zvala lidi, kteří pracovali pro válečný tribunál, na novoroční koktejl. Stenberg se rozhlédl a zazdálo se mu, že v rohu zahlédl někoho známého. Ale zrovna když se tam chystal zamířit, někdo ho vzal za loket.

„Jespere!“ Byl to John Thorning.

„Johne, moc rád tě zase vidím. Jsi tady sám?“

„Margareta zůstala doma. Nebylo jí dobře. A tohle…“ rozmáchl se přeplněnou místností, „…ji unavuje.“

A zjevně nejen ji, pomyslel si Stenberg. John Thorning vypadal ztrhaně. Váčky pod očima měl ještě větší než předtím a kůži v obličeji na několika místech zarudlou.

„Chápu, moc ji ode mě pozdravuj, Johne. Já bohužel budu muset…“ Pustil jeho ruku, ale John stisk neuvolnil.

„Jak to jde, Jespere?“

„Co máš na mysli?“ Stenberg vrhl rychlý pohled na Karolinu.

„To vyšetřování. Už to budou dva týdny. Říkal jsi…“

„Říkal jsem, že se ti ozvu po Vánocích. Možná až někdy v průběhu ledna.“

„Ale něco už snad musíš vědět, ne?!“ John Thorning mu pořád svíral ruku. Mluvil trochu moc nahlas, takže se na ně začínali obracet lidé, co stáli poblíž. Jesper se nepřestával usmívat, z Johnova dechu cítil alkohol.

„Tohle není vhodné místo na podobný rozhovor, Johne.“

„Prosím, Jespere.“

Otáčeli se na ně další a další lidé. Bylo jich tolik, že mu to bylo nepříjemné.

„Pojď se mnou k baru, Johne, a já ti všechno řeknu.“ Odvedl Johna stranou a ten po pár krocích konečně povolil stisk. Stařík poslušně cupital jako štěně, tvářil se vlastně stejně zkroušeně jako jejich rodinný miláček Tubbe, když ho nevzali s sebou ven. Starý John už rozhodně není, co býval. Stenberg si pomyslel, že mu musí něco říct, cokoli, jen aby se ho zbavil.

Zastavil se a počkal, až se lidé zase otočí. Zhluboka se nadechl. John Thorning vypadal na zhroucení. Musí mu předhodit nějakou dobrou zprávu, něco, co ho aspoň trochu povzbudí.

„Je to takhle, Johne,“ řekl mu do ucha. „Našli jsme jisté… věci. Budeme se na to muset blíž podívat. Totiž, není to nic zásadního,“ dodal rychle, když si všiml Johnovy reakce. „Ale děláme, co můžeme. Wallin na to nasadil jednu ze svých nejlepších…“ Stenberg se kousl do jazyka. Do prdele! Wallinovo jméno z toho měl určitě vynechat.

„Jak říkám, Johne, něco konkrétního ti povíme až začátkem ledna. Tak zatím.“

John Thorning horlivě přikyvoval. „Jistě, Jespere, chápu. Opravdu si toho cením…“

Stenberg nasadil uměřený laskavý úsměv.

„To nestojí za řeč, Johne. A nezapomeň, potřebujeme se jen detailněji podívat na pár věcí. Ale to se stává pořád, nemusí to nutně znamenat, že se stala nějaká chyba.“

John Thorning ho nejspíš neposlouchal a jen mu pevně mačkal ruku. Najednou se tvářil téměř šťastně.

„Díky, Jespere, tisíceré díky. Vůbec netušíš, co to pro mě znamená.“

Když se Stenberg kradmo podíval svému starému mentorovi přes rameno, všiml si, že jeho manželka si je pátravě prohlíží.

SARAC CÍTIL TU vůni už na schodech. Cigaretový kouř. Spal tvrdě, zdála se mu spousta snů, ale teď, když byl vzhůru, už si žádný z nich nepamatoval. Až na tu písničku.

I owe everything

debts I can’t escape till the day I die.

Měl dojem, že se ta písnička jmenuje Odds and evens, „sudé a liché“. Někdy si bude muset vygooglovat text.

Sešel do předsíně, následoval vůni do obývacího pokoje a dál na prosklenou verandu. Natalie stála těsně za skleněnými dveřmi. Kolem hlavy se jí vznášel cigaretový dým a netěsnícími okny pronikal i do domu. Sarac si uvědomil, že Natalii hrozně rád vidí.

Zlehka zaťukal na sklo. Otočila se a usmála se na něj. Naposledy si potáhla a oharek odhodila na zasněžený trávník.

„Jste tady dlouho?“ zeptal se, když za sebou Natalie zavírala dveře.

„Asi hodinu. Fakt se mi to tady líbí. Kam až sahá pozemek?“ Ukázala směrem k lesu.

„Až k vodě na druhé straně kopce,“ řekl.

„Cool, máte tady molo?“

„Molo i kůlnu na loď, ale obojí je dost zchátralé. Asi jako dům.“ Sarac se rozmáchl rukama. „Chtěl jsem to tady opravit, ale něco mi do toho přišlo.“

Natalie přikývla, z džínů vytáhla jelení lůj a přejela si s ním rty.

„No jo, v patře jsem viděla celty a tak. Tak vy jste kutilskej typ, Davide?“

„To úplně ne.“ Sarac pokrčil rameny. „Ale další možnost je to prodat. Stavební firmy jsou děsně drahý. A já ani ségra nemáme prachy.“

Natalie se zatvářila neurčitě.

„Koukejte, chtěl jsem se vás zeptat na jednu takovou věc,“ řekl Sarac. „Když jste uklízela u mě v bytě, neviděla jste tam něco napsanýho na zdi v ložnici?“

„Co?“

„No…“ Sarac hledal slova. „Takovou nějakou zprávu. Něco o tajemství?“

Natalie zavrtěla hlavou. „No, vypadalo to tam jako po boji. Ale zdi byly v pohodě. Proč?“

Sarac přikývl a zadíval se do sadu. „Ale nic, jen mě něco napadlo. Ale mohl jsem si to klidně jen namlouvat. Nebo se mi to zdálo.“

Natalie se na něj dívala a vypadalo to, že se ho chce na něco zeptat.

„Dáte si něco k jídlu?“ řekla místo toho. „Můžu udělat vejce se slaninou.“

„Jasně.“

Sarac zůstal na zasklené terase a Natalie šla do kuchyně. Znovu se podíval do sadu a na chvíli měl pocit, že se tam mezi stromy něco pohnulo. Ale pak mu došlo, že to jen vítr trochu rozhoupal stíny.

Debts I can´t escape till the day I die, prozpěvoval mu hlásek v hlavě. Písnička se mu zase vrátila a on si najednou vzpomněl, jak se ta kapela jmenuje. The High Wire. Těžko přeložitelné jméno. Vysoký drát, vysoké lano. Lano ve výšinách ne, to zní trochu nábožensky. Asi nejlépe provazochodecké lano.

„Davide, tohle jsem našla v předsíni. Vy si píšete deník nebo co?“

„Coo?“

Natalie stála ve dveřích. V ruce držela jeho poznámkový blok.

Do hajzlu!

„T-to nic není,“ řekl a rychle k ní přistoupil. „Jen jsem si něco zapsal.“

Natáhl k ní ruku. Nechal ten blok v ložnici, tím si byl jistý. Položil ho pod… pod…? Do prdele!

Natalie mu blok podala.

„Přinesl vám ho ten kamarád Peter, že jo? Souvisí to nějak s policejní prací? Tajný zdroje?“

Sarac sevřel čelisti. Natalie si všimla jeho reakce.

„Fajn, v pohodě. V žádným případě nechci čmuchat. To mi řekl on.“

„Kdo, Peter?“

Natalie přikývla.

„Než jel, tak ode mě vymámil cígo. Fajn chlap, na můj vkus možná až moc sebevědomej. A mně se navíc nelíbí takový ty malý pěstěný knírky. No každopádně mi řek něco málo o tom, co děláte. Žádný detaily nebo tak, jen že je důležitý, abyste si vzpomněl. Dokonce hrozně důležitý.“

Usmála se a v Saracovi se znovu zvedl ten nepříjemný pocit. Že něco není tak, jak to vypadá.

MUŽ V SADU se skoro nehýbal. Tiše stál a dalekohledem pozoroval budovu. Viděl muže a ženu, jak se spolu chvíli baví na verandě, a ona potom odešla zpátky do domu. Na chvíli měl dojem, že si ho ten muž všiml, že se i na tu dálku a přes stíny, které ho kryly, jejich oči setkaly. Ale to si samozřejmě jen namlouval. On je přece fantom, přelud, který se nedá odhalit.

Spustil ruku s dalekohledem, z kapsy kožené bundy vytáhl zbytek doutníku a odvrátil se od domu, aby si ho zapálil. Oharek pak držel skrytý v dlani, aby ho neprozradil zlověstně rudý rozpálený konec. Měl by toho nechat, věděl to. Ale ještě ne. Ne, dokud nebude vědět, že tajemství je v bezpečí. Že on je v bezpečí…

Podíval se k domu. On také vešel dovnitř. Znovu potáhl. Pak se otočil, opatrně prošel starou zasněženou brankou a zmizel v lese.

Třicet jedna

NA STRÁNCE BYLO napsáno pět číselných kombinací. Čtyři stejným černým plnicím perem. Zato to nejhořejší bylo načmárané obyčejnou nekvalitní erární propiskou. Molnar měl pravdu, jen jedno z těch čísel mohlo být rodné. U ostatních tomu kombinace číslic neodpovídala.

Sarac už stihl zjistit, že blok je rozdělený do dvou sekcí. Většinu zabíralo něco, co vypadalo jako deník. Datum následované krycím jménem a kódem, který nejspíš představoval místo. První datum bylo skoro dva roky staré, poslední zaznamenaná schůzka byla z třetího října a sešel se na ní se zdrojem s krycím jménem Bakchus. Nic z toho mu nic neříkalo.

O schůzkách s Janusem tady žádné informace nebyly, takže ať se setkávali kdekoli a kdykoli, musel si to dokumentovat jiným způsobem. Anebo vůbec ne. Ale pětice čísel pod Janusovým symbolem vypadala nejzajímavěji. Jsou to čísla účtů, jak si myslí Molnar? To se Saracovi nezdálo. V hlavě mu hned napoprvé naskočilo, že jsou to rodná čísla. V tom případě je musel nějak zakódovat. A jestli jsou to rodná čísla a jde o pět různých zdrojů, tak proč si je napsal bez krycích jmen? Odpovědi byly možná na vytrhaných stránkách. Lepidlo z vazby se trochu uvolnilo a před listem s Janusovým symbolem i za ním si Sarac všiml drobných útržků papíru. Nezbyly tu žádné schůzky po třetím říjnu. Proč? Co se to snažil skrýt?

Znovu pomyslel na Januse. Přemýšlel, kde asi je. Co právě teď dělá? Někdo zaklepal na dveře ložnice a dovnitř nakoukla Natalie. „Říkala jsem si, jestli si nedáte kávu? Jídlo bude ještě trochu trvat.“

„Ano, díky, hned jsem tam,“ odpověděl a přistihl se, že se usmívá způsobem, který sám nepoznává. Došlo mu, že za tím vězí Natalie.

Vůně tabáku z jejího oblečení dolehla až do místnosti. Saracovi připomněla toho chlapa z nemocnice. Byl tam doopravdy, nebo to byl jen výplod jeho fantazie? Migrénová halucinace, stejná, jakou měl před pár dny? Doufal v to, ale asi to tak bohužel nebylo. Ten muž mu připadal skutečný, stejně jako jeho řeči o dohodě.

„Vypadáte úplně hotovej,“ řekla Natalie, když Sarac přišel do kuchyně. „Smím se zeptat, co děláte, nebo je to státní tajemství?“ Usmála se a povytáhla světlé obočí. „Musím se vám k něčemu přiznat,“ řekla a ukázala bradou na Saracův blok. „Leželo to otevřené na podlaze, když jsem to našla. Tak jsem neodolala a podívala se do toho.“

Sarac otevřel ústa.

„Nic mi neříkejte.“ Natalie zvedla ruku. „Vím, že to byla chyba,“ připustila, „ale na svou obranu mohu říct jen to, že jsem nemohla vědět, že jsou v tom tajné policejní informace.“

Sarac polkl a cítil, že výbuch vzteku nějak ne a ne dosáhnout vrcholu. V podstatě má Natalie pravdu, je jeho chyba, že nemá pořádek ve věcech. Zatracenej debilní posranej mozek!

„To je v pohodě,“ zamumlal. „Musím se naučit být pořádnější.“

Natalie pokrčila rameny.

„No, jestli vás to nějak utěší, tak zmatenost je jedním z nejběžnějších průvodních jevů mrtvice,“ řekla.

„M-měla jste hodně pacientů jako já? Lidí v mém věku, co dostali mrtvici?“ Dívala se na něj a přikývla. „Pár jo.“

„A jak to s nimi dopadlo? Byli někdy zase sami sebou? Stejní jako předtím?“ Dala hlavu na stranu a kousla se do rtu. „Ne. To už pak nebyli,“ řekla. Sarac polkl a cítil, jak se mu jazyk lepí na patro. „Ale zato získali něco, co by si přála fakt spousta lidí,“ řekla Natalie. „C-co?“

„Novou šanci,“ řekla. „Šanci být přesně tím, kým být chtějí.“

Sarac tiše seděl a pak přikývl.

„Mohu vám nějak pomoct, Davide? V tašce mám notebook, kdybyste si chtěl něco vyhledat.“ Kývla na blok na stole.

Sarac se zamyslel. Najednou si vzpomněl na něco, co Natalie říkala, když se tady prvně objevila. „Fakt znáte někoho z finančáku?“

„Fajn, tak dík za pomoc, Fredde!“ Natalie položila hovor a obrátila se k Saracovi. „Váš kámoš Molnar říkal pravdu. Jediný rodný číslo na seznamu patří nějaké ženské z Umea. Kristina Svenssonová, bydlí na Fältvägen.“

Sarac se nespokojeně zamračil. „

Zbytek čísel nic nehází, ale to už jsme věděli.“

Sarac se zadíval do podlahy. Snažil se soustředit. Možná má Molnar přece jen pravdu, třeba jsou ta čísla opravdu bankovní účty. Z nějakého důvodu se mu to ale nezdálo.

Ta čísla nějakým způsobem souvisejí s lidmi, tím si byl skoro jistý.

„Heleďte…“ začala Natalie.

Sarac vzhlédl a všiml si, že Natalie si prohlíží první stránku v jeho bloku. Řekl si, že by ho měl určitě zavírat. Ale co to má vlastně za smysl? Ta čísla jí řeknou ještě míň než jemu. Všiml si, jak nakrčila čelo, jako by nad něčím přemýšlela.

„No já mám u sebe v počítači nějaký čísla, který chci mít tajný. Mám sice zaheslovanej harddisk, ale stejně mám strach, že by se k němu někdo mohl dostat a probourat se do něj. To bych pak měla fakt průšvih.“

Sarac nic neříkal, přemýšlel, jaký průšvih by asi tak osobní asistentka mohla mít, anebo jaký užitek má z toho, že zná někoho z finančního úřadu. Nic moc ho nenapadlo.

„Takže mám kódy a šifry trochu nastudovaný,“ pokračovala Natalie. „A říkala jsem si, že aby to pro mě mělo smysl, musím to bejt schopná dekódovat rychle.“

„No?“ Sarac se trochu napřímil.

„Používám obyčejnej soubor v Excelu. Mezi jednotlivejma číslama vždycky nechávám pár řádků rozestup, líp se to čte a je to takový vzdušnější. Ale je v tom ještě trik. Mezi řádkama, abych tak řekla.“

Saracovi najednou něco docvaklo. Zničehonic se mu zase vybavila ta hudba. Začala tiše, jako šepot. Rychle nabývala na intenzitě.

Got to start from somewhere

so I’ll start from the grave

we’ll count the steps along the way

„Koukněte se na tohle,“ Natalie ukázala na otevřený blok. „První číslo, 9728444477, je napsaný na druhým řádku. Další na třetím. Mezi tím jeden řádek. Pěkně přehledně. Ale podívejte se na třetí číslo, to je najednou o dva řádky níž, a mezera mezi třetím a čtvrtým číslem je ještě větší, vidíte to?“

Sarac přikývl. Hudba v jeho hlavě sílila.

„V mým Excelu vždycky k číslu přičtu číslo řádku, který je napsaný na okraji,“ pokračovala Natalie. „Když na pátým řádku stojí 1000, je to vlastně 1005. Jestli jste používal podobnej systém, měl byste k prvnímu číslu, který je na druhým řádku, přičíst dva.“

Natalie našla propisku a opsala si čísla na zadní stranu starých novin. Nechala mezi nimi rozestupy a přičetla k číslu dvojku.

„Tak ne, to není ono. To se pak změní jenom poslední číslice. Anebo maximálně dvě poslední, zbytek zůstane stejnej. 9728444479 pořád není platný rodný číslo. Sakra!“

Zírala na papír.

„Už to mám. Když se ke každýmu číslu přičtou dvě, takhle. 9728444477 – 9 plus 2 je 11, takže 1. Pak 7 plus 2 je 9, 2 plus 2 jsou 4.“

Sepsala všechna čísla. Pak se na ně upřeně zadívala.

194066-6699

„Ehm…“ řekla Natalie a podrbala se na krku. „No, tak to bysme měli někoho fakt starýho, kdo se narodil šestašedesátého čtyřicátý v roce 1919. Do prdele!“

Zmačkala papír.

„Zapomeňte na to, myslím, že jsem na něco přišel.“

Sarac zamrkal. Hudba v jeho hlavě sílila, skoro přehlušovala jeho myšlenky.

Odds for a christening

and evens, a wedding day

Vzal propisku a opsal čísla ještě jednou.

9728444477

„Liché řádky minus. Sudé řádky plus,“ zamumlal si pro sebe úplně bezmyšlenkovitě. Od všech číslic odečetl číslo řádku a pak se opřel na židli.

750622-2255

„Shit,“ zamumlala Natalie. „Tak já zase zavolám Freddemu.“

ATIF SI OPATRNĚ OBVAZOVAL levou ruku a utahoval obvaz, jak nejvíc to šlo. Ukazováček a prsteníček byly oteklé jako klobásy, zápěstí a předloktí žlutomodré a ztuhlé. Nejspíš měl v předloktí nalomenou kost, nebo ještě hůř, rovnou zlomenou. Psí kousnutí už vypadalo trochu lépe, ale to byla v dané situaci jen chabá útěcha. Levou stranu hrudníku měl taky celou modrou a strašně ho bolelo, když se chtěl zhluboka nadechnout. Odhadoval, že má zlomené žebro, možná rovnou několik. A kromě toho ho naprosto pekelně bolela hlava a nic na tom nezměnilo ani to, že už si vzal čtyři paraleny. Celková úroveň bolesti: silná pětka. Útrpná, otravná, ale zvládnutelná. Hodlal si na pár dní dát pohov, aspoň přes Nový rok se držet trochu stranou.

Kromě toho potřeboval přemýšlet, promyslet si další krok. Možná je přece jen načase přijmout Hunterovu nabídku? To by se vyhnul dalším nežádoucím incidentům. Nikdo by se ho neodvážil dotknout. Anebo se na to může vysrat a jet domů. Hodit to všechno za hlavu. Ale věděl, že to neudělá. Ještě nikdy si nikoho nenechal uniknout a teď s tím nehodlal začínat.

Proud myšlenek mu přerušilo zazvonění telefonu. Okamžitě pomyslel na Cassandru a Tindru. Přiřítil se ke dveřím a z kapsy u bundy vylovil telefon. Bolest mu pulzovala ve spáncích. Ale displej telefonu byl černý.

Ozvalo se další zazvonění a Atif si najednou uvědomil, že to nezvoní jeho telefon, ale Pitbullův. Našel správnou kapsu, vytáhl telefon a stiskl tlačítko. Skryté číslo.

„Haló?“ řekl.

Ale člověk na druhém konci linky už to položil.

Třicet dva

„FREDDE TY ČÍSLA TEĎ zadává.“ Natalie zakryla telefon rukou a otočila se k Saracovi.

Kód byl v podstatě úplně dětinsky jednoduchý. Na sudých řádcích od všech čísel číslo řádku odečíst, na lichých je přičíst. Šup, a z čísel se stanou rodná čísla. Lidi narození mezi lety 1968 a 1981.

„Fajn, tak poslouchejte, tady máme prvního,“ řekla Natalie napjatě. „Brian Hansen, narozen v roce 1975 v Brommě. Skryté osobní údaje.“

Napsala si jméno, propiska skřípala po levném papíře. Zvuk připomínal padání sněhu. Saracovi se něco mihlo před očima. Obličej, urostlý nakrátko ostříhaný muž s tetováním hada. Překvapivě vysoký hlas.

Chtěl jsem vám navrhnout výměnnej obchod…

Muž v zasněženém autě. Brian Hansen! Sarac cítil, jak mu buší srdce a čím dál rychleji pumpuje do těla adrenalin.

„Co to přesně znamená, skryté osobní údaje?“ zeptala se Natalie do sluchátka. „Že nejsou vidět ve veřejně přístupných databázích,“ zopakovala a dívala se na Saraca.

„Může to tak mít kdokoliv?“ zeptala se.

Chvíli bylo ticho, zatímco jí Fredde odpovídal.

„Po zvláštním přezkoumání. Když existuje ohrožení. Týrané ženy, politici, občas policisté,“ shrnovala to Natalie. „Ale většina lidí s chráněnou identitou jsou…“

„Zločinci,“ řekl Sarac a podrbal se na nose.

„Přesně tak,“ Natalie se na něj podívala. Trochu se zamračila.

„Takže to je všechno? Získáme jen jeho jméno?“ zeptala se muže na druhém konci linky. Ten jí něco odpověděl a Natalie se hned zatvářila úplně jinak. Mnohem vážněji. „Aha, hm. Tak to se fakt dál nedostaneme.“

„Proč ne?“ zeptal se Sarac.

Natalie si dala telefon pryč od úst, a než odpověděla, dlouze se na Saraca zadívala.

„Protože Brian Hansen je po smrti. Umřel dvacátýho třetího listopadu. Ve stejnej večer, co jste…“

„Měl tu bouračku,“ doplnil ji Sarac. Znovu přivřel oči.

„Je tam napsaný, jak umřel? Vždyť mu bylo jenom, no kolik? Těsně pod čtyřicet,“ řekla Natalie do sluchátka.

Sarac měl dojem, že odpověď už zná, ale nahlas samozřejmě nemohl nic říct. A stejně na tom asi byl i počítač z finančáku.

„Hm, tak na to ser,“ řekla Natalie netrpělivě. „Vezmeme toho dalšího. Selim Markovič, rok narození 1978, místo narození Spanga.“ Poznamenala si to jméno a vrhla na Saraca krátký pohled.

Sarac se zhluboka nadechl a položil si hlavu do dlaní. Uviděl velkou žlutou péřovku a v ní vychrtlého chlapíka s rozcuchaným knírem, který právě telefonoval. Muže ze snu.

Ey Erik J., long time no see!

„Ten je taky mrtvej?“ zeptala se Natalie.

„Před tejdnem,“ doplnila a podívala se na Saraca. „Ten byl ještě mladší. To je strašně divný. Škoda že tam nemáš napsaný, jak umřeli. Anebo chvíli počkej, Fredde, já ti za chvíli zase zavolám!“

Vyběhla z místnosti k batohu, který měla postavený vedle dveří. Vrátila se s notebookem.

„Tak se na to podíváme. Dvacátý třetí listopad, zločinec, muž, mrtvý, Stockholm.“

Natalie údaje naťukala do vyhledávače a zmáčkla enter. Pročítala si výsledky a pak na něco klikla.

„Tady,“ řekla. „Tohle ten den večer hodil na web Aftonbladet.“

Otočila notebook tak, aby na něj Sarac viděl.

Známý zločinec nalezen zavražděný na Starém městě.

Na fotce bylo zasněžené auto, které Sarac okamžitě poznal. Zadní sklo bylo zakryté oranžovou saniťáckou dekou. O kousek dál na chodníku stálo pár mladých lidí zády k objektivu.

„Tak úplně jistý si bejt nemůžeme, ale všechny detaily sedí.“

Sarac mlčel. Měl plnou hlavu Briana Hansena. Ten vysoký hlas, pach jeho strachu. Kulka, která mrštila jeho hlavu vpřed na palubní desku.

„Zkusíme to druhý datum.“ Natalie naťukala údaje. Tentokrát jí to trvalo mnohem déle.

„Fajn, tak tohle bylo těžší. Nic podobnýho jako na Starým městě se nestalo. Ale Fredde říkal, že jako den úmrtí se počítá den, kdy byl člověk prohlášen za mrtvého. Takže by mohlo sedět tohle.“ Natalie opět otočila notebook k Saracovi.

U Riddarholmu byla ve vodě nalezena mrtvola muže.

Na fotce černé pohřební auto a hasiči, jak nakládají něco žlutého na nosítka. Jeden z hasičů se otáčí, jako by ze všeho nejradši utekl.

„No tak já nevím,“ řekla Natalie. „Datum by sedělo.“

„To je on,“ řekl Sarac.

„Jste si jistej?“ Nataliin hlas zněl rozrušeně. „Jak to můžete vědět?“

„Prostě to vím, jo?“ odsekl.

Oba ztichli. Sarac si masíroval spánky a snažil se poskládat kousky skládačky. Ale naprosto se mu to nedařilo. Jak to můžete vědět? To je otázka za milión dolarů. „Mám zavolat Freddemu kvůli těm ostatním číslům?“ Natalie se na něj podívala.

„No jasně,“ zamumlal. Snažil se zapudit Markovičův kníratý obličej, který měl neustále před očima. Musí se dostat dál, k dalším kouskům skládačky, a zkusit je složit. Dohromady to tvoří daleko větší obrazec, větší než dva mrtví muži. Zatím nemá přehled o celku. Potřeboval by nějaký rohový dílek puzzle, ze kterého by mohl vyjít. Ale ten zrovna teď nenacházel.

„Čau, no, to jsem zase já. Tak sjedeme ten zbytek,“ řekla Natalie do sluchátka. Její propiska škrábala po papíře. „Číslo tři se jmenuje Pasi Arvo Lehtonen, narozený v roce 1981. Tenhle nemá chráněnou adresu. Bydlí v Roslagsgatan 62.

Lépe řečeno bydlel,“ dodala a kradmo se podívala na Saraca. Telefon si přitiskla mezi ucho a rameno a něco naťukala do počítače. Pak obrazovku beze slova otočila k Saracovi.

Ve Vasastanu byl zavražděn muž

Ve sklepních prostorách v Roslagsgatan 62 byl nalezen zavražděný 33letý muž. Oběť byla již z dřívějška policii známá pro drobné trestné činy. V současnosti policie k případu neposkytuje žádné podrobnosti, ale zdroj blízký vyšetřování redaktorovi Aftonbladetu sdělil, že policie pátrá urostlém muži v tmavém oblečení, který byl spatřen, když opouštěl místo činu.

Sarac přivřel oči a snažil se vybavit si Lehtonena, ale tentokrát mu to nešlo tak snadno jako v prvních dvou případech. Vybavil se mu obrázek draka. Pak něco o psech. Opřel se na pohovce. Pohledem zabloudil k oknům na verandu. Díval se do zahrady, na zasněžený trávník a dál ke stínům lesa.

ATIF SE PROBUDIL UPROSTŘED NÁDECHU. Na tělo se mu lepilo levné prostěradlo, v pažích a hrudníku mu pulzovala bolest. Zdálo se mu o Adnanovi, a taky o Tindře. Zdálo se mu, že ji někdo unesl, vytrhl ji Cassandře z náručí, a on tomu nemohl nijak zabránit. Muž se dvěma obličeji…

„Všechno je to tvoje vina!“ řvala na něj ve snu Cassandra. Teď zpětně mu ale došlo, že ten hlas nebyl její. Byl to hlas jeho matky.

Udělalo se mu špatně. Jen taktak stihl doběhnout do malé koupelny a vyzvracet se.

Do hajzlu, měl jít hned k doktorovi. Měl si už dávno vymyslet nějakou historku, aby mu dali penicilin a možná i tetanovku. Zakašlal a cítil přitom, jak ho píchá na hrudi. Pak vyplivl velký chuchvalec. Krev. Ne moc, ale stejně ho to zneklidnilo. Musí si zajít k doktorovi, a to brzy. To za ten risk stojí.

Pitbullův telefon ležel na hotelovém stolku zapojený do šuntové nabíječky, kterou Atif koupil v elektru. Displej byl zhaslý, ale když na něj Atif ťukl, objevila se příchozí zpráva.

Od: Rico

Jsem na cestě domů. Vzduch je čistej?

Atif potěžkával telefon v ruce a přemýšlel. Pitbull volal Ricovi z Thajska jen pár hodin potom, co mu Bakší řekl, že už je mimo nebezpečí. Ale protože to bylo číslo předplacené simkarty, nedalo se vystopovat. Místo toho se Atif zaměřil na posilovnu, ale to nikam nevedlo.

Znovu se podíval na displej. Rozhodl se to risknout.

Vzduch je čistej, ozval se ti kámoš Erika J.? napsal.

Odeslal zprávu. Odpověď přišla asi za půl minuty.

Od posledního hovoru ne.

Atif si všiml, jak se mu trochu zrychluje puls. Rico, ať už je to kdokoli, zná jak Erika J., tak jeho záhadného parťáka. Mohl by ho zavést hlouběji do sítě, k Janusovi. Potřebuje se k Ricovi nějak dostat.

Potlačil náhlý impulz mu zavolat. Místo toho se zamyslel.

Ok, zavolej, až budeš ve městě, řeknu ti víc, napsal. Tentokrát Rico odpověděl ještě rychleji.

Ok, CU soon!

Třicet tři

„FAJN, NAKONEC HO TAM servery finančáku zase pustily. A Fredde nám vyhrabal i ty poslední dva.“

Natalie Saracovi zašermovala telefonem před obličejem a pak dál volala. Čekali skoro tři hodiny. Natalie uvařila oběd, který ani jednoho z nich vůbec nezajímal. Tři muži ze seznamu pod Janusovým symbolem byli vyřízení, všichni zemřeli, a ani jeden přirozenou smrtí. Zbývala dvě jména, dva lidé, kteří by na rozdíl od těch ostatních konečně mohli přinést i nějaké odpovědi, a ne jen další otázky. Možná dokonce rohový dílek, aby Sarac konečně mohl začít skládat puzzle.

Natalie odložila propisku a vstala. Poodešla do předsíně a tiše do telefonu něco říkala, soudě podle změny tónu šlo o osobní záležitosti. Nejspíš Freddemu děkovala za pomoc a slibovala mu něco na oplátku. Sarac se odvrátil a snažil se neposlouchat.

Natalie se po chvíli vrátila.

„Oba jsou asi živí,“ řekla a Sarac pocítil úlevu.

„To první rodný číslo patří nějakýmu Eriku I. Johanssonovi, říká vám to něco?“

Sarac mlčky seděl a čekal, až mozek najde správnou cestu. Ukáže mu obličej. Ale nestalo se nic. Místo toho pocítil velmi silný nepříjemný pocit. Zavrtěl hlavou. „Žádná adresa?“

„Ne, tenhle má taky chráněný osobní údaje. V rejstříku je jen jméno a rodný číslo. Nic dalšího, jen to, že se narodil ve Švédsku a není prohlášenej za mrtvýho. Dokonce není ani poznat, co je to prostřední jméno, co začíná na I. Podle Freddeho je navíc Erik Johansson kombinace naprosto nejobvyklejšího křestního jména a příjmení, který se ve Švédsku dávají, takže ten chlap je fakt anonymní.“

Sarac odvrátil pohled. Na chvíli měl pocit, že zase v hlavě cítí to slabé šumění. Ale obličej Erika I. Johanssona mu zůstával skrytý.

„A co to poslední jméno?“ zeptal se mrzutě.

„Erico Sabatini, bydlí na Södermalmu. I on je naživu a má se fajn, stejně jako Johansson, aspoň podle údajů z počítače.“

Tentokrát se mu obličej vybavil úplně okamžitě. Řídké vlasy, špičatý nos a bystrý pohled. Ale obličej mu hned zase zmizel. Sarac si vzpomněl, že Erika Sabatiniho zná velmi dobře. Rodinu, koníčky, osobní záležitosti. Najednou měl pocit, jako by se mu brzy mělo odhalit něco velmi důležitého. Pět jmen, tři z nich po smrti. Dva ještě žijí. Erik I. Johansson a Erico Sabatini.

„Musím tam jet. Teď hned, mohla byste mě tam hodit?“ zeptal se Sarac.

„Ale neměl byste říct ještě někomu? Co tomu kámošovi, Peterovi?“ zeptala se Natalie.

Sarac zavrtěl hlavou. „Musím tam jet sám. On věří jenom mně. Odvezete mě, nebo ne?“

„Jasně.“ Natalie pokrčila rameny. Snažila se nepůsobit moc nadšeně. „Trajekt jede za deset minut, to stihneme, když kopneme do vrtule.“

„DOBŘE, TAKŽE JSME DOMLUVENÍ.“ Lékař vstal a podal Atifovi ruku. „Ta injekce, co jsem vám dal, by měla odstranit infekci, a pro léky z receptu si zajděte do lékárny. Ale kdyby se vám přitížilo, okamžitě musíte na pohotovost.“

Atif se pomalu a opatrně šoural po malém zasněženém parkovišti. Nikdo ho nesledoval, tím si byl jistý. Pro jistotu si ještě pořádně zkontroloval auto. Navzdory bolesti se přinutil vlézt pod auto, aby se ujistil, že mu tam nikdo nenainstaloval GPSku.

Paralen mu tlumil horečku, bolest se konstantně pohybovala kolem pětky a díky penicilinu od doktora by snad měl přestat kašlat krev. Všechno tohle, zdravotní středisko, doktor a lékárna, pro něj představovalo riziko. Jeho rodné číslo se rázem objeví v několika databázích. Proto si vybral středisko velmi daleko od sešlého staromládeneckého hotelu, kde se ubytoval. Když to tady vyřídí rychle, nikdo se ho nedomákne dřív, než bude zase v posteli. A jakmile mu léky zaberou a on se trochu vzpamatuje, hodlal zase začít pátrat.

Jakmile za sebou zabouchl dveře u auta, uslyšel zvonění telefonu. Hrabal se v kapsách, ale horečnatý mozek mu nařídil vytáhnout svůj vlastní telefon, a ne Pitbullův.

Zmeškaný hovor – Rico, dočetl se na displeji, když konečně vylovil správný telefon. Do hajzlu!

Atif chvíli tiše seděl a rozmýšlel další krok. Aby sám zavolal zpátky, to nebyl nejlepší nápad, neměl tušení, jaký měl Pitbull hlas, a Rico by ho s největší pravděpodobností odhalil dřív, než by od něj něco zjistil. Místo toho mu napsal zprávu.

Teď nemůžu mluvit, už jsi zpátky?

Atif zprávu odeslal a podíval se na hodinky. Od chvíle, kdy sestra naťukala jeho rodné číslo do databáze, už uplynulo skoro čtyřicet minut. Nejvyšší čas odsud vypadnout.

Telefon zapípal. Rico odpovídal rychle.

Na Hlavním nádraží. Zavolám z domova.

Atif si zapnul pás. Na Hlavní nádraží by mu to trvalo nejméně půl hodiny, to neměl šanci stihnout. A kromě toho vůbec netušil, jak Rico vypadá. Nejlepší bude čekat. Zajde si do lékárny a pokusí se zjistit, kde ten chlap bydlí. Vzal za klíč od zapalování, právě se jím chystal otočit, když vtom se Pitbullův telefon hlasitě rozezvonil.

Rico volá.

Co to do prdele je, vždyť mu teď akorát psal?

Atif zíral na telefon a pak se podíval na hodinky. V hlavě mu pulzovalo horečkou a ten randál z telefonu tomu zrovna nepomáhal.

Vzal telefon a chystal se hovor odmítnout.

Po parkovišti právě přecházel urostlý muž v čepici z bobří kožešiny a tlustém zimním kabátu. Za ruku vedl malého chlapce a něco na jejich pohybech vyvolalo v Atifově horečné hlavě vzpomínky. Kluk se vzpouzel, snažil se vytrhnout. Pitbullův telefon dál zvonil, ale teď jakoby z dálky.

„Ale já tam nechci,“ zdálo se Atifovi, že kluk říká.

„Ale jsi nemocný, Adnane, a nemocní lidi chodí k doktorovi,“ zamumlal Atif.

Zvonění rázem ustalo. Chlapec s mužem kolem něj prošli. Atif polkl a pak se podíval do dlaně. Displej telefonu svítil, hovor byl spojený. Asi zmáčkl špatné tlačítko. Do hajzlu!

Měl by to položit a dál psát jen zprávy. Ale místo toho si telefon přitiskl k uchu. Čekal…

Nikdo nic neříkal.

Slyšel jen tiché škrábání a pak tupou ránu. Z dálky se ozývaly tlumené hlasy. Chvíli to trvalo, ale pak Atifovi došlo, že Rico vytočil jeho číslo omylem. Asi si po prvním hovoru strčil telefon do kapsy a nechtěně zmáčkl opětovné vytáčení.

Přitiskl si sluchátko k uchu, snažil se zaslechnout co nejvíc a zároveň se znovu podíval na hodinky. Nejvyšší čas zmizet. Ale zrovna teď nemohl odjet. Přes motor by vůbec neslyšel, co se děje na druhém konci linky. Hlasy v telefonu dál něco mumlaly, přerušilo je jen další zapraskání, to asi jak telefon nadskakoval v Ricově kapse.

Z dálky Atif zaslechl sirénu a nejdřív si myslel, že to jde z telefonu. Ale pak si uvědomil, že zvuk se ozývá zvenčí a navíc sílí. Prsty sevřel klíček v zapalování. Srdce mu v hrudi bilo čím dál silněji a ještě stupňovalo pocit horečky.

Sirény se blížily. Jestli sem jedou pro něj, tak je už brzy vypnou. Policajti nikdy nedojedou se zapnutou houkačkou až na místo, nechtějí přece vyplašit toho, koho honí. Atif se rozhlédl a na druhé straně parkoviště si všiml vjezdu na úzkou cyklostezku. Ve sluchátku tak silně zapraskalo, že si musel telefon dát dál od ucha. Sirény se blížily.

Atif se zhluboka nadechl a pootočil klíčkem do první polohy. Hlasy byly najednou zřetelnější, jako by někdo telefon z kapsy vytahoval. Atif si přitiskl mobil na ucho. Měl pocit, jako by slyšel bouchnutí dveří.

„…ersgatan 48,“ zaslechl. Pak adresu zopakoval někdo další. Asi taxikář. Ve sluchátku znovu zapraskalo a pak se hovor přerušil. V tu chvíli utichly i sirény.

Atif nastartoval, zařadil rychlost a sešlápl plyn až na podlahu. Polovinu cyklostezky přehrazovala závora. Sloupek s velkým okem, který vypadal jako písmeno P. Atif už podobné sloupky párkrát viděl a měl pocit, že jsou navržené tak, aby uhnuly, kdyby náhodou potřebovali projet hasiči. Pevně stiskl volant a doufal, že se nemýlí. Auto do závory narazilo levou stranou, ve volantu trochu cuklo a vzápětí byl Atif na druhé straně. Cyklostezka vedla přímo do vilové čtvrti, kolem řady pečlivě zastřižených keříků, a ústila do parku. Zpoza stromů prosvítala dálnice.

Atif podřadil, otočil volantem a namířil si to rovnou po zasněženém trávníku. Ojeté pneumatiky zápasily se sněhem, kola podkluzovala. Atif cítil, že zpomaluje, zařadil vyšší rychlost a zkusil to tak. Jestli tady uvízne, je konec, utéct rozhodně nezvládne. Ale auto si razilo cestu dopředu, metr za metrem. Atif se podíval do zpětného zrcátka. Měl pocit, že mezi domy zahlédl modré majáčky.

Dálnice se blížila, ale cesta k ní vedla do kopce. Auto znovu zpomalilo, pneumatiky podkluzovaly a ručička na tachometru se klepala. Ještě deset metrů.

Pět.

Auto se už zastavovalo, nejelo plynule, spíš dělalo přískoky. Předek auta prorazil sněžný val a Atif vyjel na cyklostezku, kde byl terén pro pneumatiky pevnější. Otočil volantem, podřadil, sešlápl plyn až na podlahu a chvíli jen jel po cyklostezce, než znovu nabral trochu rychlost. Pak strhl volant prudce doleva a najel rovnou do sněžné hradby závěje. Zdolal dalších deset metrů zasněženou trávou, než konečně projel křovím, povalil k zemi nízký drátěný plot a vyjel rovnou na dálnici.

Pár aut na něj zatroubilo, ale to ignoroval. Zařadil se za náklaďák, ubral plyn a jel v koloně.

Po pár stech metrů potkal dvě policejní auta se zapnutými majáčky. Ani jedno z nich vůbec nezpomalilo, když ho míjela.

Třicet čtyři

NA TRAJEKT NAJELI jako poslední a posádka jim přidělila parkovací místo. Sotva Natalie vypnula motor, už se za nimi začala zvedat rampa. Plochá otevřená paluba nebyla plná ani z poloviny, ve třech řadách tady stálo kolem patnácti aut.

„Jen si zajdu na rychlý cígo.“ Natalie otevřela dveře a vpustila dovnitř závan studeného mořského větru. Pak se rozběhla k malému přístřešku, kde byla čekárna a kuřárna. Sarac zůstal v autě a snažil se utřídit si myšlenky.

Jméno Erika Sabatiniho mu v paměti otevřelo nové pátrací stezky. Viděl toho člověka před sebou, malý, vychrtlý, upovídaný chlap. Žádný velký drsňák, spíš malá ryba, ale i takoví můžou být policii ku prospěchu. Sarac se snažil vybavit si, jaký typ informací mu Sabatini poskytoval, na koho vlastně všichni donášeli? Jenže tady vzpomínky končily. Proč si těch pět chlapů napsal spolu na jednu stránku? A jak do toho všeho zapadá ten poslední, ultratajemný Erik I. Johansson?

Sarac si promnul spánky. Odpověď má někde tam uvnitř a rozhovor s Erikem Sabatinim by mu mohl pomoct si vzpomenout. Předtím se snažil získat informace, teď byl zavalený různými kousky skládačky, ale nevěděl, jak do sebe zapadají.

Kousek, který mu dělal největší starosti, byl Brian Hansen. Vzpomínal si na jeho smrt do posledních detailů, dokonce si i vybavoval, jak to v autě páchlo vteřinku předtím, než zazněl výstřel. Dokud tenhle kousek nezapadne na místo, nemůže se se svým pokrokem svěřit vůbec nikomu, dokonce ani Molnarovi. Doufal, že Hansen nijak nesouvisí s tím pocitem, se kterým se probral v nemocnici. S pocitem, který byl stále silnější. Že se dopustil něčeho neodpustitelného…

Vzduch v Golfu mu najednou přišel zatuchlý a těžko dýchatelný. Sarac si chtěl stáhnout okénko, ale na místě, kde měla být klička, čouhala jen černá tyčka. Tak místo toho otevřel dveře, opřel se o hůl a udělal po zelené podlaze paluby několik opatrných krůčků.

Blížila se k nim světla Vaxholmu. Sarac křižoval mezi auty, chtěl se dostat na opačnou stranu, do závětří. Když zahnul za roh k patrovému přístřešku, málem se srazil s Natalií. V jedné ruce držela cigaretu a ve druhé mobil. Když ho spatřila, trochu sebou trhla. Trvalo to setinu vteřinky, skoro se to nedalo postřehnout. Na kratičký mizivý okamžik by ale Sarac byl přísahal, že v jejích očích zahlédl záblesk – strachu.

VŠECHNA VYŠETŘOVÁNÍ se skládají z metodické práce, intuice a trochy štěstí, pomyslel si Atif. Ta v jeho případě nabyla banální podoby omylem vytočeného hovoru. Rico, ať už to byl kdokoli, se asi nacházel ve stejné situaci jako Pitbull. Z nějakého důvodu se rozhodl na chvíli vypadnout z města. Možná byl zapletený do Adnanovy smrti, nebo musel utéct z nějakého úplně jiného důvodu. Ať už to bylo jakkoli, byl Rico spojnicí jak s Erikem J., tak s jeho záhadným kámošem.

Dům, ve kterém Rico bydlel, byl velký. Tři vchody, šest pater a přízemí se spoustou obchodů a kanceláří. Atifa nejdřív napadlo, že hledá jehlu v kupce sena, ale pak si všiml, že mezi obchody je i posilovna. To byla asi jen sotva náhoda. Zaparkoval tak, aby měl výhled na budovu, a čekal. Vlastně pořádně nevěděl na co. Netušil, jak Rico vypadá, a bez příjmení nemělo smysl oběhnout vchody. Mohl tady jen dál vyhlížet a doufat, že štěstí, které ho sem zavedlo, ho nezklame.

Vyhrabal plato paralenu, vyloupl z něj několik prášků a polkl je nasucho. Mezitím se mu už trochu ulevilo, nejspíš díky injekci od doktora. Bolest v paži a hrudníku měl pod kontrolou, ale stejně si trochu sklopil sedadlo, aby bolavým částem těla ulevil.

Asi po čtvrt hodině zastavil před domem taxík a vystoupili z něj muž a žena. Atifovi byla matně povědomá, ale pak mu došlo, že je jen podobná Cassandře. Přifouknuté rty, odbarvené vlasy a předimenzovaná silikonová prsa, která se rýsovala i přes kožich. Měl by jim zavolat, ujistit se, že jsou v Dalarně v pohodě. V duchu si slíbil, že to udělá, jakmile bude zpátky na hotelu.

Ti dva vešli do posilovny. Atif ucítil, že mu v kapse zavibroval jeho vlastní mobil, a chvíli trvalo, než ho vylovil.

Cassandra volá.

My o vlku… Že by se něco stalo? Zaváhal, rozhlédl se po prázdném chodníku a pak telefon zvedl.

„TADY JE TO! Sabatini bydlí v prostředním vchodu,“ řekl Sarac.

„Fajn, tak já jen někde zaparkuju,“ kývla Natalie.

Cesta autem trvala skoro hodinu. Sarac byl pohroužený do svých myšlenek a Natalie si hleděla svého. Dokud se nepřiblížili k městu, neřekla ani slovo. Pak mu položila otázku, kterou by od ní nikdy nečekal: Je obvyklé, že koordinátoři svým zdrojům lžou? Odpověděl jí přesně podle příručky. Řekl, že je zakázané lhát nebo slibovat něco, co nejde splnit. Přesto měl dojem, že pochopila, jak ve skutečnosti zní správná odpověď. Samozřejmě lžou. Lež je nástroj, prostředek, jak dosáhnout rychlých výsledků. Zdroje to často i vědí, a stejně dál spolupracují. Možná proto, že si samy toužebně přejí, aby to, co se jim tvrdí, byla pravda. A dokud bluf neprohlédnou, jsou dál ve hře. Mají šanci.

Natalie zahnula za roh, našla místo a zaparkovala Golf. Pak se začala chystat ven.

„Ehm, ono by bylo možná nejlepší, kdybyste počkala tady,“ řekl Sarac. „Doufám, že vám to nevadí?“

„Ne, ne,“ vypadalo to, že se Natalii celkem ulevilo. „Jasně že ne. Počkám tady, zavolejte mi, kdybyste potřeboval pomoct.“ Vytáhla jelení lůj a přejela si s ním po rtech.

Sarac vystoupil z auta, zapnul si bundu, vzal hůl a zamířil za roh.

U TELEFONU BYLA TINDRA, ne Cassandra. Asi našla matčin telefon a v něm jeho jméno. Její vysoký hlásek mu bublal v uchu, Atifovi to okamžitě trochu zvedlo náladu.

Muž a žena zase vyšli z posilovny na chodník. Muž nejdřív zapálil cigaretu jí, pak sobě. Ve sluchátku Tindra mlela něco o králících.

