Úder škorpiona

John J. Nance

(2009)

Štítky:

Romány, Thriller,

Po skončení války v Kuvajtu začátkem devadesátých let dvacátého století plánuje zhrzený Saddám Husajn strašlivou pomstu. V tajném podzemním bunkru jeho lidé vyvíjejí mimořádně účinnou smrtící zbraň a zlikvidování této hrozby je životně důležité pro celé lidstvo. Speciální operace americké armády se ovšem zkomplikuje natolik nešťastně, že odpovědnost za zdárný výsledek akce nakonec nesou pouze dva piloti, kteří se mohou spolehnout jen na své stroje a vlastní statečnost.

ÚDER

ŠKORPIONA

Válka v zálivu skončila

Nance J. John

Přeložil Milan Váňa

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2002

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 1993 by John J. Nance

All rights reserved.

Z anglického originálu Skorpion strike

(First published by Fawcett Books, New York, 1993)

přeložil © 2002Milan Váňa

Redakce textu: Marie Černá

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Grafická úprava obálky © 2002 Robin Brichta

Tisk: CENTA spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7257-569-4

PROLOG

Posledních pár kapek vody zdráhavě opustilo kozí měch, steklo na mužův jazyk a zmizelo. Už nezbývalo nic k utišení žízně, která se rychle měnila v propastný strach, hrozící, že ho pohltí. Zbylé měchy ztratil, další voda nebyla. Opět se přepočítal.

Muž se vzepřel na třesoucích se nohách a pomalu zamířil k západu –nebo tam, kde předpokládal západ – když řvoucí vítr s hrdelním zasténáním, jež mu připadalo jako ozvěna z hlubin pekla, proti němu vrhl mračno písku a kamínků. Písečná bouře ho přepadla před několika hodinami, nebo dny? Zdála se mu nekonečná.

Když se k němu včera v pozdním odpoledni přiřítila stěna vířícího chorobně žlutého mračna a pohltila zapadající slunce, pocítil náhlý záblesk jakési naivní arabské hrdosti v očekávání zkoušky tradice jeho pouštního dědictví, jíž se i přes své dřívější chyby cítil být hoden.

Jeho domýšlivost však trvala všeho všudy deset minut – potom pochopil, že se ocitl ve velkých potížích.

Bouře ho obchvátila, ústa měl náhle plná písku a kamínků, jak poprvé za dlouhou dobu klopýtl a rozplácl se tváří do tvrdé, štěrkovité pouštní půdy. Bojoval o každý krok, lapal po dechu, na sobě staré dobré howli – oděv ovinutý kolem hlavy a tváře – to všechno bylo samozřejmé. Howli si oblékl, když opustil auto, nechal si jen škvíru pro oči, i když se cítil poněkud hloupě pod čirou oblohou s teplotou jen nad pětadvacet stupňů Celsia. Teď ochranu howli zoufale potřeboval. Dýchalo se mu těžko, vítr s sebou hnal tak jemné částečky prachu a písku, že ani oděv pro ně nebyl dostatečným filtrem. Mohl poušť chutnat, i když ji neviděl – alkalickou chuť hořkých kamínků.

Teď byla černá tma a minula půlnoc. Neutuchající, řvoucí písečná bouře byla ještě zlověstnější než předtím. Muž se náhle posadil, instinktivně zvedl kolena, hlavu stlačil dolů, záda obrátil proti větru, oči pevně uzavřel pod bílým plátnem. Nohy měl zkřehlé a záda bolavá, ale pod zadkem cítil jemný písek. Byla to úleva, protože v Al Hajdžaráhu, severním výběžku Arabské pouště, sedával na kamenech, jež se střídaly s pískem a štěrkem.