„Tindro, poslouchej mě. Ammu to teď musí položit. Zavolám ti večer a pak mi to povíš. Dobře?“

Žena se otočila a ukázala muži vztyčený prostředník.

„A ten bílý se jmenoval Vločka,“ pokračovala Tindra.

O kus dál, na druhém konci domu, vyšel zpoza rohu nějaký další muž. Bunda, čepice stažená do čela, v ruce hůl. Šel trochu strnule, jako by ho jedna noha úplně neposlouchala. Upřeně se díval na jedny z vchodových dveří. Atif položil telefon, a ač nerad, utnul Tindřin výklad uprostřed věty. Slíbil si, že příště ji vezme do zverimexu a jako kompenzaci jí dovolí, aby si vybrala vlastního králíka.

Otevřel dveře auta, jednou nohou už se postavil na asfalt a zároveň se snažil zastrčit telefon do kapsy. Oteklé prsty ho neposlouchaly, telefon mu místo toho spadl na sedadlo. Právě když se narovnal, dala se ta ženská do křiku.

KDYŽ SARACOVI KE VCHODU ZBÝVALO DESET METRŮ, dveře se otevřely a vyšel z nich nějaký muž. Sarac ho okamžitě poznal. Byl to Erico Sabatini. Srazil se rovnou s nějakými dvěma lidmi, kteří na chodníku před vchodem kouřili. Neměl bundu ani čepici, jen džíny a tričko s červeným potiskem. Právě ve chvíli, kdy se ta ženská dala do křiku, si Sarac všiml, že Sabatini nemá ani boty.

ATIF SI VŠIML, že se ke skupince připojil ještě někdo další. Rozcuchané vlasy, bez bundy a jen v ponožkách. Udělal nebo řekl něco, kvůli čemu se ta ženská rozječela. Ukazovala přitom na barevný potisk na jeho tričku.

Atif přešel chodník, zastavil se a nechal projet auto. Ke skupince se blížil i ten chlap s holí. Ženská dál ječela. Zvuk se odrážel od fasád domů.

Chlap bez bundy chytil ženskou za ruce, ale její společník ho bleskurychle odstrčil. Chlap se zapotácel a klesl na kolena. Ženská se podívala na svoje ruce a dál ječela. Atif najednou viděl, že má na rukou…

KREV, STIHL SI POMYSLET SARAC, než se Sabatini zhroutil na chodník. Myslel si, že je to tričko s červeným potiskem.

Ale ono bylo vlastně původně čistě bílé. Křik té ženy se odrážel ozvěnou od domů a bolestivě mu rezonoval v hlavě.

Sarac padl na kolena a snažil se nadzvednout Sabatiniho hlavu. Rico měl pootevřené oči, víčka se mu chvěla. Celou přední stranu trička měl od krve.

„Drž hubu,“ slyšel Sarac někoho říct a hned nato ženská zmlkla. Ona i její společník o pár kroků ustoupili. Zůstali na ně civět a rozhodně se nechystali jim nějak pomoct.

Vedle Sabatiniho si klekl nějaký urostlý muž s krátkým sestřihem a vyhrnul mu tričko prosáklé krví. Sarac sebou cukl, málem upustil Sabatiniho hlavu. Pak si uvědomil, že tohohle chlapa odnikud nezná. Ze dvou otvorů v pravé straně břicha těsně pod žebry crčela ze Sabatiniho temně rudá krev.

„Játra,“ zavrčel ten urostlý. „Vyserte se na natáčení a radši zavolejte záchranku,“ zařval na muže a ženu, kteří už tasili mobily.

„Dejte mi šálu,“ řekl Saracovi.

Sroloval šálu do kuličky a přitiskl ji Sabatinimu na břicho. Látka téměř okamžitě ztmavla a zvlhla.

„T-ty…“ Sabatini otevřel oči. „Kurváááá!“ Chytil Saraca za ruku.

„Sanitka už jede,“ řekl mu Sarac. Uvědomil si, že má slzy v očích. „Bude to dobrý, Erico.“ Vzal ho za ruku a stiskl ji.

„Kdo tě pobodal, chlape?“ zamumlal ten urostlý.

Sabatini neodpověděl, jen dál tiskl Saracovu ruku. Dýchal krátce a přerývaně.

„T-tohle se nemělo s-stát. S-slíbil mi…“ V dálce se ozvaly sirény.

„Kdo ti co slíbil, Erico? Kdo tě pobodal? Byl to Janus?“ Sarac si všiml, jak ten druhý muž nastražil uši.

Sabatini chytil Saraca za bundu. „Všechno je to jeho vina! Všechno… Erik…“ Sabatiniho slova přešla v nesrozumitelné kloktavé zvuky. Sirény se blížily. Fasády vracely jejich ozvěnu. Sabatini pustil Saracovu bundu. V obličeji byl popelavě šedý, křečovitě cukal čelistmi.

„Slí… bhiiil.“

JAKMILE ATIF VIDĚL, kam byla rána vedena, bylo mu jasné, že ten chlap nemá šanci. Játra jsou plná krve, a jestli byla probodnutá, je to už jenom otázka času. Krvácení vždycky vypadá o dost horší, než ve skutečnosti je, ale Atif stejně tipoval, že na chodníku, v šále a oblečení bude aspoň litr krve. A v břišní dutině toho chlapa ještě jednou tolik.

Upřeně zíral na člověka, který bodnutého držel v náručí. Úzký hranatý obličej, špičatý nos, vpadlé modré oči. Taky nevypadal zrovna v nejlepší formě. Říkal tomu bodnutému Erico a ptal se ho na Januse, takže bylo jasno, že tady na chodníku právě krvácí Rico. Rico něco odpovídal, ale Atif to pořádně neslyšel. Atif by ze všeho nejradši toho druhého vytáhl na nohy, dostrkal k sobě do auta a tam ho v klidu přesvědčil, aby mu řekl všechno, co ví o Eriku J. a Janusovi. Ale sirény se blížily. Za pár minut se to tady bude hemžit policajty a záchranáři.

Rychle se podíval přes rameno a došlo mu, že se už nestihne vrátit do auta. To je fuk, tenhle vrak je už stejně provařenej po tom, co se stalo u zdravotního střediska. Vždycky si může koupit novou ojetinu.

Narovnal se a poodešel o pár kroků. Všiml si, že ti dva na chodníku navzdory jeho instrukcím začali všechno natáčet na mobily. Zasraný hyeny! S trochou štěstí ho natočili jen zezadu, a jestli ne, tak bude mít brzy na krku podezření ze dvou vražd. S tím už toho teď moc nenadělá. Odšoural se pryč a zamířil za nejbližší roh.

NATALIE SLYŠELA BLÍŽÍCÍ se sirény. Rychle típla cigaretu a vytáhla mobil. Žádné zmeškané hovory ani zprávy. Do prdele už!

Rickard si od ní vždycky jen vyslechne informace. Sotva poděkuje a už to pokládá. A co ona má teď jako do hajzlu dělat? Běžet za Saracem? Projelo kolem ní policejní auto, pak ještě jedno. Sirény najednou utichly. Ať se děje cokoli, je to někde blízko, tady hned za rohem.

Zamířila tam, ale po pár krocích se zastavila. Možná bude lepší ještě chvíli krotit zvědavost. Počkat, jestli se Sarac náhodou neobjeví.

Zpoza rohu se naproti ní najednou vynořil vysoký muž v tmavé bundě. Šel rychle, ale podivně šouravými kroky. Na jedné nohavici měl velkou tmavě rudou skvrnu. Natalie se za ním otočila, to ten jeho pohled a zamračený výraz.

Nakrčila čelo. Vzpomněla si na popis vraždy v Roslagsgatan: urostlý muž v tmavém oblečení. Mohl by tohle být ten chlap, kterého hledá Rickard? Ten, co se mu říká Janus? Jestli ano, tak se na ni právě usmálo štěstí. Při pomyšlení na Rickardovu reakci se jí rozbušilo srdce. Zvedla ruku s mobilem a pískla. Když se ten chlap instinktivně otočil, rychle ho párkrát vyfotila a rozběhla se za roh.

SARAC POŘÁD JEŠTĚ seděl na chodníku. Držel Sabatiniho za ruku a cítil, jak mu navzdory horečné práci záchranářů stydne v dlani. Nakonec ho musel pustit, když Sabatiniho nakládali na nosítka.

Policisté už místo uzavírali, vyznačovali těmi svými dlouhými modro-bílými páskami velký obdélník, který zabíral skoro celý blok domů. Několik z nich mluvilo s ženou a mužem, kteří se předtím hádali, ale teď se drželi v objetí.

Jiným se povedlo otevřít dveře od Sabatiniho vchodu a mířili s vytasenými zbraněmi dovnitř.

Sarac pomalu vstal a co nejlépe si očistil kalhoty od štěrku a sněhové břečky. Do hajzlu! Hřbetem dlaně si přejel přes oči.

Někdo ho vzal za rameno.

„Vy jste všechno viděl, že?“ Policistka, určitě jí nebylo víc než dvacet pět. Neznal ji. Všiml si, jak si prohlíží krvavé skvrny na jeho kalhotách a bundě. „Potřebovali bychom, abyste s námi jel na stanici.“

SARACA ZATKLI, co mám dělat? / Natalie

Natalie stála u policejního zátarasu a sledovala, jak Saraca nakládají na zadní sedadlo policejního auta. Odpověď dorazila do minuty.

Počkej, jak se to vyvine! / R

Jasně, a co to má jako sakra konkrétně znamenat? Jak jako, jak se to vyvine? Ty jeho zprávy jsou ještě úsečnější, než když mluví do telefonu. Nesnášela lidi, co se ani neumí podepsat.

Takže co má teď dělat? Kdyby se Sarac mohl podívat na její fotku a potvrdit, že je to ten chlap, kterého hledá, byla by se svým úkolem hotová. A on jí místo toho ujede v policejním autě.

CESTA AUTEM TRVALA JEN pár minut, nejbližší policejní stanice odsud ležela jen pár bloků. Když čekali, až se jim otevře brána, zazvonil policistce telefon.

„1947, Andrénová,“ řekla stručně. Pak poslouchala, co jí říká člověk na druhém konci linky.

„Dobře,“ řekla. Brána už se jim otevřela, ale ona naznačila kolegovi, ať počká.

„Rozumím, jedeme tam.“ Pak to položila.

„Přebírají nám ho,“ řekla kolegovi. „Máme ho odvézt rovnou do Kronobergu.“

Řidič zařadil zpátečku a vycouval na silnici. Pak vystřihl otočku o sto osmdesát stupňů a zařadil se mezi ostatní auta.

„Kdo to volal?“ zeptala se policistka, když vyjeli do Hornsgatan. „Kriminálka, co?“

„Řeknu ti to pak.“ Policistka vrhla na Saraca kradmý pohled.

Cesta k policejnímu ústředí netrvala ani deset minut.

Sarac měl pořád ještě oblečení a ruce od Sabatiniho krve. Nedokázal zastavit proud slz, a kdykoli vzlyknul, podívala se na něj ta policistka tak, že se mu to ani trochu nelíbilo. Jako by si myslela, že je pitomec, když oplakává někoho cizího. Ale Sabatini pro něj nebyl cizí.

Sjeli do podzemní garáže a zastavili se u výtahu, který vedl k celám předběžného zadržení. Tam na ně čekali dva lidé, muž v obleku a žena v kostýmku.

„My už si ho vezmeme,“ řekla žena.

„Dobře,“ odpověděla policistka v uniformě. „Chcete si zapsat jeho údaje?“ Z kapsy u kalhot vytáhla poznámkový blok.

„Všechny informace už máme,“ přerušila ji žena v kostýmu.

„Díky za pomoc, 1947.“

Žena vzala Saraca zlehka za paži a vedla ho k výtahům. Ale místo aby nastoupili do výtahu, který by je vyvezl přímo k celám, pokračovali dál. Prošli garáží k menšímu výtahu.

„Kam jdeme?“ zeptal se Sarac a sám slyšel, jak ochable zní jeho hlas.

„Uvidíte,“ odpověděla žena a stiskla tlačítko nejvyššího patra.

Vystoupili do opuštěné chodby. Svítila tu jen polovina stropních zářivek a sem tam se o zdi opíraly role papíru nebo igelitové fólie. Celá chodba voněla čerstvým nátěrem.

Zavedli ho do malé místnosti. Stály tu dvě kancelářské židle obrácené k sobě, na okně byly zatažené závěsy. Víc nic.

„Chcete něco k pití?“ zeptala se ho žena.

Sarac přikývl. Najednou si uvědomil, že má strašnou žízeň. Žena odešla, ale její kolega v místnosti zůstal. Sarac zaslechl, jak teče voda. Pak se žena vrátila se sklenicí.

„D-díky.“ Zvedl sklenici, přivřel oči a hltavě se napil. Snažil se zaplašit obraz umírajícího Sabatiniho, který měl pořád ještě na sítnici. Když otevřel oči, byli ti dva, co ho sem přivedli, pryč. Místo nich seděl na židli naproti němu nějaký muž. Byl světlovlasý, dobře oblečený, s chlapeckým vzhledem, a Sarac ho okamžitě poznal.

„Ahoj, Davide,“ řekl muž. „Jmenuju se Oscar Wallin, ale to už víš. Jsme staří známí.“

Třicet pět

„TOHO SABATINIHO JE ŠKODA.“ Wallin se k Saracovi naklonil. „Taky jsem měl zdroje, které přišly o život. Člověka to vezme, co? To, co se píše v příručkách a učí na kurzech, jsou sračky. Všechny ty kecy o tom, že se s nimi nesmíme moc sblížit, že se nesmíme moc angažovat.“ Wallin zavrtěl hlavou.

„Zdroje vkládají životy do našich rukou. My je přesvědčíme, aby spolupracovali, uplatníme na ně všechny možné psychologické triky, abychom si je zaháčkovali. A když se chytí, tak už, jak víš, pro ně…“

„Není návratu,“ zamumlal Sarac.

Wallin pomalu přikývl.

„Vypadáš strašně, Davide. Skoro bych tě nepoznal. Naposled, když jsme se viděli, jsem pro tebe měl takový návrh, pamatuješ si to?“ Wallin se opřel.

Sarac pomalu zavrtěl hlavou. „Jestli ti to uniklo, tak jsem měl mrtvici. Nepamatuju si v podstatě vůbec nic.“

„Z posledních let, jo, to jsem slyšel.“

Wallin se chlapecky usmál a najednou vypadal ještě mladší, pokud to vůbec šlo.

„Pracoval jsem u státní kriminálky, taky jsem tam řídil zdroje. Dokonce jsme spolu chodili najeden kurz, Davide. Verbování zdrojů ve dvanácti krocích, to si určitě pamatuješ,“ řekl Wallin.

Sarac mlčel.

„Jeden můj zdroj mi řekl něco hrozně zajímavého,“ pokračoval Wallin. „Že se šíří zvěsti o tom, že stockholmské policii se povedlo umístit mezi špičky podsvětí dokonale utajeného infiltrátora. Osobu s krycím jménem Janus. To je římský bůh s dvěma obličeji.“

Wallin rozhodil rukama. „Samozřejmě jsem mu nejdřív nevěřil. Informátoři jsou v pohodě, ale infiltrátoři, osoby, které bychom záměrně nastrkovali do zločineckých organizací, nejsou ve Švédsku legální, jak sám dobře víš. Čistě z právního hlediska by to bylo trochu složité, protože infiltrátoři musí dřív nebo později spáchat zločin, aby působili hodnověrně. Policie samozřejmě nesmí nikoho vyzývat ke spáchání zločinu, nemluvě o tom, že by s tím snad někomu pomáhala. No jak by to vypadalo?“

Wallin se tentokrát usmál ještě zářivěji, ale jeho oči zůstaly ledově chladné. „Ale můj zdroj trval na svém, tvrdil, že tenhle Janus napáchal v podsvětí obrovské škody. Mimo jiné byla prý jeho zásluha, že policie úplně rozprášila odnož jednoho motorkářského klubu a že Rusáci přišli skoro o dvacet kilo heroinu. A i když se v podsvětí o infiltrátorovi ví, na jeho hlavu je vypsaná odměna a bossové dokonce zjistili jeho krycí jméno, nepodařilo se jim ho zatím odhalit. Takže my z kriminálky jsme se tomu chtěli trochu podívat na zoubek. Zjistili jsme, že nejpočetnější a nejlepší akce ve Stockholmu má na svědomí Peter Molnar a jeho zvláštní zásahová skupina. Pravda, Molnar je bývalý koordinátor.“ Wallin zavrtěl hlavou.

„Jenže já Petera znám. Vůbec by neměl problém porušit jedno dvě pravidla, a kromě toho je protřelý. Ale vést takhle pokročilou operaci, to není jeho styl. Ten, koho hledáme, musí být chytrý, talentovaný, motivovaný a kromě toho se nesmí bát riskovat. Stručně řečeno, není to žádný průměrný policajt. No a když jsme se podívali, kdo se tou dobou ve Stockholmu zabývá řízením zdrojů, zbyl nám z toho jediný jasný kandidát.“ Rozhodil rukama. „Hvězda kurzu David Sarac. Jeden z mála, který trumfnul dokonce i mě.“

Sarac neodpovídal, všechno mu to znělo velmi povědomě. Jako stará historka, kterou potlačil v paměti, ale jakmile se o ní někdo zmínil, okamžitě se mu vybavila.

„Takže jsme se spolu neformálně sešli,“ pokračoval Wallin. „Já jsem ti řekl, co vím o Janusovi. Že je to infiltrátor a že jsi porušil celou spoustu pravidel. Dopustil ses služebního selhání a tak dál.“

„Ale že mě nechceš prozradit,“ přerušil ho Sarac. „Pokud se s tebou o Januse podělím. Pokud ti umožním blejsknout se na kriminálce, vybudovat si pověst.“

Wallin tiše seděl, prsty si bubnoval o kolena a upřeně si Saraca prohlížel. Ten vystrčil bradu a snažil se přestat těkat pohledem.

Wallin je sráč, a to diplomovaný. Kromě toho je ale chytrý. Sarac si v duchu kladl otázku, kam tenhle rozhovor vlastně míří.

„Paměť je zvláštní věc, že, Davide?“ řekl Wallin zamyšleně. „Ty ses na tu naši schůzku nepamatoval, co? Dokud jsem ti o ní teď neřekl. Teprve teď máš dost detailů na to, aby ses k té vzpomínce propracoval skrz mlhu.“

Sarac mlčel, ze všech sil se snažil tvářit neutrálně. Ale Wallin jako by ho dokonale prohlédl.

„Takže opravdu trpíš ztrátou paměti,“ řekl. „Vůbec jsem si tím nebyl jistý, myslel jsem si, že je to jenom zástěrka. Způsob, jak tě vysekat z té nepříjemné situace, do které ses dostal.“

„Myslíš to, jak ses mě pokoušel vydírat.“ Břitkost vlastního hlasu Saraca překvapila. Všiml si, jak se Wallin trochu zavrtěl.

„Chtěl ses na mě pověsit a urvat si z Januse svůj díl,“ pokračoval Sarac. „Nebo lépe řečeno, chtěl jsi svůj díl informací, ale celé riziko přenechat jen na mně. A kdybych na to nepřistoupil, hodlal jsi celou operaci prozradit. Postaral by ses, aby mě vykopli.“

Wallin stáhl rty do tenké čárky.

„A teď mi tuhle nabídku chceš zopakovat, co? Proto jsem tady. Protože chceš vědět, kdo je Janus a jak se s ním můžeš spojit. A co na něj vím.“

Sarac se narovnal.

„Teď mě dobře poslouchej, Walline. Vůbec nic si o Janusovi nepamatuju, ani hovno. A i kdybych si něco pamatoval, tobě bych o něm v životě neřekl jediný slovo. Sám jsi před chvílí řekl, že zdroje vkládají životy do našich rukou. Spoléhají se na to, že uděláme správnou věc.“

Wallin si Saraca pečlivě prohlížel.

„Takže jsi to nepochopil,“ řekl.

„Co jako?“ zeptal se Sarac.

„Že když si já dám dohromady, kdo Janusovi dává pokyny, dá si to dohromady i někdo jiný. Člověku stačí mít dost rozumu na to, aby na to šel odspoda. Aby pár korunami podplatil nějakého úslužného poldu, který mu zjistí jméno nejlepšího koordinátora ve Stockholmu, a voila!“

Sarac nevědomky polkl.

„My jsme měli oči a uši otevřené, Davide,“ pokračoval Wallin. „A před pár týdny se nám to potvrdilo. V podstatě jen pár dní před tou tvojí bouračkou.“

„Co jako?“ zopakoval Sarac. Tentokrát už ale tušil odpověď.

„Někdo tě hledá, Davide. Někdo, kdo pochopil totéž co já. Že jediná cesta k Janusovi vede přes tebe.“

V malé místnosti se najednou udělalo hrozně dusno. Nejspíš tu byla vypnutá klimatizace, aby do zbytku budovy nešířila prach a zápach barvy. Sarac si sundal bundu. Vepředu ji měl z velké části potřísněnou Sabatiniho krví.

„Jak jsi možná slyšel, změnil jsem práci,“ řekl Wallin. „Papírově vedu vyšetřování pro ministerstvo spravedlnosti. Vyhodnocuju výhody zkoordinování práce různých orgánů. Ale v praxi plním přímé příkazy ministra spravedlnosti Stenberga. Jesper mi dal za úkol identifikovat nejlepší policisty v celém Švédsku. Ty, na které má cenu vsadit do budoucnosti.“ Wallin se odmlčel a nechal Saracovi čas, aby jeho slova vstřebal.

„Byla by hračka na ten seznam napsat i tvoje jméno, Davide. Mohl bys získat zodpovědnost za veškeré koordinátory po celém Švédsku. Přestal by ses zahazovat se starými relikty, jako je Bergh, nebo s patolízaly jako Kollander. Ale už jsem pochopil, že ty nejsi typ, který by se nechal koupit, Davide. Takže na takovouhle návnadu tě lákat nebudu. Skutečnosti ale zůstávají stejné.“ Wallin nasadil nečitelný výraz. „Dokud budeš jedinou spojnicí s Janusem, budeš v nebezpečí. Krajská kriminálka už tě vyhodila, v podstatě se nemáš na koho obrátit. Kdybys ale začal pracovat pro mě…“ Wallin rozhodil rukama.

„Zařídil bys mi ochranu,“ zamumlal Sarac.

Z chodby se najednou ozvaly hlasy. Pak někdo krátce zaklepal na dveře a dovnitř nakoukla ta žena, co Saracovi přinesla vodu.

„Je tady Bergh,“ řekla. „A má s sebou Molnara. Chtějí vidět Saraca.“

Wallin se na Saraca podíval.

„Jen ať pánové vstoupí.“

Ale než se žena stihla otočit, dveře se rozlétly a dovnitř se protlačil Peter Molnar. A za ním Bergh.

„Petere, to je ale milé překvapení,“ usmál se Wallin. „A dokonce i velitel zpravodajského oddělení, no páni. Už jsem si říkal, kdy se tu objevíte.“

Molnara zprvu trochu zaskočila Wallinova reakce, ale rychle se vzpamatoval.

„O co ti sakra jde, Oscare?“ zavrčel.

„Jen si tady se Saracem povídáme jako staří kamarádi. Že, Davide?“ Wallin na Saraca kývl.

„Pojď, Davide,“ řekl Bergh. „Vůbec tady nemusíš být, hodíme tě domů, aby ses mohl převlíct a umejt. Mluvil jsem s kriminálkou a klidně můžeš vypovídat po telefonu.“

Naznačil Saracovi, aby vstal.

„Zůstaň sedět, Davide,“ pravil Wallin. „Nestihli jsme spolu domluvit, než sem pánové vtrhli.“

„Bez ohledu na hodnost nejsi Davidův velitel, Oscare,“ řekl Molnar. „Takže podle mě máš absolutně nulovou možnost tady udělovat rozkazy,“ dodal.

Wallin se mu podíval do očí. Pak rozhodil rukama.

„To je tak typický, Petere. Ty prostě každou situaci musíš nutně změnit v soutěž o to, kdo má většího ptáka.“ Wallin zavrtěl hlavou. „Pravda je, Davide, že Bergh i Molnar se k Janusovi chtějí dostat minimálně stejně jako já. Ne-li víc. Chápej.“ Wallin se k Saracovi naklonil. „Jestli se ukáže, že někdo z nich věděl, že Janus je ilegální infiltrátor, budou na tom pánové dost bledě. Bergh je tvůj velitel, takže tě měl kontrolovat. Takovou operaci neměl nikdy dovolit.“

Wallin ukázal na Bergha a Sarac si všiml, že jeho šéf uhnul pohledem.

„A co se týče Petera a jeho zásahovky. No, určitě si vzpomínáš, jak háklivá je krajská policejní ředitelka na útvary, které porušují pravidla, zvlášť když jsou v nich samí chlapi.“

Molnar přimhouřil oči, ale nic neříkal.

„Dokud přinášejí výsledky, je jí to úplně jedno,“ pokračoval Wallin. „To pak strašně ráda pořádá tiskovky a jejich výsledky prezentuje jako svoje. Ale když se objeví sebemenší nejasnost, něco, co by jí mohlo zkřížit plány na funkci policejní prezidentky, tak…“

Wallin se znovu usmál, stejně chladně a neosobně jako předtím.

„Takže tak.“ Kývl na Bergha a Molnara. „Tady pánové za každou cenu chtějí, aby neexistovaly žádné otazníky. Žádné zbytečné rizikové faktory.“

Wallin se odmlčel a pak se zadíval na Saraca. „Takové, jako jsi ty, Davide.“

Třicet šest

„WALLIN JE ZASRANEJ HAJZL,“ mumlal Bergh, když opatrně manévroval s autem v provozu. „Štrébr, určitě má políčeno na post policejního prezidenta. A to šetření pro ministerstvo spravedlnosti mu poskytne perfektní základ. Možnost udržovat pod kontrolou konkurenty.“

„Tím myslíš krajskou policejní ředitelku ze Stockholmu?“ zeptal se Sarac.

Bergh přikývl. „Spousta lidí by chtěla, aby policii šéfovala ženská. Eva Swensková je žhavá kandidátka a největší policejní okrsek ve Švédsku drží v ruce čím dál pevněji. Minimalizuje prostor pro chyby, abych se vyjádřil diplomaticky.“

Sarac chvíli nic neříkal. Wallinova slova mu ještě zněla v hlavě. Porušil pravidla, to už věděl. Že Janus není obyčejný informátor, ale infiltrátor, mu bylo jasné celou dobu. A on ho řídil, dával mu instrukce a pokyny. A Janus s jeho souhlasem, tedy potažmo souhlasem policie, dokonce páchal zločiny.

Ale ten stud, kterého se Sarac nedovedl zbavit, nepramenil z toho, že se dopustil služebního selhání. Infiltrátor, který je dobře vedený, je perfektní nástroj. Otázka spíš byla, jak dobře vlastně Januse vedl? Anebo sebe, když už byl u toho. Pořád si nedovedl vysvětlit, proč to u něj doma vypadalo jako ve feťáckém doupěti, a vůbec neměl chuť se tam vrátit. Bergh jako by mu četl myšlenky.

„Byt je uklizenej,“ řekl. „To asi ta tvoje asistentka. A taky myslím, že tam máš nějakej novej nábytek a nový zámky, ale o tom ví víc Peter.“

Sarac přikývl, najednou si vzpomněl, že Natalie se o úklidu zmínila. Zajímalo by ho, kam se poděla. Jestli na něj pořád ještě čeká v autě na Högbergsgatan.

„Ty, Davide.“ Bergh se k němu otočil a z jeho výrazu i tónu Sarac okamžitě pochopil, o co jde.

„Já vím. Samozřejmě jsem měl zavolat tobě nebo Peterovi a neměl jsem za Sabatinim jezdit.“

Bergh zavrtěl hlavou. „O to mi nejde, Davide, i když máš pravdu. Ne, já jsem se ti vlastně chtěl omluvit.“

Sarac sebou trhl a pokusil se rychle odhadnout, jakým směrem se vlastně jejich rozhovor ubírá. Ale nepovedlo se mu to.

„Neměl jsem na tebe v nemocnici tak tlačit,“ pokračoval Bergh. „A to vůbec nemluvím o tom, jak jsme tě naoko přeložili na krádeže.

Wallin je dobře informovanej. Nejsem jen tvůj velitel, ale i kontrolor, takže jsem na tebe měl dohlížet. Ale nechal jsem se přemluvit, že se vykašleme na předpisy. Janus požadoval, aby jeho pravou identitu znal jen jediný policista, jinak odmítal spolupracovat. Takže jsem sice podepsal formulář, ale vlastně jsi v tom jel úplně sám. Kollander nám to neoficiálně posvětil. Nechali jsme se zaslepit možnostma, neuvědomili jsme si, jakýmu riziku tě vystavujeme.“

Bergh zavrtěl plešatou hlavou a pokračoval. „Po tý tvojí bouračce jsem zpanikařil. Čtyřicet let u sboru, hypotéka na dům a chatu, Jonasovo školný a tak. Slíbil jsem si, že nedopadnu jako Hrabě. Vyhozenej a zneuctěnej.“

Při zvuku toho jména sebou Sarac trhl. Vybavila se mu vzpomínka, ale než ji stihl zachytit, byla zase pryč. Eugene von Katzow, tak se jmenoval Berghův předchůdce, ale nejčastěji se mu říkalo prostě Hrabě. Skončil dávno předtím, než Sarac na oddělení nastoupil, po velkém vyšetřování inspekce a spoustě mediálního propírání. Ale to nebylo všechno, nějak se ta vzpomínka týkala i Saraca. Další kousek skládačky do jeho rostoucí sbírky.

Bergh zajel na parkovací místo pár set metrů od Saracova domu. Pak se otočil.

„Ale pak jsem si o tom promluvil s ženou. A došlo mi, že se kvůli tomu vlastně nezhroutí svět. Upřímně řečeno už mě ta pakárna sere. Nebaví mě věčně se dohadovat s inkoustama jako Kollander, kterej vůbec nechápe, o co u policie fakt jde, a vždycky se hádá, když nějakýmu zdroji potřebujeme zaplatit víc, než je ten náš směšně nízkej standardní tarif. Sere na to, jak by to mohlo prospět společnosti nebo jaký hajzly bysme mohli dostat, hlavně abysme se nedostali do červenejch čísel. A to ani nemluvím o takovejch, jako je Wallin, který zajímá hlavně jejich kariéra.“

Bergh znovu zavrtěl hlavou.

„Jak už víš, z bezpečnostní skříňky zmizel tvůj záložní seznam. No a na oddělení teď řádí inspekce, kterou vede náš starej kamarád komisař Dreyer. Problém s Janusem bych ještě ustál, ale vážný porušení bezpečnostních pravidel na mým oddělení, to je jiná věc.“

Bergh rezignovaně rozhodil rukama.

Sarac se zamračil. I jméno Dreyer mu znělo povědomě. Molnar se o něm už zmínil, ale tehdy na to Sarac nijak nereagoval. Teď v něm to jméno vyvolalo další nepříjemné pocity.

„Vedení musí prokázat akceschopnost,“ pokračoval Bergh. „Kollander už nadhodil první návrh. Když budu spolupracovat, budou mi až do penze vyplácet plnej plat. Budu muset držet hubu a postarat se, aby na Kollandera ani na krajskou policejní ředitelku nepadl žádnej stín. Můj advokát říká, že je to dobrá nabídka, a peníze jsou vždycky až na prvním místě, co, Davide?“

Bergh pokrčil rameny a naklonil se k Davidovi.

„Jseš dobrej policajt, Davide. Fakt dobrej. Ale už jsem viděl víc případů, kdy se koordinátor se svým zdrojem až moc sblížil. Skoro zapomněl, kdo vlastně je a komu má být loajální. Vlastně na tom není nic divnýho. V týhle práci se člověk musí furt přetvařovat, musí přijmout roli, a lež a pravda z jeho úst musí znít stejně. Jenže když to člověk dělá dlouho, nakonec už nikdo neví, co je vlastně pravda – ani ty sám. Je potřeba seřídit si pořádně morální kompas, utřídit si věci v hlavě, chápeš, jak to myslím? Zamést si před vlastním prahem.“

Saracovi vyschlo v ústech a několikrát polkl.

„Inspekce se teď zaměřuje na mě,“ pokračoval Bergh. „Ale je jen otázka času, kdy Dreyer zaťuká na tvoje dveře, a to pak musíš bejt připravenej.“

Bergh se natáhl na zadní sedadlo a uchopil starou modrou tašku.

„Dělám si pořádek ve starejch věcech. Vyhazuju ty, co už nepotřebuju. Možná bys měl udělat to samý.“ Bergh podal tašku Saracovi. „Tady jsou nějaký věci, který by se ti podle mě mohly hodit. Ale otevři tu tašku, až budeš mít klid a nikdo tě nebude rušit, jasný?“

Natáhl se přes Saraca a otevřel mu dveře.

„A ještě jednou, Davide, moc mě to mrzí.“

Třicet sedm

V BYTĚ TO SILNĚ PÁCHLO po čisticích prostředcích. Všechny žaluzie byly vytažené a místo rozbité pohovky tu stála nová.

„S chlapama jsme se o to postarali,“ řekl Molnar. „Zajeli jsme do Ikey. Pro jistotu jsme ti taky vyměnili zámek a opatřili pořádnej bezpečnostní řetěz, abys tady třeba pár nocí mohl zůstat, kdybys nezvládnul odjet na ostrov. Inspekce si asi dává přes svátky voraz, teď byl několik dní klid. Co to máš?“ Molnar ukázal na tašku v Saracově ruce.

„To je od Bergha,“ zamumlal Sarac. „Nějaký osobní věci, co mi přinesl z kanclu na krádežích.“ Lež mu vyklouzla z úst překvapivě snadno.

Sarac odešel do koupelny a tašku nacpal do skříňky pod umyvadlo. Chvíli byl v pokušení ji otevřít, ale pak za dveřmi uslyšel Molnarovy kroky. Tak si místo toho sundal zakrvácenou bundu a hodil ji do vany. Posadil se na mísu a začal si sundávat kalhoty. Pak si uvědomil, že buď v Högbergsgatan, nebo v policejním autě nechal hůl. Ale to je jedno, už to bez ní zvládá skvěle.

„Hele, Davide,“ ozval se Molnar zpoza dveří. „K tomu, co říkal Wallin,“ pokračoval ztrápeně. „Ten projekt s Janusem byl vždycky v šedý zóně, to jsme věděli všichni.“ Odmlčel se.

„Ale možnosti vyvažovaly rizika,“ řekl Sarac.

Molnar si za dveřmi povzdechl.

„Janus byl absolutní unikát, šance úplně změnit rozložení sil. Měli jsme fantastický výsledky, v součtu skoro třicet kilo narkotik. Dopingový tablety za miliony, kradený luxusní auta, zbraně,“ řekl.

„Ale kdyby se něco zvrtlo, odskákal bych to jenom já. Jednotlivec, co překročil svoje kompetence.“ Sarac cítil, jak dostává vztek.

„No můj nápad to nebyl, Davide.“

„A čí teda?“ Sarac otevřel dveře a podíval se Molnarovi do smutných očí. Najednou mu to došlo.

„Můj,“ zamumlal. „Všechno to byl můj nápad?“ Sarac polkl, najednou se mu udělalo mírně nevolno. Tak takhle to Bergh myslel. Že ho měl chránit před ním samým. „Takže ty chceš v podstatě vědět, Petere, jestli jsem pořád ochotnej držet slovo? Jestli na sebe vezmu celou vinu, pokud se všechno posere?“

„Sakra, Davide!“ Molnar se tvářil smutně, hledal správná slova.

„Bergh už je na vážkách,“ řekl Sarac. „Šéf kriminálky mu zamával před nosem dohodou. Plný plat až do penze, pokud na sebe vezme vinu za vloupání do bezpečnostní skříňky a ostatní šéfy z toho vynechá. Do dohody nejspíš spadá i to, že řekne všechno o Janusovi: že je to ilegální inflitrátor a tak dál.“

Molnar se zatvářil nevěřícně. „Kjell Bergh by na něco takovýho nikdy nepřistoupil. Nevydal by napospas jednoho ze svých nejlepších lidí.“

„Ne?“

Sarac si uvědomil, že stojí v předsíni jen ve slipech, ponožkách a tričku. Zamířil do ložnice. I tady bylo uklizeno. Na posteli byla nová matrace a v zásuvkách našel oblečení, vyprané a pečlivě roztříděné. To určitě Natalie. Na chvilku se přistihl, že by si vlastně přál, aby tu teď byla. Po tom, jak se věci poslední dobou vyvrbily, byla Natalie jediný člověk, kterému se odvažoval věřit.

Slyšel, jak za sebou Molnar zavřel dveře do koupelny, našel si tepláky a oblékl si je. Pak odkulhal zpátky do obýváku. Pravá noha ho poslouchala čím dál lépe. Na pohovce nic neleželo, Molnar v koupelně pouštěl vodu. Sarac se posadil. Výplň byla trochu tvrdá, ale to se časem poddá.

„Wallin říkal, že po mně někdo jde,“ řekl nahlas, aby to bylo slyšet až v koupelně. „Že prej si někdo spočítal, že Janus dělá pro mě, a pak se mě možná pokusil zabít v tom tunelu.“

Dveře od koupelny se otevřely a Molnar vyšel ven.

„A ty jsi mu to věřil?“ zeptal se. „Hádám, že ti Oscar taky nabídl ochranu, co? To bych přesně udělal já, kdybych byl na jeho místě. Nejdřív nastínit hrozbu, pak nabídnout jistotu. Klasickej způsob, jak někoho zverbovat.“

„Takže ty si myslíš, že lhal?“ zeptal se Sarac.

„To jsem neřekl,“ odpověděl Molnar.

Sarac se najednou chytil za čelo, přivřel oči a zaklonil se. V hlavě se mu zase vybavil Sabatini. Krev, udýchaný šepot. „Tohle se nemělo stát. Slíbil mi to…“

„Sabatiniho jsi určitě znal, že jo?“ zeptal se Sarac.

Molnar přikývl. „Kdysi jsem ho sám zverboval. Zdědil jsi ho po mně, když jsem přešel na jiný oddělení. Malá ryba, škoda, že takhle skončil. Neřekl jsi mi, co se stalo, nebo proč jsi vlastně byl v Högbergsgatan.“

„Chtěl jsem se Sabatiniho na něco zeptat. Jenže jsem přišel pozdě,“ řekl Sarac.

Molnar se posadil na pohovku.

„Řekl, kdo to udělal? Kdo ho bodnul?“

Sarac se zhluboka nadechl. Hlavou mu v ozvěnách zněla věta „Všechno je to jeho vina…“

„Řekl toho spoustu, ale pořádně jsem slyšel jen asi půlku.“ Sarac se snažil ovládat svůj hlas. Proč lže? Proč Molnarovi neřekne, co Sabatini říkal?

„Brian Hansen, Selim Markovič a Pasi Lehtonen,“ pokračoval Sarac. Všiml si, jak sebou Molnar cukl. „Ti všichni dělali pro mě, co?“

Molnar přikývl. „Takže to víš?“

„Že jsou mrtví, zavraždění? Přesně jako Sabatini? Jo, na to jsem přišel, úplně sám. Nikdo mi to neřekl.“

„Ten poznámkový blok.“ Molnar přimhouřil oči. „Tušil jsem, že ses objevil u Sabatiniho kvůli němu. Rozluštil jsi kód a získal jména, ale mně jsi nezavolal.“ Mluvil teď chladně, zdaleka ne tak přátelsky jako předtím. „Ty mi nevěříš, Davide?“

Sarac pokrčil rameny.

„A věříš ty mně, Petere? Proč jsi mi neřekl, že mi někdo vraždí zdroje? A to není to jediný, co mi zamlčuješ, viď?“

Molnar se na něj díval, přejel si jazykem po předních zubech a snažil se vymyslet, jak má odpovědět.

„Fajn, Davide,“ řekl. „Máš naprostou pravdu. Rozhodl jsem se ti pár věcí neřict.“ Molnar se ošil. Znovu hledal vhodná slova.

„V nemocnici, po bouračce. Dělali ti krevní testy.“

„Pokračuj,“ řekl Sarac.

„Byl jsi pozitivní na THC a metamfetamin.“

Saracovi se stáhl žaludek. Vzpomněl si na tu upatlanou dýmku na metamfetamin, kterou našel u sebe doma. Na ten smrad, feťácké doupě.

„Bohužel mě to moc nepřekvapilo,“ pokračoval Molnar. „Už jsem to nějakou dobu tušil. Teď bych měl říct, že jsem si o tom s tebou chtěl promluvit, ale upřímně řečeno, Davide…“ Molnar si povzdechl. „Celý dny a noci jsi dělal na Janusovi. Měl jsi fantastický výsledky, díky tobě jsme všichni vypadali jako borci. Takže proč hasit, co tě nepálí?“ Molnar sklopil oči k zemi.

„Ale mělo mi to dojít. Byl jsi pod tlakem z toho, že vedeš takovej projekt, a úplně sám, bez cizí pomoci. Věděl jsi, že riskuješ vyhazov a možná i vězení. To je jako balancovat na provazochodeckým laně a nemít záchrannou síť, neměl jsi nejmenší prostor pro přešlap.“

Molnar zadržel dech a pak pokračoval dál.

„Občas se stane, že se člověk s informátorem moc sblíží, Davide. Svěří se, s čím by se svěřit neměl. Janus byl jedinej, kdo byl ve stejný situaci jako ty, jako jedinej chápal, čím si procházíš. Takže ti možná nabídl nějaký podpůrný prostředky, abys to zvládnul? Amfetamin, aby sis udržel koncentraci, trávu, aby ses hodil do klidu? Ať už to bylo jakkoli, to je teď minulost. S výsledkama těch testů jsme to zařídili, inspekce z nich nic nevyčte. A kromě toho po třech tejdnech ve špitále jsi byl čistej, takže jsem se rozhodl ti nic neříct. Takhle zpětně samozřejmě chápu, že to byla volovina, ale pravda je taková, že jsem se styděl, protože jsem tě předtím moc nepodržel. Dopustil jsem, aby ses dostal k Janusovi až moc blízko.“

Všechno je jeho vina, problesklo Saracovi hlavou. Molnar sklopil oči a pak se narovnal.

„Co si o něm vlastně pamatuješ, Davide?“ zeptal se. „Pomalu by se ti mělo vyjasňovat, ne?“

Sarac zavrtěl hlavou. „Furt moc ne. Abych zverboval takovou špičku podsvětí, to jsem na něj fakt musel vědět něco velkýho. O prachy mu jít nemohlo, úřady platí drobný. Takže v tom bylo něco jinýho, něco důležitýho. Asi nějaký tajemství.“

„To si myslím taky,“ řekl Molnar. „Pokračuj, pamatuješ si aspoň trochu, jak vypadá?“

„Skoro vůbec. Vybavuje se mi jen postava v černým s kapucí na hlavě. Žádný způsoby kontaktu, žádný místa setkání, ale jsem si jistej, že kdybych ho viděl, tak ho poznám.“

„Chápu.“ Molnar se zamyslel. „Takže jak bys to všechno zařídil, když se nad tím zamyslíš úplně bez předsudků? Zverbuješ špičku podsvětí, někoho, koho za žádnou cenu nesmí odhalit. Už je ti jasný, že porušuješ pravidla, ale taky víš, že šéf ti to bude tolerovat, dokud budeš diskrétní. Na co se musíš soustředit ze všeho nejdřív?“

Sarac se zamyslel. Snažil se vynulovat si mozek. Myslel na tu místnost ze snu, bílou tabuli, fotky, pavučinu. Přemýšlel, že by o tom řekl Molnarovi, ale nakonec si to rozmyslel. Zatím ne, dokud nebude vědět víc.

„Financování,“ řekl Sarac a viděl, že Molnar přikyvuje.

„Potřebuju peníze, abych Januse zaplatil. Cesty, výdaje, prachy, za který uzavírá nějaký kšefty. Všechny výdaje musí schválit jak Bergh, tak Kollander, takže tahle cesta je uzavřená. Část možná zvládnu sehnat sám, přes zfalšovaný cesťáky a podobně. Ale dlouhodobě to nefunguje.“

Sarac se odmlčel a zamyslel.

„Asi potřebuju sponzora,“ řekl potom. „Někoho, kdo mi dá peníze a nebude se zbytečně ptát.“ V hlavě se mu vynořilo jméno, které před chvílí slyšel od Bergha.

„Pamatuješ si, kdo to byl?“ zeptal se Molnar.

„Von Katzow,“ řekl Sarac, aniž by to stihl domyslet do konce. „Eugene von Katzow.“

Molnar si ho kriticky prohlížel.

„Jseš si jistej, Davide? Zamíchat do toho Hraběte by situaci dost zkomplikovalo. Někteří šéfové jeho jméno pořád ještě považujou za sprostý slovo. Víš, že ho vláčeli tiskem a tak.“

Sarac přemýšlel, pokoušel se pospojovat drobné úlomky informací, které mu vířily hlavou.

„Jasně že se můžu plést,“ řekl po chvíli. „Bergh mluvil o von Katzowovi v autě, možná mám to jméno odsud. Jak víš, mám tady nahoře trochu pomotaný vedení.“ Zlehka si zaťukal na čelo.

Molnar přikývl. „Fajn, tak to teďka přeskočíme. Řekněme, že finance jsi nějak dal dohromady, co je další krok? Jak bys organizoval kontakty a schůzky?“

Sarac se snažil navázat na svůj proud myšlenek. Pak zavrtěl hlavou. „Sorry, ale mám úplně vymeteno.“

„Co třeba někde v autě?“ navrhl Molnar.

„Ne, to by se takovýmu zdroji nelíbilo. Muselo to bejt na nějakým místě, který lichotilo jeho egu. Který dokazovalo, jak je pro nás důležitej. V dobrý restauraci nebo klubu. Auta…“ Mávl rukou.

„Jsou pro malý ryby,“ zaculil se Molnar a pak si přejel jazykem po zubech. „Mám radost, že si pamatuješ, co jsem tě učil. Máš pravdu. Sejít se s Janusem, to si žádalo zvláštní místo. Diskrétní, ale pěkný.“

Molnar se odmlčel a čekal, co řekne Sarac.

„Kolik toho o Janusovi víš ty?“ zeptal se Sarac.

Ta otázka Molnara trochu zaskočila.

„V podstatě stejně jako Bergh. Neboli skoro nic. Jenom že je to perfektně umístěnej zdroj a že nejspíš není radno si s ním zahrávat. No a kromě toho jsem si spočítal, že na něj asi víš něco tajnýho, když se ti povedlo ho zverbovat.“

Molnar si znovu přejel jazykem po zubech. Je to projev nervozity, nebo má tenhle tik odjakživa? Sarac si nebyl jistý.

„Hele, Davide, vraťme se k financím. Jak jsi sám říkal, potřeboval jsi peníze. Musel jsi používat tajný konto, možná jsi jich měl i víc. O týhle stopě jsem mluvil už na ostrově. Je v tom tvým bloku něco o penězích nebo výplatách?“

Sarac zavrtěl hlavou. „Vůbec nic, nebo se mi to nepovedlo vyluštit.“

„Škoda,“ řekl Molnar. „Podle mě jsou peníze jediná stopa, která vede k Janusovi přímo. Chápeš, Davide?“

Odmlčel se. Zopakoval svůj tik.

„Je jen jedna možnost, jak znovu získat kontrolu.“

„Najít Januse,“ řekl Sarac. „Jo, dík, to už mi tak nějak došlo.“

Molnar dělal, že nepostřehl ironii v jeho hlase.

„Teď mě poslouchej, Davide. Ta prázdná skříňka je Berghův problém, to se nás netýká. Jestli to chce vzít na sebe, tak prosím. Ale protože ani Kollander, ani Bergh toho o Janusovi moc nevědí, budou na tebe něco svádět jen těžko, pokud nebudou mít konkrétní důkazy. Chápeš, jak to myslím?“

Sarac přikývl.

„Bez Januse a nějaké další dokumentace toho nebudou mít zrovna moc v ruce, co?“ pokračoval Molnar. „Nebudou moct dokázat, že ty nebo já jsme porušili nějaký pravidla. Nám stačí postarat se o to, aby Januse nikdy nikdo nenašel. Uděláme, co je potřeba, aby…“

Tajemství zůstalo ochráněno, pomyslel si Sarac.

Třicet osm

ATIF MĚL HOREČKU. Asi dost vysokou. Tělo měl ochablé, v hlavě mu pulzovalo. V celém centru měla v noci otevřeno jen jediná lékárna a to se neodvažoval riskovat. Místo toho z platíčka vymáčkl dva další paraleny, nahnul se nad naprasklé umyvadlo a zapil je vlažnou vodou z kohoutku.

Po tom, co se stalo v Högbergsgatan, na tom byl ještě mnohem hůř. Sice si ohlídal, aby ho ti dva supi, co to natáčeli, zabrali jen zezadu, ale ta zrzavá holka ve vedlejší ulici ho převezla. Pískla, aby se podvědomě otočil, a pak si ho vyfotila zepředu. A zdrhla, než vůbec pochopil, co se stalo. Mazaný!

Janus byl pořád o krok před ním. Odstraňoval všechny vedlejší stopy. Atifovi bylo jasné, jak to v Högbergsgatan proběhlo. Někdo zazvonil a Rico otevřel dveře. Takže to znamenalo, že Rico Januse buď znal, anebo ho považoval za někoho neškodného. Za poslíčka s květinami, pošťáka nebo někoho podobného, kdo nepředstavuje žádnou hrozbu.

Tentokrát žádné střelné zbraně, žádné hlasité zvuky, které by mohly sousedy přilákat na chodbu. Dvě dobře mířená bodnutí rovnou do břicha, určitě přesně ve chvíli, kdy Rico otevřel. Podle tvaru rány dlouhá úzká čepel. Perfektní volba, pokud člověk bodá do měkkých částí břicha. Hluboké poranění břicha v devadesáti procentech případů vyvolá silné krvácení nebo těžký šok. Po dvou bodnutích se Rico měl skácet na zem a vykrvácet v předsíni, zatímco Janus by v klidu odkráčel. Ale Rico očividně patřil k těm deseti procentům lidí, jejichž těla reagují jinak. V jejich případě nadledviny začnou do těla pumpovat tak vysoké množství adrenalinu, že se člověk udrží na nohou a je dokonce schopný ujít ještě poměrně daleko.

Atif naházel oblečení do igelitového pytle, zavázal ho a odhodil ke dveřím. Pak si vlezl do vany a pustil sprchu. Nechal si vodu proudit na hlavu a ramena a smyl si z rukou a předloktí i poslední zbytky krve. Po chvíli si radši přidřepl. Teď ho tělo bolelo pořádně, taková šestka, možná dokonce sedmička.

Potřeboval by si na pár dní odpočinout a vymyslet nový plán. Protože si z Högbergsgatan přece jen něco odnesl. Video už viselo na netu. Bylo na něm jasně vidět, jak Rico umírá na chodníku na následky prudkého krvácení. Atifův obličej tam naštěstí vidět nebyl, ale zato ten druhý chlap ano. Dokonce bylo i vidět, že mu tečou slzy.

Ten pocit, který se ho zmocnil už tam, ho neopouštěl a po zhlédnutí videa na internetu ještě zesílil. Pohyby hlavou, ostražitý pohled a další sotva znatelné nuance z řeči těla. Ten chlap byl stoprocentně polda. Ptal se Sabatiniho na Januse, vypadalo to, že přesně ví, o co jde. Atif se rozhodl, že jakmile mu zabere penicilin a trochu se z toho dostane, najde ho.

SARAC ZAMKL všechny nové zámky na dveřích. Byl úplně vyřízený, už nezvládal ani mluvit. Chtěl jen padnout do postele a zavřít oči. Nalhat sám sobě, že všechny nedávné události a všechna jeho zjištění byly jen divný sen. Až se ráno probudí ve své staré posteli, bude život pokračovat tam, kde skončil před mrtvicí. A celý tenhle zlý sen bude minulost.

Zpráva na zdi v ložnici byla opravdu pryč, nejspíš ji Janus seškrábal. A udělal to tak dobře, že pouhým okem nikde nebyla ani stopa po barvě.

Proč neřekl Molnarovi pravdu? Proč mu neřekl, že Sabatini se zmínil o Janusovi i o Eriku Johanssonovi? Proč se ani slovem nezmínil o té místnosti ze snu, anebo o tom, že si pamatuje znepokojivě mnoho detailů kolem smrti Briana Hansena?

Vysvětlení bylo jednoduché. V hloubi nitra se pořád ještě snažil chránit Januse, opatrovat jejich tajemství. I když jeho chráněnec je s největší pravděpodobností vrah. Jakmile zavřel oči, viděl před sebou Sabatiniho popelavý obličej a slyšel jeho chrčivý dech.

Pět mužů na seznamu, jejž korunuje Janusův symbol. Čtyři z nich jsou teď mrtví. Proč? Tahle otázka stále čekala na odpověď.

Ale všechno, co se stalo, vyvolalo v jeho mozku přece jen jednu změnu. Nejspíš tomu napomohl rozhovor s Molnarem. Už od chvíle, kdy našel svou pracovnu prázdnou, Sarac tušil, že mu něco uniká. Že si to vykládá špatně. A teď si tím najednou byl úplně jistý. To on sám všechno odklidil, dokonce si vágně pamatoval, jak do kanceláře přišel v noci a odnosil pryč veškerý obsah zásuvek. Odnesl to na bezpečnější místo, daleko od čmuchalů. To znamená, že ta místnost, o které se mu zdálo, existuje i ve skutečnosti. Byla to jeho základna, místo, odkud řídil operaci Janus. Je někde tam venku v zimní tmě, možná jen pár bloků odsud. Tiše střeží svá tajemství a čeká na něj. Ta místnost je rohový kousek puzzle a on ji potřebuje, aby mohl navážno začít skládat. Jediná otázka je, jestli ji někdy najde.

Pomalu usínal, na chvíli uvízl kdesi v šedém meziprostoru. Z dálky slyšel sirénu. Nevěděl, jestli přichází zvenčí, nebo zní jen v jeho hlavě. Pak zaslechl něco z bytu nad sebou. Někdo tam dusal po podlaze. Před očima mu vytanul obraz. Tmavá odvrácená silueta s kapucí. Chlap se pomalu, pomaličku otáčel, skoro jako ve zpomaleném filmu. Světlo mu dopadlo nejdřív na rameno, pak na kapuci. Ale právě když mu začínalo osvětlovat obličej, právě ve chvíli, kdy Sarac začínal mít dojem, že ho poznává, se mu do toho zamíchala jiná myšlenka. Okamžitě ho vytrhla ze spaní. Na něco zapomněl, na něco, co si musí prohlédnout ještě před spaním.

Vstal z postele a odkulhal do koupelny. Otevřel skříňku pod umyvadlem a vyhrabal tašku od Bergha.

Zip šel rozepnout jen ztuha, ale po chvíli cukání se neochotně podvolil. Nahoře ležela modrá neprůstřelná vesta, stejná jako ta, která mu zachránila život při bouračce. Pod vestou krabice od bot, na jejímž víku byl papírek se vzkazem. Velká neohrabaná písmenka, připomínala mu vzkazy z nemocnice.

Všechno začíná a končí u Januse.

V krabici ležel revolver s upilovanou hlavní a seškrábaným sériovým číslem.

Třicet devět

„ABYCH TO SHRNUL, dá se tedy říct, že všechna tato opatření povedou k vybudování úplně nového právního systému ve Švédsku. Systému se společným řízením, kontrolou a jasnými cíli. Právního systému budoucnosti.

To je z mé strany vše,“ dodal Jesper Stenberg, poté co dal posluchačům čas, aby vstřebali jeho závěrečná slova. Chvíli bylo ticho a mezitím v sále rozsvěceli světla. Stenberg se na skupinku kolem konferenčního stolu nezapomněl usmát.

„Hm, takže děkuji, Jespere.“ Předseda vlády Stenbergovi naznačil, aby se posadil. „Vzorný výklad, to musím uznat. Stručný a jasný, ne jako spousta jiných, které tady musíme přetrpět. Death by powerpoint, už jste někdy slyšeli ten výraz?“ Předseda vlády se usmál na všechny kolem stolu a dočkal se očekávaného smíchu. Šéfovým vtipům se směje každý, bez ohledu na to, kolikrát už je slyšel.

„Máte tam spoustu opravdu radikálních návrhů, Jespere,“ řekla Carina LeMoinová. „Snížení trestu pro korunní svědky, přísnější tresty za organizovanou trestnou činnost.“

Stenberg přikývl. Zaobalenou kritiku čekal, dokonce věděl, od koho přijde. LeMoinová byla šéfovou favoritkou. Právnička, trochu mladá na to, aby mohla vykonávat jeho práci. Přinejmenším v tomhle období. Taky celkem pěkná, vlastně mu připomínala Sophii. Ihned tu myšlenku zaplašil a soustředil se na to, aby správně odpověděl.

„Máte pravdu, Carino, jsem rád, že se o tom zmiňujete.“ Nasadil svůj nejprofesionálnější tón. Odehrál ten fígl s křestním jménem zpátky přes síť. 15-15, game on. „Ale prostudoval jsem metody opravdu velmi pečlivě. Analyzoval jsem výsledky, jakých dosahují v jiných zemích. Kromě toho z praktické zkušenosti vím, o kolik je lehčí přimět někoho ke spolupráci, když ten dotyčný vidí, že by z toho mohl něco mít.“

30-15 pro něj díky analýzám a praktické zkušenosti. Zadíval se jí upřeně do obličeje a pousmál se.

„Nemáte strach, že se dostanete do konfliktu s profesními sdruženími? Advokátní komora bude sotva jásat nadšením.“ Jesper měl dojem, že v jejím hlase zaslechl stín nejistoty, a okamžitě se chopil iniciativy.

„Já s Advokátní komorou udržuji velmi plodnou spolupráci, Carino, a mohu ujistit vás i všechny ostatní, že až svůj návrh předložím, bude velmi dobře zpracovaný.“

40-15 a matchball.

Znovu se usmál, povytáhl obočí a téměř neznatelně natočil hlavu, jako by čekal na její další otázku. Ale Carina LeMoinová se jen zahleděla do svých podkladů.

Kontumační výhra.

Na chvíli ho to skoro zklamalo, jako by ho někdo o vítězství připravil. Ale rychle se z toho vzpamatoval. Obdařil skupinku svým nejzdařilejším televizním úsměvem. Šéf mu s úsměvem kývl. Vypadal přitom jako velká spokojená ropucha.

„Jespere, počkejte!“ Dveře výtahu se právě zavíraly, když na něj Carina LeMoinová zavolala. Zvažoval, že ji bude ignorovat a nechá jí dveře zabouchnout rovnou před nosem. Ale než se rozmyslel, dveře se znovu otevřely. Stihla zmáčknout tlačítko.

„Můžeme jet dolů společně, co vy na to?“ Při nastupování se na něj usmála. Postavila se až příliš blízko něj, což ho přimělo instinktivně ucouvnout. Když ucítil její parfém, trhl sebou. Narciso Rodriguez, stejnou značku používala Sophie. To ještě zvýrazňovalo, jak jí byla podobná. Na setinu vteřiny se Jesperovi zazdálo, že něco slyší. Slabé pravidelné bušení na kovové zdi výtahu. Párkrát polkl.

„Jste v pořádku, Jespere?“

„Hm.“ Cukl sebou, donutil mozek vrátit se do správných kolejí.

„Jste pobledlý.“

„Hm, ale ne, je mi výborně. Jen jsem si na něco vzpomněl.“

Výtah se pomalu rozjel dolů. Carina LeMoinová udělala drobné gesto rukou, shrnula si blonďatý pramen vlasů za ucho. Kůži měla bílou, skoro porcelánovou.

„Chtěla jsem vám říct jednu věc, Jespere. Týká se to naší malé diskuze tam nahoře v sále.“ Trhla hlavou směrem ke stropu. „Nechtěla jsem to říkat před ostatními.“

Usmála se a odhalila drobné bílé zuby, které vypadaly jako šňůrka perel.

„Aha,“ řekl. Okamžitě toho zalitoval. Aha? Teď se musí pekelně soustředit!

„Předevčírem jsem náhodou potkala Johna Thorninga. Přišla řeč na vás, což není nic divného.“

Znovu se usmála a on jí úsměv automaticky oplatil. O co tady krucinál jde?

„No, vždyť to přece byl váš mentor, že?“

Stenberg přikývl a vnímal, jak výtah zpomaluje.

„Právě proto jsem se předtím ptala na Advokátní komoru. John je koneckonců její generální tajemník, takže jsme probírali vaše plány na restrukturalizaci právního systému. Přesně, jak jste říkal na schůzce, předpokládala jsem, že jste s ním své nápady konzultoval.“

„Ano.“ Stenberg se i dál usmíval a snažil se odhadnout, kam se rozhovor ubírá. Nelíbilo se mu, jak Carina vyslovuje jméno John. Důvěrně, jako by nebyli jen povrchní známí.

„Samozřejmě vám nechci nijak radit,“ pokračovala Carina LeMoinová. „Jako ministr spravedlnosti máte jistě daleko větší přehled.“

Oprášila mu z ramene tmavého kabátu nějaké smítko.

„Ale být vámi, Jespere, domluvila bych si schůzku s Johnem Thorningem, a to rychle.“

SARAC POLOŽIL KLÍČ na stůl. Sundal ho z kroužku a zbylé tři odhodil, ty byly od jeho kanceláře na krajské kriminálce a od starých zámků u něj doma.

Jeden zbýval. Úplně normální plochý klíč od běžného zámku. Žádná čísla, žádná nápověda. Nepamatoval si ho, neměl tušení, do jakého zámku patří, ani jak by ty dveře mohly vypadat. A právě absence jakékoli vzpomínky ho ujistila. To on sám si vyklidil kancelář, teď už to věděl. Zatajil to před Molnarem i Berghem, aby oba mohli přísahat, že o tom nevěděli, kdyby se něco stalo. Stal se z něj „osamělý policista, který převzal iniciativu“, přesně, jak se dohodli. Takže tenhle klíč musí být od jeho nové kanceláře, základny, ze které na vlastní pěst řídil operaci Janus.

Sehnul se nad klíčem a co nejpečlivěji si ho prohlížel. Nerovný povrch se sedmi špičatými výstupky různé výšky. Vzal ho do ruky a podržel v dlani. Přivřel oči. Čekal…

Nic se nestalo.

Znovu oči otevřel. Samozřejmě že se sakra nic nestalo, přece není žádná Saida. Byl moc unavený na to, aby Molnarova slova pořádně vstřebal. Ale teď, po pár nocích strávených ve vlastní posteli, po sprše, snídani a v neposlední řadě poté, co se převlékl do slušného oblečení, na tom byl podstatně lépe.

Takže on fetoval, hulil trávu a kouřil metamfetamin. Možná se tak vypořádával s narůstajícím stresem. S tím, že žije prací a Janusem ve dne v noci, aniž by se mohl někomu svěřit nebo mu někdo tvořil záchrannou síť.

Drogy vysvětlovaly bídný stav jeho bytu, možná i část jeho halucinací. Sarac obracel v rukou věci, které mu Bergh přinesl. Snažil se přesně odhadnout, co měl jeho šéf v úmyslu, když mu tašku dával. O vzkazu na víku krabice ani nemluvě.

Všechno začíná a končí u Januse. Co tím Bergh myslel?

Špička z podsvětí se dopustí vraždy a zároveň funguje jako infiltrátor nasazený policií. Kdyby něco takového vyšlo najevo, média by se úplně zjančila. Každý policista, který by se s tím dal jen vzdáleně spojit, by dostal padáka, nebo by ho možná rovnou obvinili a postavili před soud. Není divu, že se zavázal tohle tajemství chránit.

Takže co má teda dělat? Říct všechno Molnarovi? Spřáhnout se s Wallinem a doufat, že ten s ním okamžitě nezpřetrhá veškeré svazky, jakmile se tajemství dozví? Anebo se mu Bergh snažil navrhnout úplně jiné řešení problému? Odstranit Januse navždycky, než ho někdo odhalí? Zavraždit vraha?

Ihned tu myšlenku zaplašil. Bergh si vyčítá, že ho nechal na holičkách. Že ho zanechal bez ochrany. Wallin měl nejspíš pravdu, jestli se někdo zvenčí snaží k Janusovi dostat přes něj, pak by se mu pistole a neprůstřelná vesta mohly hodit.

Vlastně neměl žádné důkazy, že Janus stojí za Hansenovou smrtí, měl jen velmi úlomkovité vzpomínky a domněnky. Kromě toho o tom muži, který se skrývá pod krycím jménem, pořád nevěděl nic. Odpověď na něj čeká v té místnosti, v tajné základně, o tom byl přesvědčen, a musí vynaložit veškeré úsilí na to, aby ji našel.

Vstal a zamířil k oknu. V protějším domě se pohnula záclona a upoutala jeho pozornost. Žádného člověka ale neviděl. Ulice byla plná zaparkovaných aut. Asi půlka měla na střeše vrstvu sněhu, takže tam určitě stála už několik dní. Mezi auty byl i Golf podobný tomu Nataliinu a Sarac už si na chvíli myslel, že se na něj skutečně přijela podívat. Ale pak si všiml, že tohle auto je novější a v lepším stavu. Uvědomil si, že ho to trochu zklamalo. Zároveň se zastyděl. Natalie je civilistka, ale on ji do toho všeho zmatku bez váhání zatáhl, jakmile zjistil, jak by se mu mohla hodit. Přiměl ji, aby mu díky svým osobním kontaktům získala potřebné informace, aniž by pomyslel, do čeho ji tím zatahuje. Ta bezohlednost, to je celý on. A když Natalie pochopila, kam její pomoc vedla, mimo jiné k místu a času Sabatiniho smrti, určitě požádala, aby jí přidělili jiného pacienta. Tak fajn. Jestli má Wallin pravdu a někdo po něm jde, bude lepší ji do toho nezatahovat.

Znovu přivřel oči a sevřel klíč v ruce. Pak ho vzal tak, jako by se s ním chystal odemknout zámek. Zkoušel si představit, jak klíč zajede na místo, jak výstupky a prohlubně zapadnou do zámku. Pootočil rukou a úplně slyšel, jak v zámku cvaklo. Zvedl levou ruku a položil ji na místo, kde by byla klika. Téměř cítil na dlani chladný kov. Pomalu kliku stiskl a otvíral dveře směrem k sobě. Obezřetně otevřel oči…

Uslyšel vrznout vstupní dveře a cukl sebou. Na chvíli měl pocit, že se k němu někdo snaží dostat, že se opakuje to, co se stalo po jeho odchodu z nemocnice. Pak ale uslyšel slabou ránu a kovové cinknutí, jak víčko od otvoru na dopisy zase zapadlo na místo. Vyčkával, postupně se mu ulevilo a došel si do předsíně pro poštu.

Dvě obálky s okénkem a hnědý vypolstrovaný balíček, na kterém bylo jeho jméno. Všechno to položil na stůl v kuchyni. Nejdřív otevřel účty a balíček nechal na konec. Byl v něm malý levný mobil. Na displeji byl přilepený žlutý lísteček.

PIN 9595.

Nejdřív na telefon chvíli zíral, pak ho zapnul a zadal pin. Klávesnice byla tak drobná, že se musel snažit, aby se nepřehmátl. Rozsvítila se uvítací obrazovka, pak se telefon připojil k síti operátora. V rohu displeje se rozsvítila ikonka příchozích zpráv.

Jdi od okna.

Pak zavolej na poslední vytočené číslo.

Sarac váhal, ale převládla v něm zvědavost. Odešel do předsíně a zmáčkl tlačítko opětovného vytáčení. Telefon byl tak malý, že se skoro ztrácel v ruce. Ozvalo se zazvonění. Pak další. Sarac cítil, jak mu buší srdce.

„Haló, Davide, rád tě zase slyším,“ řekl mužský hlas. Saracovi se srdce rozbušilo jako o závod. Poznával ten hlas, to je ten chlap páchnoucí tabákem, chlap se zlatým zubem, ten, co ho navštívil v temném nemocničním pokoji.

„V nemocnici jsme si to nestihli dopovídat,“ řekl muž a potvrdil tím Saracův předpoklad.

„K-kdo jsi?“ Sarac promluvil slabým hlasem.

Muž se tiše zasmál.

„Neříkej, že se na mě nepamatuješ?! Přece jsme byli tak skvělí kámoši.“

Sarac polkl. Janus, pomyslel si. Z nějakého důvodu o tom ale nebyl přesvědčený tak pevně, jak by měl.

„Chtěl bych se s tebou sejít, Davide, nejlíp hned,“ řekl muž.

„J-já…“ Sarac se podíval do kuchyně. Uviděl svůj mobil na stole.

„Chceš zavolat kámošovi Peteru Molnarovi, co?“ Muž vyslovil slov kámoš tónem, který se Saracovi ani trochu nelíbil.

„Víš ty co, Davide, vem ten telefon a pojď k oknu. Zůstaň kousek za záclonou.“

Sarac ho poslechl. Srdce mu bilo tak silně, že téměř nemohl dýchat.

„Vidíš ten žlutý dům naproti? Čtvrté okno zleva,“ řekl muž.

„Hm…“ Sarac polkl. V tomhle okně se před chvílí pohnula ta záclona.

„Odtamtud tě sledujou dva kluci. Dva z tvých takzvaných kámošů. Řekl ti o tom Molnar?“

Sarac znovu polkl.

„Podívej se na ulici. Vidíš to černý volvo, co nemá na střeše sníh? V něm sedí dva další policajti, co dělají pro vrchního policejního intendanta Oscara Wallina. Předpokládám, že ani o tom ti Molnar neřekl?“

Sarac zavrtěl hlavou, teprve pak mu došlo, že ho ten chlap nevidí. Peter mu to měl říct, měl ho požádat, aby si dával pozor, jestli ovšem… Přivřel oči, snažil se zaplašit myšlenku, která se mu usazovala v hlavě. Jestli ovšem…

„Tví kamarádi ti lžou, Davide, anebo ti rozhodně neříkají celou pravdu. Bojí se tě, mají strach z toho, co bys mohl prozradit. Možná ti dokonce do bytu namontovali štěnice. V takovým případě ti každou chvíli začne zvonit telefon.“

Sarac se kradmo podíval na mobil na stole.

„Jak jsem říkal, Davide, chtěl bych se sejít. Nejlíp teď hned…“

Sarac to položil. Pomalu spustil ruku s telefonem podél těla. Měl dojem, že v okně na protější straně ulice zahlédl nějaký pohyb, ale samozřejmě si to mohl jen namlouvat. Tohle všechno si možná jen namlouvá. Pěkně debilní noční můra. Možná ve skutečnosti pořád ještě leží v nemocniční posteli a je v kómatu? Ve světě, kde si jeho mozek žije vlastním životem? V takovém případě by se radši probudil. Teď hned.

Otočil se, podíval se do obýváku. Pohovka byla nová, ale všechno ostatní vypadalo jako obvykle. Nebo aspoň tak, jak si myslel, že by to mělo vypadat. Kožené křeslo, konferenční stolek z teakového dřeva, který si vzal z domu rodičů. Televize, koberec, kupolovitá lampa nad konferenčním stolkem. Sledoval pohledem kabel, který vedl od lampy do stropu. Úplně nahoře si všiml drobného víčka ve tvaru hokejového puku. Kdo by instaloval požární hlásič doprostřed obýváku, tak blízko kuchyni? Když se podíval pořádně, zahlédl blikající kontrolku. Jenže si nepamatoval, že by v hlásiči někdy měnil baterky.

Přinesl si židli a s námahou na ni vylezl. Opatrně se k hlásiči natahoval. Ale pokoj měl strop vysoký přes tři metry, takže až nahoru nedosáhl. Bílý plastový kryt požárního hlásiče byl šedý od špíny, ale Sarac nevěděl, jestli ho náhodou někdo neumazal úmyslně. Vzpomněl si na štafle ve sklepě. S těmi by nahoru dosáhl určitě. Ale nejdřív se zkusil naposledy natáhnout. Stoupl si na špičky, zapotácel se, znovu získal rovnováhu. Prsty se dotkl krytu, šátral po jeho hraně.

Přerušilo ho duté bzučení z kuchyňského stolu. Displej jeho telefonu svítil, mobil vibroval a pomalu se točil na desce stolu. Sarac slezl ze židle a podíval se na telefon. Pak to zvedl a pokusil se o úplně normální tón.

„Haló!“

„Ahoj, Davide,“ řekl Molnar. „Jen jsem se chtěl zeptat, jak se ti vede. Dlouho ses neozval.“

„Hm…“ Sarac se podíval k hlásiči.

„Je všechno v pohodě? Zníš trochu…“

„Vy mě sledujete, Petere?“

„Jak to myslíš?“

„Přesně tak, jak říkám. Sledujete mě?“

Chvíli bylo ve sluchátku ticho.

„Nikam nechoď, Davide.“ Molnar promluvil suchým hlasem. „Jsem na cestě k tobě.“

Hovor se přerušil.

Sarac se zhluboka nadechl a snažil se trochu vzpamatovat. Pak se podíval na hodinky. Molnar by tady měl být tak do deseti minut. Nejvyšší čas se nějak rozhodnout. Znovu se podíval k hlásiči, pak si odnesl malý plastový telefon na záchod a znovu stiskl tlačítko opětovného vytáčení.

„Tak fajn,“ řekl, když to ten chlap zvedl. „Jak to uděláme?“

Čtyřicet

SARAC ŠEL CO NEJRYCHLEJI dolů po schodech a telefon si pořád tiskl k uchu. Než odešel, zapnul sprchu a pak chvíli mlátil věcmi v koupelně. Pak se rychle vykradl ke dveřím a co nejtišeji se vyplížil z bytu.

„Jsem dole,“ řekl, jakmile dorazil do přízemí.

„Fajn, tak jdi ke dveřím od domu, ale zůstaň těsně za nimi, aby tě neviděli,“ řekl muž do sluchátka.

Sarac ho poslechl a podíval se na hodinky. Molnar se tady objeví tak za šest sedm minut.

„Co mám dělat teď?“ zeptal se.

„Chvíli čekej. Vidíš tu zastávku autobusu, asi deset metrů napravo od dveří?“ zeptal se muž. „Jo.“

„Zhruba za dvě minuty přijede autobus. Až ti řeknu, vystartuješ.“

„Jasný.“ Sarac se párkrát zhluboka nadechl a snažil se uklidnit bušící srdce. Kupodivu ho to skoro bavilo. Opatrně vykoukl na ulici. Volvo stálo otočené na špatnou stranu, kdyby ho chtělo sledovat, muselo by se otočit do protisměru. Ale autobus by dohnalo za pár minut.

„Fajn, teď!“ řekl muž.

Sarac otevřel dveře a zamířil rovnou na autobusovou zastávku, snažil se přitom nedívat na Volvo ani okno v protějším domě. Koutkem oka viděl, jak se k němu blíží silueta autobusu. Zastavil se na zastávce, autobusu zaskřípaly brzdy. Nastoupil a ani se nepodíval na řidiče. Když se autobus rozjel, zvedl oči. Volvo už vyjelo z místa, kde parkovalo.

„Fajn, tak co mám dělat teď?“ zeptal se.

„Zmáčkni tlačítko stop a vystup na další zastávce.“

Sarac poslechl. Autobus zahnul za roh a zastavil přesně u schodů, které vedly do nevábného sklepního kadeřnictví. Sarac vystoupil a rozhlédl se. Volvo ho zatím nedohnalo.

„Davide!“ Dveře kadeřnictví se otevřely a vykoukla z nich nějaká žena. Bylo jí kolem padesáti, vlasy odbarvené na blond, sestřih jako z osmdesátých let, obličej vrásčitý a opálený v solárku. „Rychle, pojď dovnitř“

Poslechl, sešel čtyři schody a zamířil do suterénu. V salonu nikdo nebyl, jen dvě prázdná křesla a vozík s různou vlasovou kosmetikou.

„Jdi dál,“ žena ukázala na korálkový závěs vzadu.

Zadní komůrka byla maličká. Velká asi sedm osm metrů čtverečních. Byl tu skládací stolek, dvě stoličky a pár vybledlých plakátů s účesy, které vyšly z módy někdy před třiceti lety. Na jedné stoličce seděl vysoký muž v obleku, zhruba šedesátiletý, a vstal, jakmile Sarac vešel.

„To je fajn, že ses stavil, Davide,“ usmál se, až se mu v dolní čelisti zaleskl zlatý zub. Sarac zaváhal, někde v nitru se mu rozsvítilo varovné světélko. Mockrát si říkal, že ten chlap, co páchl tabákem, by mohl být Janus. Ale z nějakého důvodu mu na tom něco nesedělo. A teď pochopil proč. Tenhle chlap je totiž policajt a jmenuje se…

„Kriminální komisař Jan Dreyer,“ řekl muž a natáhl k němu ruku. „Z inspekce policejních sborů, pokud by ti to snad náhodou vypadlo z hlavy. Omlouvám se za ty tajnosti, ale je to pro tvoje dobro.“

Naznačil Saracovi, aby se posadil.

„Kávu?“

„Ne, díky.“ Saracovi jel mozek na plné obrátky. Dreyer pracuje na inspekci. Vede vyšetřování ve věci vykradené bezpečnostní skříňky. V tmavém nemocničním pokoji to ale vypadalo, jako by se už znali. Dreyer se posadil na protější židli. Vůně jeho kolínské téměř potlačila pach všech možných kosmetických chemikálií, který v salonu jinak převládal.

„Navštívil jste mě v nemocnici, mluvil jste o nějaké dohodě,“ řekl Sarac, zatímco se snažil dosadit nové kousky skládačky na místo.

„No helemese,“ usmál se Dreyer. „Vypadal jsi, že jsi úplně groggy a vůbec si to nebudeš pamatovat. Pamatuješ si ještě něco?“

„Sorry.“ Sarac pokrčil rameny.

Dreyer si Saraca pátravě prohlížel, jako by se snažil odhadnout, jestli mu lže nebo ne.

„Tak fajn,“ řekl pak. „Takže já se jmenuju Jan Dreyer a vedu inspekci policejních sborů. Jistě víš, co máme za úkol?“

„Vyšetřujete policisty, kteří jsou podezřelí z trestného činu,“ řekl Sarac.

„Správně. Už několik let jsme nezávislá organizace, která spadá přímo pod policejní prezidium. Nemáme tedy absolutně žádnou spojitost s běžnou činností policie, ale to jistě víte.“

Sarac pokrčil rameny. Snažil se působit co nejlhostejněji.

„A co chcete ode mě?“

„Tak ty se nepamatuješ vážně na nic?“ Dreyer se odmlčel a upřeně si Saraca prohlížel, pak se usmál. Při jeho úsměvu Saracovi vyschlo v ústech a jazyk se mu přilepil na patro.

„Já jsem tvůj koordinátor, Davide,“ řekl muž s úsměvem. „A ty jsi můj informátor.“

Čtyřicet jedna

„AHOJ, TADY TINDRA.“ Když Atif uslyšel z telefonu její hlas, musel se usmát.

„Ahoj, Tindro, tady strejda Atif.“

„Amu, kde jsi? Stýská se mi po tobě!“

„Mně po tobě taky, holčičko,“ řekl Atif. „Máte se na venkově dobře?“

„Skvěle! Přijedeš se za námi brzy podívat?“

„Brzy,“ odpověděl Atif. „Jenom ještě vyřeším pár věcí. Ale pak přijedu.“

„Slibuješ, amu?“

„Slibuju, holčičko. Je tam někde maminka? Potřeboval bych s ní chvíli mluvit.“

„No tak jo,“ řekla Tindra zklamaně. Ve sluchátku zapraskalo.

„Haló?“ řekla Cassandra. Mluvila úsečně, ale ne nepřátelsky.

„To jsem já, jen jsem se chtěl zeptat, jak se máte?“ řekl Atif.

„Je to tu v pohodě, ale upřímně řečeno už tady začínám dostávat ponorku. Kdy se budeme moct vrátit domů?“

„Teď ještě ne,“ řekl Atif. „Ještě musím dořešit pár věcí. Chtěl jsem se jenom ujistit, že jste v bezpečí, jakmile to tady dodělám, ozvu se. Do tý doby se musíte držet stranou. Nikomu nevolej, je ti to jasný? Hlavně ne Abú Hamsovi.“

Ticho ve sluchátku mu napovědělo, že jeho instrukce už porušila. Do prdele!

„ZVERBOVAL JSEM TĚ, abys mi podával informace o Peteru Molnarovi a jeho speciálním týmu,“ řekl Dreyer. „Ale i o tvém šéfovi Kjellu Berghovi a ostatních koordinátorech. A v neposlední řadě taky o jejich bývalém šéfovi: Eugenu von Katzowovi, zvaném Hrabě.“

Saracovi se sevřelo hrdlo. Ze všech sil se snažil tvářit neutrálně. Místnost se s ním roztočila, musel se chytit židle, aby neupadl.

„Jak si možná pamatuješ, Hrabě od policie odešel před několika lety. Vybudoval systém informátorů a infiltrátorů, kteří nebyli registrovaní a dostávali odměny přes tajné účty. Jeho zdroje často ani nebyli zločinci, většinou to byli obyčejní daňoví poplatníci, kteří náhodou pracovali na klíčových pozicích ve firmách nebo na úřadech. U telefonních operátorů, v nemocnicích, v realitkách, na obecní správě, na finančáku – dokonce tam měl i pár televizních celebrit.“

Dreyer zalovil v kapse a vytáhl krabičku doutníků.

„Hrabě si nahromadil zásobu lidí, kteří mu něco dlužili. Kteří ho nemohli odmítnout, když jim zavolal a požádal je o drobnou laskavost. O výpis hovorů, lékařskou zprávu nebo cokoli jiného.“

Sarac polkl, vzpomněl si, co říkal Molnar o jeho krevních testech.

„Byl to neformální systém, který obcházel všechna pravidla,“ pokračoval Dreyer. „Bohužel jsme mu ale nikdy nedokázali nic závažnějšího než jen pár porušení služební povinnosti. Vlastně si dokonce myslím, že si Hrabě vybral dluhy u státního zastupitelství i ministerstva spravedlnosti, a proto z toho vyvázl tak lehce.“

Dreyer z druhé kapsy vytáhl modrý plastový zapalovač, z balíčku vyklepl doutník a pak Saracovi gestem naznačil, že si může také nabídnout.

„Já nekouřím,“ řekl Sarac.

„Ne?“ usmál se Dreyer. „Jsi si jistý?“ Zapálil si doutník a zhluboka potáhl.

„Takže dál,“ pokračoval. „Když se Hrabě tiše vytratil zadním vchodem, nastoupil na jeho místo Bergh. Ale ve skutečnosti se o většinu věcí staral von Katzowův chráněnec Peter Molnar. Molnar je chytrý, nikdo mu nevidí do karet a obklopuje se výhradně loajálními kolegy. V podstatě nebylo vůbec možné kontrolovat, co tam na oddělení provádějí a jestli náhodou nepokračují v duchu Hraběte.“

Dreyer ukázal doutníkem na Saraca.

„Ale pak ses vynořil na scéně ty. David Sarac, vycházející hvězda. Když Molnar odešel na jiné místo, převzal jsi po něm většinu zdrojů. Zdálo se, že pronikneš všude, uměl sis k sobě připoutat téměř kohokoli. Úplný chameleon. Kromě toho jsi pracoval ve dne v noci.“

Sarac polkl. Uvažoval, jestli nemá vstát a jít pryč. Ale došlo mu, že tady bude muset zůstat a vyslechnout si ten příběh až do konce.

„Postupně se začalo ukazovat, jakou cenu za to platíš. Když člověk hraje moc rolí najednou, dříve či později se v nich ztratí. Zapomene, kdo doopravdy je. Na čí straně stojí.“

Dreyer opatrně zabubnoval prsty na desku stolu.

„Trávil jsi čím dál víc času po hospodách. Ale na rozdíl od dřívějška už tě moc nezajímalo navazování nových kontaktů. Místo toho ses jenom opíjel, párkrát tě dokonce vyhodili. Šuškalo se i o drogách. Bylo jasné, že jsi na pokraji zhroucení, a stejně jasné bylo i to, že nikdo z tvých kamarádů ti nehodlá pomoct.“

„A v tu chvíli jste mě kontaktoval a snažil se mě přinutit, abych donášel na Molnara a ostatní?“ Saracovi se třásl hlas. Poměrně dobře odrážel jeho nejistotu.

„Takhle to bylo, Davide, myslíš?“

Sarac neodpovídal. Pravačkou pořád svíral hranu židle.

„Tak do toho, jen mi to řekni. Ty jsi přece na tyhle věci expert! Vžij se do mě. Co bys udělal, abys zverboval sám sebe?“

Sarac se zhluboka nadechl. Jako na zavolanou ho rozbolela hlava. Najednou se mu chtělo zvracet. Ale musel pokračovat ve hře, vyslechnout si, co má Dreyer na srdci. Posbírat další kousky skládačky.

„Něco jste si na mě našli,“ zamumlal. „Krevní test, nebo tak něco. Řekli jste mi, že to se mnou vypadá bledě. Že moje práce je v ohrožení. Dohodli jsme si schůzku.“

„Pokračuj!“ Dreyer se opět rozmáchl doutníkem.

„Určitě jste vybrali diskrétní místo, až tak diskrétní, že už jenom to, že jsme se sešli právě tam, působilo podezřele. Pak jste zařídili, aby nás dva spolu někdo vyfotil.“

Dreyer si znovu zhluboka potáhl.

„Hned po mém příchodu. Jakmile jsem se posadil na židli naproti vám, byl jsem v tom až po uši. I kdybych odmítl, všichni, kdo by ty fotky viděli, by si mysleli, že už donáším. Moje důvěryhodnost by byla v prachu.“

Sarac se opřel, pustil se židle a promnul si oči. Najednou se mu vybavila zavřená restaurace. Nějaká schůzka, nepříjemný pocit, že by tam vlastně nejradši nebyl. To by docela souhlasilo.

„Zhruba tak nějak to bylo?“ zeptal se. „O téhle dohodě jste mluvil v nemocnici? Práskej, jinak ti zničíme kariéru? Zboříme všechno, pro co žiješ?“

Dreyer se místo odpovědi jen usmál.

„Přesně tak bys to udělal taky, že, Davide? Když chceš zverbovat zdroj, děláš, co musíš.“

Sarac složil hlavu do dlaní.

„A přesně jako všichni ostatní chcete, abych vám vydal Januse, co?“

„Januse,“ Dreyer se uchechtl. „Strašidlo, o kterém všichni mluví, ale nikdo ho nikdy neviděl.“ Zavrtěl hlavou. „Nemíchej hrušky a jablka, Davide. Mně jsi slíbil něco úplně jiného. Mnohem zajímavějšího.“

Sarac otevřel ústa, ale mozek se mu zasekl, nevypravil ze sebe jediné rozumné slovo. On nejde po Janusovi? Tak na čem se teda spolu dohodli?

„Ty jsi mi měl odhalit krtka na krajské kriminálce,“ řekl Dreyer.

Sarac pomalu zavrtěl hlavou. Mozek horečně pátral po něčem, s čím by Dreyerovu informaci mohl propojit.

„Nemám tušení, o čem to mluvíte,“ řekl nakonec.

Dreyer si povzdechl.

„Jak vidím, jsi vůči svým kámošům pořád loajální.“ Zamáčkl nedokouřený doutník tak tvrdě, že málem převrhl šálek.

„Někdo z vašeho oddělení prodává informace do podsvětí, Davide. Vždycky přes prostředníka, advokáta jménem Bengt Crispin. Kvůli tomuhle krtkovi už shořelo několik velkých operací. Těžcí zločinci zůstali na svobodě. Kupodivu ale nikdy nešlo o operaci, na které se podílel Molnar a jeho tým. Když jsme po čase vypátrali pár hovorů z krajské kriminálky na Crispinův telefon, začalo nám docházet, jak to vlastně je. Krádež záložního seznamu z tvé skříňky vyvrátila všechny pochyby, a to i mezi členy vedení. Dali mi volnou ruku, můžu dělat cokoli, abych toho práskače našel. Záložní seznam je jen záminka, abych mohl vyslechnout veškerý personál z krajské kriminálky. Vykouřit krtka z nory.“

Dreyer nasadil výraz, který měl asi být úsměvem.

„Zverbovali jsme tě v říjnu. Měl jsi lhůtu do Vánoc, abys zjistil jméno krtka. Skoro měsíc jsme o tobě neslyšeli. A pak jednou večer na konci listopadu jsi mi zavolal. Byl jsi vystresovaný, chtěl ses hned sejít a dát mi důkazy, které jsem potřeboval. Říct mi jméno krtka.“

Dreyer se naklonil přes stůl, tak blízko, že Sarac na špičce jeho nosu zřetelně viděl hustou síť červených žilek.

„Četl jsem předběžnou zprávu dopravní policie o té bouračce. Na rozdíl od pozdější verze tam bylo napsáno, že těsně za tvým autem se nacházelo další vozidlo. A na tvém zadním nárazníku se našly stopy po drobném nárazu.“

Dreyer se usmál a opět odhalil zlatý zub. Saracovi úplně vyschlo v puse.

„Jel jsem na místo schůzky, Davide. Čekal jsem tam přes hodinu.“

Sarac zadržel dech.

„Ale někdo z tvých takzvaných přátel se postaral, abys tam nikdy nedorazil.“

Čtyřicet dva

SARAC TO VZAL DLOUHOU oklikou, jednak aby si utřídil myšlenky, jednak aby si byl jistý, že ho nikdo nesleduje. Bolela ho hlava a mozek se snažil ze všech sil vstřebat, co se právě dozvěděl. Dreyerovo vyprávění všechno obrátilo vzhůru nohama, uvrhlo ho do ještě horší situace než předtím.

Wallin jde po Janusovi, aby na něm udělal kariéru. Molnar s Berghem po něm jdou, protože chtějí zamést všechny stopy. Proto Davida sledují, doufají, že je dřív nebo později k Janusovi zavede.

Ale jestli má Dreyer pravdu, existuje ještě další osoba, která má důvod si Saraca hlídat. Někdo přímo z jejich skupiny, kdo pouští informace a jistě by si přišel na velké peníze, kdyby prozradil Janusovu skutečnou identitu.

Peníze jsou koneckonců vždycky až na prvním místě, že? To řekl Bergh. Nebylo to vlastně tak trochu doznání? Vzdal se šéf bez boje, protože věděl, že Dreyer ho co nevidět vyslechne? Že ho už brzy odhalí?

A Molnar mu zase jednou něco zamlčel. Možná dokonce, že právě on vyčistil tu zprávu o bouračce, stejně jako to udělal s jeho krevními testy. Bergh mu v nemocnici naznačil, že do jeho auta někdo strčil. Postaral se, aby se naboural nejhorším možným způsobem.

Sarac neměl chuť vracet se k sobě do bytu. Bude tam Molnar a bude se ho ptát, kde byl. Donutí ho k dalším lžím. On už nepotřeboval další zástěrky, další polopravdy a zpětné konstrukce. Potřeboval si v tom udělat jasno. Problém byl, že nevěděl, jak to má udělat. Kousky skládačky se hromadily, bylo jich čím dál víc. Pořád hledal rohový kousek, místo, odkud by mohl vyjít a měl přitom krytá záda.

Čtyři lidé více či méně dobrovolně vložili život do jeho rukou. A teď jsou všichni po smrti. Kdo je zabil a proč? Mohl to udělat Janus, jak se David domníval? K odhalení jeho totožnosti se každopádně nepřiblížil ani o kousek.

A kdo je ten krtek z policie, který ukradl záložní seznam a jehož David slíbil vydat Dreyerovi? A kdo je pátý muž ze seznamu, ten superanonymní Erik I. Johansson?

Kousky do sebe nezapadaly. Drogy, bouračka, Bergh, Molnar, Wallin, Dreyer, krtek, seznam… Čtyři mrtvoly, poznámkový blok, jehož kód rozluštil jen z poloviny, pracovna, která tam někde venku musí být. Všechno mu vířilo hlavou, změnilo se to v překotný proud informací, které v životě nemohl utřídit.

Všechno to mělo jediného společného jmenovatele. Janus. U něj všechno začíná a končí, přesně jak to stálo na tom lístečku.

Sarac se ohlédl přes rameno a vešel do večerky, aby si koupil prášky proti bolesti hlavy. Přistihl se, jak pošilhává po stojanu s cigaretami. Když zastrčil kartu do čtečky, přístroj zapípal.

Nesprávný PIN!

Sarac se zamračil a vyťukal čísla znovu: 3941.

Čtečka znovu zaprotestovala, ale Sarac nic nedělal, jen dlouho civěl přímo před sebe. Najednou viděl číselnou klávesnici. Lesklou kovovou krabičku na kamenné zdi.

3941, pomyslel si znovu a náhle vedle číselné klávesnice zřetelně uviděl dveře. Ty dveře, o kterých se mu zdálo.

„Tři, devět, čtyři, jedna,“ zamumlal si pro sebe. Pak uviděl i dům a ceduli se jménem ulice.

„Počkejte, zapomněl jste si tady kartu!“ volal za ním prodavač.

Dům byl z půlky skrytý za lešením a stály před ním dva kontejnery, ale stejně ho bezpečně poznal. Tohle je to místo. Srdce mu v hrudníku divoce bilo a Sarac se jen násilím přinutil zpomalit.

Dveře byly zamčené, ale po zadání kódu 3941 v zámku okamžitě cvaklo. Sarac dveře otevřel a vešel. Ve spáncích mu bušila krev.

Podíval se na jména na zvoncích. Neviděl tu žádné firmy, ale ve třetím poschodí bydlel nějaký Erik I. Johansson.

Erik I. Johansson, pátý muž z jeho janusovského seznamu!

Pomalu šel nahoru po tmavém schodišti. Světlo nefungovalo, takže si musel dávat pozor, kam stoupá. Sice už chodil daleko lépe, ale špatné našlápnutí by asi neustál. To by byla ironie, kdyby teď zakopl a skončil se zlomeným vazem pod schody, když už se konečně dostal tak blízko. Kdovíproč mu do hlavy opět vskočila písnička od The High Wire a před očima se mu vybavil provazochodec, ale rychle ten obrázek zaplašil. Teď se hlavně musí soustředit!

Dveře od bytu Erika I. Johanssona vypadaly stejně jako všechny sousední. Sarac chvíli čekal a sbíral odvahu. Na schodech bylo ticho, nedoléhal sem ani zvuk aut z ulice. Byl slyšet jen jeho těžký dech.

Sarac si dřepl a nahlédl dovnitř otvorem na dopisy. V předsíni byla tma jako v pytli. Rozeznal tam jen bílé obrysy nějakých dopisů na zemi. Vzduch byl zatuchlý. Sarac se narovnal a z kapsy vytáhl klíč. Ohlédl se a pak klíč zastrčil do zámku. Zapadl bez problémů a hladce se otočil.

Uvnitř Sarac pochopil, proč je tu taková tma. Jen o pár metrů dál narazil na další dveře, mnohem mohutnější než ty, kterými právě prošel. Rozhlédl se po malé předsíni, na podlaze našel dva dopisy, zvedl je a strčil si je do kapsy. Oba byly adresovány Eriku I. Johanssonovi.

S klíčem v ruce přistoupil ke dveřím, ale zjistil, že na nich není klíčová dírka. Zato si nad klikou všiml malé prohlubně s červenou, slabě svítící skleněnou ploškou. Zcela bezmyšlenkovitě na ni přiložil palec a podržel ho tam tak dlouho, dokud se červená barva nezměnila na zelenou.

Místnost za dveřmi vypadala téměř přesně jako z jeho snu.

Napravo dvě zakrytá okna s mříží na vnitřní straně a pod nimi psací stůl. Přímo naproti nim bílá tabule s fotkami a u levé zdi, vedle hromady stěhovacích krabic, malá a pečlivě ustlaná skládací postel. Přesně uprostřed místnosti, jen kousek od bílé tabule, stálo odřené kožené křeslo. Sarac se rozhlédl. Uviděl dveře na záchod a miniaturní kuchyňský kout. V místnosti se vznášel slabý pach tabáku.