Myšlenky se mu honily hlavou, oslabený strachem se snažil v duchu analyzovat svou situaci, usiloval o praktické využití své vědecké mysli: určit problémové prvky, stanovit hypotézu a prověřit ji…

Až opět vyjde slunce, teplota se zvedne na osmatřicet stupňů Celsia či na sto stupňů Fahrenheita, podle Američanů, kteří okupují třetinu této země. Bez jídla může vydržet týden, ale jak dlouho bez vody? Ovšem, jestli opravdu ztratil kurs, může putovat celé dny, aniž by našel sebemenší saudské stanoviště, jež si tak pečlivě zaměřil na své mapě jihoirácké pouště.

Před několika hodinami opustil auto, aby zůstal nepozorován. Oblaka prachu, která auto zvedalo, bylo vidět na míle daleko. Osamocený kočovník je však neviditelný.

Muž se snažil upřeně dívat na své třesoucí se ruce, ale v cestě mu stála látka howli. Stěží by mohl být nomádem, to věděl. Poušť v mírných jarních teplotách ho jako zkušeného muže nelekala. Projít pěšky zhruba sto kilometrů – šedesát mil – se mu zdálo snadné. Nikdy se neocitl v písečné bouři, ba ani neztratil svůj jediný kompas a zásobní vak s vodou při hrozném pádu do vyschlého řečiště – vádí.

Věděl, že musí svou mysl soustředit, a když se mu to podařilo, záležitost se mu zdála jednoduchá, ačkoli slova, jež mu zněla v hlavě, patřila oxfordská angličtině místo jeho rodné arabštině, a to ho rozrušilo, jako kdyby jeho přežití záviselo na tom, zda myslí v řeči svých předků.

Buď jsem dvacet stupňů od původního kursu, nebo jsem se ztratil.

Škubl za roh howli, otevřel si škvíru pro levé oko, aby se mohl podívat na pár centimetrů vzdálené digitální hodinky a stisknout tlačítko aktivující slabé světlo. I přes skličující strach se musel ironicky usmát: malý pozůstatek západní technologie musí posloužit západně vzdělanému Arabovi, který je teď v reálném nebezpečí smrti, protože se nenaučil být Arabem.

Hodinky ukazovaly 1.43.

Rychle si stoupl. Vítr měl po pravé ruce jako fyzikální kompas, a to mu dodalo předchozí klid, obnovenou důvěru. Nebyl tu žádný legitimní důvod k panice. Určitě neuhnul z kursu víc než o dvacet stupňů a na jih od hranice, kterou nemohl minout, bylo potrubí směřující od východu na západ.

Monotónní nárazy kroků do tmy, spojené s umrtvujícím skučením větru, to byla podoba smyslového strádání, která blokovala všechny další dojmy, osvobozovala jeho vědomou mysl od cesty a nechala ji, aby si vytvářela živé představy. Zjevila se mu ložnice jeho domu na jižním předměstí Bagdádu, jeho žena Saliah a u ní oba synové a dcera. Na povrch se prodrala bolest z jejich ztráty, ale potlačil ji.

V Bagdádu už týdny nešel elektrický proud, bylo málo vody a před začátkem amerického útoku stačil rodinu navštívit jen jednou. Jeho původní zděšení ze zprávy, že hlavní město bylo obleženo, se rychle změnilo v jistý druh důvěry. Ať už Američani plánovali pro Husajna jakoukoli hrůzu, vyhlazení irácké populace k ní nepatřilo. Neuposlechl nařízení a prodíral se přes rozbitý beton a ucpané silnice z Ar Rutbahu, aby byl alespoň na chvíli se Saliah a dětmi, které seděly doma v obvyklém zaměstnání. Byl na ně hrdý. Věděl, že přežijí.

Teď v noci na něj ale padla hrůza, že Saliah bude nakonec konfrontována s mrtvým tělem a že tomu nemůže nijak zabránit. Vašeho manžela, řeknou jí, našli uhořelého ve spáleništi poblíž silnice z Ar Rutbahu do Bagdádu. Musely to být americké bomby, řeknou jí. Pravděpodobně zemřel okamžitě.