Najednou se Saracovi udělalo špatně, skoro na omdlení. Udělal pár kroků a zhroutil se do křesla. Přivřel oči, snažil se zklidnit tep. Ale nebylo to tak jednoduché.

Povedlo se! Konečně našel rohový kousek. Místo, odkud řídil možná nejúspěšnější infiltraci v dějinách švédské kriminalistiky. A to úplně sám, což ho naplňovalo podivnou směsicí strachu a nadšení.

Tohle je OP 1, jeho úkryt, černá díra policie, o které nemají tušení ani jeho kolegové, ani šéfové. Dokonce ani jeho nejlepší kamarád.

Nejradši ze všeho by to tu okamžitě prozkoumal. Ale přinutil se chvíli počkat. Vychutnat si ten objev, chvíli posedět a nasbírat síly. Úplně se v téhle místnosti viděl. Jak všechno organizoval, vyvěšoval fotky, kreslil čáry, poznamenával si čísla.

Sarac pomalu vstal a šel k tabuli. I ta vypadala přesně jako ve snu, jen na ní teď bylo vidět víc detailů. U dolní hrany čtyři obličeje, které okamžitě poznal: Hansen, Markovič, Lehtonen a Sabatini. Všechno vybledlé staré fotky z policejní databáze, dole se jménem a datem narození.

O něco výše několik dalších fotek v kruhu, ale tyhle byly relativně nové a pocházely ze záběrů bezpečnostních kamer. Vedle fotek černým perem napsaná jména. Písmo bylo úhledné, ne tak agresivně rozevláté jako ten rukopis z nemocnice.

Pod každým jménem řada čísel, asi telefonních.

Abú Hamsa, přečetl si vedle snímku malého tlustého muže kolem šedesátky s umělým příčesem. Od něj vedla červená linka ke svalnatému krátkovlasému chlapovi jménem Eldar.

Na další fotce byl typický motorkář. Kožená vesta, špekatý zátylek, dlouhé vlasy spletené do copu, zlaté řetězy na krku, spousta prstenů a na očích mohutné sluneční brýle. Micke Lund.

Červená linka pokračovala od Lunda k dalšímu muži, i ten měl na sobě motorkářskou vestu, ale v jiných barvách. Karim, poznamenal si k němu kdysi David, z nějakého důvodu bez příjmení.

Na zbylých fotkách byli dva chlapi v teplákových soupravách, Zimin a Ivazov, oba nejspíš Rusové, a pod nimi plešatý týpek s orlím nosem a odporně zapadlýma očima, který byl znám pod jménem Saša.

Od všech fotek – jak od mrtvých mužů dole, tak od party v kruhu – vybíhaly ještě modré linky, které směřovaly doprostřed tabule. Červené i modré čáry se křížily a vytvářely na bílé tabuli pavučinu. Uprostřed celé sítě známý symbol. Dvě J obrácená dolními obloučky k sobě. Dva odvrácené obličeje v jednom.

Sarac stál před tabulí, čekal, až mu v mozku přestane všechno tak vířit, a doufal, že díky pavučině mu v hlavě zase všechno zapadne na svoje místo. Ale nic se nedělo. Na chvíli zavřel oči a pak je rychle otevřel. Pořád nic. Chlapi z fotek na něj dál upřeně civěli. Nijak se neměli k tomu, aby se dali poznat.

Zklamaně zamířil k psacímu stolu a po jedné začal vytahovat zásuvky. V první našel zhruba to, co čekal. Pera, papíry, ohmataný telefonní seznam, různé kancelářské potřeby. V druhé notebook a svazek dolarových bankovek. Ve třetí – pistoli.

Poznal ji téměř okamžitě. Sig Sauer, devět milimetrů, nejspíš jeho služební zbraň. Vyndal ji, palcem stiskl knoflík a zkušeně vyjmul zásobník. Pak odsunul závěr a vytáhl malou mosaznou patronu, která ležela připravená v hlavni.

Opatrně ke zbrani přičichl a nasál známou vůni střelného prachu a oleje. Znovu si vzpomněl na Briana Hansena a kulku, která ukončila jeho život.

Položil zbraň na psací stůl, pak ze zásobníku vyndal náboje a vyskládal je do řady vedle sebe. V duchu je přepočítával a zmocňovala se ho nervozita. Dohromady jich bylo čtrnáct. Čtrnáct mosazných válečků v lesklé zlaté řádce. Byl tu jen jeden problém. Do zásobníku se vejde patnáct nábojů.

Čtyřicet tři

NATALIE SI POHRÁVALA S ŠÁLKEM KÁVY. Rickardovy instrukce byly naprosto jasné: hlídat ten poznámkový blok a podávat zprávy o veškeré Saracově činnosti. Nebylo to nic těžkého, vlastně to bylo celkem dobrodružné, zvlášť když spolu rozluštili ten kód a zjistili jména pěti mužů. Sarac jí připomínal jednu pacientku, kterou měla na starost, když byla na praxi. Trpěla rakovinou a měla pořád na všechny a na všechno příšerný vztek. Po onkologovi dokonce mrskla nočníkem. Přesně jako Sarac se odmítala vzdát a hlavně nechtěla, aby ji lidé litovali.

Ale po vraždě na Högbergsgatan dostala Natalie strach. Už po cestě zavolala z trajektu Rickardovi, řekla mu, kam jedou, a dala mu adresu. A těsně předtím, než tam dojeli, Sabatiniho někdo zavraždil.

To pomyšlení ji znervózňovalo víc, než byla ochotná připustit. Rickard přece není žádný vrah, je to polda. Nebo ne?

A ještě další věc jí dělala starosti. Rickard vypadal i mluvil jako ukázkový polda, ale nepamatovala si, že by jí někdy ukázal služební průkaz. Ale přece to musí být policajt, jak by jinak měl přístup do policejního rejstříku? Možná by ho příště, až se sejdou, měla požádat, aby jí ukázal průkaz?

Před chvilkou jí volal. Takhle nervózní ještě nikdy nebyl. Že prý mu pořád ještě nezjistila, co od ní potřebuje, a že od jejich spolupráce očekával víc. Neodmlouvala mu, nechtěla mu prozradit, že ta vražda na Högbergsgatan ji vyděsila a že teď přemýšlí o tom, co to vlastně provádí. Místo toho ji Rickard přesvědčil, že se musí ještě víc snažit. Soustředit se na cíl a dělat, co je potřeba. Zabralo to. Pořád ještě má šanci získat zpátky všechno, co už považovala za ztracené. Ale to se do toho bude muset opřít.

Ze všeho nejdřív musí najít Saraca a ten jí musí potvrdit, koho to vlastně vyfotila mobilem. Sarac se do bytu nevrátil, telefon nebral a podle ochotného souseda z ostrova bylo v domě ticho a zhasnuto. Jako by zmizel z povrchu zemského.

ZDÁLO SE MU, že leží na dně hluboké díry. Z černých hliněných stěn vyčuhovaly kořeny. Tenké chlupaté prstíky, které se svíjely bolestí. Obloha vysoko nad ním byla temná. Z dálky se ozývala hudba. The High Wire – provazochodecké lano.

Got to start from somewhere, so I’ll start from the grave

Nahoře na okraji jámy stáli čtyři muži. Dívali se na něj mrtvýma očima. Hansen v kožené vestě, Markovič ve žluté péřovce, Sabatini v tričku od krve a Lehtonen v lesklé bundě s obrázkem draka. Vedle něj funěli dva psi. Měli dlouhé růžové jazyky.

„Proč?“ zeptal se Hansen. Hlas měl překvapivě vysoký.

„Věřili jsme ti, chlape,“ řekl Markovič. Crčela z něj voda, z oblečení, nosu, pusy. Slévala se do potůčku, který přetékal přes okraj jámy.

Sabatini mlčel, jen zvedal zkrvavené ruce. Voda teď tekla rychleji, Sarac ji slyšel bublat a cítil, jak kolem něj stoupá. Snažil se vstát, ale tělo ho neposlouchalo, dál ležel na zádech. Voda už mu zatopila nohy a začínala mu dosahovat až na hrudník. Zvedal hlavu co nejvýš. Chlapi na něj seshora dál zírali. Jeden pes zavyl, ale zmlkl, když mu voda dosáhla až na uši a tlamu. Když mu zaplavila oči tmou.

Sarac se probudil celý zpocený. V místnosti byla tma, ze které vyvstával jen světlý obdélník tabule. Fotografie vypadaly jako černá políčka na bílé ploše. Když se podíval pořádně, zahlédl na nich siluety lidí.

Narovnal se v křesle a natáhl se po vypínači lampy. Něco v zadní kapse mu zašustilo. Dopisy, které našel na podlaze v předsíni. Roztrhl první obálku. Výpis ze zahraničního bankovního účtu na jméno Mr. Erik I. Johansson. V dalším dopise skoro totéž, jen jiné číslo účtu.

Teď mu to s tím jménem došlo. Erik I. Johansson – I jako anglické slovo pro já. Erik I. Johansson není žádný informátor, ale falešná identita, kterou používal on sám. Alter ego, které mu umožňovalo opatřit si věci, které se k němu nedají vystopovat. Jako například tenhle byt. Kdopak mu asi zařídil rodné číslo? Služby a protislužby.

Posadil se ke stolu a rozložil si papíry vedle sebe. Velmi brzy našel jistý vzorec. Na prvním účtu byly většinou vklady. Na začátku období na něm bylo přes milion dolarů. Během tří měsíců, které byly na výpisu uvedené, někdo na účet čtyřikrát vložil peníze, takže se zůstatek zhruba zdvojnásobil. Byly tu vidět jen čtyři výběry, nebo lépe řečeno převody. Jeden ve výši tří set tisíc dolarů, učiněný na začátku období, pak uprostřed sto tisíc dolarů a pak ještě další skoro ke konci. Tento poslední převod činil téměř dva miliony dolarů, čímž se účet prakticky vyprázdnil.

Na druhém účtu byl počáteční zůstatek zhruba dvacet tisíc dolarů. Pak následovalo několik položek označených cash, kulaté částky v řádu stovek dolarů, všechny vybrané v různých směnárnách v centru Stockholmu. Pohybovaly od pěti set dolarů do tří tisíc pěti set. Asi šlo o výběry hotovosti, z čehož se dalo usoudit, že k účtu existuje i karta. Tuto teorii ještě posílilo, když Sarac mezi výdaji našel i jména několika známých restaurací. Zhruba uprostřed stránky byl vidět vklad ve výši sto tisíc dolarů. Když si zkontroloval datum a variabilní symbol, zjistil, že se jedná o převod z prvního účtu. Pak následovaly další výběry hotovosti a čím dál víc plateb v restauracích. Úplně dole, stejně jako na prvním účtu, se nacházel převod, po kterém zůstatek klesl na nulu.

Sarac se zamračil. Jeden účet na vklady a druhý na výdaje, to celkem souhlasí s tím, co říkal Molnar. Ale odkud jsou všechny ty peníze? Dva miliony dolarů, to je asi čtrnáct milionů švédských korun, což je soudě podle výdajů mnohem víc, než skutečně potřeboval. Každý vklad byl označen jen číslem transakce, takže výpisy z účtů nezanechávaly stopy.

A kromě toho někdo z účtů všechny peníze vybral. Dokonce ve stejný den, v rozmezí několika minut. Ale kdo? Zjevně někdo s přístupem ke správnému programu, kódu a heslům. Takže zbývala jediná otázka – proč? Proč vybrat všechny peníze a ukončit systém, který podle všeho dokonale fungoval? Sarac se znovu podíval na datum a došlo mu, že mu něco uniká.

Účty někdo vybral v sobotu 23. listopadu. Ten večer, kdy se vyboural…

AUTO STÁLO ZHRUBA tam, kde ho Atif čekal. Na ulici asi sto metrů od anonymních malých vrat s označením Istanbul Hamam. Otevřel vrata a vešel na dvůr. Pokračoval k domu a vešel omlácenými malými dveřmi.

„Nejlepší turecké lázně ve městě, kluci, jsem tady každý úterý.“

Vykašlal se na recepci a zamířil rovnou do pánské šatny. Až sem bylo cítit vlhko a horko ze saun. Tričko se na něj lepilo a srdce mu bilo znepokojivě rychle. Otevřel dveře a tiše vešel, z otevřené skříňky popadl lahvičku s deodorantem.

Eldar, svalnatý bodyguard, seděl na lavici a hrál si s mobilem. Atifa si všiml, až když byl skoro u něj. Vyletěl z lavice a hmátl po zbrani. Atif mu rovnou do očí vystříkl pořádnou dávku deodorantu s vůní Irish Spring. Pak ho co nejsilněji kopl do rozkroku. Ale moc dobře si to nenačasoval, Eldar se stihl pootočit a kop se do velké míry minul účinkem. Jen to chlapa pozpátku odhodilo na dřevěnou lavici a přes ni stranou na zem. Atif musel lavici obejít, aby útok dokončil, a to poskytlo Eldarovi pár vteřin na vzpamatování.

Chlap vytáhl zbraň, namířil ji na Atifa, který se k němu blížil, a druhou rukou si horečně mnul oči. Atif odrazil ruku s pistolí a co nejsilněji Eldarovi dupl na obličej, ale trefil se jen z poloviny. Oba vpadli do sprch. Eldar uklouzl, snažil se o něco zachytit, aby se udržel na nohou, a chytil se hadice od sprchy. Vytryskla horká voda. Eldar divoce máchal rukama. Atif uhnul a pak mu levačkou dal pecku přímo do jater. Konečně se trefil tam, kam chtěl. Eldar padl na zem jako sražený bleskem. Voda dál tekla a máčela mu oblečení.

Atif se vypotácel zpátky do šatny. Srdce mu v hrudi divoce bilo. Mnul si čelo. Ruku měl okamžitě celou od krve a vody. Košili měl propocenou, pot mu tekl po zádech a vlhký vzduch se dal těžko dýchat. Ztěžka dosedl na lavici. Eldarova zbraň ležela na zemi a Atif ji zvedl. Zase Zastava, ale v podstatně lepším stavu než ta Bakšího. Atif s obtížemi vstal, hodil zásobník na zem a odkopl ho. Pak zbraň rozebral na dvě části a obě spláchl do záchodu.

Eldar ve sprchách sténal, snažil se stočit do klubíčka, ale moc mu to nešlo. Atif věděl, že ještě potrvá, než se ten chlap dokáže zvednout. Rána do jater děsně bolí, taková devítka, možná devět a půl. Z toho se člověk jen tak neoklepe.

Otevřel dveře s nápisem Hamam. Vydal se chodbou a došel do velké místnosti s klenutým stropem a vykachlíkovanými zdmi. Srdce mu pořád bilo dost rychle, v ústech cítil krev a adrenalin.

Abú Hamsa ležel na kamenné lavici a šlachovitý drobný muž mu masíroval chlupatá záda. Když si masér všiml Atifa, vyděšeně uskočil a zvedl ruce. Atif ukázal bradou na dveře a mužík okamžitě zmizel.

Abú Hamsa se posadil.

„Vypadáš příšerně, Atife,“ zavrčel a ani se netvářil moc překvapeně.

Atif pokrčil rameny.

„Eldar?“ Abú Hamsa povytáhl obočí.

„Přežije.“ Atif se posadil na lavici vedle Abú Hamsy.

„To je dobře. Jinak bych měl peklo na zemi,“ řekl Abú Hamsa.

„Proč?“ Atif si vzal žínku a vytřel si krev z očí.

„Je to snoubenec mé dcery,“ řekl Abú Hamsa.

„Které, Yasminy?“

„Ale ne, Yasmina chodí na univerzitu. Studuje na inženýrku. Susanny, ta pracuje pro mě. Stará se mi o směnárny. Právě tam se s Eldarem…“ Abú Hamsa mávl rukou k šatně, zmlkl a podíval se na Atifa.

„Chápeš, že tohle ti nemůžu nechat jen tak projít?“ pokračoval Abú Hamsa. „Ani ze staré známosti.“

Atif pokrčil rameny.

„Fajn, příteli,“ Hamsa si povzdechl. „Předpokládám, že jsi sem nepřišel jen proto, abys mi mlátil zaměstnance. Takže o co jde?“

Atif vyplivl do odtoku krvavý chuchvalec.

„Chci píchnout s jednou věcí,“ řekl. „Potřebuju adresu jednoho poldy.“

„Podivným způsobem žádáš o pomoc, příteli,“ uchechtl se Abú Hamsa. „Řekni mi, proč bych měl jen začít uvažovat o tom, že ti pomůžu.“

„Protože ti navrhnu deal. Ty mi dáš adresu a já ti dám něco na oplátku,“ řekl Atif.

„A co by to mělo být, příteli?“ usmál se Hamsa. „Co mi může nabídnout někdo, kdo je prakticky mrtvý?“

„Januse,“ řekl Atif.

Čtyřicet čtyři

SARAC SE NAKLONIL PŘES odrbané kožené křeslo. Už tady byl skoro čtyřiadvacet hodin bez přestávky, jen si jednou skočil pro proviant do nejbližšího obchodu. V krabicích vedle skládací postele měl všechny svoje složky. Takže si z kanceláře všechno odnosil sám, přesně jak předpokládal. Nejspíš nedlouho před bouračkou. Něco se stalo, něco, co navýšilo sázky a ještě posílilo jeho paranoiu. Ale co? Souviselo to s krtkem, kterého hledá Dreyer, nebo s hrozbou, o které mluvil Wallin? Anebo s něčím úplně jiným? Puzzle, které se snažil poskládat, se neustále rozrůstalo. Pomalu se z něj stával Ravensburger o pěti tisících dílků, které už nejde přehlédnout najednou. Všechny myšlenky si sepsal na prázdný papír. Rozdělil poznámky do jakžtakž pochopitelných odstavců, aby si v tom udělal trochu jasno. Pokud možno.

Problém číslo jedna: Někdo zavraždil čtyři lidi. Čtyři lidi, kteří mu donášeli a jejichž jména si napsal na první stránku v zakódovaném poznámkovém bloku. Kromě toho jejich jména určitě figurovala na ztraceném záložním seznamu.

Domněnka: Ten, kdo je zabil, chtěl zabránit tomu, aby prozradili něco, co věděli. Něco, co souviselo s Janusem.

Závěr: Oběti se s vrahem znaly, nebo přinejmenším věděly, kdo to je. Byl to někdo, kdo může hodně ztratit. Na to tu máme žhavého kandidáta. Samotného Januse.

Slabina: Operace Janus byla přísně tajná, takže jak by čtyři bezvýznamní práskači mohli znát nějaké rozhodující detaily?

Problém číslo dva: Sarac, alias Erik I. Johansson, disponoval dvěma zahraničními účty a tajnou pracovnou. Na účtech byly až do dne, kdy měl autonehodu, vysoké finanční obnosy. Z jednoho konta někdo vybíral peníze po malých částkách, na druhé někdo vkládal velké sumy.

Domněnka: Erik I. Johansson neexistuje. Je to krycí jméno, které používal sám Sarac, aby mohl řídit svůj projekt. Tedy i účty patří Saracovi. Ty drobné odchozí transakce jsou především odměny informátorům, vyplácené v hotovosti, případně účty v restauracích.

Závěr: To, že vedl operaci Janus pod falešnou identitou, s použitím černých peněz a později také z externí kanceláře, je naprosto proti všem myslitelným pravidlům. Kdyby to vyšlo najevo, dostal by Sarac vyhazov, a nejspíš by skončil ve vězení. Proto se rozhodl odstěhovat se z policejní stanice a proměnit se v osamělého obětního beránka.

Slabina: V těchto úvahách není žádná očividná slabina, jen se vynořuje spousta otázek. Jestli jsou ty účty jeho, kde je karta? A co je ještě mnohem zajímavější: Odkud se ty peníze vzaly?

Problém číslo tři: Peter Molnar viní z jeho mrtvice i bouračky extrémní stres v kombinaci s drogami. Tvrdí, že zmatená jízda autem byla příznakem Saracova zhroucení. Naopak Dreyer tvrdí, že Sarac tou dobou mířil na schůzku s inspekcí, které se chystal odhalit krtka z krajské kriminálky, někdo ho ale ručně zastavil tak, že jeho auto natlačil do betonové zdi. Tímto směrem částečně uvažovali i Bergh s Wallinem. Že někdo si přeje Saracovu smrt.

Domněnka: Někdo z nich lže nebo zamlčuje důležité části pravdy. Možná lžou všichni čtyři.

Závěr: Nikomu se nedá věřit, všichni se ho snaží zmanipulovat pro dosažení vlastních cílů. Dokonce i jeho nejlepší kamarád.

Slabina: Bohužel ani tato úvaha nemá žádnou očividnou slabinu.

A pak tady byl ještě problém číslo čtyři, na kterém se Sarac nakonec zasekl: Téže noci, kdy měl vážnou autonehodu, najdou motorkáře Briana Hansena mrtvého na Starém městě, v autě, s devítimilimetrovou kulkou v hlavě. Kupodivu sedí na místě spolujezdce. A o několik hodin předtím navíc někdo vybere z účtů Erika I. Johanssona částku v celkové výši čtrnácti milionů korun. V tajné Erikově kanceláři je zamčená Saracova služební zbraň. V jejím zásobníku chybí náboj ráže devět milimetrů. Kromě toho si Sarac pamatuje některé okolnosti Hansenovy smrti, které jsou mírně řečeno zneklidňující.

Domněnka: Že ke všem třem událostem došlo v rámci jednoho dne, nebude náhoda. Ani ta zbraň a chybějící náboj. Jeho služební zbraň byla pravděpodobně použita k vraždě Briana Hansena.

Závěr a slabina: Bez dalších informací je nemožné se dostat dál. Alespoň měl Sarac ten pocit.

Všechny události z 23. listopadu měly společného jmenovatele a tentokrát jím nebyl Janus. On sám znal Hansena, on měl přístup ke zbrani, účtům a tajné pracovně. Jeho postihl totální zkrat, po kterém se vyboural s autem, ať už mu k tomu někdo pomohl nebo ne. Co z toho vlastně plyne?

Proč má pocit, že si pamatuje schůzku s Hansenem v autě a kulku, která ho trefila do hlavy? Co vlastně dělal poslední hodiny před bouračkou? Původně si byl stoprocentně jistý, že za Hansenovou smrtí je Janus. Ale od chvíle, kdy našel zbraň, už o tom tak pevně přesvědčený nebyl. Že by někoho zabil a nepamatoval si to? Anebo si to vlastně pamatuje?

Odhodil papír a prošel se kolem tabule.

Notebook ho zklamal. Historie hledání na internetu byla vymazaná, všechny složky prázdné a na obrazovce bylo jen přednastavené modré pozadí. Harddisk vypadal jako zformátovaný, takže jestli ještě v počítači zbyla nějaká tajemství, byla ukrytá tak hluboko v jeho paměti, že se k nim Sarac nemohl dostat, ironie jako prase.

Bezcílně se prohraboval zásuvkami. Kromě pistole a nábojů našel ještě opaskové pouzdro a dvě kožené kapsičky, v jedné byly náhradní náboje a v druhé pouta. Úplně dole také našel pouzdro se svým služebním průkazem. Proč ho tady nechal? Další otázka, na kterou neměl odpověď.

Faktem taky bylo, že už mu začínalo hrabat ze samoty. Strašně rád by si s někým promluvil. S někým, na koho by se mohl spolehnout, kdo na rozdíl od Wallina, Bergha, Molnara a Dreyera nesleduje vlastní cíle, nepozměňuje skutečnosti a nemíchá pravdu a lež podle toho, jak se to zrovna hodí.

S někým jako Natalie. Sarac si uvědomil, že mu chybí, a zároveň měl špatné svědomí, že ji do toho zapletl. Svým způsobem byl rád, že už se pak u něj neobjevila. A zároveň byl strašně zklamaný.

Zastrčil si průkaz do kapsy a znovu otevřel horní zásuvku. Volné listy papíru, pár propisek, ohmataný telefonní seznam a pod ním poloprázdná krabička marlborek. Sarac cigarety vysypal na stůl, aby zkontroloval, že se pod nimi nic neschovává. Našel malou červenou krabičku sirek, zastrčenou mezi kartonem a vnějším plastem. Club Babel, bylo na ní napsáno. Sarac měl dojem, že to jméno poznává, a rychle vyhrabal výpisy z účtů. Našel několik položek označených Restaurace Babel, Kungsgatan 30. Šlo o dost vysoké částky.

Vytáhl telefonní seznam, aby tu restauraci našel. Ale nepovedlo se mu to. Možná byl seznam moc starý, a kromě toho, kdo dneska ještě používá seznamy, když mají všichni smartphony?

Vzpomněl si, jak s Molnarem probírali, kde se tak asi s Janusem setkával. Muselo to bejt na nějakým místě, který lichotilo jeho egu. Který dokazovalo, jak je pro nás důležitej. V dobrý restauraci nebo klubu.

Ukázalo se, že Kungsgatan 30 je severní ze dvou Královských věží, mrakodrapů, které stojí po stranách někdejší výstavné třídy. Vchod se nacházel v rohu věže, pět schodů nad chodníkem Kungsgatan, a lemovaly ho dvě velké sochy, které jako by celou důstojnou budovu z dvacátých let nesly na ramenou.

Sotva Sarac uvnitř popošel o pár metrů k výtahům, přestal slyšet hluk provozu zvenčí. Zastavil se před výtahy a přečetl si ceduli. Club Babel našel v pátém patře a přivolal si výtah.

Koberec uvnitř výtahu byl tlustý, tenisky se mu do něj o pár milimetrů propadly. Restauraci tvořil barový pult a pár stolů, všechno zařízené ve stylu art déco. Unavený barman v košili, vestě a násadkách na rukávy leštil sklenice, ale jinak tu bylo celkem prázdno až na pár japonských turistů, kteří pózovali u okna s impozantním výhledem na město.

Sarac si sedl k baru.

„Jak vám mohu posloužit, pane?“ Barmanův hlas a jeho toporná formulka pohnuly s něčím v Saracově v hlavě.

„Jsem člen,“ řekl, aniž přesně věděl proč. Jeho hlas zněl najednou jinak. Jako by nebyl sám sebou.

„A vaše jméno, pane?“

„Johansson,“ odpověděl. „Erik I. Johansson.“

Muž něco naťukal na obrazovku schovanou za barem.

„Jistě,“ řekl potom. „Nepoznal jsem vás v té čepici, pane Johanssone. Vítejte zpátky.“ Muž před něj položil kovový žeton a ukázal na sametový závěs na druhém konci místnosti.

Další výtah. Malý, určitě by se do něj vešli nanejvýš čtyři lidi. Na zdi byla připevněná kovová krabička s jasně viditelným otvorem a pod ní malé zrcátko. Sarac žeton vložil do otvoru a podíval se do zrcátka. Všiml si, že vypadá jinak. Něco se mu změnilo v pohledu.

Žena, která na něj čekala u výtahu, byla hezká. Krátké tmavé vlasy sestřižené ve stylu dvacátých let, průzračné oči, čelenka s ozdobou, hedvábné šaty těsně nad kolena. Pod látkou se daly vytušit ploché sponky, kterými měla přichycené punčochy. Velké střešní apartmá se k jejímu vzhledu hodilo naprosto perfektně. Podlaha s šachovnicovým vzorem, sem tam zakrytá kobercem. Nábytek z chromu, kůže a ušlechtilého dřeva, jehož rovné linie navazovaly na čtverhranné obrazce namalované těsně pod stropem.

Vysoká okna vedla na jih a východ a nabízela fantastický výhled na Stockholm, který trochu zastiňovalo jen obdobné patro jižní věže, vzdálené asi dvacet metrů. Druhá věž stála tak blízko, že byly jasně vidět římské sochy na její fasádě.

Římští bohové, pomyslel si Sarac. To nebude náhoda.

Stejně jako v nižším patře i tady dýchala z baru a celé místnosti atmosféra dvacátých let, až do posledního detailu. Fantazie ve stylu art déco.

„Dobrý večer, pane Johanssone,“ řekla žena. „Dlouho jsme vás tady neviděli. Váš obvyklý stůl je obsazen jiným stálým hostem, ale jste dobří přátelé.“

Ukázala dozadu, kde stálo pár stolů v oddělených kójích. Sarac tím směrem pomalu zamířil. Cítil, jak se mu zrychluje tep. Kdo sedí u stolu? Může to být člověk, kterého hledám? Znovu se podíval na sochy za oknem. Myslel na římské bohy.

Ale už podruhé toho dne ho čekalo zklamání. Muž v obleku, který seděl v kóji, nebyl Janus, tím si byl Sarac jistý, jakmile se jejich pohledy setkaly. Tomuhle muži mohlo být lehce přes padesát a měl dlouhé, dozadu sčesané vlasy, které mu na temeni řídly. Na špičce nosu mu balancovaly brýle, a když se k němu Sarac blížil, odložil rozečtené noviny.

„No ne, to jsi ty, Eriku!“ Muž vstal a podával mu ruku.

„Snažím se ti dovolat už několik týdnů, ale máš tam jenom hlasovou schránku.“ Muž si sundal brýle na čtení a máchnul s nimi ve vzduchu. „Posaď se.“

Sarac přikývl a poslechl. Poznával ho, horečně pátral v hlavě po jeho jménu.

„Zrovna čtu o našem novém ministru spravedlnosti.“ Muž ukázal na noviny. „Chystá opravdu rozsáhlá opatření, pokud se ovšem dá věřit novinám. Dost mi to ztíží práci. Ale díky bohu se skoro každý problém dá nějak obejít, že, Eriku?“

Muž se usmál a odhalil řadu sněhobílých korunek.

Advokát, pomyslel si Sarac. Je to advokát a jmenuje se…

„Tak jak to šlo?“ Muž se k němu naklonil přes stůl. „Mí klienti jsou, jak víš, velmi neodbytní a velmi zvědaví na tvé pokroky.“

Sarac neodpovídal.

„Od našeho posledního setkání se situace ještě přiostřila. Některé jejich zahraniční obchodní kontakty se rozhodly rozjet vlastní pátrání. Dokonce sem poslaly externího konzultanta, jehož přítomnost vzbudila jistou nervozitu.“

Znovu se usmál, stejným krokodýlím způsobem.

„Ale já jsem své klienty požádal, aby se uklidnili. Řekl jsem, že zjistíš, co chtějí vědět.“

Sarac ztuhle přikývl. Snažil se vnímat mužova slova a mozek mu zároveň jel na plné obrátky.

„Tak jak to jde?“ zeptal se ten muž znovu a zvedl ruce. „Samozřejmě nechci žádné detaily, jen něco, co by mé klienty trochu uklidnilo. Co by jim dodalo pocit, že jejich velká investice se vyplatila.“

„Jasně,“ zamumlal Sarac. „No vlastně…“ Ohlédl se a pak se zhluboka nadechl.

„Věc se má tak, že nejsem tak úplně…“ Sundal si čepici a ukázal obvaz na hlavě. „Měl jsem nehodu. Všechno se mi tak trochu pomotalo.“

Muž na něj zíral a najednou už se netvářil tak přátelsky.

„Takže,“ pokračoval Sarac. „Mohl bys mi jen trochu připomenout, na čem jsme se dohodli?“

Muž se sotva znatelně napřímil. Zíral na Saraca, jako by se snažil odhadnout, jestli si z něj dělá legraci nebo ne.

„Nesnažíš se mě napálit, Eriku, že ne?“ řekl pak. „To by nebylo chytré, vzhledem k našim předchozím obchodům.“

„Ne, ne!“ Sarac zavrtěl hlavou. „Jen si to potřebuju srovnat v hlavě.“

Snažil se působit přesvědčivě. Najednou si všiml cedulky na hraně stolu. Asi jména stálých hostů, kteří mají ke stolu přístup. Erik I. Johansson, stálo na prvním řádku. A pod ním jméno, o kterém se nedávno zmínil Dreyer. Někdo z vašeho oddělení prodává informace do podsvětí, Davide. Vždycky přes prostředníka, advokáta jménem Bengt Crispin.

Sarac cítil, jak se mu stáhl žaludek.

„Spolupracujeme spolu už skoro rok, Eriku,“ pokračoval Crispin. „Doteď jsme byli s výsledky velmi spokojení.“

Sarac přikývl, pokusil se o úsměv, i když se s ním místnost pomalu začínala houpat. Sochy na druhé straně ulice jako by se vznášely ve vzduchoprázdnu a vrhaly na něj vyčítavé pohledy.

Znovu si přečetl zdobná písmenka a snažil se rozluštit, co to všechno znamená. Kdo je ve skutečnosti krtek, na jehož odhalení ho Dreyer zverboval?

„Ale za něco už jsme ti zaplatili pěkně tučnou odměnu, Eriku,“ pokračoval Crispin. „A sice za to, abys nám zjistil, kdo se skrývá pod krycím jménem Janus.“

Čtyřicet pět

“HALÓ?“

„Dobrý večer, Abú Hamso. Tady je Bengt Crispin.“

„Pane doktore, rád vás slyším.“

„Jen jsem vám chtěl říct, že jsem se právě sešel se svým kontaktem. Bohužel je to tak, jak jsem se obával. Pravděpodobně nebude schopný nám posloužit. Rozhodně ne v dohledné budoucnosti.“

„A jéje, to je špatná zpráva.“

„Takže co uděláme?“

„No, díkybohu máme plán B. Nabídku od nového aktéra, nebo možná starého přítele, podle toho, jak se to vezme.“

„Mám chtít vědět, o co jde?“

„Ne, pane doktore, myslím, že to nechcete vědět.“

SARAC ZŮSTAL U STOLU ještě dlouho poté, co Crispin odešel. Vypil drink, který před něj postavili, aniž by si o něj řekl. Pak ještě jeden. Přinejmenším jedna záhada byla tedy vyřešena. Teď věděl, odkud se braly ty peníze. Před chvilkou vůči sobě pojal podezření, že je vrah. Teď si k tomu může připsat ještě zkorumpovaného policajta.

Narovnal záda a zrovna se chystal mávnout, aby si objednal další pití, když před něj barmanka postavila sklenici.

„Díky, Noo,“ zamumlal. Samotného ho překvapilo, že si pamatuje její jméno.

V mozku měl šílený guláš. Zhruba stejný jako v životě. Čím víc se vrtal v existenci člověka, kterým býval, tím méně se mu líbily výsledky. Řada lidí, které zradil, se prodlužovala. Bergh, Molnar, kluci z týmu, on sám, jeho zdroje, dokonce i Janus. To nemohl tu paměť sakra ztratit úplně a jednou provždy? Mít ji stoprocentně zformátovanou jako ten notebook, co měl v šuplíku? Anebo ještě líp, měl na fleku umřít. Obě tyto možnosti mu připadaly lákavější než peklo, ve kterém se ocitl.

Co to sakra prováděl? Začal celou operaci Janus jen proto, aby infiltrátorova cena šla nahoru a on ho pak mohl prodat tomu, kdo nabídne nejvíc? Peníze jsou vždycky až na prvním místě, že, Davide? Anebo se teď vlastně jmenuje Erik?

Restaurace se pomalu plnila lidmi. Většinou to byli samí muži, kromě něj nikdo, komu by bylo pod čtyřicet. Ale přicházelo i čím dál více žen, všechny oblečené ve stylu dvacátých let, což asi znamenalo, že v podniku pracují.

Mnoho z těch mužů poznával. Úspěšní podnikatelé, politici, dokonce i jeden televizní moderátor. Pár z nich mu pokývlo a on jim to oplatil. Hudba, která předtím hrála v pozadí, zesílila. Nějaký klubový jazz. Ospalé hypnotické kudrlinky, které ho uspávaly.

Vedle jeho stolu se náhle zjevila žena, která ho sem zavedla.

„Promiňte, pane Johanssone, jen jsem vás chtěla upozornit, že teď máme volno na masáži. Rie to někdo odřekl a vy většinou…“

Sarac němě a bezmyšlenkovitě kývl. Nechal se odvést k řadě dveří na druhé straně od výtahů. Do jedněch vešel a ocitl se v místnosti, kde okna clonily tlusté sametové závěsy. Několik zapálených svíček šířilo místností vůni santálového dřeva. Sarac se svlékl a posadil se na masážní lehátko. Kolem pasu si zavázal tlustý froté ručník.

Alkohol nepil od té nehody. Vůně, hudba, přítmí, to všechno mu splynulo v příjemnou uspávající mlhu. Lehl si na břicho a zavřel oči. Slyšel, jak někdo opatrně otevřel dveře.

„Už jsem si začínala myslet, že jsi na mě zapomněl, Eriku.“ Ten hlas zněl měkce a zvláštním vzrušujícím způsobem mu byl důvěrně známý.

Při doteku teplého oleje sebou cukl. Ruce měla jemné, ale zároveň nekompromisní. Rychle vyhledala na jeho šíji a ramenou ztuhlá místa. Jedno po druhém je rozmasírovala. Jako by přesně věděla, kolik toho Sarac vydrží. Šikovně balancovala na hranici mezi bolestí a slastí.

Sarac polkl, snažil se utřídit si myšlenky. Nedařilo se mu to. Cítil, jak se plíživě dostavuje erekce. Hudba pokračovala, vyvstávala z ní známá slova.

Odds for a christening, and evens, a wedding day…

Přistihl se, jak sténá rozkoší a opatrně tiskne boky k lehátku.

„Otoč se,“ poručila mu.

Poslechl ji, ale oči měl stále zavřené. Otevřel je, až když mu přejela dlaní po jizvách na hrudníku. Byla krásná, krásnější, než si ji pamatoval. Erekce napínala ručník, nedala se potlačit.

I owe everything

debts I can’t escape till the day I die.

„Já…“ zamumlal a chabě se pokusil posadit.

„Pšš…“ zašeptala a zatlačila ho zpátky na lehátko. „Znáš pravidla, Eriku, nemluvit.“ Prsty mu dráždivě kroužila po břiše. Blížila se k okraji bílého ručníku.

Znovu přivřel oči, alkohol a hudba mu pomalu zklidňovaly tep. Soustředil se na to, aby si vychutnal její doteky, byl téměř jako v transu.

Jsem Erik Johansson, pomyslel si, zatímco masérka pomalu uvolňovala ručník. Všiml si, jak jeho vnitřní hlas změnil tón.

Erik I. Johansson, muž, který neexistuje. Podezřelý z vraždy, zkorumpovaný policista, zrádný přítel. Feťák, lhář, kurevník.

Žiju v hraničním pásmu, balancuju na provazochodeckém laně. A miluju to.

„JOHNE, TADY JESPER STENBERG.“

„Jespere, to je skvělé, že na mě máš konečně čas.“

Stenberg původně chtěl zachovat dekorum a nejdřív absolvovat obvyklé zdvořilostní fráze, než přejde k věci. Pak se rozhodl, že se na bonton může vysrat.

„Co to sakra provádíš, Johne?“

„Máš na mysli můj drobný neformální rozhovor s Carinou LeMoinovou? Jo, říkal jsem si, že to tě bude zajímat. Chytrá ženská, tato může dotáhnout daleko. Taky je právnička.“

Stenberg úplně viděl, jak se John na druhém konci linky usmívá a je spokojený sám se sebou.

„Vyhýbal ses mi, Jespere. Nebral jsi mi telefony.“

„Přece jsem ti vysvětlil, jak citlivá je to záležitost.“

„No právě, Jespere. Všechno je citlivé, a proto je pro tebe nejjednodušší držet se stranou. Počkat pár měsíců a doufat, že mě to přestane bavit. Takže jsem si říkal, že nám oběma ušetřím trochu času tím, že ti pedagogicky vysvětlím, že to se nikdy nestane. Vlastně začínám pochybovat o tom, že jsi pro mě a Sophii opravdu něco udělal. Myslím si, že tvé sliby za moc nestály a že jsem vsadil na špatného koně.“

John Thorning se odmlčel a nechal svá slova viset ve vzduchu. Stenberg nedovedl pochopit, že to Thorning opravdu myslí vážně. Že by obětoval svého ministra spravedlnosti jen tak. Problém byl, že Stenberg si nemohl tohle blufování dovolit. Jistě, mohl by pokračovat bez ohledu na něj. Vykašlat se na názor Advokátní komory. Ale to by pak všechno bylo mnohem složitější. Komora by se všemožně snažila mu zkřížit plány, psali by debatní články, ovlivňovali své kontakty v parlamentu a určitě i v jiných profesních sdruženích. John Thorning měl rozhodně na to, aby mu pekelně znepříjemnil život. A teď se podle všeho dědkovi vrátila nejlepší forma.

„Johne, ty jsi to všechno špatně pochopil.“ Stenberg zavřel oči a snažil se zklidnit hlas. „Jak jsem řekl, nasadili jsme na to jednu z našich nejlepších vyšetřovatelek. Má vzdělání od FBI, působila v zahraničí. Vybrali jsme si ji, aby se na to podívala úplně nestrannýma očima.“

Stiskl rty. Bylo mu jasné, že nic z toho Johnovi neměl říkat, zároveň ale věděl, že nemá na výběr.

„Našla pár zajímavých věcí. Mimo jiné malý skleněný střep od krve. Ještě pořád čekáme na výsledky testů.“

Stenberg se zhluboka nadechl.

„Nic jsem ti neřekl, protože jsem v tobě nechtěl vzbudit falešné naděje. Ta krev nejspíš bude Sophiina.“ Odmlčel se a uvědomil si, že ani nedýchá.

„Kde?“ zeptal se John Thorning po chvíli ticha.

„Promiň?“

„Kde jste ten střep našli, Jespere?“

„Pod linkou. Zachytil se ve spáře v podlaze.“

Stenberg to všechno viděl před očima. Jak na ten střep stoupl a vytáhl si ho z nohy. Jak střep poodskočil, klouzal po nablýskané podlaze, zajel pod linku a skončil až v té spáře. Znovu se párkrát zhluboka nadechl a začal od začátku. Na své místo dosadil Sophii. Představoval si, jak na střep šlápla ona, když se za ním řítila ke dveřím od výtahu. Pomohlo to jen trochu.

„Jak je to dlouho?“ zeptal se John Thorning. Jeho hlas teď zněl klidněji, méně agresivně.

„Střep je v laboratoři, takže musíme dodržet jejich obvyklou lhůtu,“ řekl Stenberg. „Kdybychom na ně tlačili a chtěli, aby s tímhle testem spěchali…“

„Vzbudili byste nežádoucí pozornost,“ dořekl za něj Thorning.

„Přesně tak.“ Stenberg se snažil mluvit neutrálně. „Ještě pár týdnů, Johne, déle by to trvat nemělo. Ale slibuju, že se ozvu, jakmile budeme znát výsledek.“

Ve sluchátku se rozhostilo ticho a Jesper si na chvíli myslel, že to John položil. Ale pak v mikrofonu zapraskalo.

„Dobře, tak dejme tomu, Jespere.“

Rozhovor se přerušil. Stenberg odložil telefon a přemohl náhlé nutkání zajít k umyvadlu a umýt si ruce.

John Thorning toho nenechá, dokud neuvidí písemnou zprávu z nového vyšetřování. Důkaz toho, že se mu skutečně snažili vyhovět. Test v laboratoři je vlastně perfektní, dokazuje, že opravdu nenechali kámen na kameni. Problém je jen v tom, že výsledek musí stoprocentně potvrdit, že krev je Sophiina. Ale jako vždycky je i tentokrát potřeba plně se soustředit na cíl. Nepřipouštět si myšlenky na selhání.

Test nebude problém. Ve výsledcích bude jasně napsáno, že krev je Sophiina, a pak mu jeho starý mentor bude dlužit velkou protislužbu. A když už jsme u toho…

Stenberg se naklonil přes stůl a stiskl tlačítko na telefonu. „Jeanette, buďte tak hodná a pošlete mi sem Wallina.“

Stenberg se pohodlně usadil v židli a zadíval se na citát od Bobbyho Kennedyho. Myslel na Karolinu, na všechno, co obětovala, aby on mohl usednout za tenhle stůl.

„Nemůžu se zbavit dojmu, že ve Stockholmu nás tahají za nos,“ řekl, jakmile za sebou Wallin zavřel dveře. „Podle mě je ta Saracova ztráta paměti jenom mlžení. Způsob, jak všechno zamést pod koberec. Toho infiltrátora poslali za hranice a teď zametají všechny stopy, než my nebo inspekce stihneme na něco přijít.“

Wallin přikývl. „Hm, taky mě to už napadlo. Říká se, že krajská policejní ředitelka Swensková plánuje obětovat Bergha a nejspíš i Saraca, aby minimalizovala škody. Určitě víte, že je to velká kamarádka Cariny LeMoinové. Chodily spolu na práva a obě jsou ve vedení Ženského sdružovacího spolku ve Stockholmu.“

Stenberg vstal a zamířil k oknu.

„Co si myslíte o možnosti odposlouchávat Saracův telefon?“ zeptal se.

Wallin pokrčil rameny. „Jeho služební telefon je pryč, nemáme na něj aktuální číslo.“ Zamyslel se. „Ale Sarac se kamarádí se svým bývalým šéfem, chlápkem jménem Molnar. Kdyby se něco stalo, určitě by se mu ozval.“

Stenberg nic neříkal a jen se zatvářil významně.

„Povolení k odposlechu by musel schválit státní zástupce. Museli bychom zahájit předběžné šetření,“ řekl Wallin.

„Ale samozřejmě existují i neformálnější řešení,“ dodal. „To s sebou ale vždycky nese jisté riziko.“

Stenberg se podíval z okna a spočinul zrakem na rackovi, který se vznášel pod šedou oblohou. Pták využíval větru a téměř nehybně visel mezi nebem a zemí.

„Zkoušel jste někdy chodit po provaze, Oscare?“ řekl, aniž by se otočil. „Trik je v tom, že se nesmíte podívat dolů. Nesmíte si ani v nejmenším připustit možnost, že byste mohl spadnout.“

Čtyřicet šest

„HALÓ, TADY JE ATIF.“

„Atife, rád tě zase slyším.“

„Je tahle linka bezpečná, Huntere?“

„Samozřejmě.“

„Dvě věci,“ řekl Atif. „Zaprvé: Přijímám tvůj návrh. O všechno se postarám, jakmile Januse vyslechnete. Zařídím, aby zmizel jednou provždy.“

„Výborně! A co ta druhá věc?“

„Potřebuju auto a zbraň,“ řekl Atif.

„Na to už jsme vlastně mysleli,“ řekl Hunter.

KDYŽ SARAC VYŠEL VEN, už byla noc. Po Kungsgatan už jezdilo málo aut a potkal jen pár lidí. Uposlechl náhlý impulz, zabočil doprava a vyšel po schodech do Malmskillnadsgatan. Každou chvíli se musel zastavovat, aby nabral dech, ale všiml si, že mu to jde líp, než by čekal. Pravou nohu už měl skoro úplně v pořádku. Jako by ho změnil alkohol, masáž a to, co po ní následovalo. Proměnil se v někoho jiného.

Samozřejmě se styděl, ale podstatně méně, než by měl. Část jeho mozku si stále ještě vychutnávala ten pocit, jejž okusil tam nahoře. Pocit, že může udělat prakticky cokoli, aniž by musel dlouze přemýšlet nad následky.

Teď si vzpomínal na mnohem víc věcí. Vybavily se mu mnohé noci, které strávil mezi klientelou tohoto exkluzivního klubu. Přátelství založené na tajemstvích, neviditelné smlouvy. Život Erika I. Johanssona byl hra, balancování na provaze, které mistrně zvládal celé měsíce, možná dokonce roky. Do chvíle, než se podíval dolů a zjistil, jakou propast má pod nohama.

Ta role mu sedla perfektně, stačilo se podívat na výpisy z účtů. Roztáčel peníze ve velkém. Drinky, večeře a další diskrétní potěšení, která se odehrávala v soukromých částech klubu.

Ze začátku mělo tohle divadlo určitě jasný cíl. Opatřit si nové zdroje, vysoko postavené klíčové osoby, které by se daly využít, když ne hned, tak někdy v budoucnu. Ale postupně se na to přestal plně soustředit. Hranice mezi dobrým a špatným už nebyla tak jasně viditelná. Spolčil se s Crispinem, aby mohl dál žít jako Erik Johansson. Určitě to začalo nenápadně, sem tam předal diskrétní tip na osoby nebo adresy, které policie sledovala. Jenže velmi rychle do toho zabřednul. Stal se z něj krtek, dvojitý agent. Koordinátor, kterého někdo koordinoval. Policajt, práskač, krtek, feťák a očividně taky zákazník prostitutek. Taková úžasná kombinace! Žádný div, že mu to hryzalo ve svědomí, a to i navzdory díře do mozku.

Proto došlo i na drogy? Aby mu uklidnily špatné svědomí? Anebo byly drogy důvodem, proč potřeboval víc peněz? Jestli měl Crispin pravdu, byl by Sarac býval ochotný dopustit se nejtěžší možné zrady. Předat jim Januse, svůj nejlepší zdroj. Opravdu byl až tak zoufalý?

Skutečnost a divadlo, pravda a lež – všechno splývalo dohromady. Dohromady to tvořilo síť, ze které se nebyl schopný vymotat. A úplně dole na něj čekal pavouk. Chránil si své tajemství.

Sarac došel ke kostelu svatého Jana a vzal to přes hřbitov. Šel po proházené cestičce, aniž přesně věděl, kam má namířeno. Potřeboval vzduch, potřeboval si vyčistit hlavu, než se vrátí do své tajné pracovny.

Trhl sebou, když bouchly dveře od auta. Nejspíš normální kunčaft, co tady vysadil jednu z mála prostitutek, které se ještě nepřesunuly na internet, a proto postávají v Malmskillnadsgatan. Sarac se otočil a viděl vzdalující se zadní světla auta.

Jeho pozornost upoutal nepatrný pohyb. Jako by asi sto metrů od něj někdo stál mezi stromy. Saracovi se trochu rozbušilo srdce. Postava tam dál nehnutě stála, klidně to mohla být socha nebo vysoký náhrobek, který jeho mozek proměnil v něco jiného.

Ale pak si všiml drobného světlého bodu. Ten zmizel stejně rychle, jako se objevil, ale Sarac si byl stejně jistý, že ho viděl. Hořící cigareta.

Otočil se a zamířil po schodech ke kostelu. Ze všech sil se snažil neběžet. Další zvuk, někde se ozval pták. Sarac se znovu ohlédl přes rameno. Postava mezi stromy byla pryč.

Nastražil uši, poslouchal. Ale kromě vzdáleného hučení aut slyšel jen sám sebe, jak ztěžka dýchá při stoupání do schodů. Před ním se tyčil velký cihlový gotický kostel. Byl vysoký určitě aspoň třicet metrů, podobal se spíš katedrále než obyčejnému kostelu.

Sarac vyšel až na vrchol schodů a znovu se otočil. Hřbitov vypadal zcela liduprázdně. Ale přesto si byl jistý, že tam mezi stíny někdo je. Někdo ho odtamtud pozoruje.

Strachy se mu stáhl žaludek, několikrát se zhluboka nadechl. Pak se rozběhl do zadního rohu hřbitova.

Teprve když vyběhl do úzké uličky, uvědomil si, že je slepá. Napravo i nalevo mu cestu blokovaly vysoké domy. Za sebou měl temný hřbitov.

Ale přímo před ním vedla mezi domy uzounká pěšinka, která by měla vyústit na podstatně frekventovanější Regeringsgatan. Tam by mohl chytit taxík.

Ohlédl se přes rameno a pak se co nejrychleji dal do kroku. Mířil ke světlům pouličních lamp asi sto metrů před sebou. Znovu se otočil. Ze tmy hřbitova se těsně za ním vynořila temná postava s kapucí.

Sarac se dal do běhu. Tělo začalo okamžitě protestovat. Pravou nohu nemohl pořádně natáhnout a už po deseti metrech funěl. Znovu se ohlédl. Muž v kapuci se pustil za ním. Běžel rytmickým krokem, ne moc rychle, aby neuklouzl na zledovatělé zemi. Sarac zrychlil a zapojil do běhu i paže. Jeho mozek pátral po nějakém logickém odůvodnění té paniky. Snažil se opanovat instinkt, který mu radil utéct. Neúspěšně.

Pěšinka náhle končila. Vyústila na nejméně dvacet metrů vysoký sráz, po kterém se klikatily schody dolů na Regeringsgatan.

Sarac se snažil brát schody po dvou. Byl v pokušení seskočit na první mezipatro, ale v poslední vteřině si to rozmyslel. Boty mu klouzaly po zledovatělém štěrku, málem ztratil rovnováhu. Ale pak se chytil železného zábradlí, zahnul doprava a běžel k dalšímu mezipatru.

Muž s kapucí byl zhruba o jedno poschodí nad ním. Sarac zvýšil náskok tím, že začal brát schody po třech. Pravá noha se pod ním povážlivě podlamovala, musel se kvůli ní držet zábradlí. Další mezipatro, ostrý obrat doleva a další úsek schodů. Teď už to nebylo daleko. Ale muž s kapucí ho doháněl. Na předposledním mezipatře Sarac zakopl, pravá noha se pod ním podlomila a odřel si koleno o kamennou dlažbu.

Silou vůle se znovu postavil a přiměl nohy k poslušnosti. Koutkem oka toho člověka jasně viděl. Měl pocit, že zahlédl i jeho obličej. V plicích ho pálilo. V ústech měl chuť adrenalinu a krve.

Muž ho teď doháněl, byl mu těsně v patách. Sarac bral schody po třech a kašlal na to, jestli upadne. Po ulici projelo auto, jen asi deset metrů od něj.

Sarac se pokusil vykřiknout, ale z úst se mu vydralo jen slabé zaúpění. Měl pocit, že vidí, jak po něm postava za ním natahuje ruku. Cítil, jak se ho dotkla vzadu na rameni.

Zmobilizoval poslední síly, přeběhl chodník a vrhl se na silnici. Všiml si reflektorů auta a stihl uskočit. Bílá, modrá, sedm písmen. Známý nápis. Světlo ho oslepilo, zaskřípaly brzdy o asfalt. Nastavil ruce kapotě auta, která se na něj řítila.

Zavřel oči.

ATIF NAŤUKAL KÓD a otevřel úschovní skříňku. Uvnitř byl malý béžový batoh značky Fjällräven. Rychle se ohlédl přes rameno, než nakoukl dovnitř. Ten hranatý obrys si nemohl s ničím splést. Devítimilimetrový Glock, varianta se zásobníkem na sedmnáct nábojů. Dobrá zbraň, lepší, než čekal.

Klíč od auta byl ve vnější kapse. Konzultantovi kluci pracovali rychle. Atif zatáhl zipy, hodil si batoh přes rameno a zabouchl skříňku. Malá bílá dodávka parkovala o kousek dál v nákladní zóně, přesně jak se domluvili. Díky modrým, napůl sloupaným firemním logům na kapotě a bocích sem auto perfektně zapadlo.

Atif odemkl dveře, posadil se za volant a batoh hodil na podlahu pod sedadlo spolujezdce. Dostal skoro všechno, co potřeboval. Adresu policajta od Abú Hamsy, zbraň a auto od Huntera. Kromě toho klid na práci. Dokud si Abú Hamsa i Hunter budou oba myslet, že dělá pro ně, nebude ho nikdo otravovat. A kromě toho snad budou v bezpečí i Cassandra s Tindrou, minimálně než někdo zjistí, že to Atif hraje na dvě strany. Byl blízko. Už zbývala jen jedna věc, pak bude připravený sejít se s jistým kriminálním inspektorem.

„DAVIDE SARACU, jste to vy? Ježíši, já jsem vás málem nepoznal. Jste v pohodě?“ zeptal se policista.

Světlo Saraca oslepovalo. Policejní auto se zastavilo jen pár desítek centimetrů od jeho kolen.

„Debile! Copak můžeš takhle vlítnout do silnice?“ vystoupil z auta i řidič. První policista zvedl ruku.

„Uklidni se, Jocke. To je David Sarac, kolega.“

Řidič se zarazil. „Aha.“

„Sarac,“ dodal pak. „Nejste vy ten, co se vyboural v tunelu na Södermalmský spojce? Viděli jsme ten vrak, musel při vás stát anděl strážnej.“

Sarac se rozhlédl. „Kam běžel?“ vydechl.

„Kdo jako?“

„Ten chlap v kapuci, byl těsně za mnou.“

Policisté se na sebe podívali.

„Viděli jsme jenom vás. Štěstí, že jsme stihli zastavit. Vyřítil jste se na silnici, jako byste měl v patách rohatýho.“

Dal jim svoji adresu, posadil se na zadní sedadlo a zavřel oči. Skoro okamžitě si všiml, že nejedou správným směrem. Když otevřel oči, všiml si, že policista na sedadle spolujezdce něco píše do mobilu. Byl moc unavený na to, aby se s nimi dohadoval.

Jeli na jih po Valhallavägen, za Švédským filmovým institutem zabočili doleva a pak hned doprava do čtvrti Gärdet. Na několika místech byla silnice zavátá sněhem, ale tohle auto byla čtyřkolka od Volva, která neměla nejmenší problém se na téměř neviditelné vozovce udržet.

U lesíka na vrcholku kopce na ně čekal černý džíp. Policisté zastavili a vystoupili. Ve tmě je skoro nebylo vidět. Sarac venku zahlédl víc siluet. Už tušil, kdo to bude.

Asi po půl minutě se dveře na jeho straně otevřely.

„Pojď, Davide,“ řekl úsečně Molnar. „Je načase, abychom si vážně promluvili.“

Čtyřicet sedm

POSADILI SARACA NA prostorné zadní sedadlo velkého džípu. Molnar si sedl vedle něj, Josef jako vždycky za volant.

Tentokrát bez objetí na uvítanou, pomyslel si Sarac, zatímco sledoval, jak zadní světla policejního auta pomalu mizí v oblaku sněhu.

„Ty nám nevěříš nebo co, Davide?“ zeptal se Molnar. Hlas měl suchý, ani přátelský, ani nepřátelský.

„Nejdřív jsi rozluštil kód v zápisníku a našel Sabatiniho, ale mně jsi nezavolal.“

Sarac neodpověděl.

„A teď jsi mluvil s Janem Dreyerem. Nech mě hádat…“ Molnar se zamračil. „Tvrdil ti, že jsi pro něj dělal. Že když ses vyboural, byl jsi na cestě za ním.“

Sarac neodpověděl.

Molnar s Josefem si vyměnili rychlý pohled přes zpětné zrcátko. Pak se Molnar zhluboka nadechl.

„Dreyer je chytrej, snaží se tě zmanipulovat, Davide. Snaží se ti do hlavy nasadit věci, který se nikdy nestaly. Říkal něco o zprávě od dopraváků, o poškozeních způsobených jiným vozidlem?“

Sarac dál mlčel.

„Na začátku se taková informace objevila, ale vyšetřování prokázalo, že se to nedá potvrdit, to poškození na tvým autě už bylo asi starý. Ale vsadím se, že Dreyer tvrdil, že tě v tom tunelu někdo natlačil na zeď. Možná dokonce někdo z nás?“ Molnar zavrtěl hlavou. „Dreyer není normální. Je to cvok, fakt. Proč myslíš, že dělá u inspekce? Řekni mu to, Josefe!“

„Protože všude jinde se už úplně znemožnil,“ zahuhlal Josef z předního sedadla.

„Přesně! Dřív než se z něj stal nejnenáviděnější člen sboru, bejval Dreyer fakt vostrej polda. Veškerou koordinaci informátorů u nás kdysi rozjel on a Eugene von Katzow. Předtím měl každej vyšetřovatel vlastní zdroje, vůbec spolu nekomunikovali. Ale tihle dva v tom udělali systém. Vytvořili pravidla, podle kterých teď hodnotíme důvěryhodnost informací od různejch zdrojů, a spoustu dalších zásad, který teď považujeme za samozřejmost.

Jenže někde cestou se to celý posralo. Ptal jsem se Hraběte, ale nechtěl mi to říct. Každopádně začal Dreyer mít problém s chlastem. Stará ho nechala, museli prodat řadovku a všechno šlo do prdele.“

Ve vysílačce zapraskalo, ale Josef ji hned vypnul.

„Dreyer začal bejt normálně paranoidní, umanul si, že Hrabě buduje tajnou výzvědnou službu, která špehuje úplně všechny.“ Molnar obrátil oči v sloup. „Pak byl dlouhodobě nemocnej. No a pak ho přeložili k inspekci a tam byli tak blbí, že si ho nechali.“

Sarac se zavrtěl. Vítr foukl dovnitř předním oknem trochu sněhu.

„Dreyer zahájil tažení proti von Katzowovi a získal na svoji stranu jednoho starýho a zapšklýho státního zástupce. Tajný operace, nekontrolovaný účty a všechny možný obvinění. Provedli přes padesát výslechů. Udělali nám v kanclech prohlídku, dokonce prohledali i von Katzowův byt na Starým městě. Ale jediný, co se Dreyerovi povedlo vyhrabat, bylo pár nedostatků ve vedení záznamů. To se najde na všech policejních odděleních. Úplná prkotina.“

Molnar zavrtěl hlavou, tentokrát razantněji.

„Hraběte postavili na půl roku mimo službu, mezitím ho propírali v médiích. Noviny o tom napsaly celý romány. Jak Hrabě vedl svoji soukromou výzvědnou službu, verboval celebrity, politiky a průmyslníky a že je odměňoval přes tajný účty. Všechno to byly kecy, pomluvy bez reálnýho základu. Skončilo to jenom dvěma případama porušení služební povinnosti a poznámkou na straně dvacet pět. Dreyera odstřihli a dostal přísnej rozkaz držet se od nás dál. Od tý doby čeká na příležitost se pomstít. Jednou provždy zničit to, co pomáhal zakládat. Tvoje nehoda a ztracenej seznam mu tu příležitost poskytly. O tvý ztrátě paměti ani nemluvím.“

Sarac vzhlédl. Teď se mu celá ta kauza vybavila, úplně naráz. Ale kolem von Katzowa se tehdy dělo ještě něco dalšího. Ze zamyšlení ho vytrhl Molnar.

„Hrabě pochopil, že nemůže dál pracovat. Že je pro oddělení přítěž, a tak skončil. Spousta lidí si to vyložila jako důkaz jeho viny. Na každým šprochu pravdy trochu a tak podobně. Šéfové se mohli přetrhnout, aby se od něj distancovali. Jméno Eugene von Katzow na spoustu z nich dodnes působí jako rudej hadr.“

„A proto si myslíš, že není zapojenej do operace Janus?“ zeptal se Sarac.

Molnar přikývl. „Eugene byl něco jako můj mentor. Jsme spolu pravidelně v kontaktu, sice dělá trochu tajnosti, ale nedovedu si představit, že by mi něco takovýho neřekl. A jak jsem říkal, Eugene je kromě toho nemocnej.“

Sarac se zamyslel. Molnarovo vysvětlení znělo věrohodně, naproti tomu Dreyer v nemocnici působil dost labilně. Nemluvě o všech těch tajnostech před jejich schůzkou, červeném nose alkoholika a tom nervózním nutkavém šaškování s doutníkem. Všechno to naznačovalo, že ten člověk není v pořádku, ale snaží se to nedat najevo.

„Nemusíš mi důvěřovat, Davide,“ řekl Molnar tiše. „Upřímně řečeno jsi jeden z nejlepších policajtů, jaký znám. Pomyšlení na to, že zrovna ty bys byl infiltrátor, krysa…“ Molnar se zatvářil skepticky.

Sarac polkl, snažil se zachovat poker face. Najednou se mu vrátil ten pocit, že udělal něco neomluvitelného, a tentokrát byl dvakrát tak silný. Ale ani jeden z těch dvou si toho nevšiml.

„Dreyer je zoufalej,“ řekl Molnar. „Udělal by cokoli, aby nás všechny mohl pozavírat. Bude klidně lhát, manipulovat, slibovat, vyhrožovat. Pro nás je nejdůležitější najít Januse. Omezit škody, který způsobil. Aby nikdo nic neměl v rukou. Dokonce ani Dreyer.“

„Hansen,“ řekl Sarac, aniž by přesně věděl proč.

Molnar přikývl. „Co si pamatuješ? Ale upřímně, Davide.“

„Pamatuju si, že jsme se sešli v jeho autě na Skeppsbron. A taky, že umřel.“

Molnar s Josefem se na sebe znovu podívali přes zpětné zrcátko.

„Taky jsme měli to podezření, ale nechtěli jsme nic říkat. Dokud nebudeme vědět víc.“

„A co můj mobil? Co ty hovory, o kterých jsi říkal, že nejdou vystopovat?“

Molnar pomalu přikyvoval. „Volal jsi Hansenovi. Jen pár hodin předtím, než…“

„Jsem ho zastřelil!“

„To si myslíš?“ zeptal se Molnar.

Sarac pokrčil rameny. „Já už vlastně nevím, co si mám myslet, Petere. Všechno je mišmaš teorií, rozmazaných vzpomínek a kousků skládačky, které do sebe nezapadají.“

„Nebudu předstírat, že chápu tvoje pocity, Davide. Ale s chlapama uděláme, co je v našich silách, abysme ti pomohli. Jseš jeden z nás.“

Sarac znovu polkl a zadíval se do země. Myslel na tajné účty a všechny ty peníze.

„Brian Hansen byl pěkná svině,“ pokračoval Molnar. „Rozjel vlastní vedlejšák, o kterým ostatní z jeho motorkářskýho gangu neměli ani tušení. Metamfetamin, a dokonce i heroin, žádný přehnaný množství, ale úplně to stačilo. Zjistili jsme to a udělali jsme u něj domovní prohlídku. Drogy jsme sice nenašli, zato měl počítač plnej fotek. Malý holčičky, tak deset let a míň.“

„Takže jsem za ním přišel s návrhem,“ řekl Sarac. „Že ho nechám, ať si dělá, co chce, výměnou za spolupráci, že jo?“

„Yes, byl to právoplatnej člen gangu a byl náš, ten se neodvážil ani vychcat, aniž by ti předem zavolal. Zlatej důj,“ řekl Molnar. „S jeho pomocí jsme kolem Söderu rozprášili celou jednu buňku jejich gangu. Ale Hansen asi časem přišel na to, že fetuješ. Pekelně se bál, že by na něj mohli přijít a že by mohl skončit někde ve štěrkovým lomu s ptákem nacpaným v držce. Takže změnil taktiku a začal vyhrožovat, že práskne on tebe. Že se postará, abys jako koordinátor skončil, a možná i jako polda.“

Sarac náhle v duchu uslyšel Hansenův vysoký hlas. „Chtěl jsem ti navrhnout výměnnej obchod. Moje tajemství za tvoje.“ Takže o tom se bavili na té jejich schůzce. Hansen se snažil vykoupit.

„Ty a Hansen jste si domluvili schůzku na Skeppsbron,“ pokračoval Molnar. „On se bojí, a tak si vybere veřejně přístupný místo. Ale splete se. Je tma, kromě toho sněží jako o život a na ulicích není nikde ani noha. Sejdete se v autě a on se tě snaží vydírat, abys ho nechal na pokoji. Jenže o všem ví Janus. Možná ses mu s tím dokonce svěřil. Jestli tě vyrazí, je jeho tajemství v nebezpečí. Takže tě sleduje a uprostřed schůzky naskočí na zadní sedadlo. A odstraní nebezpečí, co ohrožuje jeho i tebe.“

Na okno zase prskl sníh, ale Sarac poslouchal tak pozorně, že si toho vůbec nevšiml.

„Ale místo, abys byl vděčnej, že máš o problém míň, jsi v těžkým šoku z toho, co se stalo,“ pokračoval Molnar. „Přímo před očima ti umře informátor. Zabil ho někdo, komu jsi slíbil ochranu. Tvůj nejdůležitější zdroj. Takže se narveš drogama a pak mi zavoláš a meleš o tom, že se stalo něco neodpustitelnýho. Dohodneme si schůzku, ale místo toho začneš náhodně jezdit ulicema, zfetovanej, ve stresu a pěkně vyhoukanej. Nakonec skončíš v tunelu Södermalmský spojky. A těsně předtím, než tě dohoníme, už ta tvoje palice ten tlak nevydrží.“

„Dostanu mrtvici a vybourám se,“ zamumlal Sarac. Bolest hlavy už mu nějakou dobu dávala pokoj, ale najednou ho zasáhla jako kladivo. Před očima se mu vyrojily mžitky.

„Hansen byl ale stejně chodící mrtvola,“ pokračoval Molnar. „Členové jeho gangu by ho sejmuli, kdyby se dověděli, že je podrazil. A to ani nemluvím o jeho odpornejch sexuálních preferencích.“ Molnar se zatvářil znechuceně. „Nemusíš si dělat starosti, Davide. V mým týmu se o sebe vzájemně staráme. Výsledky tvejch krevních testů zmizely, výpis hovorů taky. Zbejvá jen ještě utěsnit pár děr a pak budeme mít všechno zase pod kontrolou.“

Sarac pomalu kýval hlavou. Dopředu a dozadu, jako by mu ten pohyb dokázal zjednat odstup od Molnarových slov. Všechno to souhlasilo, detaily se shodovaly s jeho vzpomínkami. Ale pořád ještě mu chybělo strašně moc kousků.

„Hansen, Markovič, Lehtonen, Sabatini…“

Užuž se chystal vyslovit i jméno Erika Johanssona, ale v poslední chvíli se zarazil. Ještě nebyl připravený říct Molnarovi o tajné kanceláři, natožpak o penězích, které dostal od Crispina.

„Jaká je mezi nimi souvislost?“

„To ještě nevíme,“ řekl Molnar.

„Markovič ležel ve vodě asi tak měsíc. Znal jsem ho, malá ryba, takovej ten typ, co rád mele o ničem. Někdo ho uškrtil ocelovým drátem a hodil do Mälarenu jen pár dní po Hansenově smrti.“

Molnar stáhl ústa do tenké čárky.

„Lehtonen vyfičel do Thajska den po tvojí bouračce. Hned ten den, co se vrátil, ho zastřelili. Hned za dveřmi jsme našli tašky z duty free shopů, takže na něj někdo musel čekat. Obchodoval s dopingem, dával nám tipy na konkurenci. Takže nám zbývá Sabatini, ale o tom už jsme mluvili. Čtyři mrtví, zavraždění každý úplně jinak.“

Molnar pokrčil rameny.

„S výjimkou Hansena to všechno byly malý ryby. Více méně se pohybovali ve stejnejch kruzích, ale není mezi nima jiná spojitost, než že dělali pro tebe.“

„A taky že jsou všichni mrtví,“ řekl Sarac vážně.

Molnar se kousl do horního rtu. „Já si myslím tohle, Davide. Ty předplacený simky, na který jsi volal před bouračkou – ty podle mě patřily Markovičovi, Lehtonenovi a Sabatinimu. Nejspíš jsi je chtěl před něčím nebo někým varovat.“

Molnar se odmlčel, jako by čekal, že na něj Sarac naváže. Ale když Sarac nic neříkal, Molnar pokračoval.

„Lehtonen si ještě ten den večer koupil letenku a Sabatini pár dní nato použil platební kartu v Itálii, takže jel asi autem nebo vlakem. Zato Markovič nikam neodjel. V jeho počítači jsme našli vyplněnou žádost o vydání pasu.“

Sarac se snažil utřídit si myšlenky. Ale bylo to prakticky nemožné. Vzpomínky, útržky rozhovorů, obličeje. Všechno mu to vířilo v hlavě, divoký rozháraný proud.

„Odjeď, vypadni odsud. Teď hned!“

„Ale já mám psy, nemůžu jen tak…“

„Do prdele, Eriku, já nemám pas.“

„Zajedu si za rodinou do Itálie, než se to tady přežene.“

Všechno to souhlasilo. Řekl jim, aby spasili život útěkem. Ale proč?

Před kým měli utéct? Něco ještě chybělo, poslední tajemství. Něco rozhodujícího, co ještě pořád nevěděl. Něco, co souviselo s Janusem.

Něco, kvůli čemu ti všichni.

Bez výjimky.

Museli zemřít…

„Předevčírem ses ptal, jestli tě sledujeme. Odpověď zní ano,“ řekl Molnar tiše. „Ale ne ze stejnýho důvodu jako Wallinovi lidi,“ dodal. „Ti tě používají jako návnadu. Doufají, že Janus se jednoho dne objeví u tvejch dveří a oni ho budou moct sbalit.“

Molnar potřásl hlavou.

„Wallin měl částečně pravdu, když říkal, že ti něco hrozí, Davide. Ale jednu věc nepochopil. Nikdo ji nepochopil…“ Molnar se znovu podíval na Josefa do zpětného zrcátka. „Janus má totiž úplně jiný plány. Sleduje tě, snaží se odhadnout, jestli hodláš jeho tajemství dál zachovat.

Pokud ne, chce zmizet jednou provždy. A zahladit všechny stopy.“

Sarac vzhlédl. Došlo mu, co se Molnar chystá říct. „Včetně tebe, Davide.“

Čtyřicet osm

MOLNAR S NÍM ŠEL NAHORU do bytu. Dokonce se zeptal, jestli má vrátit náhradní klíč, který měl od nového zámku. Sarac měl samozřejmě vyložit karty na stůl. Říct o pracovně, tajných účtech a tabuli se všemi fotkami. Určitě by to byl také udělal, nebýt návštěvy v klubu Babel. Molnar a jeho parta nejsou nepřátelé, jak se Dreyerovi téměř povedlo mu vsugerovat, naopak jsou to jeho přátelé. Ještě ke všemu loajální přátelé, kteří se za něj postavili. Jsou shovívaví k jeho přešlapům a riskují kvůli němu. Chránili ho před Wallinem, Dreyerem i Janusem.

Ale to všechno by se rázem změnilo, kdyby zjistili, odkud se braly peníze na účtech. Že se Sarac ve skutečnosti nechal koupit organizovanými zločinci. Erik I. Johansson, zkorumpovaný policista, informátor. Krysa.

Takže musí dál držet hubu. Předstírat, že si nic nepamatuje, než najde východisko z toho ďábelského labyrintu, ve kterém se octl. Pokud takové východisko vůbec existuje. Stále víc o tom pochyboval. Kousky skládačky sice pomalu zapadaly na místo, ale obraz, který tvořily, mu byl odporný.

„Jsme naproti přes ulici,“ řekl Molnar. „Stiskni tlačítko poplachu jednou, pokud máme bejt diskrétní. Dvakrát, kdyby to bylo urgentní, oukej?“ Molnar podal Saracovi šedou krabičku s tlačítkem.

„Jasně, bez problému.“

„A klidně mi zavolej, kdyby něco, Davide. Kdyby cokoliv, jasný?“

Sarac přikývl, pokusil se o úsměv. Povedlo se mu to nad očekávání dobře.

„Dík za všechno, Petere. Fakt si toho…“ Saraca nenapadala slova. Pak už se nezmohl na to, aby větu dokončil.

„Jak jsem říkal, ty bys pro mě udělal to samý, Davide. Už jsme skoro v cíli. Potřebujeme akorát dostat Januse a pak bude tenhle zlej sen pryč.“

A co uděláme, až ho najdeme? pomyslel si Sarac. Došlo mu, že odpověď už vlastně zná. Dal mu ji Bergh spolu s neprůstřelnou vestou a revolverem se seškrábaným sériovým číslem.

Odds and evens, všechno do sebe musí zapadnout. Nesmějí zůstat neutěsněné díry.

ATIF SI POLICISTŮ všiml v podstatě okamžitě. Stačilo zamyslet se nad tím, kde je nejlepší zaparkovat, aby odtamtud bylo vidět na vchod, a pak hledat anonymní volvo. Prošel těsně kolem auta, okatě žvýkal žvýkačku a jako pako se rozmachoval turistickými hůlkami, které si koupil. V autě seděl muž se ženou, oba v tmavém oblečení. Červené kontrolky policejní vysílačky uprostřed palubní desky rozehnaly Atifovy poslední pochybnosti. Policisté v autě se na něj jen letmo podívali. Předpokládali, že Atif je jen ranní ptáče, jeden z těch alternativních elasťákových přízraků, kteří v poslední době ovládli centrum Stockholmu.

Atif zhodnotil, jak daleko policie parkuje od vchodu, a snažil se spočítat, jak moc by jim dodávka zakryla výhled, kdyby s ní zaparkoval rovnou před vchodem. Došel k závěru, že by to možná šlo.

Když minul volvo a zahnul za roh, vyplivl žvýkačku a nabodnul ji na špičku hole. Z kapsy vytáhl kousek ostnatého drátu, který ukradl z plotu, a pořádně ho zamáčkl do žvýkačky. Když znovu procházel kolem policejního auta, opatrně hůlku vystrčil do strany a žvýkačku s ostnatým drátem vtiskl do hrubého vzorku na pneumatice. Dával policajtům tak deset metrů, pak jim ostnáč propíchne gumu.

Atif pokračoval ke své zaparkované dodávce. Všiml si, že se dveře domu otevřely, a rychle uskočil do jiného vchodu, aby mohl nepozorovaně sledovat, co se děje. Ze dveří vyšel urostlý blonďák, co smrděl na sto honů fízlovinou.

Muž přešel ulici a zašel za roh, aniž by se na volvo jedinkrát podíval. Ohlédl se přes rameno a vešel do rohové budovy. Atif čekal, až zase vyjde, a zůstal na místě skoro půl hodiny, než si neochotně připustil, že má problém. Policajti ve volvu tu nejsou sami. Jsou tu ještě další, kteří mají dost rozumu na to, aby se schovali pořádně. Takže musel změnit plán.

MUŽ NA STŘEŠE STÁL úplně tiše. Pod sebou na protější straně ulice viděl tmavá okna bytu. Kdyby udělal pár kroků dopředu, vystoupil ze stínu a podíval se dolů, viděl by i auto s policisty. Na chvíli si pohrával s myšlenkou, že by to udělal. Nikdo by si ho stejně nevšiml, všichni se plně soustředili na byt. Doufali, že muž, který tam spí, nakonec prozradí své tajemství. Jejich tajemství.

Jednu dobu byl nervózní, dokonce nervóznější, než byl ochotný si připustit. Ale udělal, co bylo potřeba, odstranil všechny rizikové faktory. Všechny až na ten poslední.

Muž se otočil a z kapsy vytáhl oharek doutníku. Zaclonil ho dlaní, zapálil a zhluboka si potáhl. Musím s tím přestat, slíbil si v duchu snad už posté.

Ale teď ještě ne.

SARAC MÁ SEN, ŽE JE ZASE V AUTĚ. Na sedadle spolujezdce Hansen, on sám za volantem. Ale je tam ještě někdo další. Na zadním sedadle sedí postava s tmavou kapucí, Sarac jí nevidí do obličeje. Je to muž, tím si je Sarac jistý. Zhruba stejně vysoký a stejně starý jako on. Ví, kdo to je, ale stejně se nepřinutí vyslovit jeho jméno. Hansen mluví, snaží se působit drsně. Ale je na něm jasně patrná nervozita, i když se ji snaží utopit v proudu slov.

„Chtěl jsem ti navrhnout výměnnej obchod,“ říká. Otočí se na Saraca, culí se a snaží se udržet pohled i hlas v klidu. Ale Hansen si sedl dopředu, na místo spolujezdce, a to z jednoho prostého důvodu. Má strach, chce mít záložní plán. Rychlou únikovou cestu.

„Rozejdeme se jako přátelé, no hard feelings.“ Hansen se pokusí o úsměv, odhalí řadu zubů zažloutlých od žvýkacího tabáku. Sarac sleduje jeho tlusté ruce a myslí na holky na fotkách. Malý holčičky, tak deset let i míň.

„Tak co ty na to, Eriku? Uzavřeme deal, nebo jak?“

Sarac se podívá do zpětného zrcátka, setká se s pohledem muže v kapuci. Světlé oči, stejné, jako má on. Jsou si podobní, on a Janus, podobnější, než je ochotný si připustit. Oba balancují na provazochodeckém laně. Vybrali si to, žijí pro to. Milují to.

Vazba mezi koordinátorem a informátorem je někdy až moc silná.

Platí to pro něj a Januse? Sblížili se až moc?

„Tak co bude, Eriku?“ uchechtne se Hansen nejistě.

Sarac se dál dívá do zpětného zrcátka. Všimne si, že se muž vzadu usmívá. Dojde mu proč. Otevře dveře a vystoupí na silnici. Pohrává si s cigaretou, zacloní ji rukama, aby ochránil plamínek zapalovače před hustým sněžením. Zhluboka si potáhne.

V autě se zableskne, pak třeskne rána.

Ten zvuk Saraca vytrhne ze snu, vymrští se v posteli do sedu. Srdce mu zběsile bije, tričko má propocené. Chce se mu čurat. Ani si nerozsvítí a tiše zamíří na záchod. Když prochází obývákem, zadívá se na protější dům. Všude je zhasnuto, ale on stejně ví, že Molnarovi kluci tam jsou. Zajímalo by ho, jestli by ho chránili se stejnou vervou, i kdyby věděli, že je ve skutečnosti krysa.

Kromě nich je tam někde venku Janus, možná čeká na vhodnou chvíli, aby přeťal i poslední pouto. Opravdu by Janus byl ochotný zajít tak daleko po tom všem, co spolu prožili? Povedlo se Saracovi stvořit monstrum, které ho nakonec zavede do záhuby? Měl by ho najít dřív, než Janus najde jeho?

Sarac ze sebe ten pocit setřásl, otočil se a zamířil na toaletu. Najednou měl pocit, že koutkem oka zahlédl nějaký pohyb. Znovu se otočil, zadíval se na protější dům a pak zabloudil pohledem až na jeho tmavou střechu.

Ale samozřejmě tam nic nebylo.

Čtyřicet devět

NATALIE VYBĚHLA SCHODY trochu moc rychle. Na posledním odpočívadle se na pár minut zastavila, aby popadla dech. Nechtěla působit moc rozrušeně. V prstech si pohrávala s telefonem. Doufala, že tentokrát ho zastihne doma.

Když se dala dohromady, došla ke dveřím a zazvonila. Nikdo neotevíral. Zkusila to ještě jednou se stejným výsledkem. Nakoukla otvorem na dopisy a zavolala.

„Davide, to jsem já, Natalie. Otevřete!“

Slyšela nějaké zvuky a spěšné kroky. Zahlédla pantofle a lem županu. Rychle pustila záklopku otvoru na dopisy. Dveře se pootevřely, ale bezpečnostní řetízek zůstal na místě.

David vypadal strašně. Pod očima černé kruhy, dlouhé střapaté vousy a ta čepička, co měl na hlavě, by zasloužila už dávno vyprat. Celkový dojem nevylepšoval ani otrhaný župan, který mu byl nejméně o číslo větší.

„Pustíte mě dál, nebo ne?“

Neodpověděl, jen zavřel dveře. Po pár vteřinách zachrastil řetízek.

„Pojďte dál. A zavřete za sebou.“ Šel před ní do obýváku a sesul se na pohovku.

Natalie letmo pohlédla do kuchyně. Čistá a uklizená, ve dřezu nebyla jediná sklenička. Podívala se do lednice. Byla plná neotevřených krabic s jídlem.

„Kdy jste naposledy jedl? Pořádně?“

Něco zamumlal, ale neslyšela ho. Vypadal jako úplná troska, skoro ani nezaostřoval pohled. Natalie se zhluboka nadechla.

„Fajn, takže to uděláme takhle,“ řekla. „Ze všeho nejdřív se nasnídáte, nebo lépe řečeno naobědváte.“ Kývla na nástěnné hodiny, které ukazovaly půl dvanácté. „Pak se osprchujete a potom vás ostříhám a oholím. Máte tady na to věci, nebo mám zaběhnout do obchodu?“

Další mumlání, něco o skříňce v koupelně.

„Tak fajn. A koukejte si sundat ten příšernej župan. Vypadáte jak ten chlápek ze Stopařova průvodce po galaxii. Na konci filmu, ne na začátku,“ dodala.

Jedl s chutí. Tři vejce, celý balíček slaniny a dva plátky toustového chleba. Všechno to zapil pomerančovým džusem a šálkem silné kávy. Zatímco se sprchoval, našla mu Natalie ve skříni džíny a tričko s dlouhým rukávem. Kromě toho se porozhlédla kolem, ale na nic zajímavého nenarazila. Až na novou pohovku tu všechno vypadalo stejně, jako když sem přišla uklidit.

Už tehdy ji napadlo, že tenhle byt působí strašně neosobně. Žádné obrazy ani nic jiného, co by naznačovalo, co je Sarac vlastně za člověka. Sice měl plnou knihovnu, ale většinou to byly anglické odborné publikace. Natalie jednu z nich vytáhla. Influence od Roberta B. Cialdiniho. Otočila ji a přečetla si text na zadním přebalu: The classic book on persuasion, explains the psychology of why people say yes.

Natalie knihu vrátila na místo. Vypadl z ní papír a ona se pro něj sehnula. Černobílá fotografie muže s řídkými vlasy v bílé košili a černých kalhotách, jak balancuje na laně. V pozadí byla vidět jedna z věží londýnského Tower Bridge a pod ním, hluboko pod ním temný proud Temže. Ale muž se o ten úžasný výhled nezajímal, díval se přímo před sebe, na cíl. Otočila fotku, přečetla si úhledný rukopis a pak obrázek vrátila do knihovny.

Když se Sarac vrátil z koupelny, vypadal o trochu líp.

Natalie ukázala na židli. „Posaďte se!“

Zašla do koupelny a ze skříňky donesla pěnu na holení, žiletku a ručník. V zásuvce v kuchyni našla nůžky. Dala mu ručník kolem krku.

„Bradu nahoru.“

Vousy mu ostříhala rychle. Namočila do vody utěrku a navlhčila mu bradu a tváře.

„Potřebujete převaz, ty vaše obvazy už smrdí a náplasti se odlepujou,“ řekla.

Nanesla mu na obličej pěnu a opatrně ho začala holit. Sarac trochu pohnul hlavou a Natalie ho málem řízla.

„Seďte klidně!“ Vzala ho za bradu. Opatrně mu přejela žiletkou po tváři až dolů na krk. Ostří škrábalo o tmavé vousy. Všimla si, že se na ni Sarac dívá. Všimla si v jeho pohledu něčeho, co tam až doteď neviděla. Ne vděčnosti, ale něčeho jiného. Něčeho, co se jí líbilo.

„A je to,“ řekla zostra. „Běžte si tu pěnu smýt a pak se pustíme do vlasů.“

Změna byla totální. Oholený, ostříhaný a v nepotrhaných čistých šatech vypadal Sarac skvěle. Jeho poranění hlavy prozrazoval jen úhledný kousek gázy, ne větší než dlaň, který mu Natalie připevnila na temeno. Sice byl pořád pobledlý a hubený, ale to přejde časem. Dal se trochu dohromady a začal být sdílnější. Dokonce jim oběma uvařil kávu.

„Koukněte!“ Podala mu mobil a snažila se nedat najevo, jak moc je zvědavá. Původně mu tu fotku chtěla ukázat okamžitě. Ale rozmyslela si to, když viděla, jak je na tom Sarac bídně. Potřebovala ho při smyslech, aby jí mohl říct, co chtěla vědět. Co chtěl vědět Rickard, opravila se.

„Vyfotila jsem ho na Högbergsgatan,“ řekla, když hned neodpovídal. „Viděla jsem ho vyjít zpoza rohu a vzpomněla jsem si na policejní popis vraha toho chlápka z Roslagsgatan.“

Sarac se podíval na fotku a píchlo ho v žaludku. Došlo mu, že toho urostlého chlapa poznává.

„Ten mi pomáhal, nebo teda spíš Sabatinimu. Přeběhl přes silnici a půjčil si ode mě šálu, aby zastavil krvácení. Zdrhnul těsně předtím, než přijela policie.“

„A vy si teda nemyslíte, že by s tím měl něco společnýho?“

Sarac pomalu zavrtěl hlavou.

„Hm, tak škoda.“ Natalie se snažila nedat najevo zklamání. Doufala, že je to ten chlap, co ho Rickard hledá. Už si v duchu pohrávala s myšlenkou, jak bude asi Rickard reagovat, až mu tu fotku ukáže. Až mu dodá přesně to, co chce, a ještě k tomu barevně. Ale teď mu v podstatě nemá vůbec co říct. Do hajzlu už! Napila se z hrnku a snažila se vymyslet, co by tak mohla říct.

„Jak se cítíte, Davide?“ Sakra, nejradši by se nakopala. Klasická otázka sportovního komentátora. Ona má přece na víc.

„Přesně nevím, jak to popsat. Jedna moje část chce všechno vědět, veškerý detaily. A ta druhá…“ Pokrčil rameny. „Chce zapomenout.“ Podíval se jí do očí a trochu unaveně se usmál. „A já jsem někde uprostřed. Balancuju na laně.“

„Jako ten chlap na záložce,“ přikývla Natalie.

Sarac také přikývl, ale pak se zamračil.

„Ten provazochodec na fotce,“ objasnila mu Natalie. „Co jste dostal od přítele Eugena.“

ATIF VIDĚL TU ženu vyjít ven. Poznal ji okamžitě, už když před pár hodinami přišla. Ta zrzka, co ho vyfotila na Högbergsgatan.

Sledoval ji, jak nastupuje do starého malého Golfu na druhé straně ulice. Nastartovala, otočila se do protisměru a odjela. Atif pořádně nevěděl proč, ale také nastartoval a pustil se za ní.

„NE, NE, TO BYLA JEN NATALIE. Vyměnila mi obvaz a trochu mě dala do kupy. Před chvílí odešla. Všechno je v pohodě, zrovna si chci na chvíli lehnout a čumět na bednu. Zavolám, kdyby něco.“

Sarac ukončil hovor a kradmo se podíval na okna protějšího domu. Mrkl na hodinky a pak na fotku. Otočil ji a přečetl si text. Pro Davida od přítele Eugena von Katzowa. Pod textem byl známý symbol. Dvě J, která dohromady tvořila hlavu s dvěma tvářemi otočenými od sebe.

Ještě dvacet minut, nejvyšší čas se do toho pustit. Dálkový ovladač ležel na stole a Sarac našel kanál, na kterém se hodně mluvilo. Posadil se na pohovku, ale hned zase vstal a zatáhl závěsy. Snažil se budit dojem, že ho světlo zvenku ruší.

Po chvíli vstal. Popadl tašku od Bergha a dal do ní ještě poznámkový blok. Vzal si bundu a boty, tašku si hodil přes rameno a opatrně vyklouzl dveřmi. V přízemí zahnul doprava, vyšel na vnitřní dvorek obehnaný zdí a zamířil k besídce v rohu. Zjistil, že Natalie postavila štafle z jeho sklepa přesně na správné místo. Přehodil tašku přes zeď, pak opatrně vylezl po žebříku a zachytil se rukama za pokovovaný hřeben zdi. Štafle se nejdřív trochu zakymácely, ale pak se ustálily.

Sarac se zhluboka nadechl a přehodil nahoru jednu nohu. Šlo to snáz, než si myslel. Tělo reagovalo den ze dne lépe. Ale stejně musel chvíli ležet na břiše na hřebenu zdi, než nabral sílu. Zastyděl se, že už zase oklamal Molnara a kluky, kteří měli za úkol ho chránit. Ale on je přece krysa, zkorumpovaný policajt a možná dokonce vrah. Odteď se musí protlouct na vlastní pěst. Pokusit se napravit svoje chyby. Udělat pořádek v tom příšerným zmatku.

ATIF TO BRAL V KLIDU. Nechal mezi sebou a Golfem jet několik aut. Žena za volantem asi taky nikam nespěchala. Mířila ulicemi k náměstí Sankt Eriksplan. Po nějaké době zastavila v nákladní zóně. Atif pomalu projel kolem ní. Viděl, jak se natáhla do strany a otevřela dveře spolujezdce. Atif se otočil do protisměru a zaparkoval na druhé straně silnice.

SARAC VYŠEL VEN dveřmi na opačné straně bloku, kde bydlel. Co nejrychleji zamířil ke vchodu do metra. Prošel celým perónem a na druhém konci vyjel po schodech nahoru. Otevřel dveře a vyšel rovnou na Sankt Eriksplan.

ATIF VIDĚL, JAK přes náměstí míří k autu muž. Okamžitě poznal, že je to ten z Högbergsgatan. David Sarac, člověk, kterého hledá. Usmál se, nastartoval auto a sáhl do kapsy. Ucítil chladný plast pažby pistole.

„SJÄLAGARDSGATAN 2, STARÉ MĚSTO.“ Natalie šlápla na plyn a vjela do provozu, aniž by se obtěžovala čekat na skulinku mezi auty. Sarac se otočil, ale zadním okénkem neviděl, že by je někdo sledoval.

„Má konzultantskou firmu, pořádá vzdělávací kurzy a přednášky. Podle všeho je to docela velký zvíře.“

Natalie podala Saracovi svůj smartphone. Obrázek na pozadí domovské stránky byl stejný jako na Saracově fotce. Provazochodec nad Temží. The High Wire.

Sarac si rychle pročetl text. Eugene von Katzow is a former detective lieutenant at the Intelligence Unit of the Stockholm Police Force. He currently works as an international security consultant and lecturer. Among his clients are major organizations such as OSSE, ASIS, Interpol, and the ICC.

„Nestihla jsem to přečíst všechno. Navíc je tam strašně moc zkratek. OSSE a ASSE a bůhvíjak se všechny jmenujou.“ Natalie znovu změnila jízdní pruh.

„To jsou bezpečnostní organizace,“ řekl Sarac.

„Jedna mezistátní, druhá soukromá. ICC je mezinárodní trestní tribunál v Haagu. Bacha!“

Natalie se natlačila před taxík. Řidič musel dupnout na brzdu a položil se na klakson. Sarac se znovu otočil. Kromě pár taxíků viděl jen světlou dodávku s nějakým ošumělým firemním logem na přední kapotě. Všechno vypadalo v klidu.

Padesát

NA ADRESE SJÄLAGARDSGATAN 2 stála krásná třípatrová budova ze sedmnáctého století, která měla korálovou fasádu, vitrážová okna a ležela téměř uprostřed Starého města. Patřila zcela jistě k nejkrásnějším obytným domům ve Stockholmu, a rozhodně také k nejdražším.

V okolních úzkých uličkách platil zákaz vjezdu a kvůli sněhu, který napadal do spár mezi kočičími hlavami, byl povrch silnice extrémně kluzký, ale ani jedna z těchto okolností Natalii moc neznervózňovala. Vjela s autem přímo mezi staré domy a zastavila před vchodem.

Sarac pár minut poseděl v autě a prohlížel si dům. Teď si na něj dobře vzpomínal, hlavně na krásný vystouplý kamenný portál. Světlý pískovec, cherubíni a nahoře dvě sochy. Zase římští bohové, to nemůže být náhoda.

„Můžete zaparkovat tamhle.“

Ukázal na místo kousek dál, kde se dlážděná ulička rozšiřovala v maličké náměstí. Pak otevřel dveře dřív, než Natalie stihla říct, že chce jít taky.

Sarac chvíli přemýšlel, jestli si s sebou má vzít tašku s poznámkovým blokem a ostatními věcmi, ale nakonec se rozhodl, že ji prozatím nechá v kufru auta.

Práh byl zalepený sněhem, takže dveře zůstaly pootevřené. Sarac sníh odkopal a zavřel za sebou.

E. von Katzow bydlel ve třetím patře. Sarac vyšel po schodech. Zastavil se před dubovými dveřmi, několikrát se zhluboka nadechl a snažil se zklidnit bušící srdce. Zrovna když se chystal zazvonit, zaslechl na schodech kroky.

„Taky jste na mě mohl počkat,“ řekla zadýchaně Natalie. „Naštěstí mě sem pustila nějaká hodná stará paní.“ Natalie na Saraca mrkla a on se tomu málem pousmál. Nakonec ale úsměv vyměnil za nespokojené zamračení. Nechtěl ji do toho zatahovat ještě víc. Byl by ji požádal, ať se vrátí do auta, ale Natalie už mezitím zazvonila.