Muž se náhle otřásl, narovnal se, přezkoušel svůj směr a vlekl se dál.

*****

Den nastal v podobě žlutého žáru, silnějšího zleva, a jeho nohy stále pleskaly jedna za druhou, někdy se brodily dunou pohyblivého písku, který se roztékal pod jeho vahou, jindy narážely na pouštní půdu, tvrdou jako beton. Žízeň byla nepřítelem, který se ho snažil přemoci. Hodiny se vlekly s depresivní monotónností, světlo vzplálo a opět zvadalo do tmy.

Ve 21.00 se bouře utišila. Mračno nad jeho hlavou se náhle roztrhlo a objevily se hvězdy, což mu nakrátko změnilo vyčerpanost v radostné vzrušení. Rozevřel své howli a pohlédl na oblohu, našel Velký vůz, Orion a Polárku a v hlavě si podle nich nařídil kompas.

Koukni se na obzor, ty idiote! zakřičel na sebe v duchu. Vpředu by mela být světla, oheň nebo něco takového. Teď už byl určitě na saudské půdě.

Ale vše opět zakryla smolná tma a znovu se zvedl vítr.

Ve 2.00 propukla bouře opět plnou silou a muži bylo jasné, že ztratil jakoukoli naději.

Chci jít smrti vstříc plnou rychlostí, rozhodl se. Zrychlil krok až téměř do klusu a s vidinou nového cíle se vrhl do písečné hrozby.

Věděl, že je nebezpečně dehydrován, jeho emoce plynuly po klidném moři odloučeného mentálního stavu, jeho vědomé myšlenky se zabývaly jen rychlostí a kursem, jako by to byla jediná realita. Trpělivě počítal kroky a držel si stálou rychlost, téměř jeden a půl metru za sekundu, až do chvíle, kdy jeho zmučené tělo narazilo do kovového boku zaparkovaného nákladního auta.

*****

Saudský seržant vyskočil, až se z něj zaprášilo, s vědomím, že něco narušilo stálé skučení větru a přerývaně tluče do zrezavělých dveří polorozpadlého zděného vojenského stanoviště. Jeho dva společníci, poručík a vojín, ještě spali. Pocházeli z města. On byl beduín, který před studenou kamennou podlahou dával přednost stanu.

Neuslyšel už nic, ale měl pocit, že to nepřišlo ze sna. Vstal, nazul si sandály, zvedl americkou pušku M-16 a opatrně vyšel ven. Do tváře mu vletěl vířící písek a potom zakopl o zhroucené tělo muže na druhé straně náklaďáku.

*****

Šakir Abbás se probral k vědomí v křesle. Do tváře mu zavanul páchnoucí dech saudského vojáka. Ten jeho vysvětlení nevěřil. Než mu svázali ruce a poslali ho do Badanahu, uslyšel arabské slovo špeh. V Badanahu dostal šálek vody a hodili ho do špinavé cely, která páchla lidskými výkaly.

Zdálo se mu nekonečně dlouho, než se objevil saudský voják s vyšší hodností, který jediný se trochu zajímal o jeho vysvětlení. Ten však také zmizel, a jak míjel čas a Abbás věděl, co se děje bezmála tři sta mil odtud na sever, jeho beznaděj narůstala. Ta věc nemohla čekat, a ani on.

Když konečně dolů přišel další saudský důstojník, Abbás sebral všechnu sílu, prostrčil hlavu mřížemi a s největší zuřivostí, jaké byl schopen, na muže zařval.

„Ty idiote! Mám informace o Saddámu Husajnovi, životně důležité pro Saúdskoarabské království! Jestli mě hned nepředáš vojenským zpravodajcům, nebude mít za chvíli tvůj život cenu!“

Saúďan po něm vrhl necitelný pohled, jakým se díváme na řvoucí hyeny v zoo.

„Aspoň jim řekněte, že jsem tady!“ zkusil Abbás znovu.

Saúďan popošel blíž, oči stále necitelné.