Zvonek vyvolal v Saracově hlavě známé hučení, na chvíli zavřel oči. Dveře jim otevřel vzpřímený a vyschlý mužík.

„Ano…?“ pronesl nosovým hlasem.

„Eugene von Katzow?“ zeptala se Natalie.

„Kdo se ptá?“ zakrákoral muž.

Natalie se podívala na Saraca a opatrně ho dloubla loktem.

„Tady můj kamarád říká, že vás zná.“

„To si nemyslím,“ odpověděl muž stručně. „Asi jste si mě s někým spletli.“ Už se chystal zavřít dveře, ale než to stihl, Natalie strčila do škvíry nohu.

„No tak, Davide,“ zavrčela na Saraca. „Tohle není on?“

Sarac zavrtěl hlavou. Hučelo mu v ní pořád silněji.

„Promiňte, slečno, ale byla byste tak hodná a dala pryč nohu z té škvíry?“ Muž mluvil pořád stejně neutrálním hlasem.

Natalie se na Saraca dlouze zadívala a pak nohu vyndala. Sarac v poslední vteřině zvedl ruku a dveře zastavil.

„Arthure,“ oslovil muže. „Řekněte Eugenovi, že je tady David Sarac.“ Hlas mu najednou zněl jinak, sice tiše, ale rozhodně. Pustil dveře a ty se hned zabouchly. Rozhostilo se ticho. Sarac si všiml, že Natalie na něj zírá, ale projednou se nezmohla na slovo.

Dveře se znovu otevřely. „Prosím, pojďte dál, pane Saracu,“ řekl mužík.

Muž, kterého Sarac oslovil jako Arthura, je vedl dlouhou chodbou. Tlusté zdi, vysoké stropy, pod tlustými koberci vrzala dřevěná podlaha.

Místnost, do které vešli, vypadala moderněji, než Natalie čekala. Několik pohodlných pohovek, na jedné bílé zdi velké filmové plátno. Na zbylých zdech spousta zarámovaných fotek a obrazů. Krásný starý klenutý strop byl slabě osvícený, díky čemuž vypadal ještě vyšší.

Na pohovce seděl muž kolem šedesátky. Měl na sobě kuřácký kabát z červeného sametu a oči mu zakrývaly velké sluneční brýle. Vedle něj ležel na pohovce velký žlutohnědý pes a hlavu měl pohodlně položenou na dece. Když se blížili, začalo zvíře vrtět ocasem.

„Ahoj, Brute,“ řekl Sarac. Pes zavrtěl ocasem rychleji, ale hlavu nezvedl.

„Musíte nás omluvit,“ řekl muž na pohovce, který byl podle všeho Eugene von Katzow. „Já i Brutus už se pohybujeme s dost velkými obtížemi. Může vám Arthur něco nabídnout? Kávu, čaj?“

„Já si dám ráda kafe,“ řekla Natalie.

Von Katzow jim naznačil, aby se posadili.

„Nepředstavil jsi mě své přítelkyni, Davide,“ kývl směrem k Natalii.

„Tohle je Natalie, ona… mi pomáhá,“ řekl Sarac a trochu se zamračil.

„Chápu,“ přikývl von Katzow. „Občas se hodí mít ochotné přátele, že? Já sám bych se bez nich neobešel.“

Rozhostilo se ticho a Natalie se pozorně rozhlížela. Několik obrazů byly ve skutečnosti staré cirkusové plakáty. Na jednom poznala jméno Ringling Bros a na dalším Barnum & Bailey. Na všech byli zobrazeni akrobati různých kategorií. Největší plakát vypadal jako upoutávka na film. V rohu Natalie zahlédla jméno Britt Eklandové. The Great Wallendas. Kde už to jméno slyšela?

„Tak nakonec ses dostal až sem, Davide,“ řekl von Katzow ne nepřátelsky, ale spíše smutně. „Jsem rád, že jsi zase na nohou,“ pokračoval. „Ale bohužel se domnívám, že sem jsi přišel zbytečně.“

„Proč?“ zeptal se Sarac.

Natalie to nedokázala přesně popsat, ale jeho hlas zněl najednou úplně jinak. Ostřeji, sebevědoměji.

„Myslíš si, že vyplním mezery v tvé paměti. Vysvětlím ti, co se to děje. Někde hluboko ve skrytu duše možná doufáš, že za tím vším vězím já,“ řekl von Katzow.

„Kdyby ano, pletl bych se, Eugene?“

Von Katzow se křivě usmál.

„Co si myslíš ty sám, Davide?“

Sarac pokrčil rameny. „Nejsem tady, abych probíral, co si myslím, ale abych zjistil, co víš.“

Natalie se podívala na Saraca a pak na von Katzowa. Všimla si, že se oba víceméně stejně usmívají. Jako by nesmyslná diskuze, kterou vedli, vlastně byla něčím úplně jiným.

„To jsi celý ty, Davide,“ potřásl von Katzow hlavou. „Jdeš rovnou na věc. Bereš si, co potřebuješ, a nemyslíš na následky.“

Natalie si všimla, že Saracův úsměv poněkud povadl. Von Katzow si toho asi všiml také, protože se k němu trochu naklonil.

„Mě nehledáš, Davide. Na tom se snad shodneme, ne? Možná jsi doufal, že sem přijdeš a najdeš tady mozek celé akce, ale někde v nitru víš, že to tak není.“

Von Katzow se rozmáchl rukou.

„Já jsem z osmdesáti procent přišel o zrak, bez doprovodu nemohu vyjít na ulici. Proto si sem rád zvu lidi, o kterých se domnívám, že by potřebovali trochu postrčit správným směrem. Byl jsi jedním z nich, Davide, vlastně jedním z těch chytřejších. Mimo jiné sdílíš mou zálibu v římských bozích.“

Von Katzow se odmlčel, neboť dovnitř vešel sluha s podnosem, na kterém stály dvě stříbrné konvice a tři šálky a talířky. Mužík postavil podnos na stůl a diskrétně se vzdálil.

„Setkal jsem se s tvým dávným přítelem Dreyerem,“ řekl Sarac a nalil Natalii kávu. Tentokrát se zatvářil trochu zarmouceně von Katzow.

„Tvrdil, že jsem vlastně pracoval pro něj. Že mě zverboval, abych sledoval tebe a špičky z krajské kriminálky. Co si o tom myslíš?“ Sarac zvedl svůj šálek a opřel se.

Natalii najednou došlo, co se to tady děje. Byla svědkem hry, jakéhosi verbálního šachu. Najednou si vzpomněla na knihy z oboru psychologie, které měl Sarac v knihovně. Šlo v nich o vliv, manipulaci a o to, jak zařídit, aby lidé udělali, co se po nich chce.

Von Katzow chvíli mlčel a drbal velkého psa pod bradou.

„Myslím, že Jan Dreyer říká to, o čem se domnívá, že to zabere. To, co podle něj zapadá do obrazu, který se snažíš poskládat.“

Sarac odložil šálek. „Takže si myslíš, že nemá pravdu?“

„To jsem neřekl.“ Von Katzow dál drbal psa.

„Ne, neřekl. Ty většinou nemluvíš jednoznačně,“ řekl Sarac.

Oba muži se na sebe dívali. Ani jeden nic neříkal. Oba jako by čekali na tah toho druhého.

Natalii už to přestávalo bavit. Potřebovala odpověď, teď hned. Něco, co by řekla Rickardovi, aby jí znovu začal věřit. Předklonila se a postavila šálek na tác tak nešetrně, že hlasitě cinkl.

„Co máte pořád s těmi provazochodci?“ zeptala se von Katzowa. „Ten obrázek u Davida doma, webová stránka, tamhlety plakáty?“

Von Katzow se na ni otočil. Oči měl zakryté tmavými brýlemi, takže se jeho úsměv dal jen obtížně interpretovat.

„Vždycky mě zajímal cirkus,“ pronesl. „Jako dítě jsem snil o tom, že se stanu provazochodcem. Cvičil jsem na zahradě našeho venkovského sídla, napnul jsem si tam provaz mezi dvě jabloně. Ale namísto kariéry v manéži jsem své rodiče zklamal jinak, ale zato téměř stejnou měrou, když jsem se dal k policii.“ Sotva znatelně pokrčil rameny.

„Naše práce má s provazochodectvím dost společného.“ Von Katzow kývl na Saraca. „Musíme udržet balanc bez ohledu na to, co se stane. Nepolevit v koncentraci, chápete, jak to myslím, Natalie?“

„A co ten děda na obrázku? Ten, co jde nad Tower Bridge?“

„Karl Wallenda? On jde vlastně vedle mostu, ale to nijak neumenšuje jeho výkon.“

Von Katzow se trochu napřímil a pes znovu zavrtěl ocasem.

„Karl Wallenda byl nejlepší provazochodec na světě. Založil svou vlastní akrobatickou skupinu už ve dvacátých letech a dobyl mnoho rekordů, které přetrvaly až dlouho do moderní doby. Specializoval se na velké výšky. Chodil mezi mrakodrapy a nad mosty. Skoro nikdy nepoužíval jištění. Tvrdil dokonce, že žije jen tehdy, když jde po provaze, a všechno ostatní je jen čekání.“

Von Katzow smutně zavrtěl hlavou.

„Takoví hrdinové už dnes bohužel neexistují, Natalie. Teď jde většinou o image. O to, aby byl člověk slavný, aniž by něco dokázal.“ Poplácal psa po zádech. „Karl Wallenda pro své umění zahynul, v roce 1978 spadl při pokusu o přechod mezi dvěma hotely v Portoriku. Tehdy už byl v důchodu, bylo mu přes sedmdesát let. Ale z nějakého důvodu se rozhodl ještě jednou se projít po provaze. Zhruba v polovině trasy se do něj opřel vítr a on se zřítil dolů, vstříc své smrti.

Jeho žena poté řekla, že ho znala přes padesát let a pozorovala ho při přípravách stovek podobných životu nebezpečných výstupů. Ale že tentokrát ho poprvé slyšela mluvit o nebezpečí pádu. O možnosti nezdaru.“

Eugene ukázal na zeď.

„Většinou se o Karlu Wallendovi zmiňuji při přednáškách. Používám ho jako příklad toho, jak je nebezpečné připustit si pomyšlení na nezdar.“ Von Katzow se znovu usmál. „Doufám, že jsem odpověděl na vaši otázku, Natalie?“

„Jistě, ale pokud vám to nevadí, Eugene, měla bych ještě jednu otázku,“ Natalie počkala, až se na ni oba podívají. Pak se usmála svým nejzářivějším úsměvem.

„Samozřejmě, drahoušku.“ Von Katzow zvedl šálek.

Natalie se zhluboka nadechla. Přemýšlela, jestli je opravdu chytré zeptat se právě na tohle. Jenže už několik týdnů se jí nedařilo a neřekla Rickardovi nic, co ho zajímalo. Nejvyšší čas trochu zariskovat. Vykročit po provaze.

„Řekněte nám, co víte o Janusovi. Třeba kdo to je?“ řekla a spokojeně se usmála, když von Katzowovi zaskočila káva.

ATIFOVI SE GOLF ztratil někde u Královského zámku. Odbočení doleva směrem na Stortorget ho překvapilo, takže jeho odstup se zvětšil. Když vjel na náměstí i on, byl Golf pryč. Ale naštěstí odsud nevedlo tolik ulic, a parkovacích míst tu bylo ještě míň. Po asi deseti minutách ježdění po Starém městě našel Golf zaparkovaný proti předpisům jen pár set metrů od Stortorget.

Bohužel to tady bylo moc úzké, a kdyby sem zaparkoval ještě svoji dodávku, zablokoval by celou uličku. Zastavil tedy za rohem, do přední pneumatiky Golfu vmáčkl kousek ostnatého drátu a postavil se do vchodu, odkud měl dobrý výhled. A teď už mu stačilo jen čekat.

„SKUTEČNOST JE TAKOVÁ,“ řekl von Katzow, když se trochu vzpamatoval, „že nevím, kdo je Janus. A to z jednoho prostého důvodu.“ Odkašlal si. „Nikdy jsi mi to neprozradil, Davide.“

Von Katzow se otočil na Saraca, který stále ještě upřeně hleděl na Natalii. „Párkrát jsme se tady u mě sešli, ale většinou jsem já něco říkal tobě. O tom, jak to všechno začalo, jak jsme zorganizovali činnost koordinátorů, o našich rutinních postupech a pravidlech. O znalostech, které jsme za ty roky nasbírali. O nemožnosti vést lineární válku s asymetrickým nepřítelem. O důležitosti nekonvenčního myšlení.“

Stařec si povzdechl.

„Ale ty ses zajímal spíš o ten zmatek, který vypukl, když Dreyer s inspekcí zahájili ten svůj hon na čarodějnice. O to, jak se nám téměř povedlo zničit sami sebe.“

Natalie přesně nevěděla, o čem to von Katzow mluví, ale pro jistotu nic neříkala.

„To proto jsi skončil. Abys zachránil oddělení. Všechno, co jsi vybudoval,“ pronesl Sarac a neochotně odvrátil pohled od Natalie.

Von Katzow pomalu přikyvoval, najednou vypadal trochu unaveně. Opřel se.

„Já vím jen to, Davide, že jsme tě poslali na kurz do USA. Říkám my, protože i když už jsem u sboru nebyl, podařilo se mi zatahat za pár nitek na druhé straně Atlantiku. Hned po návratu jsi začal mluvit o tajném projektu, který jsi nazýval Janus. Požádal jsi mě o pomoc s počátečním financováním. Pomohl jsem ti a také jsem ti ukázal janusovský symbol, který jsem viděl v jedné knížce, co jsem četl. Ale ty jsi mi už pak víc neřekl a já jsem se samozřejmě neptal. Teď zpětně jsem velmi rád, že tomu tak je.“

Brutus se najednou posadil, začenichal a nastražil uši.

„To on občas dělá. Arthur tvrdí, že Brutus slyší strašidla. Zbloudilé duše.“ Von Katzow opět pohladil psa po zádech. „Není divu, když v těchto místech stával ve středověku blázinec.“

Von Katzow počkal, dokud si pes zase nelehl, a pak pokračoval.

„Davide, bohužel nejsi z mých někdejších adeptů jediný, kdo hledá Januse.“

„Molnar,“ řekl Sarac.

Von Katzow přikývl. „Peter taky, ale je vás víc. Snažím se dávat jasně najevo, že jsem v této otázce neutrální. Peter mě považuje za svého mentora. Proto jsem ho požádal, aby mě s tím pokud možno nespojoval. Jednak protože opravdu nevím nic, co by ti mohlo pomoct, a za druhé protože chci předejít nedorozuměním. Jistě chápeš, Davide…“

Odstrčil Bruta a naklonil se přes stůl.

„Lidé, kteří chtějí najít Januse, jsou ochotní pro to udělat cokoli. Všechny metody jsou dovolené.“ Otočil se k Natalii. „Myslím, že už jsem toho napovídal dost. Pojďte, drahoušku, ukážu vám fotku Davida z dob, kdy byl mladší a veselejší.“

Von Katzow vstal a naznačil Natalii, aby s ním šla ke zdi, kde visela řada zarámovaných fotek.

„Tady někde musí být. Bohužel už vidím tak špatně, že vám ho nemůžu ukázat.“

Natalie si prohlédla fotky. Na všech byly skupinky lidí. Někde bylo v pozadí vidět zahraniční vlajky, jiné snímky byly patrně pořízeny přímo tady v bytě. Na bílých okrajích byly vypsané tituly a jména vyfocených. Většinou to asi byli policisté a státní zástupci.

Fotka, na kterou von Katzow ukázal, pocházela nejspíš ze zahraničí, protože vedle účastníků vlála z jedné strany vlajka Evropské unie, z druhé Organizace spojených národů. Natalie přejela prstem po obličejích, ale Saraca nenašla. Najednou se zastavila, když uviděla někoho povědomého. Blonďatého vytrénovaného muže se širokým úsměvem. Podívala se dolů a přečetla si jeho jméno. Ztuhla, když zjistila, že je tam jiné jméno, než jí on sám udal.

„Já jsem tady.“ Sarac ukázal na vedlejší fotku. Jeho hlas zněl mrazivě. Natalie se rychle narovnala, usmála se a snažila se dělat jakoby nic. Jakmile se na Saraca podívala, došlo jí, že ho neoklamala.

Padesát jedna

SPOLEČNĚ SEŠLI PO širokém kamenném schodišti. Sarac šel první, Natalie kousek za ním. Zastavil se těsně před vchodovými dveřmi.

„Kdo vám řekl o Janusovi?“ zeptal se. Z hlasu mu kapala potlačovaná zlost. „To ten chlap na fotce?“

„Cože, jak to myslíte?“ zeptala se Natalie, aby získala trochu času. Přece spolu určitě mluvili o Janusovi na ostrově? Byla si tím skoro jistá. Pokrčila rameny. Snažila se působit naprosto uvolněně, ale mozek jí jel na plné obrátky.

„Přece jste se o něm několikrát zmínil vy, nepamatujete si to?“ Tentokrát nasadila daleko lepší tón, ve kterém dokonce zazněla i stopa po soucitu, který Sarac tak nenáviděl. Zároveň v duchu zaklela. Sarac má pravdu. Moc se do toho položila a šlápla vedle, když řekla jméno, které správně neměla znát. Smíchala lež a pravdu. Ten dědek von Katzow viděl, jak se Sarac zatvářil, a okamžitě vytušil nějakou nepravost. Podrobil ji zkoušce. Zkoušce, ve které neobstála.

„Pro koho pracujete?“ zeptal se Sarac dutým hlasem.

„Pro Adelfi Care, to už jsem vám říkala, Davide.“

„A jak dlouho tam pracujete, Natalie?“

„Už nějakou dobu jo, proč?“ Protáhla se kolem něj, aby mohla otevřít dveře.

„Jak dlouho?!“ Sarac jí dveře zavřel těsně před nosem. Oči měl potemnělé a naháněl jí strach.

„Od listopadu.“ Trochu se jí zatřásl hlas, dost na to, aby si toho Sarac všiml.

„Přesné datum, Natalie.“

Natalie se kousla do rtu. „Od osmadvacátýho,“ řekla tiše.

„To je pět dnů po mé nehodě. Takže zhruba od doby, kdy bylo jasné, že přežiju a budu potřebovat osobního asistenta,“ řekl Sarac.

Propaloval ji pohledem a Natalie chtíc nechtíc musela odvrátit pohled.

„Pro koho pracujete doopravdy, Natalie?“

„Hele, Davide, jste trochu paranoidní, ne? Vaše mrtvice zapříči…“

„Nechte toho!“ zavrčel. „Všiml jsem si, že jste poznala někoho na té fotce, tak mi řekněte koho!“

„N-nikoho, jenom se mi zdálo, že jeden z nich se podobá mýmu starýmu kámošovi.“ Natalie sama slyšela, jak chabě to zní. Do prdele, normálně jí lhaní nedělá problém. Ta fotka ji překvapila. Sice byla pár let stará a Rickard na ní měl uniformu, ale poznala ho okamžitě.

„Starýmu kámošovi?“ Sarac na ni dál zíral. „A ten se jmenuje?“

Natalie zaváhala. „Rickard,“ odpověděla pak.

„Příjmení. Jak se jmenuje dál…“ Sarac se zapotácel a chytil se za hlavu.

Natalie využila skulinky. Rychle se kolem něj protlačila a otevřela dveře. Rázně zamířila k autu. Debil jeden, takhle ji vyslýchat na schodech. Kdo si do prdele myslí, že je? Po tom všem, co pro něj udělala, vždyť mu v podstatě zachránila ten jeho posranej život.

„Počkejte!“ Sarac se vypotácel ze dveří. V hlavě mu bušilo a před očima měl mžitky. Zastavil se, snažil se na něco zaostřit pohledem. O kousek dál ve dveřích si všiml nějakého muže, který k nim byl obrácený zády.

Natalie nasedla do Golfu a zabouchla dveře. Neohrabaně se pokoušela zastrčit klíček do zapalování. Obličej jí hořel zlostí a hanbou. Je provařená, odhalená, a už na tomhle zasraným místě nehodlá zůstat ani vteřinu. Ať jdou David i Rickard do prdele.

„Natalie, počkejte na mě!“

Sarac udělal několik kroků k autu, ale zastavil se, když uslyšel blížící se motor. Zpoza rohu pomalu vyjela bílá dodávka s oprýskanými modrými písmeny. Na chvíli se zastavila, jako by řidič na něco čekal. Sarac udělal pár dalších kroků ke Golfu. Dveře byly zamčené. Trhl za kliku, sklonil se a zabušil na okno.

Dodávka se blížila. Sarac se podíval na místo řidiče, měl dojem, že vidí vysokou urostlou postavu. Srdce mu divoce bušilo. Měl poslechnout svůj instinkt a vzít si s sebou ten revolver od Bergha, místo aby ho nechal ležet v kufru.

Golf nastartoval a jeho motor zařval. Sarac znovu zabušil na okno, tentokrát silněji, ale Natalie se od něj odvrátila.

„Natalie, otevřete, do prdele!“

Dodávka zapnula dálkovky a oslepila ho. Slyšel, jak v Golfu zavrzala převodovka. Ona chce ujet, nechat ho tady.

„Natalie!“ zaječel a naposledy škubl za kliku. Tentokrát se dveře rozletěly tak prudce, že málem ztratil rovnováhu.

„Naskočte!“ zaječela Natalie. Sarac okamžitě poslechl.

Golfu se protočila kola, auto nadskočilo a klouzalo po dláždění. Jen o pár centimetrů minulo schod, který vyčníval do vozovky, teprve pak se Natalii povedlo auto srovnat a pokračovat úzkou uličkou rovně.

Dodávka jela těsně za nimi, její dálkovky osvětlovaly celou kabinu a Natalie musela posunout zpětné zrcátko, aby ji neoslňovaly. Auta se řítila úzkou uličkou, řev motorů se odrážel ozvěnou od starodávných domů. Sarac se ohlédl a pak se podíval na Natalii. Chystala se něco říct, ale pak si to rozmyslela. Radši se soustředila na řízení. Všechno ostatní může počkat.

Blížili se ke křižovatce, Natalie dupla na brzdu a strhla volant doleva. Ale auto nezareagovalo dost rychle. Blížila se k nim zeď domu. Řítili se rovnou na ni.

Natalie vzala za ruční brzdu a trhla s ní nahoru. Zadní kola se zablokovala a autu podjel zadek.

Pravý bok Golfu narazil do zdi, pak se auto odrazilo zpátky na silnici. Další křižovatka byla jen o pár metrů dál.

„To auto mě neposlouchá,“ zaječela Natalie. „Asi máme píchlou gumu.“

Zatočila doprava, otočila volantem až na doraz a zopakovala manévr s ruční brzdou. S minimální rezervou se jí povedlo Golf nacpat do ještě užší uličky. Volant jí pod rukama divoce vibroval, jen s obtížemi dokázala auto vést rovně.

Ucítili prudký náraz a Golf se otřásl. Narazil do pravé zdi a pak do levé. Dodávka do nich zezadu najela a chystala se to zopakovat. Po dalším nárazu Golf nekontrolovaně poskočil vpřed.

Saracovi znovu začalo hučet v hlavě. Řev motoru, reflektory, trhavé pohyby. To všechno mu bylo povědomé.

Najednou Natalie dupla na brzdu, strhla volant doleva a potřetí zatáhla ruční brzdu, takže auto uvízlo našikmo v těsné uličce. Kabinu naplnil rachot mačkaných plechů, pak třeskly airbagy.

Dodávka jela moc blízko za nimi a neubrzdila to. Kolize Golfem otřásla, auto poskočilo ještě o několik metrů a pevně se zaseklo mezi domy. Chvíli bylo ticho.

Sarac lapal po dechu. Bezpečnostní pás se mu zařezával do prsou a vzduchem poletoval bílý prach, který ho dráždil v krku. Hlavou mu zněl vysoký řezavý zvuk, který přehlušil všechen ostatní lomoz. Svět jako by se najednou zpomalil. Viděl, jak Natalie zápasí s airbagy. Její rty se pomalu pohybovaly. Pak rychleji. Pak efekt prudkého zabrzdění pominul a Sarac se ocitl zpátky v reálném čase.

„Utíkejte!“ zaječela Natalie.

Ukázala pravým okénkem na konec ulice.

„Běžte, on nás neobjede. Do prdele, dělejte!“

Sarac rozepnul pás a trhl za kliku. Dveře byly zaseknuté. Otočil se na sedadle a oběma nohama do nich kopl. Slyšel, jak plechy zaprotestovaly.

„Rychle, už vylejzá!“ Natalie ještě bojovala s pásem a airbagem. Sarac se do toho vší silou opřel a zatlačil patami. Dveře se rozlétly.

Sarac vylezl na ulici, odpotácel se kousek od auta a pak se ohlédl. Viděl, že chlap už je venku. Urostlý, s kapucí přes hlavu. Janus!

Janus sledoval jeho byt a viděl, jak Sarac setřásl policisty, kteří ho měli chránit. A teď je tady, aby přeťal poslední pouto. Saraca málem ochromila hrůza, ale nějak se mu povedlo uvést nohy do pohybu. Získal náskok zhruba deseti metrů. Než pronásledovatel přeleze Golf, bude to dvakrát tolik.

Zrychlil a zamířil k rohu ulice. Jedna noha mu uklouzla na zledovatělé dlažbě, málem spadl. V poslední chvíli se mu ale povedlo udržet rovnováhu.

Za sebou uslyšel bouchnutí dveří od auta a pak pípání, jak auto začalo couvat.

Deset metrů ke křižovatce, pět…

Znovu uklouzl, dlažba byla jako namydlená. Pravá noha se mu málem podlomila. Doběhl na vrchol stoupání, zabočil doleva a zamířil z kopce dolů. Deset metrů před ním se ulice stáčela ostře doprava a vedla na náměstí Järntorget. Přímo před sebou měl Sarac železné zábradlí a za ním pod příkrým srázem vedla ulice Österlanggatan.

Sarac znovu uklouzl a tentokrát to málem nevybral. Za sebou slyšel blížící se řev motoru.

Nohy běžely úplně samy, kvůli svahu a kluzkému podkladu je neměl šanci zastavit. Nahoře na kopci za ním se objevila dodávka. Světlo reflektorů se odráželo v oknech na protější straně Österlanggatan. Sarac se naklonil doprava, snažil se zabočit co nejplynuleji. Podlomila se pod ním pravá noha, zakopl. Spadl.

Přistál na zádech jen pár metrů od železného plotu. Tvrdý dopad mu vyrazil dech. Zátylkem dopadl na hranu chodníku a nebe nad ním se pomalu roztočilo.

Slyšel skřípění brzd a dření pneumatik o zledovatělou dlažbu, zoufale se pokoušel vyhrabat na nohy. Ale byl úplně vyřízený, nedokázal se na kluzkém podkladu ničeho zachytit a jen se po zádech posouval k železnému plotu.

Dodávka ho doháněla, zadek jí ujel do strany a dostala smyk. Sarac jí chtěl uhnout, ale došlo mu, že to nestihne. Přitiskl se zády k železnému plotu. Zavřel oči.

Dodávka narazila do hrany chodníku téměř oběma levými koly zároveň. Pravý bok se odlepil od země a chvíli to vypadalo, že se celé auto překlopí rovnou na Saraca.

Ale pak se dodávka zhoupla zpátky, dopadla na všechna čtyři kola a zůstala stát. Otevřely se dveře u řidiče a muž v kapuci vystoupil.

Saracovi divoce bušilo srdce. Znovu se pokusil vstát. Tentokrát mu to šlo líp. Rychle se podíval přes plot. Österlanggatan vedla šest, možná sedm metrů pod ním. „Ať tě to ani nenapadne!“

Sarac se otočil a zjistil, že hledí rovnou do ústí zbraně. Řidič dodávky zvedl ruku a stáhl si kapuci, která mu clonila obličej. Navzdory té zbrani se Saracovi téměř ulevilo. Tohle není Janus, ale ten chlap z Högbergsgatan. Ten, co ho vyfotila Natalie. Ten, co se s ním pokoušel zachránit Sabatiniho. Ale co dělá do prdele tady? „Naskoč si!“ Muž volnou rukou otevřel dveře dodávky. Sarac stál na místě. Otočil hlavu, zvažoval možnosti. Z dálky slyšel sirény. Trochu blíž motor auta. Chlap spustil zbraň trochu níž.

„Druhá možnost je, že ti prostřelím koleno a naložím tě. Tak si vyber!“

Sarac nedobrovolně přistoupil o pár kroků, rukama se zachytil o strop auta, ale ve dveřích zůstal stát. Uviděl zaneřáděnou matraci a připravená pouta. Pochopil, o co jde. Otočil se na toho chlapa. „Hele,“ začal.

V tu chvíli na kopci nad nimi zaburácel motor.

NATALIE PROCEDILA SKRZ ZUBY NADÁVKU. Chudák Golf. Kontrolky na palubní desce svítily jako vánoční stromeček a v kabině to smrdělo po chemikáliích z airbagů. Ale auto pořád ještě jelo.

Asi v polovině oken v ulici se svítilo, viděla siluety vykukujících lidí. Ale zvysoka na ně srala. Na chvíli uvažovala, že tam Saraca klidně nechá. Ale nemohla to udělat.

Ztratila před ním tvář, Sarac ji odhalil jako lhářku. Ale nejen to. Rickard jí lhal, a kvůli tomu se teď cítila jako dvojnásobný pitomec. Byla naštvaná sama na sebe, ne na Saraca. A kromě toho, ať se na to dívala, jak chtěla, měla pořád ještě uzavřenou smlouvu s Adelfi. Sarac je její pacient, nese za něj odpovědnost.

Volant dostal pěknou ránu a přední nárazník zaskřípal, ale pak zvuk utichl, protože se něco uvolnilo a spadlo pod kola. Takže když ta dodávka vycouvala stejnou cestou, kudy přijela, pustila se rovnoběžnou ulicí za Saracem. Měla by se na to vysrat. Nechat tam auto, zavolat Rickardovi a říct mu, že se provařila. Jenže Sarac tady pořád někde je. Sám a bez reálné možnosti se bránit.

Dojela na křižovatku a zamířila na svah. Uviděla, že dodávka parkuje úplně dole, těsně nad plotem. Podřadila a vytúrovala motor. Zaculila se.

Payback time!

SARAC SE RYCHLE podíval přes střechu dodávky. Uviděl, že z kopce k nim jede Golf. Že Natalie pevně svírá volant a upírá pohled na dodávku. Podíval se na chlapa s pistolí a viděl, jak vytřeštil oči. Pak se vrhl rovnou do otevřených dveří.

NATALIE NARAZILA PŘÍMO do boku dodávky. Ta se postavila na dvě kola a pak pomalu přepadla na stranu. Ale Natalie pořádně neviděla, co se stalo. Podruhé během pěti minut se praštila hlavou o volant, ale tentokrát z něj nevystřelil airbag, který by náraz ztlumil.

ATIF VIDĚL AUTO přijíždět a taktak stihl uskočit k plotu, než došlo ke srážce. Dodávka se postavila na dvě kola a pak začala padat rovnou na něj. Její střecha minula jeho hlavu jen o pár desítek centimetrů, pak se Atifovi povedlo přeskočit plot a dopadnout jak dlouhý tak široký na dlažbu hluboko pod ním.

SARAC SE VYŠKRÁBAL z převrácené dodávky. Po tom pádu ho ještě bolela kostrč a hlava, ale v podstatě byl v pohodě. Golf stál jen o pár metrů dál. Z motoru se ozývalo cvakání a chrčení, z chladiče stoupala pára. Co nejrychleji vrak obešel a otevřel dveře u řidiče.

Natalie seděla předkloněná s hlavou na volantu. Když ji opatrně zvedl, uviděl v jejím obličeji krev. Do hajzlu!

„Natalie?“ Zatřásl jí ramenem.

„Natalie, slyšíte mě?“ Prohlížel si ji a hledal známky dalších zranění. Sloupek volantu jí zablokoval nohu, takže ji nemohl z auta vytáhnout. Z dálky slyšel sirény.

„Dostala jsem ho?“ zeptala se.

Oči měla pořád zavřené, ale Sarac si všiml, jak jí zacukaly koutky úst.

„Ten hajzl mi zničil auto. Řekni, že jsem ho dostala, ať můžu umřít v klidu.“

„No hele, Natalie, já myslím, že se z toho dostaneš,“ zamumlal Sarac.

„Jasně že jo, ty blbečku.“ Otevřela oči, setřela si z čela krev a stáhla obličej do bolestné grimasy. „Narazila jsem si čelo, určitě mám otřes mozku. A pár naraženejch žeber.“

Natalie si odkašlala. „Je na kaši?“

Sarac zavrtěl hlavou. „Myslím, že to stihl přeskočit.“

„Škoda.“ Znovu si odkašlala. „Ještě jsem ho zahlídla, než jsem to napálila do dodávky. To byl ten týpek z fotky, ten z Högbergsgatan, že jo?“

Sarac přikývl. Sirény se blížily, odrážely se od fasád domů.

„Zmiz,“ řekla. „Já to zvládnu.“

Sarac se ohlédl.

„Jseš si jistá?“ zeptal se.

„Do prdele, padej, Davide.“ Natalie znovu zakašlala a odplivla si k jeho nohám.

Sarac přikývl a ještě chvíli zůstal stát na místě.

„Díky,“ řekl. „Díky za pomoc, Natalie.“

Tím nárazem se otevřel kufr. Sarac popadl tašku a zamířil do kopce. Po pár metrech se zastavil, Natalie na něj něco volala.

„Oscar!“ křičela. „Oscar Wallin, tak se jmenuje doopravdy. Teda jako Rickard.“

Padesát dva

SARAC PŘECHÁZEL SEM tam před bílou tabulí. Byl naspeedovaný, adrenalinový rauš ještě nestihl opadnout. Řidič dodávky nebyl Janus, ale ten chlap, co mu na Högbergsgatan pomáhal zachránit Sabatiniho. Asi ho slyšel mluvit o Janusovi. A jen o pár dní později se zjeví s dodávkou a pokusí se ho unést. Co z toho plyne? Ten chlap s dodávkou taky hledá Januse.

Jen je otázka, jak se mu povedlo najít Saraca? Má přece chráněnou adresu a tajné telefonní číslo. Ale určitě se najdou policajti, kteří jsou za správnou cenu ochotní leccos prodat. Takoví jako on sám. Ať je to, kdo je to, dá se tenhle chlap připsat na čím dál delší seznam lidí, co hledají Januse.

Advokát Crispin se snaží koupit Janusovu identitu pro svoje klienty. Molnar chce zahladit všechny stopy. A pak je tu ještě Oscar Wallin, další z žáků von Katzowa, a ten chce Januse najít proto, aby ho donutil pokračovat v úkolu. Wallin byl celou dobu o krok před Saracem, dokonce se mu povedlo umístit infiltrátora do jeho bezprostřední blízkosti. Natalie mu určitě podávala zprávy o všem, co se stalo. O poznámkovém bloku, pokroku s kódy, jménech. Tehdy na trajektu, když jeli za Sabatinim do Högbergsgatan, asi volala jemu. Natalie je drsná, nenechá se jen tak k něčemu přemluvit, takže Wallin asi bude mnohem lepší hráč, než si Molnar myslel.

Sarac pomyslel na Natalii a napadlo ho, jak jí asi je. Potlačil nutkání zavolat do söderské nemocnice a zeptat se. Natalie je uzavřená kapitola. Věřil jí, ona ho zradila. Taky mu ale zachránila život, takže se na ni nemohl zas tolik zlobit. Do hajzlu!

Kromě toho v pozadí ještě číhá Dreyer s inspekcí. Dreyer sice tvrdil, že ho Janus nezajímá, ale infiltrátor, který vraždil na pokyn policisty, to je přesně páka, kterou by potřeboval, aby mohl zpravodajské oddělení potopit jednou provždy. A možná dokonce celou krajskou kriminálku.

Posledním jménem na seznamu lidí, kteří Januse hledali, byl on sám. Proč je vlastně tak neuvěřitelně vytrvalý? Už dávno nejde o pomstu a o to, aby si vydobyl zpátky své místo v kolektivu. Zradil kluky, už nikdy se jim nebude moct podívat do očí, protože se zaprodal Crispinovi. Ne, jde o něco jiného.

Chce Januse hnát k zodpovědnosti za to, co udělal? Asi ne, protože do toho byl sám zapletený úplně stejně. Chce najít poslední kousky skládačky, která dává dohromady obraz člověka, jímž dřív býval? To je určitě jeden z motivů, ale zdaleka ne jediný. Takže co tedy? Co ještě zbývá? Proč se dál žene za pravdou, která se jeví čím dál nepříjemnější? To pořád ještě nevěděl.

Janus byl jeho infiltrátor, jeho odpovědnost. Možná ho nevědomky pořád chce chránit? Vykompenzovat svou zradu, ty peníze, které vyinkasoval od Crispina za to, aby ho odhalil?

Občas se koordinátor se zdrojem sblíží až moc.

Teď už měl všechno ujasněné. Stalo se to zhruba tak, jak říkal Molnar. Janus v tom autě zabil Briana Hansena. Sarac by skoro dovedl popsat, jak k tomu došlo. Jak se na sebe podívali ve zpětném zrcátku, tichá dohoda o tom, co se má stát. Nebylo to překvapení, jak si myslel Molnar, ale úkladná vražda. Janus zabil Hansena, udělal to sice kvůli němu, Saracovi, aby ho zachránil před pádem, ale stejnou měrou chránil i sám sebe.

Ta vražda je jejich společné tajemství, navždy je spojila. Pistole přiložená ke spánku. Kvůli ní nemohou jeden druhého nikdy zradit. To proto ho ranila mrtvice? Pochopil, že se dostal do situace, ze které není úniku?

Slíbil Dreyerovi jméno krtka, kterým byl on sám, a v roli Erika I. Johanssona předem vyinkasoval od Crispina peníze za to, že odhalí Janusovu identitu. Kromě toho po něm Bergh a jeho šéfové chtěli výsledky, jinak přestanou mhouřit oči nad jeho operacemi, které se příčily všem pravidlům. A za bukem číhá Wallin, který touží odhalit Janusovo tajemství.

Jenže poté, co kvůli němu Janus zavraždil Hansena, byl Sarac v koncích. Dostal se do pasti, ze které se nemohl vyhrabat. Možná proto vjel do tunelu napumpovaný drogami a řítil se, jako by ho honil sám ďábel? Protože neměl jiné východisko?

I když se snažil to pomyšlení zaplašit, jeho logiku popřít nemohl. Mrtvice, která ho málem zabila, mu možná zachránila život. Zachránila ho před ním samým. Ale v podstatě mu dala jen dočasný odklad. Teď je znovu v pasti a nemá šanci z ní uniknout.

Sarac schoval hlavu do dlaní. Moc ho zaslepilo to napětí, až příliš se usadil v kůži Erika I. Johanssona a postupně ztratil sám sebe. Dopustil se nejhorší možné zrady na zdroji. Prodal ho za peníze.

Co řekl toho večera Lehtonenovi, Markovičovi a Sabatinimu, že je to přimělo utéct? Domnívají se on a Molnar správně, že Janus jde systematicky po jménech ze seznamu? Že vraždí všechny, kdo by ho byť jen v náznaku mohli odhalit, všechny až na jednoho? Erika I. Johanssona. Jeho samotného.

Janus měl jistě dost příležitostí ho zavraždit, kdyby chtěl. Tak proč vyčkává? Jediný způsob, jak to zjistit, je setkat se s ním tváří v tvář. Musí najít Januse dřív, než Janus najde jeho. Ale pořád ještě chybí poslední dílek skládačky. Ten, který všichni hledají. Janusova pravá identita.

Jednou věcí si byl Sarac naprosto jistý. To, co hledá, je někde tady. Tady v kanceláři je něco, co mu pomůže najít správnou cestu, co proseká zarostlou stezku v jeho mozku a dá mu to, co potřebuje.

Vyndal všechny věci z přihrádek a vyskládal je do řady. Zbraň, oba zásobníky, pouta. A potom ještě přeformátovaný notebook, telefonní seznam, nějaké tužky, mince a balíček cigaret, ve kterém byly zastrčené sirky z klubu Babel. Nakonec k tomu přiložil ještě poznámkový blok, který sice nenašel tady, ale rozhodně sem patřil.

Otevřel ho. První stránka obsahovala pět zakódovaných rodných čísel, před ní i za ní byly vytrhané listy. Pak stránky popsané daty a zakódovanými sděleními, nejspíš o schůzkách s různými zdroji a kontakty, které byly vypsány na vytrhaných stránkách. Že by někdo z nich byl advokát Crispin? Bez ztracených stránek to asi nikdy nezjistí.

Znovu se podíval na kódy. Systém vypadal jednoduše. Kombinace číslic, která se nějakým způsobem musela dát změnit na adresu. Adresy. Bezcílně zalistoval telefonním seznamem. Už dřív přemýšlel, k čemu mu byl, když měl zcela zjevně přístup na internet. Teď ale začínal tušit, na co ho potřeboval. Vybral si stejnou větu, kterou už četl předtím.

Schůzka s Jupiterem ve 14.00 na 781216.

Netušil, kdo je zdroj Jupiter, asi někdo, jehož zakódované rodné číslo měl na některé ze ztracených stránek. Zkusmo si ale nalistoval v ohmataném telefonním seznamu stranu 78. Vybral si první sloupeček a došel na řádek 12. Našel adresu obchodu s jízdními koly v Skeppargatan 4. Ani adresa, ani obchod mu nic neříkaly. Ale v kódu mu pořád ještě zbývaly tři číslice. Zkusil vyměnit čtyřku za 16. Hlasitě zaklel, když si uvědomil, že nezjistí, co na té adrese je, jinak než telefonicky. Chvíli uvažoval, pak se rozhodl zariskovat a vytočil číslo informací.

Na adresa sídlila restaurace.

Zopakoval stejný postup s několika dalšími kódy, našel diskrétní hotel a další restauraci. Pokaždé srovnal datum s výpisy z karet. Souhlasilo to, tady všude zaplatil kartou za večeři. Telefonní seznam byl tedy klíčem k místům setkání. Takový průlom by měl Saraca správně nadchnout, jenže objev měl tu vadu, že nikam nevedl. Janusovo jméno na žádné stránce nebylo, to už zjistil, takže se ocitl zase na začátku. Ale byl blízko, blíž než kdy předtím.

Vzal si pomačkanou krabičku cigaret a posadil se do křesla před tabulí. Aniž by se podíval, vytáhl cigaretu a zapálil si ji sirkou z malé červené krabičky. Okamžitě podle vůně poznal, že v cigaretě není jen tabák. Zahleděl se na ni a hned si všiml, že tahle je podomácku ubalená, na rozdíl od rovných hladkých marlborek, které krabička jinak obsahovala.

Hulit trávu jen pár měsíců po mrtvici asi není moc chytré. Zvlášť když je člověk ještě ke všemu policajt. Ale na druhou stranu ho nic lepšího nenapadalo. Zhluboka si potáhl, na chvíli kouř podržel v plicích a pak ho zase vyfoukl. Zaklonil hlavu a cítil, jak mu tělem prostupuje známý příjemný pocit.

Znovu pomyslel na Natalii. I když ji odhalil, stejně mu zachránila život. Vystavila se smrtelnému nebezpečí, dokonce se kvůli němu zranila. Přece už nemohla počítat s tím, že jí Sarac prozradí nějaká další tajemství. Ale stejně neváhala a zachránila ho. Sarac se v duchu ptal proč. Ale určitě k tomu měla nějaký dobrý motiv, daleko lepší než ty jeho.

Znovu si potáhl. Obličeje z tabule na něj upřeně hleděly a pak začaly pomaličku kroužit. Létaly pavučinou až na kraj a zpátky do středu. Směrem ke znaku, který připomínal jak dva odvrácené obličeje, tak obřího pavouka. Odpověď je tady, pomyslel si. Na téhle tabuli.

„Kdo z vás to ví? No tak, ven s tím,“ řekl Sarac nahlas. Usmál se. Došlo mu, že na něj už začíná působit tráva.

„Že by ty, Abú Hamso? Nebo ten tvůj špekatej kámoš Eldar?“ Znovu se usmál.

„Micke Lunde, co ty víš o římskejch bozích? Znáš Úrana?“

Zvrátil hlavu dozadu a přiblble se rozchechtal na strop. Smál se, až mu z očí tekly slzy. Fucked up beyond all recognition.

Ovládl se, znovu si potáhl a pak se vrátil k tabuli. Zbývali na ní čtyři lidé. Ten druhý motorkář – Karim bez příjmení. Dále ruská tepláková mafie? Zimin a Ivazov? A nakonec plešatý Saša s orlím nosem a strašidelnýma očima.

Sarac se zaklonil. Snažil se soustředit na Januse. Vybavit si jeho obličej, který zahlédl ve zpětném zrcátku pár vteřin předtím, než zazněl výstřel.

Kdo jsi? pomyslel si.

Kde jsi?

Ten pocit se zjevil zčistajasna. Na jeho úvahách něco nesedí. Něco… je špatně.

Fotky dál rotovaly pavučinou, splývaly s místností do jednoho velkého krouživého pohybu.

Sarac se octl zpátky na Starém městě. Běžel dlážděnou ulicí s vysokými zdmi bez oken. Zkraje slyšel jen svůj hlasitý dech. Pak se k němu přidaly hlasy. Vysoké, nízké, hlasité, tiché – mluvily jeden přes druhý. Přerušovaly se a překřikovaly, splývaly v jediný vír slov.

„Policista jakého druhu?“

„Chránit tajemství!“

„Máme dohodu.“

„Už jsem si začínala myslet, že jsi na mě zapomněl, Eriku.“

„Peníze jsou vždycky až na prvním místě.“

„Utěsnit všechny díry.“

„Zničit sebe sama.“

„Někdo prodává informace.“

„Všechno je to jeho vina.“

„Obloučky jsou otočené k sobě.“

„Všechno začíná a končí u…“

Hlasy umlknou přesně ve chvíli, kdy se ulice zúží a změní se ve stezku vyšlapanou sněhem. Kolem něj je noční obloha a temné stromy. V uších mu pulzuje krev. Před ním na bílé zemi velký černý obdélník. Hrob. Podívá se do něj. Vidí v něm muže, tvář mu pořád zakrývá kapuce. Skočí…

Ví, že dopad bude bolet. Že bolest ve snu se nepodobá ničemu jinému. Přesto ho bolest přemůže a před očima se mu roztančí mžitky. Modré majáčky na stěnách tunelu, blikající zářivky, pavučina červených a modrých pruhů, které se sbíhají k sobě.

Do středu, kde čeká jedovatý pavouk.

Janus.

Nebo že by to bylo naopak? Že by třeba…

Naopak?!

Obloučky otočené k sobě.

Prozření ho zasáhne jako kladivo do prsou. Pravda a lež splynuly v jedno, nic není tak, jak to vypadá, všechno je… špatně!

Sarac se posadí a skloní se nad Janusem. Zadrží dech, neví, jestli se mu to pořád jenom zdá. Pomalu natáhne ruku ke kapuci a stáhne ji. Vidí Janusův obličej, stejně jako ho viděl ve zpětném zrcátku. Podívá se mu do světlých očí, setká se se známým zmučeným pohledem. Pozná ho, až moc dobře. Muž se dvěma tvářemi.

Janus se na něj usměje. Noční obloha se mu zrcadlí v očích, černá jako smutek.

„Život existuje jen na laně,“ zašeptá Janus měkce.

„Všechno ostatní, Davide.

Všechno…

ostatní…

je jen čekání!“

Padesát tři

„TÝKÁ SE TO DAVIDA SARACA, pane ministře.“ Wallin se ohlédl, jako by se chtěl ujistit, že dveře Stenbergovy pracovny jsou zavřené. „Vypadá to, že se něco děje.“

„Aha,“ pokusil se Stenberg o lhostejný tón.

„Asi před dvaceti minutami dostal Peter Molnar esemesku z předplacené simkarty. Jsme si jistí, že byla od Saraca.“ Wallin ministrovi podal papír.