„Říct o kom?“ zeptal se arabsky.

Muž si ohmatal tričko. Bylo tam pero a snad i papír.

Ano, byly. Vytáhl je, klekl si, použil koleno jako psací stůl a chvatně rukou načrtl zvláštní molekulu spolu s jejím chemickým popisem.

„Prosím, přijďte rychle,“ napsal anglicky. „Mám důležitou informaci.“

Podepsal se, vstal a podal útržek papíru Saúďanovi, který sice zůstal necitelným, ale jaksi objektivně se zajímal o podivné vězňovo chování. Saúďan si papír vzal, pohlédl na něj a tázavě zvedl huňaté obočí.

„Američani tomu budou rozumět,“ řekl Abbás arabsky. „Prosím vás, rychle jim to dejte a řekněte, že jsem tady.“ Uvědomoval si, že jeho hlas nemá o moc větší váhu než plačtivá prosba, která jen chabě zní mezi neprostupnými kamennými zdmi. Výraz Saúďana odrážel ty kamenné zdi. Otočil se a Abbás s tlukoucím srdcem sledoval, jak složil papír a udělal pohyb, jako by jej chtěl zahodit do kouta, když odcházel.

Abbás pak usnul jako ten, kdo už nic víc dělat nemůže. Jak dlouho si s ním pohrávaly zmatené sny a noční můry, nevěděl – stráž mu sebrala hodinky. Venku však byla tma, když uslyšel rachot vrtulníku, jenž vibroval budovou. Následoval úder do těžkých kovových dveří a kamennými chodbami se ozvaly rychlé kroky. Byl příliš slabý, aby se zvedl na nohy, ale oči otevřel včas a uviděl, že stráž otvírá dveře jeho cely a přivádí k němu amerického důstojníka a civilistu.

Jste…,“ důstojník pohlédl na kousek papíru, „… doktor Šakir Abbás?“ Vzhlédl a upřel své ocelově modré oči na Abbáse.

„Ano. Ano. Jsem.“ S nadějí se postavil.

„To jste načrtl vy, doktore?“

Americký důstojník pozvedl papír s nákresem molekuly, ale jakmile Abbás přikývl, důstojník s papírem ucukl.

„Ano!“ potvrdil Abbás. „Napsal jsem to. Něco vím –“

„Zreprodukujte nám to. Hned.“ Důstojník – měl hodnost podplukovníka – mu podal notes a pero a Abbás hned pochopil. Klekl si jako předtím a rychle načrtl tutéž biochemickou molekulu s jejím plným chemickým popisem, čemuž mohl rozumět jen ten, kdo se vyznal v nejsofistikovanějších biochemických vzorcích.

Muž v civilním obleku si vzal notes a pečlivě ho více než půl minuty studoval. Potom vzhlédl a mírně se usmál.

„Doktor Abbás?“ Napřáhl ruku k polosrdečnému stisku a Abbás ji vděčně vzal do svých dlaní.

„Pojďte, prosím, s námi.“

01 KAPITOLA

*****

Letecká základna Keflavík, Island

Středa 6. března 1991 – 15.30 m. č. (15.30 GMT)

Pilot letounu Balair DC-10 zavřel okno kokpitu a Jan Bae z Mezinárodního Červeného kříže mu vrátil malé, mírné mávnutí. Pojízdné schody od letounu s nepatrným počtem pasažérů už odjely a pozemní posádka Amerických vzdušných sil zaujala pozici pro start motorů. Bae si pravou rukou pohladil řídké blond vlasy, pohlédl na olověné nebe nad hlavou a pak na hodinky. Ještě třicet minut. To bylo typické pro nájemné operace. Přál si, aby se mohli domluvit se Swissairem o použití jednoho jejich Boeingu 747 přímo z Ženevy, jenže Švýcaři byli tak úzkostliví v dodržování své neutrality, že účast letounu pod jejich národní vlajkou nepovolili. Dokonce i když došlo k náhlé změně jádra americké vlády, považovali Švýcaři poválečnou humanitární misi Mezinárodního Červeného kříže v Bagdádu za poněkud partyzánskou. Nabídli alespoň pronájem podružného letounu Balair, ovšem za značnou cenu a jenom pod podmínkou, že odletí z jiné země než ze Švýcarska.

Z důvodů, jež znali jen Američané, bylo rozhodnuto, že delegace se shromáždí na Islandu. Odsud měl let do Bagdádu trvat maximálně osm hodin.

Bae se otočil a rychle kráčel k terminálu. Těšil se z chladného vzduchu, který pro něho po teplotách kolem čtyřiceti stupňů znamenal učiněný balzám. Doma v Oslo postupovala sněhová bouře. Tam by se hodil pořádný kabát.

Došel ke vchodu do starého dřevěného koridoru, chránícího proti větru, a kráčel dál k hlavnímu vojenskému terminálu, kde z dávného zvyku automaticky zamířil k velkým skleněným oknům. Vůbec si nevšiml spěšného příchodu dalšího muže.

Náhle mu k uším dolehl důvěrně známý hlas.

„Nemůžeš to trochu pozdržet?“ zeptal se klidně.

Bae se otočil a poznal plukovníka Richarda Kerra z americké Obranné zpravodajské služby, který noc předtím zařídil let s posádkou DC-10. Bae se na něho usmál. Byl to dobrý pilot, ale ve Washingtonu ho poznal jako mizerného protihráče v šachu a odstrašujícího golfistu. Se svými dobrými stopětaosmdesáti centimetry ho Kerr převyšoval; byl jako přerostlé dítě, které si stále ještě rádo hraje s letadýlky, ale měl prvotřídní hlavu. Mohl to být působivý letecký atašé, pokud by takovou funkci přijal.

„Ne, Richarde, snažil jsem se, ale kapitán chtěl odletět tak brzo, jak jen to bude možné, a tys mi nedal dostatečný důvod k protestu.“

„Nemohl jsem. I když na tom nebylo nic tajného.“

„Jistě, to nebylo.“ Bae se pokusil o tvrdý pohled, jako přísný učitel konfrontovaný se směšnou lží. Jeho snaha však byla marná. Plukovník Kerr náhle vypadal velmi nepříjemně a hledal odpověď.

Bae ho s nacvičeným načasováním šťouchl a s lišáckým úsměvem ve tváři zvedl ruku na znamení, že se vzdává. „Dobrá, určitě chceš zprávu o tomhle předčasném odletu předat na velitelství vysílačkou, kterou schováváš v pravé ruce –,“ Bae si s uspokojením všiml poplašeného stínu, který přelétl Kerrovu tvář, „– a předpokládám, že oni se tvým dokonale nevinným plánům naprosto přizpůsobí.“ Naklonil se k plukovníkovi ještě blíž a zahleděl se mu do očí. Kerr s ním odjakživa rád hrál tuhle hru. „Nechceš mi říct, o co jde? Co?“

Kerr se snažil vypadat uraženě. „Celkem o nic, Jane. Akorát normální operační výstraha před nebezpečnou misí do zločinecké země. Letová kontrola a diplomatické záležitosti by se daly těžko koordinovat bez časové změny.“

Bae se podíval na rolující DC-10 a usmál se. „Hm, o nic nejde? A co teda znamená ta fráze, kterou váš velký generál užívá na poradách poslední měsíc? ‚Kravská skatologie?‘ Sotva to zaslechnu, hned je mi jasné, o co jde.“

*****

Sandy 101 – Utajená spojenecká letecká základna v Arabské poušti (jihovýchodně od Bi’r Fardanu, Saúdskoarabské království)

Středa 6. března 1991 – 18.35 m. č. (15.35 GMT)

Jídlo vonělo překvapivě dobře, pravděpodobně proto, že se za celý den nestačil najíst. Při západu slunce ho major Jerry Ronson vyhnal z ALCE, malého mobilního velitelského stanoviště vzdušného zásobování, a požádal jednoho z jeho seržantů, aby příchozího plukovníka doprovodil do jasně osvětleného jídelního stanu a zařídil mu večeři.