Ostrov 20.00. On přijde.

„Ostrov?“ zeptal se Stenberg.

„Ostrov Skarpö ve vaxholmských šérách,“ řekl Wallin. „Sarac tam má dům, který je napsaný na jeho sestru. Posledních pár týdnů se tam schovával.“

„A vy si myslíte, že se tam sejde s tím infiltrátorem Janusem?“ zeptal se Stenberg.

„Samozřejmě to nevíme jistě, ale může to tak být,“ přikývl Wallin.

Stenberg chvíli seděl tiše a předstíral, že přemýšlí. Tohle je šance, na kterou čekal. Protislužba, která ho navždy osvobodí. Ale musí donutit Wallina dát trochu zpátečku. A kromě toho to musí vypadat, že na to Wallin přišel sám.

„Takže co navrhujete, Oscare?“ zeptal se.

„No, samozřejmě bychom měli ten dům sledovat. Problém je, že Molnarovi kluci jsou fakt šikovní. Určitě se dobře připravili. Budeme potřebovat zimní výstroj, dalekohledy s nočním viděním a spoustu dalších věcí. Dohromady tak deset až patnáct lidí, samé zkušené pátrače. Byla by to poměrně náročná operace, svolaná na poslední chvíli a navíc provedená diskrétně…“ Wallin zavrtěl hlavou. „To bude bohužel těžké, pane ministře.“

„Chápu,“ řekl Stenberg suše.

Všiml si, že Wallin se tváří nervózně. Šplhouni jako on jen neradi zklamávají svého šéfa. Ale právě dnes Stenbergovi Wallinova neschopnost hrála do karet. Skoro se tomu musel pousmát.

„Existuje nějaké jiné řešení?“ zeptal se stejně odměřeně jako předtím.

Wallin přikývl.

„Jedou tam dva různé trajekty. Jeden z Vaxholmu a druhý z ostrova Värmdö. Mohl bych na pevninu k oběma trajektům postavit lidi a zkontrolovat všechny, co přijedou a odjedou.“

Stenberg přikývl a nasadil lehce zklamaný tón.

„Hm, tak jestli je to jediný návrh, který máte, Oscare, tak to zkrátka bude muset stačit. A teď mě omluvte.“

Stenberg vstal, aby naznačil, že má na práci důležitější věci.

Jakmile Wallin odešel, popadl Stenberg telefon s předplacenou simkou a přistoupil k malému umyvadlu. Otočil kohoutkem, vytočil číslo a telefon si podržel mezi bradou a ramenem, zatímco si mydlil ruce. Rozhodl se, že na večerní procházce s Tubbem zahodí tenhle telefon do jezera Ösbysjö.

SARAC SE OBLÉKL, dal si bez přestávky třicet kliků a pak třicet sedů lehů. Hodil na sebe neprůstřelnou vestu, kterou dostal od Bergha, a černou izolepou si přilepil ke kotníku revolver s upilovanou hlavní. Na opasek si pověsil pouzdro se služební pistolí. Posunul si ho tak, aby měl zbraň přímo nad pravou kyčlí. Zavřel oči a párkrát ji zkusmo vytasil před zrcadlem. Šlo mu to lépe, než čekal.

Když byl hotový, sundal z bílé tabule všechny fotky a nalepovací papírky a naházel je do dřezu. Položil na ně svůj poznámkový blok, škrtl poslední sirkou z krabičky z Clubu Babel a všechno to zapálil. Chytilo to rychle. Horko zkroutilo lesklý fotografický papír a barvy na něm se na vteřinku prohodily. Z černé se stala bílá.

Jakmile plameny pohasly, oblékl si koženou bundu a naposledy se rozhlédl po pracovně. Spočinul pohledem na tabuli, kde byl pořád ještě nakreslený Janusův obličej. Došel k němu a smazal ho.

„VAXHOLM,“ řekl Hunter Atifovi do telefonu. „Chci, abys tam byl v šest. Napiš mi esemesku, až budeš u trajektu.“

„Jasně,“ zamumlal Atif. „Není problém.“ Bez rozloučení hovor ukončil.

Lehl si zase na postel. Tělo ho příšerně bolelo. Pravou nohu měl oteklou jako fotbalový míč a musel si na ní pořádně utáhnout obvaz, aby se mu vešla do boty. Koleno měl modrofialové a ani jeho žebrům a levé ruce skok z šesti metrů zrovna moc neprospěl. Ale mohl dopadnout hůř. Kdyby nepřistál ve sněhové závěji, určitě by si zlámal obě nohy. A ležel by na dřevěné pryčně v cele, ne na rozvrzané posteli ve svém hotelovém pokoji.

Vstal, odbelhal se do koupelny a hodil do sebe hrst prášků. Podíval se do zrcadla a zjistil, že vypadá zhruba tak, jak se cítí. Bylo půl desáté, spousta času si dát něco k jídlu a sehnat nové auto.

Vytáhl mobil a našel správné číslo.

„Haló?“

„Abú Hamso, tady je Atif.“ S námahou se posadil zpátky na postel. „Něco se asi bude dít. Dneska večer někde u Vaxholmu,“ řekl.

„Aha, dobře. Budeš mě průběžně informovat, doufám?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Atif. „Já vždycky dodržuju sliby.“

„Výborně, a pořádně se oblékni, příteli. Na šéry se prý žene pořádný nečas.“

Atif zůstal sedět na posteli a přemýšlel. Něco mu na tom hovoru nehrálo. Ten tón, ty řeči o počasí. Jako by Abú Hamsa věděl víc než on.

ZE STOCKHOLMU do Vaxholmu to trvalo po moři jen hodinu. Od břehu už se začínal rozlézat led, ale vlny od velkých lodí do Finska ho udržovaly v uctivé vzdálenosti od plavební trasy. Trajekt na ostrov Rindö teprve přistával, a tak si Sarac ještě skočil do trafiky pro krabičku cigaret. Zapnul si kapuci, vešel na palubu pro automobily a během krátké cesty na ostrov dvě vykouřil.

Když tam dorazil, měl štěstí, na trajektu jela i paní, která byla skoro jeho sousedka, a ta ho svezla až před dům.

„Večer se prý budou ženit všichni čerti,“ ukázala na temný obzor. „V předpovědi varovali před bouřkou.“

„Před bouřkou, v zimě?“ podivil se Sarac.

„V šérách občas bývají,“ odpověděla. „Zhruba jednou za deset let. Nějak to souvisí s teplotním rozdílem mezi mořem a vzduchem. Můj dědeček tomu říkal Janusova bouřka. Prý je to zlé znamení.“

NATALII ZAZVONIL MOBIL právě ve chvíli, kdy otevřela venkovní dveře. Jeden palčák jí upadl do louže na zemi a ona hlasitě zaklela.

„Haló, tady Natalie.“ Sehnula se pro palčák a zašklebila se, protože ji bolestivě píchlo v hrudníku.

„Tady Rickard,“ řekl muž na druhém konci.

Pár vteřin bylo ticho.

„Myslíš Oscar Wallin,“ řekla Natalie. „Tak se jmenuješ doopravdy, že?“

„Na ostrově se dnes večer něco stane,“ pokračoval muž, aniž by dbal na to, co mu právě řekla. „Potřebuju, abys mi to tam omrkla.“

„Hele, Oscare, vážně mi smažeš trestní rejstřík? Dá se to vůbec?“ zeptala se Natalie.

„Co bys myslela, Natalie?“ opáčil muž na druhém konci a ona si okamžitě vzpomněla na slovní souboj Saraca a von Katzowa.

„Myslela bych, že řekneš každýmu to, co ho přiměje ke spolupráci, Oscare. Něco, čemu ten člověk vlastně ani nevěří, ale tak strašně po tom touží, že udělá v podstatě cokoliv, aby měl aspoň malinkatou šanci, že to dostane.“

K Nataliinu překvapení se muž zasmál.

„Vidím, že ses toho od Saraca hodně naučila.“ Odmlčel se, a když znovu otevřel ústa, byl pobavený tón pryč.

„Za pět minut zastaví před tvými dveřmi auto. Policisté, kteří v něm budou, tě buď zatknou pro závažné podvody, anebo tě svezou na trajekt. Vyber si sama, Natalie.“

Natalie otevřela pusu, aby něco řekla, ale on už to mezitím položil.

Padesát čtyři

„TADY ATIF, JSEM na místě.“

„Výborně, jaký je tam počasí?“

„Docela dost sněží, a asi se to bude zhoršovat,“ řekl Atif.

„Fajn. Udělej to takhle: odjeď trajektem na Rindö a počkej tam. To jsou ty žlutý lodě bez střechy.“

Atif vyhlédl z okénka. Na hladině průlivu viděl blížící se světla. Nastartoval motor a zařadil se do fronty aut. Přemýšlel, jestli nemá zavolat Abú Hamsovi a podat mu zprávu o situaci. Ale pak se rozhodl vyčkat. Plán vycházel, ani Hunter, ani Abú Hamsa neprohlédli jeho dvojí hru. Aspoň zatím.

NATALIE ZAMÍŘILA PO schodech do malé čekárny jako poslední. Po cestě se zastavila na mezipatře a zamžourala do sněhu. Přesně jak doufala, zahlédla zadní světla tmavého volva, jak ujíždí přístavním terminálem pryč. Perfektní.

Ani jeden ze dvou policistů po cestě ani nemukl, takže měla dost času na přemýšlení. Ze svého počítače už dávno vymazala všechny případné důkazy. Všeho, co by ji mohlo pojit s falešnými únosy, se zbavila už ten den, kdy se rozhodla pracovat pro Wallina. Doufala, že to tak bude stačit, teď jí nemůže udělat nic víc než ji na pár dnů šoupnout do cely. Ale člověk samozřejmě nikdy neví. Rozhodla se ještě chvilku hrát jeho hru. Předstírat, že spolupracuje, a odjet trajektem na ostrov, ale pak se při první vhodné příležitosti vrátit. Vymluvit se na otřes mozku, který utrpěla při srážce s dodávkou. Wallin ji přece nezavře, když byla ochotná se vypravit na ostrov. Aspoň v to doufala.

Dole pod schody už se paluba vyprázdnila a začínala na ni najíždět nová vozidla. Nebylo jich moc, dohromady ani ne deset. Kolem Natalie projela modrá dodávka s velkými skvrnami od rzi. Na předním skle měla zevnitř pověšený maličký svícen, což ji zaujalo. Teprve když ji auto minulo, uvědomila si, že toho řidiče zná. Zarazila se v chůzi a ohlédla se za autem.

„Běžte se radši schovat do čekárny,“ houkl na ni námořník. Natalie přikývla a vyšla o pár schodů výš. Vytáhla mobil a zkusila Saracovo číslo.

„Volaný účastník není dostupný.“

V duchu zaklela. Zkusila to ještě jednou. Z mrazu jí křehly prsty.

Podívala se znovu na dodávku. Ta zaparkovala zhruba uprostřed paluby. Řidič zůstal sedět v kabině.

Vyšla po schodech nahoru, a jakmile byla v čekárně, zkusila zase zavolat. Pořád nedostupný. Sněhová vánice zesílila a kapitán musel zapnout mlhovou sirénu.

Musí nějak varovat Davida, že ten chlap jede na ostrov. Zkusila telefon ještě jednou, ale nedovolala se. Siréna zaryčela, až se v čekárně rozdrnčela okna. Natalie se na chvilku zamyslela. Vytáhla šálu a omotala si ji kolem obličeje tak, že jí byly vidět jen oči. Pak otevřela dveře a pomalu se vydala po kovových schodech dolů.

Z MRAKŮ SE VALIL sníh a přikrýval okna dodávky. Zpočátku Atif nechal běžet stěrače, ale po nějaké době je zastavil.

Na trajektu musel mít vypnutý motor a nechtěl riskovat, že si vybije baterku. Navíc mu zasněžená okna dala příležitost v klidu si projít výzbroj a výstroj. Vytáhl z kapsy pistoli a poodsunul závěr, aby se ujistil, že v hlavni je náboj.

Bylo to vlastně zbytečné, kontroloval to před hodinou a od té doby se s pistolí mohlo jen sotva něco stát. Šlo spíš o ten pocit. Pocit připravenosti.

Otočil hlavu a podíval se do kufru. Krumpáč, lopata, sekyra, pila, izolepa a role černých pytlů na odpadky. Úplně vzadu dlouhý a silný řetěz. Všechno, co je potřeba, aby Janus zmizel jednou provždy.

Opřel se do sedadla, zavřel oči a vzpomínal na svou zahrádku tam doma pod vysokým hvězdnatým nebem. Ale kdovíproč bylo čím dál těžší si ji vybavit. Myšlenky mu zalétaly spíš k Tindře. Jakmile bude po všem, pojede je do Leksandu vyzvednout. Možná se mu dokonce povede přemluvit Cassandru, aby s ním letěly do Iráku navštívit maminku. Představil si, jak by se maminka tvářila, kdyby spatřila svou první a jedinou vnučku živou, z masa a kostí. Jak by se na Atifa podívala a beze slov mu děkovala, že to zařídil.

NATALIE SE PLÍŽILA po nekryté automobilové palubě, opírala se o stěnu budovy, v níž se nacházela čekárna, a neustále mrkala, aby jí do očí nepadaly sněhové vločky, jež jí vířily kolem obličeje. Zhruba v polovině cesty k dodávce našla dvířka s cedulí Nepovolaným vstup zakázán.

Opatrně je otevřela a nakoukla dovnitř. Vedly tam schody dolů, nejspíš do strojovny. Na zdi hned nad nimi visela velká bedna s nářadím. Natalie odklopila víko a našla, co hledala.

Loď se mírně zhoupla, takže jí sníh chrstl přímo do obličeje, jakmile se vrátila na palubu. Párkrát usilovně zamrkala a posunula si šálu níž do čela.

Tělo trošku protestovalo, ale snažila se bolest v rámci možností ignorovat. Pomalu se kradla k dodávce.

Ještě pět metrů.

Tři.

Dva.

Jeden.

ATIF ODLOŽIL KELÍMEK s kávou. Auto se nějak zahoupalo. To už jsou v přístavu?

Zapnul stěrače. Počkal, až se prožvýkají vrstvou sněhu. Ale před přídí viděl pořád jen temnou vodu a vířící sníh. Asi to byl vítr.

Zalil prášky poslední troškou kávy, obrátil kelímek do sebe a našrouboval ho zpátky na termosku. Podíval se na hodinky. Bylo skoro šest.

„Už to bude, Adnane,“ zamumlal.

NATALIE SE SKRČILA k pravému zadnímu kolu dodávky. Sáhla do kapsy a vytáhla šídlo, které vzala z bedny s nářadím. Už jí byla pořádná zima. Prsty měla ztuhlé, nechtělo se jim uchopit plastovou rukojeť. Pomohla si levou rukou. Zahoukala mlhová siréna a Natalie sebou trhla. Šídlo spadlo na palubu a odkutálelo se pod auto. Fuck!

Daleko vpředu už byla vidět světla přístavního terminálu na ostrově. Za pár minut tam budou. Napadlo ji, že vstane a poběží zpátky do čekárny. Ale ne, musí toho chlapa zdržet, aby měla šanci varovat Davida.

S námahou si lehla na břicho a nakoukla pod auto. Poraněná žebra protestovala, ale Natalie zatnula zuby a bolesti si nevšímala. Šídlo leželo necelý metr od ní. Natáhla ruku, jak nejdál to šlo, a dotkla se plastové rukojeti. Vrčení lodního motoru o pár tónin kleslo. Už se přistává.

Vplazila se pod auto. Hrudní koš zaprotestoval rázněji. Natáhla se…

TEĎ TU RÁNU cítil jasně. Už jsou u břehu. Atif nastartoval motor a zapnul přední i zadní stěrače naplno. Stáhl boční okénka, aby z nich smetl sníh. V pravém zpětném zrcátku něco zahlédl. Instinktivně se otočil. Rozeznal tam světlá záda a nějakou pokrývku hlavy. Asi námořník. Blbý povolání, zrovna dneska.

Spustila se rampa a auta začala vyjíždět z lodi. Atif se s dodávkou také pomalu rozjel. Jakmile vyjel na malou točnu na břehu, zjistil, že něco je špatně. Zadní kola ve sněhu moc nezabírala a navíc se auto stáčelo doprava. Sílící rytmické klepání potvrdilo jeho podezření. Píchlá guma.

Zajel ke kraji a vyskočil. Pravá zadní pneumatika byla úplně prázdná. Když si k ní přidřepl, aby ohledal škody, objevil na kraji, hned vedle ráfku, tři úhledné dírky. Zamračil se a pomalu se rozhlédl.

NEŽ SE NATALIE vrátila nahoru, ostatní cestující už z čekárny odešli po protějších schodech. Musela se tam chvíli zdržet a rozmrazit si prokřehlé ruce nad radiátorem. Litovala, že si nevzala palčáky, ale tenké kožené rukavice, které byly sice suché, ale proti mrazu neměly šanci. Když jí prsty trochu roztály, zkusila znovu Saracův mobil. Pořád nic. Takže nemá na vybranou. Musí se dostat k domu dřív než ten chlap s dodávkou.

Sešla ze schodů na můstek. Dodávka stála na kraji točny, skoro přímo Natalii v cestě. Muž ze Starého města dřepěl u propíchnuté pneumatiky a prohlížel si ji. Za ním v dálce mizela ve vánici zadní světla posledních aut. Sakra, a to doufala, že ji někdo sveze! K domu je to pár kilometrů. Když půjde svižně, bude tam první. Varuje Saraca a uklidí se do bezpečí k nějakému sousedovi. Tenhle plán měl jen jednu vadu: musí projít přes točnu kolem muže u dodávky.

Natalie sklopila oči, stáhla si šálu hluboko do čela a vykročila.

Padesát pět

NA DVOŘE UŽ stál černý džíp. Sarac našel Molnara i Josefa v kuchyni.

„Vy jste přijeli od Värmdö?“ zeptal se, sundal si kapuci a oprášil ze sebe sníh.

Molnar přikývl, vyndal si z pusy špaček cigarety, který žvýkal, a vyplivl na podlahu chuchvalec tabáku.

„A ostatní?“ řekl Sarac. Odsunul si židli a sedl si naproti Molnarovi.

„Nařídil jsem jim pročesat terén,“ odpověděl Molnar. „Chceme se ujistit, že se v křoví neschovávají Wallinovi lidi. Mimochodem, máš vypnutej mobil, Davide?“

Sarac přikývl. „Vypnul jsem ho, než jsem ve Stockholmu nastoupil na trajekt.“

„Bezva, my jsme na krátkejch vlnách, to jsou naše hračky, ne erární.“ Molnar postavil na stůl malou vysílačku. „

Tak kdy přijde, Davide?“ ozval se Josef napjatě.

Sarac se podíval na hodiny.

„Brzo,“ řekl. „Už hodně brzo.“

ATIF VIDĚL, jak pár metrů od něj prošla žena. Měla kolem hlavy omotanou šálu a ani se na něj nepodívala. Asi mířila k parkovišti, které leželo tím směrem.

Otočil se, zastínil si oči rukou, aby mu do nich nepadal sníh, a zahleděl se na zadní kolo. Tohle není obyčejná píchlá guma, to by díra byla na vzorku pneumatiky, a ne z boku. Navíc jsou ty díry tři. Závěr: někdo mu propíchal pneumatiku, nejspíš na palubě trajektu.

Vzpomněl si na toho člověka, kterého zahlédl v bočním zrcátku. Pokusil se znovu si jeho obraz vybavit. Světlý kabát, nějaká pokrývka hlavy. Mohla to být šála?

Otočil se za tou ženou. Ale ta už mezitím zmizela ve vánici.

NATALII BUŠILO SRDCE jako o závod, když míjela dodávku. Ten chlap byl vysoký, měřil skoro dva metry. Připadala si vedle něj ještě menší, než byla. Očima provrtávala zem, přitáhla si šálu blíž k hlavě a soustředila se na kladení jedné nohy před druhou.

Cesta vedla podél severní strany ostrova, těsně vedle moře, kde neskýtaly ochranu před sílícím větrem žádné stromy ani keře. Ze severu se ozývalo tiché hřmění, které naznačovalo, že bouře ještě nepropukla v plné síle. Natalie v duchu zaklela. Džíny a městský kabát, to je na tenhle úkol naprosto špatné oblečení. Ohlédla se, jestli neuvidí světla auta, ale nic takového neobjevila. Už byla celá zmrzlá, její ztuhlé končetiny se daly čím dál hůř ovládat. Pokud se nechce vrátit k terminálu, stojí nejbližší dům až na druhé straně mostu, který spojuje ostrovy Rindö a Skarpö. Je to k němu nejmíň kilometr, možná ještě víc.

To nebyl dobrej nápad, Natalie, to byl přímo ultradebilní nápad! Proč ses sakra nedržela plánu a nejela zpátky na Vaxholm?

„TAK ŘEKNEŠ MI to někdy, nebo ne?“ zeptal se Molnar, jakmile Josef odešel přeparkovat džíp pryč ze dvora. „Jak jsi to rozlousknul, Davide?“

„Hádej,“ řekl Sarac.

Molnar si ho dlouze změřil pohledem a pak se opřel do kuchyňské židle.

„Našel jsi místnost, kterou jsi používal jako základnu,“ nadhodil.

Sarac přikývl. „Byla jenom pár set metrů od mého bytu.“

„Fíha,“ řekl Molnar. „A našel jsi tam nějaký čísla účtů?“

„Něco mnohem lepšího. Našel jsem tam tabuli plnou fotek. Velkou síť všech, kdo jsou do operace zapojení. Byl tam Abú Hamsa, pak nějaký chlápek jménem Eldar.“

Molnar přikyvoval a pak nadšeně vyhrkl: „Hamsa je celebrita. Ten má prsty prakticky ve všem. Praní špinavejch peněz, směnárny a tak. Eldar je jeho bodyguard a korunní princ v jedný osobě.“

„Bylo jich tam ještě víc,“ pokračoval Sarac. „Pár motorkářů. Micke Lund a nějakej Karim, a dva Rusové. Zimin a Ivazov.“

„Lund je z Hells Angels, Karim z Bandidos,“ řekl Molnar. „Sice mají pořád kecy o nepřátelství, ale vzájemně si kryjou záda a společně kšeftujou s těma Rusákama. Ještě někdo?“

Sarac přikývl.

„Plešoun jménem Saša. Vypadá jako smrtka. Mám dojem, že je to Jugoš?“

„Srb, přesněji řečeno. Čistokrevnej psychopat, pokud je to ten chlap, co myslím. Máš ty fotky s sebou?“

„Ne,“ odpověděl Sarac. „Zničil jsem v pracovně všechny důkazy. Fotky i blok jsem spálil.“

„Cože jsi udělal, Davide?“ nadzvedl se Molnar ze židle.

„Spálil jsem blok.“

Molnar se kousl do rtu a na spánku mu naběhla žíla, ale nic neřekl. Do dusivé atmosféry zapraskala vysílačka.

„Proč?“ zeptal se pak.

Sarac pokrčil rameny. „Zametám stopy, přesně jak jsi říkal.“

„A co ty informace, který tam byly?“ namítl Molnar.

„Jenom spousta schůzek se zašifrovanými zdroji, už si ty lidi ani nepamatuju. Bez těch vytržených stránek neměl blok žádnou cenu.“

Naklonil se nad kuchyňský stůl. „Bez stránek, které jsi vytrhl, Petere.“

Vysílačka zase zapraskala, nebyly to hlasy, jen šum. V dálce tlumeně hřmělo.

„Proč si to myslíš, Davide?“ zamračil se Molnar.

„Protože jsi chtěl, abych se soustředil na čísla ze seznamu pod Janusovým symbolem. Že prej všechno ostatní je nepodstatný.“

Molnar povytáhl obočí. „Já myslel, že na tom se shodujeme?“ řekl.

„Ale jo, to jo,“ řekl Sarac. „Snažil jsem se stejně zatvrzele jako ty najít Januse. Nikomu nevěřit, chránit tajemství, přesně jako na tom papírku v nemocnici a na zdi mojí ložnice.“

„Sorry, co to plácáš, Davide?“ zeptal se Molnar.

„Mluvím o tom, že se mnou někdo manipuluje. Snaží se mě popostrčit určitým směrem. Vzkazy, šepot, papírky, hovory.“

„Teďka mluvíš dost jako magor, Davide,“ řekl Molnar. „Jestli chceš něco říct, tak navrhuju, aby ses vymáčkl.“

„Co se vlastně stalo ten večer, kdy jsem se vyboural?“ zeptal se Sarac.

„To už jsme probírali mockrát,“ řekl Molnar. „Ty a Janus jste se setkali s Hansenem. Ten se tě snažil vydírat, a tak ho Janus sejmul.“

„Takže ho zabil Janus, jsi si tím jistý?“ řekl Sarac.

Molnar pokrčil rameny. „Jinak to bejt nemohlo. Došlo ti, že jsi nad ním a nad celou operací ztratil kontrolu. Zavolal jsi ostatním třem zdrojům. Řekl jsi jim, ať zdrhnou z města, že po nich Janus jde. Pak ses naládoval drogama a zavolal jsi mi. A pak…“

„…jsem dostal mrtvici a vyboural se v tunelu. Vám přímo před nosem,“ dokončil Sarac.

„Přesně.“ Molnar zvolna potřásl hlavou. „Hele, Davide, promiň, ale mně se zdá, že tohle nikam nevede. Pořád jsi mi neřekl, kdo je Janus a kdy přijde. Chlapi jsou v pohotovosti, jsme připravení zahájit akci.“

Ukázal na vysílačku na stole. „Jsme tady kvůli tobě, Davide, abysme ti pomohli uklidit veškerý stopy.“

„A sejmuli Januse, než sejme on mě,“ doplnil Sarac.

Molnar se zhluboka nadechl.

„Děláme, co musíme, Davide. To snad víš ze všech nejlíp.“

Sarac chvíli mlčel a jen Molnara pozoroval. Pak ukázal na vysílačku.

„Klidně zavolej chlapy dovnitř, Petere. Rád bych si se všema promluvil, než se do toho dáme.“

Molnar zavrtěl hlavou. „Radši bych je nechal venku, ať nás nepostihne nějaký nepříjemný překvapení. Třeba Wallinova parta.“

„No jo, to zní logicky,“ řekl Sarac. „Ale tak co kdybys jim zavolal? Zkontroloval, že všude je klid?“

„Nařídil jsem rádiový mlčení,“ namítl Molnar. „Však oni se ozvou, kdyby něco.“

ZÁCHVATY ZIMNICE, které ji tak dlouho trápily, zničehonic přestaly. Natalie věděla, že to není dobré znamení. Podcenila počasí, přecenila své síly a ty jí teď rychle docházely.

Někde ve tmě před ní byl most, možná jen pár kroků daleko. Ale přejít přes něj bude těžké. Posledních dvě stě metrů jí lesík skýtal závětří, ale jakmile se ocitne na úzkém mostě, bude znovu vydána napospas mořskému vichru. Průliv mezi ostrovy bude fungovat jako větrný tunel, tam se sotva udrží na nohou. Ale moc jiných možností neměla.

Bouřka už byla mnohem blíž, za chvíli živly zasáhnou ostrov v plné síle. Před ní se vynořil stín, zábradlí po obou stranách úzké silnice. Most.

To Natalii vzpružilo, udělala pár rychlých kroků a uklouzla na něčem, co leželo pod sněhem. Snažila se ztuhlýma nohama zabránit pádu, najít rovnováhu. Ale místo toho se svalila po zádech do příkopu. Dopad jí vyrazil dech, zasípala. Kolem ní vířil sníh, drobné tančící vločky splývaly jedna s druhou. Slily se v jednolitou bílou záři. Natalie si jednou rukou zakryla oči a na druhé se snažila vzepřít, aby se postavila na nohy.

Auto, zastavilo u ní auto, aby jí pomohlo! Zahlédla, jak se otevírají dveře řidiče, pak tmavou siluetu ve světle reflektorů. Vyškrábala se na kolena, ale vstát nedokázala. Ucítila ruce, někdo ji zvedal z příkopu. Reflektory ji stále oslňovaly. Muž, který ji zvedl, byl silný a nesl ji jako miminko ke svému autu.

Natalie si všimla, že přitom trochu kulhá.

„Jak se daří?“ řekl jí u ucha hluboký hlas.

V tom okamžiku pochopila, jaké auto jí to zastavilo. Modrá dodávka s hnědými skvrnami od rzi a malým svícnem na předním skle.

Padesát šest

„CHTĚL JSI, ABYCH se soustředil na peníze, co?“ řekl Sarac. „Jakmile zjistíme, jak Janus dostával odměny, tak ho najdeme. Peníze jsou koneckonců vždycky až na prvním místě, řekl mi Bergh, když jsem se s ním naposled viděl. A měl pravdu, viď? Vždycky jde o peníze, že jo, Petere?“

Molnar se tiše zasmál a naklonil se nad stůl. „Už bys mi mohl vysvětlit, o čem to sakra meleš, Davide.“

„Melu o skoro čtrnácti milionech korun. O penězích, co tekly na dva zahraniční účty, ke kterým jsem měl přístup. O penězích, který jsem vybral ten večer, co jsem málem umřel v tunelu. O penězích, který jsou jediným důvodem, proč jsem ještě naživu, Petere.“

Zase ticho. Uplynulo deset vteřin. Dvacet. Venku tiše hřmělo. Bouře se blížila. Sarac se zaklonil.

„Bude to neskutečná pohoda, až budu mít od Januse pokoj,“ prohlásil. „Co jsem se probudil v tý posraný nemocnici, lidi se mě v jednom kuse ptají, kdo je Janus. Ze začátku s tím nejvíc otravovali Bergh a Wallin, ale to jsou jenom vedlejší postavy. Napadlo mě, že jestli někdo Januse opravdu chce, jestli je někdo do slova a do písmene ochotný jít přes mrtvoly, aby ho našel, pak jsou to ti gauneři z mých fotek. Abú Hamsa, Lund, Karim, Saša, Rusáci. Ti všichni jsou podělaní strachy, že Janus je z jejich organizace.“

Sarac se zhluboka nadechl.

„Tak jsem si položil otázku, co je vlastně původně tak vyděsilo. Co myslíš, Petere?“

Molnar jen pokrčil rameny. Tvářil se skoro pobaveně.

„Jak můžou šéfové nejdrsnějších zločineckých organizací vědět, že u nich máme tajného infiltrátora, jak můžou dokonce znát jeho krycí jméno?“ Sarac zaťukal ukazováčkem na desku stolu, aby zdůraznil, co právě řekl.

„Asi protože jim to někdo řekl,“ odpověděl Molnar.

„Jo, jak taky jinak. Otázka zní kdo, a hlavně proč?“

„Policie je děravá, mohl to bejt kdokoliv,“ rozhodil rukama Molnar.

„Ale sám jsi říkal, že Janus je přísně tajný projekt,“ řekl Sarac. „Že jsem ho řídil úplně sólo právě proto, aby se to neprovalilo.“

„Jasně, ale stejně o Janusovi věděli Bergh a Kollander,“ řekl Molnar. „Teda přinejmenším o tom, že existuje. A Kollander navíc všechno hlásil krajský policejní ředitelce.“

„Takže chceš říct, že nás někdo prodal?“ zeptal se Sarac. „Nějaký krtek?“

Molnar se zašklebil způsobem, který se dal těžko vyložit, ale patrně znamenal ano. Sarac však zavrtěl hlavou.

„Já vím, kdo prozradil Janusovu existenci,“ pronesl. „A vím taky proč.“

OBROVITÝ MUŽ OPATRNĚ posadil Natalii na matraci v dodávce a zabouchl posuvné dveře.

Pomohl jí sundat zmrzlou šálu a studené rukavice. Chvíli chrastil s něčím, co Natalie neviděla, a pak jí podal kelímek s horkou kávou z termosky.

„Pij,“ řekl úsečně.

Natalie poslechla a tělem se jí rozlilo teplo.

„D-díky,“ zajektala zuby.

„Není zač.“ Muž se posadil na podlahu vedle ní a opřel se zády o stěnu. Pozorně si ji prohlížel.

„Ty jsi mi propíchala pneumatiku,“ řekl. Neptal se, spíš to konstatoval. Natalie neodpověděla a zadívala se do kelímku.

„Ty ho znáš, co? Davida Saraca?“

Natalie zvedla oči a přikývla.

„Tak to taky víš, kde ho najdu.“ Muž pomalu pokýval hlavou. „Ale pomáhat mi samozřejmě nebudeš. Vždyť jsi kvůli němu málem umrzla.“ Máchl rukou ke dveřím. Natalie neodpověděla.

„Řekneš mi aspoň, jak se jmenuješ? Právě jsem ti zachránil život.“

„N-Natalie,“ odpověděla. „A vy?“

Pobaveně se ušklíbl, jako by ho ta otázka překvapila.

„Jmenuju se Atif, Atif Kassab.“

„A co chcete Davidovi, Atife Kassabe?“

„Nic, teď už nic.“

„A-ale včera jste se pokusil…“

Atif si ji změřil pohledem a v koutku úst mu zahrál úsměv.

„Ty jsi seděla v tom červeným Golfu, že jo? A proto máš tohle.“ Ukázal na náplast na jejím čele a zatvářil se téměř uznale.

Natalie mlčela.

„Včera jsem si myslel, že David Sarac je jedinej způsob, jak se dostat k jednomu člověku,“ pokračoval Atif. „Dneska je to jinak. Vím, že se tady mají setkat, ale nevím přesně kde. Zatím. Ale počítám, že se to brzo dozvím.“

Vstal a přelezl dopředu za volant.

„Stejně jsi šla na Skarpö, tak určitě neuškodí, když tě kousek svezu.“

Zařadil rychlost a dodávka pomalu vjela na úzký most.

„ZE ZAČÁTKU BYL Janus jenom pouliční báchorka,“ pokračoval Sarac. „Ale časem si i šéfové začali všímat náznaků. Zatčení, konfiskací, plánů, co skončily průserem. Bossové si nemohli být úplně jistí, dokud si neobstarají second opinion. Někoho, jehož informace se nebudou dát zpochybnit. Zkrátka potřebovali…“ Sarac znovu zaťukal ukazováčkem na stůl. „Koupit policajta. A tak se obrátí na advokáta Crispina. Ten najde dobře umístěnýho policajta, co potřebuje peníze. Jakoby náhodou se s ním potká v soukromým klubu v jedné z Královských věží. Jakmile policajt potvrdí, že Janus opravdu existuje, začne se paranoia šířit jako požár. Nikdo nedělá nic jiného, než že honí zrádce a zároveň si zběsile kryje záda. Toky peněz do vyšších pater vysychají a brzo začnou šéfové šéfů remcat a vyhrožovat.“

Sarac se na vteřinku odmlčel, sepjal ruce na stole a polkl.

„A tak začnou do koupeného policajta lít prachy,“ pokračoval. „Nacpou do jeho tajného zahraničního konta miliony korun, aby jim Janusovu identitu odhalil. Někteří mu dokonce dají tu a tam tip o aktivitách konkurence. Vždycky se dá přece všechno svést na Januse.“

Vysílačka na kuchyňském stole chvíli praskala, ale pak ztichla.

„Ale zkorumpovaný policajt nikdy neměl v plánu Januse prozradit,“ pokračoval Sarac. „Naopak využívá Crispina pro svoje vlastní cíle. Udělal vlastně jenom to, že potvrdil Janusovu existenci a dal tipy na pár nedůležitých policejních operací, ale zato na něj peníze i tipy jenom prší.

Z těch peněz vyplácí odměny jiným informátorům a nemusí přitom řešit byrokracii ani kontroly. Platí natolik vysoké sumy, že k práskání je ochotných čím dál víc lidí. Koneckonců skoro každý z nás má svoji cenu, že, Petere?“

Molnar neodpověděl, jen hleděl úkosem na Saraca.

„Takhle náš policajt rychle vybuduje tajný systém, který se sám financuje,“ pokračoval Sarac. „Získává čím dál víc čím dál lepších tipů, které jsou všechny připisovány ďábelsky šikovnému infiltrátorovi Janusovi. Šéfové i kolegové se rozplývají. Všichni chtějí být u toho a hřát se na výsluní. Náš policajt ví, že to, co dělá, je špatné. Že účel nesvětí prostředky. Ale je mu to fuk. To napětí mu dělá dobře, ten pocit, že balancuje na provazochodeckém laně.“

Sarac se na pár vteřin odmlčel a mírně uvolnil sepjaté dlaně.

„Až posud je to téměř dokonalá výzvědná operace,“ pokračoval. „Nepřítel se ničí sám. V jeho řadách vládne absolutní nedůvěra, všichni donášejí na všechny kolem sebe. A nejelegantnější na tom je, že svoji zkázu sami financují.

Ale pak policajta napadne něco nového,“ dodal Sarac. „Peníze začínají docházet, na čemž vlastně není nic divného. Koneckonců navzdory svým slibům Januse pořád ještě nevydal. Ale místo aby celou operaci ukončil, rozhodne se pro něco jiného. Pro něco, čím posílí svou důvěryhodnost a koupí si trochu času. Ještě pár měsíců na laně.“

Sarac se znovu odmlčel a zhluboka se nadechl. V dálce zlověstně hřměla bouře.

„Vybere si tři práskače,“ pronese potichu. „Tři umrněný malý ryby, z kterých nikdy nekápne nic užitečnýho a bez kterých se klidně obejde, a prozradí jejich identity. Prodá je za peníze, aby byl jako krtek důvěryhodnější. Náš policajt si uvědomuje, že ty chlapy odsuzuje k smrti. Je to malá oběť pro vyšší zájmy, nebo o tom aspoň sám sebe přesvědčuje. Asymetrická válka proti asymetrickému nepříteli, jak by to nazval Hrabě.“

Ve vysílačce na stole znovu zapraskal statický šum blížící se bouře.

„Ale ve stejné době narazí náš policajt na problém,“ pokračoval Sarac. „Jeden další informátor je tak blbej, že se ho pokusí vydírat. Vyhrožuje, že mu zatřese lanem a shodí ho. V návalu zoufalství udělá policajt něco neodpustitelného. A najednou, jakmile se vzpamatuje, zjistí, že už z toho lana spadl, že spadl hlouběji, než si kdy dovedl představit. Že porušil všechno, co mu kdysi bylo svaté.“

Sarac zavřel oči a nutil se do neutrálního tónu.

„A v okamžiku lítosti a osvícení zavolá náš policajt těm třem práskačům a varuje je, aby okamžitě odjeli ze Švédska, pokud chtějí přežít. Nato vybere z účtů všechny peníze na úplatky a přesune je někam, kde se k nim dostane jen on. Rozhodne se ke všemu přiznat a přijmout trest. Jenže pak se dopustí další chyby, tentokrát osudové.“

Sarac se naklonil k Molnarovi. Všiml si smutku ve svém hlase.

„Zavolá svému nejlepšímu kámošovi, jedinému člověku, který kromě něj samotného zná všechny detaily operace: dvojí hru, systém úplatků, chlapy odsouzené k smrti, všechno. Náš policajt ho chce varovat, povědět mu, že se všechno hroutí. Ale pak nastane v příběhu překvapivý zvrat. Scénář, který si náš policajt v životě nedokázal představit. Jeho nejlepší kámoš se ho pokusí zabít.“

Hrom zarachotil tak mohutně, až se zatřásla okenní skla. Okamžik nato zhasla všechna světla a dům se ponořil do neproniknutelné tmy.

Padesát sedm

„KDYŽ UŽ JSME V TOM VYPRÁVĚNÍ HISTOREK,“ řekl Molnar. Vstal, kuchyňská židle zavrzala.

„Měl jsem kdysi kámoše, dalo by se dokonce říct, že to byl můj nejlepší kámoš.“ Odešel do předsíně.

„Měli jsme spolu tajemství. Však víš, jak to chodí s tajemstvíma, Davide. Některý vytvářejí pouta, silný pouta. A to naše tajemství bylo taky takový. Připadali jsme si s ním chytřejší než všichni ostatní.“

Otevřel dveře do sklepa, slabě to vrzlo. Pak bouchla dvířka od skříňky s pojistkami.

„Celý to vymyslel ten můj kámoš,“ pokračoval Molnar. „Byl to jeho geniální nápad, a abych řekl pravdu, záviděl jsem mu. Záviděl jsem mu jeho inteligenci, jeho talent. Sice jsem byl jeho mentor, ale stejně jsem se občas přistihl, že ho obdivuju, jak obratně tu hru zvládá. Jak dokáže zařídit, aby lidi dělali přesně to, co po nich chce.“

Nebylo vidět nic než světlo baterky na schodech do sklepa.

„Ale pak se něco stalo. Můj kámoš hrál tu hru až moc dobře. Zamotal se do ní a nakonec udělal nešťastný rozhodnutí, díky kterýmu hrozilo, že naše tajemství bude prozrazeno. Nejdřív mě to zklamalo, dokonce zdrtilo. Pak jsem se naštval.“

Pár vteřin bylo ticho.

„Ale pak mě napadlo, jak by to vypadalo, kdybysme si prohodili role. Kdybych se v tom ztratil já.“

Molnar zabouchl pojistky, zavřel dveře do sklepa a vrátil se do předsíně. Až na svit baterky byla v domě pořád tma jako v pytli.

„A tak jsem se rozhodl kámošovi všema prostředkama pomoct. Pomoct mu, aby zase našel sám sebe. Pomoct mu uchránit naše tajemství.“

Posvítil baterkou přímo na Saracovo místo u stolu. Židle byla prázdná.

ATIF PŘEJEL PO úzkém mostě. Po obou stranách dodávky se objevily lampy. Venkovní osvětlení a rozptýlená záře z oken. Pomalu projel vilovou čtvrtí a pustil se po hlavní silnici dál na ostrov.

Natalie seděla tiše vzadu. Do podchlazeného těla se jí pomalu vracelo teplo, takže ji všechno bolelo ještě víc než předtím. Chvilku přemýšlela, jestli nemá otevřít boční dveře, vyskočit a běžet k nejbližšímu domu. Ale nedokázala pořádně ani narovnat záda, natož ztuhlými prsty vzít za kliku.

Atif ujel ještě pár set metrů a pak zastavil na místě, kde byla silnice o něco širší. Sněžilo už méně, jako by ta silná hromová rána byla vrcholným okamžikem bouře.

Otočil se k Natalii. Pak vytáhl mobil. Displej byl tmavý.

„Pořád mi nechceš pomáhat, Natalie?“

Neodpověděla.

„Vidíš tamten dům?“ Atif ukázal na pár lamp opodál.

„Stačí, abych se tam šel zeptat, kde bydlí David Sarac,“ řekl.

Natalie pokrčila rameny. „Poslužte si.“

Atif otevřel dveře řidiče. „Nikam nechoď, Natalie.“

„NO TAK, DAVIDE.“ Molnar zhasl baterku. Pomalu prošel ztemnělou knihovnou do obývacího pokoje.

„Na tyhle hrátky nemáme čas. Janus…“

„Už je na cestě.“ Sarac stál u okna a vyhlížel do zahrady. Venku pořád sněžilo, ale už slaběji než předtím.

„Janus byl perfektní výzvědná operace,“ řekl Molnar. „Taková, o jakých se dají psát knihy. Ale tobě nestačilo, čeho jsi dosáhl, chtěl jsi tu operaci ještě vylepšit. Místo abys všechno ukončil, jak bylo v plánu, pokusil ses překonat sám sebe. Přestal jsi stát nohama na zemi. Zkoušel jsem tě varovat, zkoušel jsem ti vysvětlit, že jak překročíš určitou hranici, už není cesty zpět. Ale ty jsi mě neposlouchal. Fetoval jsi drogy a svoje úspěchy. Myslel sis, že zvládneš cokoliv. Po Hansenově smrti jsi vystřízlivěl. Pochopil jsi, že jsi za svoje činy zaplatil vysokou cenu. A najednou se ti nechtělo hrát tu hru dál. Jenže to už bylo pozdě. Přesně jak jsem se ti snažil vysvětlit, už nebylo návratu…“

„A proto jsi do mě napálil v tom tunelu? Pokusil ses mě zabít, abych nedorazil na schůzku s Dreyerem?“ řekl Sarac.

Molnar se zatvářil zkroušeně.

„Nemohl jsem ti to dovolit, Davide. Abys ten fantastickej projekt, co jsi vytvořil, dal do rukou člověku jako Dreyer.“

„Co jsme my vytvořili, Petere,“ opáčil Sarac. „Ty a já. Janus byl náš projekt. Kromě Josefa jsme tady sami, co?“ Sarac ukázal na vysílačku. „Nejspíš jsi ho do všeho zasvětil hned ten večer, jakmile jsem položil sluchátko. Možná jsi ho nalákal na část těch peněz z úplatků, anebo do toho šel sám, z čiré loajality. Tipuju, že od obojího trochu. Ale zbytek týmu vůbec netuší, co se děje. Teď sedí doma a koukají na televizi, co?“

Molnar neodpověděl.

„Asi jste dost čubrněli, že na účtech nic není,“ řekl Sarac. „Skoro čtrnáct melounů zmizelo beze stopy. V kanceláři ani bytě jste vodítka nenašli, i když jste mi zdemolovali nábytek. Nečekali jste, že bych byl tak paranoidní, že bych si zařídil externí pracovnu. Tajnou základnu, o které jsem věděl jenom já.“

Molnar dál mlčel, jenom pohnul hlavou.

„Proto jste v tom špitále nedokončili načatou práci,“ pokračoval Sarac. „Beze mě by byly ty prachy navždycky pryč, takže jste mě museli z nemocnice dostat, než se někomu svěřím. A tak jsi mi psal vzkazy, abych si myslel, že po mně někdo jde. Že nejsem v bezpečí ani doma.“

Sarac ukázal do zahrady.

„To ty jsi stál tam dole,“ řekl. „Ty jsi mě tajně pozoroval, když jsem tady seděl v naprosté izolaci. Odříznutý od světa, v hlavě jenom útržky vzpomínek, lži a polopravdy, přesně jak jsi to chtěl. Byly ty peníze fakt tak důležitý, Petere?“

Molnar si odkašlal.

„Uvěříš mi, když ti řeknu, že jsem spíš doufal, že získám zpátky kamaráda?“ zeptal se. „Toho Davida Saraca, kterýho jsem kdysi obdivoval?“

Sarac se ušklíbl, vklouzl rukou do kapsy a sevřel v prstech mobilní telefon. Nahmátl tlačítko, kterým se zapínal.

„Myslel sis, že ten seznam pod Janusovým symbolem se týká peněz, že jsou to zašifrovaný čísla účtů,“ řekl. „Ale přitom jsem si tam zapsal rodný čísla všech, kterých se to týkalo. Hansena, těch ostatních tří a Erika I. Johanssona, mojí vlastní tajné identity. Při svojí honbě za penězi jsi mě vlastně přivedl na správnou stopu. Peníze jsou pryč. Na charitě, ve fondu ohrožených dětí, já nemám tušení.“ Sarac opatrně vytáhl telefon, otočil se a podržel si ho u těla, aby Molnar neviděl světlo displeje. Našel předpřipravenou zprávu, kterou si uložil.

Molnar si párkrát přejel jazykem po zubech a pak potřásl hlavou.

„Ne, to se pleteš, Davide,“ řekl. „Před chvilkou jsi citoval Hraběte. Zjevně jsi ho poslouchal pozorně. Eugene často říká, jak je důležitý mít vždycky zadní vrátka. Nouzovej východ, abys mohl kdykoliv opustit operaci, pokud se zvrtne. Určitě ses jeho radou řídil. Někde máš nouzovej východ, skrýš, kam sis ulil prachy. Možná tam máš i další věci: falešný pasy, čísla účtů, čtečky karet? Měl jsi ten nouzovej východ použít, když se všechno sesypalo. To bysme se nikdy nedostali do tohohle průseru. Ale ne, ty ses rozhodl vyčistit si svědomí.“

Molnar zakroutil hlavou.