Plukovník Will Westerman, velitel Letky nízkoúrovňových speciálních operací (SOLL) na letecké základně Charleston v Jižní Karolíně, netečně minul kouřící stoly, na nichž se rozdělovalo teplé jídlo na ocelově lesklé tácy. Prošel dozadu spojovací stanovou chodbou, natočil si šálek kávy a usedl k nejbližšímu stolu. I když jídelna byla nejnovější verzí vojenského polního zařízení – se suchými zipy, klimatizací a jasným osvětlením – Westerman se zde stále cítil jako ve stanu, na který se pamatoval z Vietnamu.

Rozhlédl se kolem a zasmál se pod vousy. Kdyby v tu chvíli přišel plukovník Potter a šťabajzna Houlihanová, nepřekvapilo by ho to. Vypadalo to tu, jako by prostřeli pro MASH.

Chudák Ronson, pomyslel si. Westerman ho znal dost dobře na to, aby si uvědomil, jak kruté je pro toho muže být měsíce vzdálen od domova. Ronsona v polovině srpna odveleli z letecké základny Charleston a spolu se třemi seržanty a jedním poručíkem ho vyslali na neurčitou dobu jako obsluhu doprostřed Arabské pouště, do plechové boudy o rozměrech třiapůlkrát čtyři metry, plné radiopřístrojů. Skládací boudu ALCE, která sloužila jako předsunuté velitelské stanoviště vojenského vzdušného zásobování, sem dopravil letoun C-5 a 14. srpna ji shodil na mrtvou saudskou leteckou základnu. Teď se to místo proměnilo v novou, rušnou základnu americké armády s kontingentem britských stíhacích pilotů, kteří stále více dráždili Saúďany. A Ronson sem, na základnu, která oficiálně neexistovala, po sedm měsíců koordinoval lety Velitelství vojenského vzdušného zásobování.

Chudák chlap! Ani ne za dva dny bych to tu už nenáviděl a on je tady celých sedm měsíců. Panebože!

Westerman si uvědomil, že se ve smaženém kuřecím steaku jenom nimrá. Po tom všem neměl hlad a v myšlenkách byl úplně jinde; promýšlel spěšně svolanou misi, kterou měl za pár hodin zahájit. Byla to speciální a pečlivě utajovaná operace, o níž se dověděl před dvěma dny, právě když to vypadalo, že válka je u konce a každý si bude moci vydechnout.

Najednou byl zapleten do víru horečné činnosti a náročných úkolů. Jednu chvíli v poklidu trůnil ve své kanceláři v Charlestonu a příští už seděl ve čtyřmotorovém proudovém letounu prezidentské letky, mířícím z Washingtonu na východ, a s uchem přilepeným na kódovaný satelitní telefon shromažďoval své lidi a potřebné vybavení. To, že se použilo VC-137 –letounu typu Boeing 707 z 89. perutě letecké základny Andrews, kterého příležitostně využíval viceprezident – byl opravdu šok. Také to však bylo měřítkem důležitosti úkolu.

Přišel přímo z Bílého domu.

První problém představovalo hledání letecké posádky, neboť v rámci zásobovacích letů pro MAC – obstarávaly je úctyhodné nákladní letouny C-141B – byla rozptýlena v prostoru mezi Státy a Perským zálivem. Westermana čekalo dost práce.

Soustředil se na vidličku plnou křupavých hranolků, s níž předtím pár vteřin balancoval. Samé kalorie, ale vždycky dokázal jíst tolik, kolik chtěl, aniž by musel hledět na váhu. Pro toho, kdo miluje jídlo, je taková schopnost požehnáním a rozhodně neznamená nic špatného – zvlášť v případě armádní polní kuchyně. Hranolky mu zmizely v ústech, když z malé vysílačky, kterou si vypůjčil v ALCE, zapraskal hlas majora Ronsona. Zněl vyděšeně.

Westerman rychle polkl a nacvičeným pohybem vmžiku přepnul.

„Mluvte.“

„Plukovníku, měl byste sem přijít. Na naši frekvenci ALCE se napojil let zvláštní mise a má problém. Chce s vámi mluvit.“

Jaký problém?“

S odpovědí Ronson chvíli váhal. „Pane, má větší problém s letovou kontrolou.“

Sto metrů přes stanové město k ALCE Westerman přeběhl za pár vteřin. Jakmile se za ním s klapnutím zavřely prefabrikované kovové dveře, zaplnil malou plechovou kancelář důvěrně známý hlas kapitána letounu C-141.

„Námořník Zulu, jak mě slyšíte? MAC pět-nula-dva-čtyři-nula volá Starého.“ Hlas byl zřetelně napjatý. Musí se kazit něco důležitého, pomyslel si Westerman, ale pilot se alespoň kontroloval natolik, aby použil příslušné krycí jméno velitele mise.

„Tady Starý, dva-čtyřicet.“ S pohledem upřeným přes pravoúhlé okno boudy ALCE do šera pouště vzal Westerman mikrofon seržantovi z ruky. „Co se děje?“

„Něco se stalo se systémem výškového kormidla, pane, a nemůžeme zjistit, o co jde. Při startu z Rijádu jsme vystoupali na třicet tisíc, pak jsme přerušili příďový sklon na osmi stupních, ale teď ho nemůžeme vyrovnat ani elektricky, ani elektrohydraulicky a přímé hydraulické vyrovnávání polohy nefunguje. Zkoušeli jsme vypínat hydraulické systémy ve všech myslitelných kombinacích, ale nemůžeme sklon vyrovnat a mezní kontrola nás hází nahoru a dolů. Všechno, nebo nic. Malinko zatáhneme, a jdeme strmě nahoru. Malinko stlačíme, a jdeme nosem přímo dolů. Nic mezi tím! Posledních dvacet minut tady jen skáčeme a vůbec by mě nepřekvapilo, kdybychom zlomili ocas.“

Will v duchu prolétl vyrovnávací systém letounu C-141B, komplex hydrauliky a elektromotorů, který pohybuje ohromnými vodorovnými ocasními plochami letounu nahoru a dolů, aby letadlo udržel v rovnováze. Pokud by vyrovnávání zamrzlo v extrémně zvednuté pozici, mohl Collinwood snadno letět bez vyrovnávacích motorů. Ovšem s osmistupňovým stoupáním a s porouchaným výškovým kormidlem to bylo životu nebezpečné.

„Provedli jste test ovladatelnosti?“

„Ano, pane. Kontrola sklonu je nízká, ale učili jsme se, jak létat, a myslím, že budeme moct přistát, pokud se mi podaří regulovat náklon v zákrutech křidélky. V jedné chvíli jsme měli knipl úplně dopředu a nemohli jsme sklopit nos! Musel jsem naklonit letoun pětačtyřicet stupňů na křídlo, abychom se nepostavili!“

Westerman si dovedl představit vážnou tvář Jima Collinwooda v kokpitu starlifteru. Byl to mladý kapitán, ale jeden z nejlepších pilotů Letky nízkoúrovňových zvláštních operací. V mrtvolném nočním tichu nad Atlantikem Westerman lokalizoval Collinwooda a jeho posádku na letecké základně Torrejon poblíž Madridu a vyzvedl je tam, zatímco VC-137 ze základny Andrews doplňoval palivo. Posádka měla radost jako děti o Vánocích, že najednou odfrčí tryskáčem, normálně přiděleným Bílému domu, se zásobenou kuchyní a tlustými koberci. O tajné misi je krátce poučil, než doletěli do saudské metropole Rijádu, kde je vysadil a sám odletěl na Sandy 101, aby dal dohromady zbytek mise. Jim Collinwood a jeho posádka si důkladně odpočinuli, pak zkontrolovali vyzbrojováni a nakládání C-141, vybraného pro misi, a odstartovali na Sandy, což byl začátek velmi dlouhé noci. Zřejmě si však vybrali špatný C-141B.