„Ještě pořád to můžeme změnit, pokud budeme spolupracovat, Davide. Stačí jenom utěsnit pár děr.“

„Asi jako s Markovičem, Lehtonenem a Sabatinim?“ přerušil ho Sarac. Molnar neodpověděl.

„Ty jsi viděl můj výpis hovorů, Petere. Možná jsi dokonce poznal čísla. Každopádně jsi hned pochopil, komu jsem volal a že jsem je všechny varoval,“ řekl Sarac. „Ale nemohl jsi vědět, co jsem jim řekl o tobě nebo Janusovi. Neměl jsi jistotu.“

Molnar dál mlčel.

„Lehtonen a Sabatini stihli uprchnout ze Švédska. Zůstali by pryč určitě dlouho, kdyby jim někdo nezavolal a netvrdil, že to byl jenom planej poplach. Někdo, koho znali, komu věřili. Někdo, s kým už pracovali. Někdo, kdo ve skutečnosti chtěl jejich smrt.“

Molnar se pomalu blížil k Saracovi.

„Udělal jsem jenom, co jsem musel, abych ochránil tajemství, Davide. Naše tajemství, tvoje a moje, přesně jak jsi říkal. Ani Bergh nevěděl, jak to všechno funguje, myslel si, že bude stačit, když vezme záložní seznam a pojede se dál. Když ho nenašel, zpanikařil, myslel si, že ho někdo ukradl. Ale ve skutečnosti…“

„…ten seznam neexistoval,“ zamumlal Sarac. „Podstrčil jsem místo něj prázdnou obálku, abych chránil naše tajemství. Abych utajil, že jedno jméno chybí, že tam ani být nemůže.“

Položil palec na telefon a zavřel oči. Myslel na Janusův pohled ve zpětném zrcátku. Svůj vlastní úsměv, pach Hansenova strachu.

Debts I can’t escape till the day I die, šeptal mu do ucha známý hlas.

Janus – římský bůh, který má dvě tváře. Tak jako on sám.

Zmáčkl tlačítko odeslat. Pro jistotu dvakrát. Viděl, jak se zpráva odesílá. Teď už není návratu.

„Tak co teď, Davide?“ zeptal se Molnar. „Teď, když víš všechno a já vím, že to víš?“ Spustil ruku dolů a položil ji na pouzdro s pistolí.

Sarac se podíval na hodinky. Svítící ručičky ukazovaly za dvě minuty osm.

„Budeme čekat,“ řekl.

JAKMILE ATIF ODEŠEL, pokusila se Natalie posadit. Prohmatala si kapsy, aby našla mobil, ale brzy zjistila, že ho tam nemá. Buď ho ztratila, když upadla, anebo jí ho Atif sebral a ona si toho nevšimla. Doplazila se k bočním dveřím a pustila se do boje s klikou. Ale přesně jak čekala, prsty ji nechtěly poslouchat. Najednou do dodávky dopadlo světlo reflektorů. Rychle se blížilo velké vozidlo. Natalie se odplazila k malému zadnímu okénku, natáhla ruku a pokusila se řidiči zamávat. Ale auto projelo kolem. Zadní světla mizela v dálce, jejich záře byla čím dál slabší. Pak zase silnější, když se pár set metrů od dodávky rozsvítila brzdová světla.

Otevřely se dveře řidiče a do dodávky naskočil Atif. V ruce držel mobil.

„Nikdo není doma, ale nakonec jsem to zjistil. Už jsme skoro tam.“ Zamával mobilem.

Zase se přiblížily reflektory, minulo je další auto. Tentokrát minibus. Atif ho mlčky pozoroval. Sledoval jeho světla, dokud neodbočila na stejném místě jako předchozí auto.

Atif nastartoval dodávku, opatrně vjel na silnici a držel se v široké stopě kol na sněhu.

„Vysvětli mi něco,“ řekl. „Proč to děláš? Proč pro něj riskuješ život? Vy spolu chodíte?“

Natalie zavrtěla hlavou.

„Tak proč?“ V jeho hlase byl slyšet upřímný zájem.

„To byste nepochopil.“ Já to sama moc nechápu, pomyslela si.

VYSÍLAČKA OPĚT ZAPRASKALA, ale tentokrát se v ní ozval rozrušený hlas.

„Petere, tady Josef. Před chvilkou zastavilo dole na silnici auto. Teď jede plnou rychlostí sem, a navíc slyším zvuky, jako by sem někdo šel z druhé strany pěšky lesem!“

„Co se to děje, Davide?“ Molnar se musel ovládat, aby mluvil klidně.

„Udělali jsme chybu, Petere,“ pronesl Sarac smutně. „Porušili jsme náš vlastní kodex cti, prozradili jsme tajemství, které jsme slíbili chránit. Snažil jsem se to řešit, ale když se něco rozbije až moc, už se to opravit nedá.“

Ukázal Molnarovi mobil.

„Udělal jsem to, za co mi zaplatili,“ pokračoval. „Řekl jsem jim, že Janus bude dneska večer na tomhle ostrově. Nechtěl jsem jim dát adresu, dokud si spolu nepromluvíme. Chtěl jsem mít úplnou jistotu, že oba neseme stejnou vinu. A teď už vědí, kde Janus je.“

Molnar se otočil na podpatku a odběhl předsíní k venkovním dveřím. Motor řval, dvůr zalévalo světlo reflektorů.

„Kdo je to?“ křikl přes rameno a vytasil zbraň. „Komu jsi napsal, Davide? Jugošům, Rusákům, motorkářům?“

„Všem,“ odpověděl Sarac. „Napsal jsem všem.“

Padesát osm

BEZPEČNOSTNÍ KONZULTANT FRANK HUNTER naplánoval operaci do nejmenších detailů. Celkem čtyři muži plus on sám. Dva na Saraca, dva na Januse. Neprůstřelné vesty, vojenské popruhy, šokové granáty a lehké zbraně.

Za pár minut bude Janus ležet svázaný v autě. V kufru je všechno potřebné vybavení k tomu, aby se rozmluvil, většinou drogy. Násilí se vyplatí jenom v případě, kdy stačí prosté odpovědi jako ano a ne. Ale jeho klienti chtějí vědět víc, mnohem víc. Chtějí vědět úplně všechno. S kým Janus spolupracoval, jak dlouho, jaké informace předával a tak dále. A až se to dozvědí, až bude celá Janusova výpověď nahraná, postará se o zbytek jeho „nový“ přítel Atif Kassab. Nepříjemný typ, tenhle Kassab. Chlap, který nedávno překročil veškeré myslitelné hranice. Předvídatelně pomstychtivý, ale zároveň také použitelný.

Motor džípu řval, do těla Hunterovi proudil adrenalin. Sice už tohle dělal mockrát, ale ještě pořád si ten rauš vychutnával. Právě proto to dělá, tohle je výsledek jeho obětí. U Sophie Thorningové musel improvizovat, ale stejně to byla jeho nejlepší fuška. Tak dokonalá, jak to jen jde při tak krátké době na přípravu. Tělo, byt, auto – o všechno se postaral. Udělal, co bylo třeba.

A teď ta improvizovaná akce konečně ponese ovoce.

Služby a protislužby. Jeho klienti budou spokojení, to oni bývají vždycky. Frank Hunter pokaždé splní úkol.

„Alpha team, go!“ řekl do vysílačky, načež dva muži, kteří se zvenku drželi džípu, seskočili za jízdy a rozběhli se k zadní straně domu. Auto se řítilo vpřed a svítilo silnými reflektory všude kolem sebe. Utopilo dvůr ve světle, aby dosáhlo maximálního efektu. Prudce zabrzdilo přímo před vchodem.

„Go, go, go!“ křikl Hunter do vysílačky, i když to bylo v podstatě zbytečné. Třetí muž, který visel zvenku na džípu, už byl na půli cesty ke dveřím. Za ním si řidič připravoval páčidlo. Za pár vteřin budou vevnitř, za necelou půlminutu bude hotovo. On sám ani nebude muset vstát ze sedadla.

Najednou postřehl pohyb u rohu domu. Reflektory auta posvítily na urostlého muže, který držel zbraň v obouručném úchopu.

Hunter zmáčkl tlačítko mikrofonu, ale než stačil ostatní varovat, jeho muži na zápraží spustili palbu. Do prdele, jen ať to není Janus.

Hunter otevřel dveře a vyskočil z auta. Vytasil zbraň a rozběhl se k rohu, za kterým ten obr zmizel.

„Enemy down, breach the door! Go, go!“ křikl Hunter do mikrofonu. Páčidlo vyrvalo zámek, ve dveřích zapraskalo. V tom okamžiku na příjezdové cestě zaburácel další velký motor.

SARAC VIDĚL, jak oba muži obcházejí roh domu a blíží se k zhasnuté verandě. Bílé maskovací oblečení, ochranné brýle a kukly. Vytasené zbraně v obouručním úchopu. Když vepředu vypukla přestřelka, rozběhli se muži přímo proti němu.

Sarac jediným hladkým pohybem vytáhl zbraň a vypálil dvě střely. Okamžitě poznal, že mířil moc vysoko. Rány z pistole byly ohlušující, rvaly mu bubínky.

Muži se vrhli po hlavě do sněhu a opětovali palbu. Střely roztříštily staré okno verandy a vysypaly na Saraca spršku ostrých drobných střepů.

Něco trefilo Saraca do čela. Chytil se za obličej, ucítil, jak mu ruka zvlhla krví, a rychle zacouval do předsíně. Molnar řval cosi o schodech a klopýtal tím směrem. Zpoza dveří se ozvalo praskání, zvuk lámajícího se dřeva. Pak dvě rány z Molnarovy pistole. V pozadí burácel motor dalšího auta.

„THIS IS LEADER, HEADS UP!“ zakřičel Hunter do mikrofonu. „Máme společnost.“

Otočil se, reflektory se blížily k vjezdu, motor burácel čím dál hlasitěji. Hunter pochopil, že jeho plán je vážně ohrožen. Ale teď se nehodlal vzdát, nepřipouštěl si pomyšlení na neúspěch.

Na dvůr se vřítil tmavý minibus. Světlo Huntera oslepilo. Na okamžik zaváhal, pak vypálil do předního skla dvě střely. Minibus jel dál. Hunter střelil znovu, po předním skle se rozběhly drobné bílé prasklinky. Motor byl čím dál hlasitější, jeho zvuk přešel v řev.

Hunter se vrhl na stranu, rovnou do sněhu. Hned nato minibus narazil přímo do zadku džípu.

„PO SCHODECH!“ křičel Molnar. Sarac okamžitě poslechl. Z obýváku se ozývalo křupání skla pod podrážkami kanad, pak několik tichých úderů, jak něco spadlo na podlahu.

„Flashbang!“ zařval Molnar ze spodního schodu.

I když byl Sarac připravený, i když stál zády k předsíni a zavřel oči, přesto málem spadl, když šokový granát explodoval. Rána mu vyrazila vzduch z plic, záblesk světla ho oslnil i přes oční víčka. Zakopl o nejhořejší schod a spadl po hlavě na podlahu. Převalil se a namířil pistoli na schody.

Molnar se protlačil kolem něj a klopýtal dál do chodby. Sarac zahlédl na schodech bílou postavu a párkrát vystřelil. V hlavě mu tak pískalo, že skoro neslyšel ani své vlastní výstřely.

Pokusil se odplazit pozadu dál do chodby, pak se zvedl do kleku a párkrát silně zamrkal. Ještě než se otočil, už věděl, kam míří Molnarova pistole. Přímo na jeho hlavu.

HUNTER SE VE SNĚHU převalil a namířil na nabouraný minibus. Motor zmlkl, z kapoty stoupal sloup bílé páry z chladiče. Náraz byl tak silný, že se džíp posunul skoro o dva metry a zabořil se předkem do zdi malé venkovní kůlny.

Hunter slyšel z minibusu křik, pak se otevřely posuvné dveře. Vyskočilo několik urostlých mužů. Přinejmenším někteří z nich měli pušku. Hunter střílel dál, ale vypálil jen jednou, pak zbraň cvakla naprázdno. Došly náboje. Kurva!

Vyndal prázdný zásobník a sáhl k opasku pro nový. Přímo k němu šel chlap v neprůstřelné vestě a s brokovnicí. Byl to jeden z těch Rusů z posilovny. Hunter jedním pohybem nasadil nový zásobník, natáhl závěr a vystřelil. Muž se svalil nazad, ale přesto ještě stihl vystřelit. Hunterovi vjela do nohy palčivá bolest. Odkutálel se stranou pod džíp.

Zpoza minibusu se ozývaly další výstřely. Odkud přesně, to Hunter nepoznal, ale zdálo se mu, že všechny míří na vchod do domu. Zahlédl vedle auta nohy v těžkých kanadách a pokusil se na ně zamířit. Ruce se mu třásly, srdce divoce bušilo. Neúspěch nepřipadá v úvahu.

„Man down,“ zařval mu někdo do sluchátka. „Man down.“

Zašátral po mikrofonu. Měl pocit, že tahle operace jde úplně…

„DO PRDELE!“ Policejní inspektor Josef Almlund se plazil sněhem, tiskl ruku k díře v břiše a cítil, jak se mu mezi prsty valí krev. Kulka ho zasáhla těsně pod neprůstřelnou vestu, nadělala mu maglajz ve střevech a vyšla druhou stranou ven.

Sedl si zády ke zdi domu a zašátral ve sněhu, ale svou zbraň nenašel. Po chvilce si uvědomil, že se asi počural. Kurvakurvakurva…

Z lesa kousek od něj vyběhlo sněhem pět mužů. Všichni na sobě měli zeleno-béžové maskáče a zřetelně kontrastovali s bílým pozadím. Drželi silné automatické karabiny a mířili jimi na něj.

Jeden z nich došel k Josefovi, kopl na něj sníh a řekl něco ostatním v cizím jazyce, nejspíš srbsky. Pak mu přiložil karabinu k hlavě.

Josef zavřel oči a pomyslel si, že tohle je pěkně blbá smrt. Že by se nic z toho nestalo, kdyby neposlouchal Petera Molnara. Kdyby se nenechal ovládnout chamtivostí.

Když oči otevřel, zjistil, že muži zašli za roh na dvůr. Sáhl si na hruď, kde čekal vysílačku, ale zjistil, že ramenní pouzdro je prázdné. Karabiny se rozštěkaly tak hlasitě, že si musel zacpat uši.

HUNTER VYKOUKL zpod džípu. Viděl záda mužů, kteří šli někam za minibus. Rozeznal modré neprůstřelné vesty, tepláky, dlouhý ohon vlasů. Slyšel rány z brokovnic, pak někdo na zápraží opětoval palbu výstřelem z pistole.

Rachot karabin ho překvapil. Byl ohlušující, z několika nejbližších stromů popadal sníh. Jeden z mužů z minibusu se zkroutil, ostatní uskočili stranou do úkrytu.

Hunter se otočil doprava a uviděl mezi sebou a domem kanady a nohy v maskáčích. Střílel skoro bez míření, vyprázdnil celý zásobník. Uslyšel křik a jeden z mužů v maskáčích padl na kolena. Pak namířil automatickou karabinu na Huntera.

Vteřinu nato ho někdo z minibusu střelil do hlavy. Těžké broky mu skoro servaly hlavu z ramen.

Závojem adrenalinu pronikla bolest. Hunter se převalil na záda a podíval se pod sebe. Na levém lýtku uviděl krev, na bílé látce kalhot zřetelně svítilo vyhřezlé maso. Zavřel oči, málem se pozvracel.

„Man down!“ řval mu dál někdo do sluchátka. „Man down!“

V tu chvíli začali chlapi s karabinami zase střílet, soustředili palbu na muže, kteří se krčili za zadkem minibusu. Kulky prorážely měkký plech auta a měnily ho v řešeto. Hunter slyšel smrtelně vyděšený křik mužů za autem. Pochopil, že musí odsud pryč. Teď, okamžitě!

„This is Leader,“ sykl do mikrofonu. ‚Abort mission. I repeat, abort mission.“

Těsně vedle něj kulka prostřelila pneumatiku, jiná se jen pár desítek centimetrů od něj zavrtala do kovu. Odhalili ho. Hunter přitáhl paže k tělu, zdravou nohou se zapřel o podvozek a odkutálel se pryč od domu.

Země pod ním zmizela, neřízeně se řítil po svahu někam mezi stromy. Chvíli bezmocně válel sudy, pak se mírně odlepil od země a narazil do kmene stromu. Kolize mu vyrazila dech. Rozkašlal se a pokusil se pomalu vstát. Nos a ústa měl plná sněhu, schoval se za strom a sáhl si na ucho, ale prsty nenašly, co hledaly. Ledově ho bodlo v břiše, když si uvědomil, že většina boltce je pryč.

Střelba u domu pokračovala. Táhlé dávky z karabin zněly čím dál hlasitěji. Pak rána tak silná, že ji cítil na hrudní kosti. Pár vteřin mu trvalo, než pochopil, co to je. Ruční granát.

Hunter sáhl po vysílačce a zjistil, že celá kapsa se asi utrhla z vesty. Ozval se nový zvuk a Hunter zvedl oči.

Asi deset, patnáct metrů od něj běžel ze svahu muž s vlasy staženými do ohonu. Klopýtal, dělal dlouhé kroky, pak ztratil rovnováhu, skutálel se a přistál nohama napřed v závěji. Ale místo aby se z ní vyhrabal, zabořil se do ní až po pás a zůstal sedět. Tohohle chlapa Hunter taky znal ze schůzky v posilovně. Motorkář Micke Lund.

Micke Lund se rozhlédl, objevil Huntera, jak se krčí za kmenem stromu, a trhl sebou. Jejich pohledy se setkaly.

Shora se ozvaly výkřiky. V srbštině. „Tamhle je ten tlusťoch. Zabijte ho!“

Střely z karabin provrtaly Lundovu neprůstřelnou vestu, pokračovaly jeho tělem a pak rozstříkly sníh na druhé straně. Lund vytřeštil oči a chvíli zíral na Huntera, jako by se snažil něco říct. Pak pomalu spadl na obličej.

Hunter opřel hlavu o kmen a zavřel oči. Sevřel se mu žaludek a na okamžik měl pocit, že padá.

Padesát devět

SARAC SE PODÍVAL na Molnara. Pak na pistoli, která mu mířila na hlavu. V uších mu ještě pořád hučelo, usilovně zamrkal, aby překonal účinek šokového granátu.

Na schodech se ozvaly kroky, Sarac se otočil a stačil jen taktak zahlédnout postavu v maskáčích, než Molnar vystřelil. Muž vykřikl a svalil se pozadu ze schodů.

Sarac si stoupl a vydal se pomalu chodbou. Molnar na něj nepřestával mířit. Sarac pozvedl zbraň a namířil ji na Molnara. Zastavili se tak blízko od sebe, že jejich hlavně se téměř dotýkaly.

„Ty kreténe!“ Molnar byl v obličeji bílý. „Co jsi to kurva udělal?“

„Markovič, Lehtonen a Sabatini,“ odsekl mu Sarac. „Všechny tři jsi zabil. Nejdřív jsi chtěl, aby to vypadalo na tři různé pachatele. Pak jsi to všechno sváděl na Januse.“

„Nedal jsi mi zrovna na vybranou,“ sykl Molnar. „Někdo musel uklidit ten bordel, co jsi po sobě nechal. Hansen dostal, co si zasloužil, nemohl jsi připustit, aby tě vydíral, a tak ses podle toho zařídil. A já jsem udělal to samý, chránil jsem tajemství.“

„Janus,“ řekl Sarac. „U něj všechno začíná a končí. Ale obloučky směřují dovnitř, ne ven.“

Molnar přikývl. „Konečně jsi pochopil. Už mi to začínalo bejt divný.“

Vzal do ruky vysílačku, aniž by přestal mířit na Saracovu hlavu.

„Josefe, slyšíš mě? Musíme pryč.“

Ve vysílačce zapraskalo.

„Josefe, jsi tam?“ řekl Molnar.

Zase praskot a pak hluboký hlas s lehkým přízvukem.

„Tvůj kámoš fízl nemůže mluvit. Je mu blbě.“

Molnar se zašklebil, chvilku vyčkával a pak odpověděl: „A ty jsi kdo?“

„Saša,“ odpověděl muž. „S tebou nevyřízený účty nemám, poldo. Chci jenom Januse.“

Molnar rychle pohlédl na Saraca.

„Koho?“ řekl.

„Děsně vtipný,“ odpověděl Saša.

Zezdola se ozvaly další zvuky, předsíní se blížily kroky.

Molnar se zhluboka nadechl a spustil zbraň podél těla. Sarac ho napodobil.

„Jsou tři nebo čtyři,“ řekl Molnar. „Všichni mají automaty, a pokud to můžu posoudit, znělo to jako AK sedmačtyřicítky.“

Sarac přikývl a využil okamžiku, aby si vyměnil zásobník.

„Ještě jsme neskončili, Davide,“ řekl Molnar. „Je ti to jasný? Jakmile se dostaneme ven…“

„Je mi to jasný, Petere.“ Sarac natáhl závěr. Pak kývl na Molnara.

Z přízemí bylo stále slyšet zvuky, šepot, pak pohyby.

„Dostaneme se tudy ven?“ Molnar ukázal dozadu na prosklenou verandu.

„Jo,“ řekl Sarac. „Ale je to aspoň pět metrů vysoko.“

Molnar se otočil a otevřel dveře na verandu.

Opatrně našlapoval mezi stavebním harampádím. Sarac ho následoval.

Za sebou uslyšel rychlé kroky a pak zvuk, jako by se něco kutálelo po podlaze chodby. Ohlédl se a viděl, že se za nimi na verandu valí zelený kovový válec se žlutým pruhem. Zastavil se těsně vedle dvou plynových bomb.

Nohy se mu samy rozběhly. Sarac otevřel ústa a vykřikl. Zařval!

ATIF OTEVŘEL DVEŘE auta. Zvuky z domu utichly.

„Promiň, že tě tady musím nechat takhle,“ řekl.

Natalie se ušklíbla. Plastový pásek, kterým ji přivázal k držadlu na podlaze, se jí zařezával do rukou. Ale dokud se nehýbala, byla v pohodě.

Atif zavřel auto a zamkl za sebou. Předpokládal, že sousedi už dávno zavolali policii, ale ta sem dorazí nejdřív za hodinu. Každopádně Natalie do té doby nezmrzne.

Jakmile se dveře zavřely, schoulila se Natalie do klubíčka. Posunula se tak, aby prsty dosáhla do přední kapsy džínů.

Atif šel po úzké příjezdové cestě. Počasí se úplně změnilo, z bičující bouře se stalo tiché a malebné sněžení.

Na dvoře to vypadalo jako ve válečné zóně. Před chvílí Atif slyšel výbuch ručního granátu, takže v podstatě čekal, jaký pohled se mu naskytne. Hned vedle vchodu stála dvě rozstřílená a rozmlácená auta. Sněhovou pokrývku propíchaly mosazné nábojnice a pach střelného prachu a trinitrotoluenu byl cítit skoro i na jazyku.

Atif obešel zadní auto, minibus, který ze všeho nejvíc připomínal řešeto. Vedle něj viděl černý ohořelý kráter v místě, kde explodoval ruční granát. Na zemi leželo několik těl, slyšel někoho sténat rusky, ale nezastavil se, aby zjišťoval, kdo to je. Dveře domu byly otevřené, z dřevěného rámu trčely veliké třísky. Slyšel zevnitř zvuky, někdo tam křičel.

„RUČNÍ GRANÁT!“ řval Sarac a běžel na opačný konec prosklené verandy. Molnarovi už to došlo. Byl dva kroky před Saracem, pozvedl zbraň a vystřílel zbytek zásobníku do okna. Ze staré tabule se vysypaly čtyři velké kusy skla.

Sarac udělal totéž, vystřelil jednou, dvakrát… Pak zvedl ruce nad hlavu a skočil. Tlaková vlna ho zasáhla v letu a prohodila ho starým oknem až dolů na zasněžený trávník. Přistál na břiše, levá paže se mu ocitla pod tělem a slyšel, jak v ní křuplo. Zalapal po dechu, pokusil se odkutálet. Hučelo mu v uších, hučelo mu v celé hlavě.

Z levého předloktí mu trčel velký skleněný střep. Vytáhl ho a zvedl se na kolena. Krvácelo to míň, než čekal. Pravou rukou si prohmatal tělo a hledal další zranění. Od nejhoršího ho patrně uchránila neprůstřelná vesta, ale když si sáhl na zátylek, ruka mu zvlhla krví. Kupodivu ho tam vůbec nebolelo.

Na zemi pár metrů od něj ležel známý předmět, napůl zahrabaný v prašanu. Pistole. Natáhl se pro ni a postavil se na nohy. Vydal se klopýtavým krokem přes trávník pryč od domu, směrem ke starému ovocnému sadu.

„Davide!“ Molnarův hlas prolomil hučení v jeho uších. Sarac se otočil.

„Kam do prdele jdeš?“

Molnar mířil pistolí přímo na něj.

„Tamhle,“ ukázal Sarac na okraj lesa. Uvědomil si, že jeho hlas zní divně. Vtom si všiml, že ve dveřích pár metrů za Molnarem se objevil chlap s automatickou karabinou. Že pozvedá zbraň.

ATIF OPATRNĚ POOTEVŘEL venkovní dveře. Po dalším výbuchu mu zalehlo v uších, ale pachy vnímal zřetelněji než kdy dřív. Střelný prach, spálenina, trinitrotoluen – a pod tím ještě pár dalších. Adrenalin, krev, strach – smrt.

V předsíni vířil prach a piliny, Atif musel přivřít oči, aby něco viděl. Vešel dovnitř a našel tělo napíchnuté na zábradlí velkého schodiště. Maskáče, neprůstřelná vesta, vojenské kanady. Z patra se linulo čím dál silnější mihotavé světlo. Bylo slyšet, jak se oheň lačně zakusuje do starého dřeva.

Nakoukl do obýváku. Přes prosklenou verandu dohlédl až ven. Na zasněženém trávníku stály dvě postavy, obě zády k němu. Jednu z nich poznal, byl to David Sarac.

Mezi nimi a Atifem, přímo ve dveřích, stál muž s karabinou a mířil na ně.

RÁNA TŘESKLA KRÁTCE, vůbec ne tak hlasitě, jak Sarac čekal. Když se muž ve dveřích skácel, nechápal nejdřív vůbec nic. Pak spatřil na verandě siluetu ještě jednoho muže. Poznal ho skoro okamžitě. Byl to ten ze Starého města.

Molnar se ohlédl za výstřelem a Sarac využil šance. Násilím rozhýbal nohy a rozběhl se k ovocnému sadu. Najednou si uvědomil, kam má namířeno. A proč.

ATIF STŘELIL MUŽE s karabinou přímo do zátylku, vůbec nad tím nepřemýšlel. Tělo padlo na zem bez jediného zvuku. Atif na vteřinku zůstal stát. Díval se, jak z díry v hlavě bezvládného těla stříká krev. Už to zase udělal, už zase bez zaváhání vzal někomu život. Sice proto, aby zachránil někoho jiného, ale stejně.

Neznámý muž na trávníku se otočil a vystřelil. Vzdálenost byla příliš velká, ale Atif přesto instinktivně uskočil. Viděl Davida Saraca, jak běží k lesu. Ten druhý dál střílel na dům. Atif pozvedl zbraň a zamířil.

Vtom však zahlédl odraz v okenním skle, rozmyslel si to a raději se vrhl stranou. Dávka z automatické karabiny ho minula o vlásek a roztříštila téměř všechno, co ještě zbývalo z okenních skel.

Atif se schoval za pohovku, naslepo dvakrát vystřelil a vrhl se do sousední místnosti, malé knihovny s krásnými policemi na míru, úplně stejnými, jaké měl u sebe doma. Zvedl se do kleku a zamířil do dveří. Čekal…

Uslyšel kroky, šepot, pak si někdo odkašlal.

„Já jsem si říkal, kdy se tady objevíš, Atife,“ řekl známý hlas. Byl to jeho bývalý parťák Saša.

„To tě poslal starej Hamsa, že jo? Kterej ti pomáhá najít lidi, co můžou za smrt tvýho bráchy,“ Saša se tiše zasmál. „Hamsa přes tu posilovnu pere špinavý peníze. Adnan byl vyřízenej už v okamžiku, kdy tam naběhl a začal mávat bouchačkou. Ale protože to byl tvůj brácha, nikomu se nechtělo ho oddělat. Místo toho vymysleli něco chytřejšího.“

Sašu přerušilo zapraskání dřeva v patře, soudě podle zápachu už se oheň dost rozšířil.

„Zamysli se trošku, Atife. To loupežný přepadení byl čí nápad? Kdo znal všechny detaily a mohl je předat poldům? Kdo měl spadeno na Adnanovu ženskou?“ Saša se znovu zasmál, Atif si olízl rty.

„Napráskali Adnana poldům, aby se ho zbavili,“ řekl Saša. „Pak to svedli na Januse. O špinavou práci se postaral ten malej krysák Bakší. Na to ho užije, to ty víš, má ho na výplatní pásce každej druhej fízl. Stačilo zatelefonovat.“

Atif postřehl pohyb v sousední místnosti, šepot v srbštině, pak kroky. Otočil se a podíval se do kuchyně. Jdou na něj ze dvou stran. Polapí ho jako krysu.

„Takže vlastně makáš pro chlapa, co ti zabil bráchu, dobrá ironie, ne, kámo?“ řekl Saša.

Atif si prohlížel nejbližší okno. Bylo posazené vysoko a vypadalo stabilně. Proskočit jím se mu jevilo jako lákavá možnost. Ale místo toho se podíval do kuchyně. Zahlédl zrcadlový odraz ve skleněném střepu, který pořád ještě visel v okenním rámu. Spatřil známý pohyb.

„Víš, Atife,“ pokračoval Saša, ale Atif už ho neposlouchal. Třemi rychlými skoky se ocitl v kuchyni a málem se přitom srazil s chlapem, který právě vyndával z karabiny zásobník.

Atif ho střelil doprostřed čela a proběhl kolem něj do předsíně. Salva ze Sašovy karabiny provrtala zdi, místností začaly létat třísky a zbloudilé kulky.

Atif se schoval za schody. Bokem mu projela prudká bolest. Šestka, možná sedmička. Prohmatal zranění rukou a objevil tmavou krev. To není dobrý.

„Tohle není nutný, Atife,“ zavolal Saša z obýváku. Hlas už mu nezněl tak sebejistě jako předtím. „Já ti klidně pomůžu pomstít bráchu, já chci jenom Januse. Můžeme dělat spolu jako za starejch časů.“

Atif ztěžka dýchal. Horko z požáru v patře bylo čím dál citelnější. Začaly mu slzet oči. Rozkašlal se z kouře. Za pár minut se tady už nebude dát dýchat. Ven se dostane jedině vchodovými dveřmi anebo zpátky přes kuchyni, ale tam by byl před Sašovou karabinou dočista nekrytý. Pár vteřin přemýšlel.

„Tak jo!“ zavolal, pomalu vstal a nakoukl do obýváku.

Saša tam stál s karabinou v rukou. Jakmile spatřil Atifa, pozvedl zbraň a namířil hlavní do stropu. Atif vešel do místnosti a udělal s pistolí totéž. Všiml si, že Saša má kolem stehna zakrvácený obvaz. To vysvětlovalo jeho náhlou ochotu ke spolupráci.

„Jen se na nás koukni, Atife,“ usmál se Saša. „Ani jeden nevypadáme zrovna jako ze škatulky.“ Ukázal na svou obvázanou nohu, pak na Atifovu bundu, jež naboku rudla krví.

„Šli do lesa. Já znám mapu, tam nemají kam utéct,“ řekl Saša.

Atif přikývl a dál hleděl na Sašu. Za posledních pět minut mu zabil dva chlapy. Ale Sašovi to bylo zjevně úplně jedno. Abú Hamsa, ten proradnej mizernej hajzl, měl pravdu aspoň v jedné věci: Neexistuje žádná čest. Otázka zní, existovala někdy?

„Jo, mimochodem,“ řekl Saša. „Omlouvám se za ten pozdrav tvojí neteři. To byl nápad Abú Hamsy, já jsem to jenom vykonal. Děti by měly bejt off limits.“

Atif němě přikývl, v hlavě mu sílil tlak. Myslel na Tindru, na to, jakou měla radost, když přinesla ve své malé aktovce domů to přání. Jak nechápala, co to znamená. Nechala se ošálit a myslela si, že je to psaní od vánočního skřítka pro ni a strýčka. Pak si vzpomněl, co si slíbil, že udělá s každým, kdo se bude otírat o jeho jedinou neteř.

Saša se otočil a pustil se ke dveřím. Tentýž Saša, který kdysi přísahal, že ho zabije. Venku bylo nebe pořád černé, bez jediné hvězdičky.

„Tak jdeš, nebo co?“ houkl Saša přes rameno.

Atif zavřel oči a viděl před sebou Tindřin obličejík. Otevřel oči a hleděl na zátylek Sašovy umrlčí lebky. Žádná čest fakt není. Nebo aspoň už není. Pozvedl pistoli a zmáčkl spoušť.

NATALIE SE ŠKLEBILA bolestí a masírovala si ruku. Podařilo se jí vytáhnout z kapsy svůj věrný jelení lůj a namazat si s ním zápěstí. Dost na to, aby je po chvilce kroucení a mírného násilí vyvlékla z pásku.

Střelba v domě už utichla. Chvíli hledala svůj mobil, našla ho na palubní desce.

Šest zmeškaných hovorů, všechny od Rickarda. Ale neměla nejmenší chuť mu volat zpátky. Rickard alias Oscar Wallin ať jde do prdele. Ona se teď musí odplížit pryč, zaklepat na dveře u nejbližších sousedů a tam se krčit, dokud nedorazí policie.

Vylezla z auta a podívala se k domu. Ze střechy stoupal sloup hustého kouře. Pomyslela na střelbu, výbuchy a výkřiky, které byly slyšet až sem do auta. Na lidi, kteří tam určitě leží zranění a vykrvácejí, než se k nim dostane pomoc. Mezi nimi může klidně být i David Sarac. Ona sice nikdy medicínu nedodělala, ale právě teď, na tomhle ostrově, má ze všech lidí nejblíž k opravdové doktorce.

Natalie vlezla zpátky do dodávky. Posbírala všechno, co pobrala. Roli izolepy, deku, pár plastových pásků. V boční přihrádce označené červeným křížem našla ke svému překvapení nezvykle kompletní lékárničku. Strčila všechno do staré igelitky, vyskočila z auta a vydala se opatrně k domu.

Šedesát

SARAC UŽ BYL u ovocného sadu, právě vcházel mezi stromy, když na něj Molnar vystřelil. Kulka ho zasáhla do zadní strany stehna, noha se mu podlomila. Upadl a odkutálel se stranou. Vytáhl pistoli a vystřelil. Netrefil se.

Zbraň cvakla naprázdno, Sarac automaticky vyndal prázdný zásobník. Levou ruku měl nepoužitelnou, a tak zaklínil pistoli mezi nohy a pravou rukou sáhl pro rezervní zásobník.

Molnar klopýtal k němu, vystřelil a náboj prosvištěl Saracovi těsně nad hlavou. Sarac uvolnil zásobník a vsunul ho do pažby pistole. Pootočil se, namířil přímo na Molnarův trup a natáhl závěr. Zmáčkl spoušť.

Nic se nestalo.

Praštil pažbou o stehno a ucítil, jak se zásobník zacvakl do správné polohy. Znovu natáhl závěr tak, že přitiskl horní okraj pistole k opasku.

Molnar na něj vystřelil z pouhých několika metrů. Zasáhl ho do krku. Hlava se Saracovi svezla na stranu, do hrtanu se mu navalila krev, musel ji kloktat, aby mohl dýchat.

Molnar si stoupl nad něj.

„Kampak jdeš, Davídku?“ zahuhlal a odkopl Saracovu pistoli.

Výbuch utrhl Molnarovi polovinu horního rtu, takže se jeho výraz proměnil v kostlivý škleb s řadou pravidelných bílých zubů. Sarac vyplivl chuchvalec krve a snažil se nepošilhávat po okraji lesa. Nedařilo se mu to.

Molnar si všiml jeho pohledu. Podíval se nejprve na vysoké stromy, ale pak pochopil, na co se Sarac dívá.

„Východ!“ zablekotal vítězoslavně. „No jasně.“

Prošel kolem Saraca ke starým betonovým sloupkům od vrat, které vyznačovaly konec zahrady. S námahou k nim přidřepl a odhrabal sníh. Úplně dole našel ve zvětralém betonu vyrytý symbol. Dvě krasopisná písmena J otočená proti sobě. Dva odvrácené obličeje. Molnar odhrnul ještě trochu sněhu a objevil cíp plátna, který mráz vytlačil ze země. Zatahal za něj a pak se rozesmál.

„Tak ty ses řídil pravidlama, Davide,“ pletl se mu jazyk. „No jasně, mělo mi to dojít. Ty vole, a to jsem tě odsud celý hodiny pozoroval. A řešení jsem měl přímo před nosem. Janus, bůh přechodů. Bůh dveří, východů a portálů.“ Molnar zaklonil hlavu a zplna hrdla se rozesmál. Nepříjemně a řezavě.

Bůh, který začíná a ukončuje všechny války, pomyslel si Sarac. Bolela ho hlava i tělo. Snažil se postavit na nohy, aby se ještě naposledy pokusil Molnara zastavit. Ale došlo mu, že to nezvládne. Jen se pomalu vyškrábal do sedu, opřel se zády o jabloň a vyplivl krev. Z té námahy se mu zatmělo před očima. Za pár minut bude nejspíš mrtvý. Kupodivu cítil úlevu, Ale ještě musí vyřídit jednu věc. Dokončit jeden úkol. Párkrát zaťal pravačku v pěst a pak zašátral po nohavici kalhot.

Molnar vyhrabal ze sněhu celý sloupek a vysvobodil větší kus plátna. Pak cosi, co vypadalo jako držadlo.

„Ty, Hrabě a ty vaši zasraný římský bohové,“ uchechtl se. „O co se vsadíš, že v tý tašce najdu číslo účtu? Možná dokonce i čtečku karet?“

ATIF ŠEL POMALU po trávníku. Našlapoval opatrně, jako by si chtěl být jistý, že neupadne. Sledoval stopy ve sněhu, úplně jako Adnan, když byl malý.

Oblečení měl mokré, cítil, jak mu po boku stéká krev.

„Už to bude, Adnane,“ zamumlal znovu.

Viděl Davida Saraca, jak se opírá o strom. Obličej měl bílý, hlava mu visela v podivném úhlu. Sníh kolem něj byl potřísněný rudými skvrnami.

Ten druhý stál asi deset metrů od něj. Teď už ho Atif poznával, byl to ten chlap, kterého viděl vycházet ze dveří domu, kde měl Sarac byt. Tak tohle je Janus? Pokud Saša mluvil pravdu, pak na Adnanově smrti nenese vinu. Ale Atif nehodlal riskovat. Psychopat jako Saša umí říct cokoli tak, aby to znělo věrohodně. Netrmácel se až sem jenom proto, aby úkol nedokončil.

Atif pozvedl pistoli, bolest byla čím dál silnější. Osmička, skoro devítka.

První kulka minula Atifa asi o metr. Atif šel dál, vyčkával se střílením, dokud si nebude jistý, že se trefí. Muž vystřelil znovu, opíral se přitom o starý sloupek od branky. Zase vedle, ale tentokrát prolétla kulka tak blízko, že Atif ucítil závan větru. Těsně vedle. Pozvedl svou zbraň a zamířil.

Třetí kulka ho zasáhla pod žebra, Atif se zakymácel. Kráčel ale dál a snažil se držet ruku s pistolí napřaženou. Muži cvakla pistole naprázdno, začal horečně hledat nový zásobník. Atif udělal krok, pak ještě jeden. Muž zasunul nový zásobník a zvedl paži.

Atif ho střelil dvakrát přímo doprostřed trupu. Muž upustil zbraň a sesul se ke sloupku. Atif se dál plahočil vpřed a nezastavil se, dokud tomu muži nepřitiskl hlaveň k hlavě. Příliš pozdě si uvědomil, že udělal chybu. Milisekundu předtím, než ho zasáhla rána, si všiml, že muž má neprůstřelnou vestu.

Atif se svalil dozadu, ale v poslední chvíli se chytil větve a udržel se na nohou. Muž ho kopl do stehna tak silně, až se Atifovi podlomila noha. Pak ho zasáhl do ucha pravým hákem tvrdým jako skála, Atif padl na kolena a muž mu přidal ještě ránu loktem do ramene. Atif upadl dopředu a přistál na všech čtyřech. Země se pod ním zahoupala.

Jeho krk obemkla paže, po jeho zátylku zašátrala ruka. Atif se pokoušel vykroutit, uvolnit si dýchací cesty.

Ale bylo příliš pozdě. Muž už mu nasadil škrticí chvat. Atif slyšel těsně u ucha jeho funění. Zavětřil z jeho těla pach adrenalinu. Pach vítězství.

Atif natočil hlavu, aby si koupil ještě pár vteřin. Zašátral rukou po vnější straně lýtka a zastrčil ji do vysoké boty. Sevřel v prstech zavírací nůž, který sebral Bakšímu, vytáhl ho a vystřelil čepel. V tu chvíli se mu zúžilo zorné pole a začalo černat. Pokusil se zvednout ruku, ale zjistil, že na to nemá sílu.

SARAC SI OPŘEL pravou ruku o koleno. Nabral do plic tolik vzduchu, kolik se ho tam vešlo, přimhouřil levé oko a položil prst na spoušť revolveru, který mu dal Bergh.

Na boku zbraně zůstal kousek černé izolepy, ale to mu bylo jedno. Počkal, až se muška dostane přesně do zákrytu s malou rýhou, zmáčkl spoušť a střelil Petera Molnara přímo do vítězoslavného úsměvu.

Molnar na okamžik zůstal stát s rukama kolem Atifova krku. Místo dokonalých zubů měl černou díru. Oči prázdně civěly na Saraca, jako by ještě pořád nepochopily, co se stalo. Pak Molnar bez jediného zvuku padl k zemi.

Po pár vteřinách se Atif narovnal. Chvíli popadal dech a pak se svezl zády ke stromu do sedu, do stejné polohy jako Sarac. Na zemi jen pár centimetrů od sebe uviděl svou pistoli. Vzal si ji a sevřel pažbu v prstech. Zjistil, že zbraň nějak ztěžkla.

„To je on?“ Atif ukázal hlavní na Molnarovo tělo. „Janus?“

Sarac zavrtěl hlavou, odkašlal si a vyplivl na bílý sníh doušek krve.

„Tak kde je?“ hlesl Atif unaveně.

„Všude.“ Sarac zamával revolverem ve vzduchu a pak jím ukázal na dům.

Atif zvedl pistoli a zamířil na Saraca. Sarac okamžitě zamířil na Atifa. Pár vteřin se nehýbali a jen na sebe hleděli přes hlavně.

„Takže jeden z těch ostatních,“ zamumlal Atif. „Kdo?“

„Ty to nechápeš.“ Sarac zakašlal a zase vyplivl krev. „Janus není jeden z nich.“

„Tak kdo to je? Řekni to, do prdele!“ Atif naštvaně zamával pistolí ve vzduchu. Všiml si, že mu v rukou těžkne víc a víc. Podíval se na Saraca a pak na rozstřílený dům, kde už ze střechy šlehaly plameny. Vysoko nad nimi se roztrhaly mraky. Vznikla mezírka, ve které bylo vidět hvězdy.

Bůh, který začíná a ukončuje všechny války, řekl mu v hlavě hlas. Zněl jako Adnanův.

A vtom pochopil, přesně pochopil, jak to všechno je. Ke svému vlastnímu překvapení zjistil, že se usmívá. Tak chytré, tak neslýchaně rafinované. A zároveň – tak šíleně kruté.

„Ty,“ zamumlal. „T-ty jsi Janus. Ty, oni, vy – všichni. Všichni dohromady…“

Sarac se křivě usmál. Z koutku úst mu tekla krev a dělala bublinky na bradě. Ruka s revolverem klesla k zemi.

Atif odložil zbraň, opřel se hlavou o strom a rozesmál se. O pár vteřin později se k němu Sarac připojil.

Ještě pořád se smáli, když je našla Natalie. Chraplavým a chrčivým smíchem, který neměl nic společného s veselím. Přestali, až když jim řekla, ať drží hubu.

Epilog

„TAK CO S TÍM budeme dělat, pane ministře?“ Wallin seděl v křesle u stolu naproti Stenbergovi.

„Devět mrtvých, dalších deset zraněných, někteří z nich policisté. Nejkrvavější vyřizování účtů v dějinách Švédska,“ dodal.

„Obrátíme to v náš prospěch,“ řekl Stenberg. „Je to známka toho, že organizovaný zločin nám přerůstá přes hlavu. Policii chybí kontrola, potřebuje více nástrojů a lepší vedení.“

„A co ti policisté, kteří se do toho zapojili?“ zeptal se Wallin.

„Ale.“ Stenberg mávl rukou. „To je především problém krajské policejní ředitelky ze Stockholmu. Vždyť jsou to její podřízení. Eva Swensková nejspíš udělá to, co vždycky, svede to na jednotlivce a umyje si nad tím svoje sněhobílé ruce. Má poměrně slušnou šanci, že se jí to povede. Bergh už musel odejít a David Sarac je skvělý kandidát na dalšího obětního beránka. Navíc se moc nemůže bránit, že?“

„Ale vy to přece Swenskové nenecháte tak snadno projít, pane ministře,“ řekl Wallin znepokojeně.

Stenberg se usmál a pokrčil rameny. „Občas člověk musí přehodnotit stanovisko, Oscare. Všechno se točí kolem spojenectví. Dnes ráno jsem byl na vydařené schůzce s Carinou LeMoineovou. Eva Swensková má ve straně silnou podporu. Navíc, jak zdůraznila Carina, žena ve funkci policejního prezidenta by bezpochyby působila novátorsky a pokrokově. Leccos by se tím usnadnilo. Služby a protislužby, takhle to chodí.“

Wallin přikývl a na okamžik se zamyslel. Pak otevřel složku, která ležela před ním na stole. Obsahovala dva na první pohled totožné formuláře s úředním logem v záhlaví.

„Když už jsme u toho, pane ministře,“ řekl. „Už dorazila analýza ze Státní kriminalistické laboratoře. Toho krevního vzorku z bytu Sophie Thorningové.“

„Ano?“ řekl Stenberg. Snažil se, aby se mu netřásl hlas.

Wallin se podíval na svého šéfa. Čekal, dokud Stenberg maličko nezatěkal pohledem. Tím prozradil všechno, co Wallin potřeboval vědět. Vytáhl jeden formulář ze složky a podal ho Stenbergovi.

„Byla to její krev,“ řekl. „Takže nic nenasvědčuje tomu, že by se v době Sophiiny smrti nacházel v bytě někdo další.“

Odmlčel se a podíval se na téměř totožný formulář, který zůstal ve složce. Počkal, než si ho Stenberg také prohlédne, a pak složku pomalu sklapl.

„Máte naprostou pravdu, pane ministře,“ řekl Wallin. „Spojenectví jsou důležitá. Ale taky by člověk neměl zapomínat, kdo jsou jeho opravdoví přátelé.“

Stenberg se chvíli mlčky díval na Wallina a pak pohlédl na citát od Kennedyho nad jeho hlavou. Nakonec se podíval na svoje hodinky od Patek Philippe. Na chviličku se mu zdálo, že se snad vteřinová ručička zasekla.

„Rozumím,“ pronesl bezbarvým hlasem. „Děkuju ti, Oscare.“

„Nemáte zač, pane ministře.“

Wallin vstal a zamířil ke dveřím.

„Jo, mimochodem,“ ozval se ještě Stenberg a musel se namáhat, aby hovořil lhostejně.

„Jak to dopadlo s tím infiltrátorem? Dozvěděli jsme se nakonec, kdo to byl?“

Wallin zavrtěl hlavou.

„Ani jeden z vyslýchaných prý o Janusově pravé identitě nic netuší. A nikdo další také ne. Zdá se, že se úplně propadl do země. Skoro jako by nikdy neexistoval…“