Jak daleko jste, Jime?“ zeptal se Westerman.

„Čtyřicet mil, výška dvanáct tisíc a sestupujeme.“ Nastala dlouhá pauza. Jestli se teď neroztrhneme, tak teda už opravdu nikdy. Nejspíš se tady všichni shodneme, že nejlepší by bylo sedět už na zemi.“

„Čekám, dva-čtyřicet.“ Westerman se otočil na Jerryho Ronsona. „Dejte Maják na satelitní linku. Nahrajte na ni všechno, co uslyšíte, dejte to dohromady přes velitelské stanoviště Scott a kontrolujte počasí v Rijádu a Dahránu.“ Znovu zvedl mikrofon.

„Dva-čtyřicet – Starý. Kolik máte paliva?“

„Máme… vteřinku… čtrnáct tisíc liber. Do Dahránu to opravdu nestačí, pane, pokud jste myslel tohle, a v Rijádu se v příští hodině předpokládá další písečná bouře. Nevím, jestli mají nejlepší údržbu a materiál, ale myslím si, že jste jediná rozumná základna v dosahu, a na palubě máme nějaké věci, co potřebujete.“

Westerman věděl, že má pravdu; mezní počasí v Rijádu, tři sta mil na severozápad, potvrdil i Ronson. Většina lidí a strojů shromážděných pro tuto operaci už byla na Sandy 101 a kousek odtud ve tmě čekal na odlet schopný dopravní letoun. Jenže Collinwoodův C-141 přivážel také klíčovou výzbroj, aniž by o tom Collinwood a jeho posádka věděli. Vybrali je k letu, protože měli speciální výcvik pro nízkoúrovňové operace, a tím se lišili od průměrných posádek C-141.

Zase jednou vítězí Murphyho zákon, pomyslel si Westerman. Bohužel to šlo až moc hladce.

Opět se otočil k majoru Ronsonovi. „Jak dobrá je vaše údržba, Jerry? Můžou tady přistát?“

„Nejspíš ne. Máme tři mechaniky s nářaďovými boxy a o stálou údržbu musím žebrat u Saúďanů. Tak je to.“

„Oukej. Řekněte Majáku, že plukovník Westerman chce, ať se poohlédnou po jiném C-141, který by sem odklonili. Teď hned. Nejsme schopni využít dva-čtyřicet. Použijte kódovanou linku.“

Westerman opět zvedl k ústům mikrofon vysílačky. „Dva-čtyřicet, Starý.“

„Ano, pane,“ zazněla okamžitě odpověď.

„Nemám námitky proti vašemu plánu, Jime. Snažte se stabilizovat pro dlouhý, přímý, plochý let a měňte sklon co nejmíň. Nestarejte se o přibližovací rychlost. Máte deset tisíc stop ranveje a za ní přinejmenším sto mil tvrdé pouště.“

„Rozumím.“ Chvilka váhání. „Pane, myslíte přistávat bez klapek?“

„Pokud se k tomu rozhodnete, bude to nejlepší.“

„Ne, zdá se, že lepší bude letět nižší rychlostí… a už jsme taky nastavili klapky na přistání a vysunuli podvozek.“

„To je vaše volba, Jime. Jen se stabilizujte a nesnižujte dráhu. Záchranná opatření budou připravena.“ Will se otočil k seržantovi. „Zajistíte to? Nouzová opatření… myslím označení věže a všechno?“

Muž pohotově přikývl, v očích zaujetí.

Základna Sandy 101 patřila saudským vzdušným silám a Saúďané, kteří pracovali na kontrolní věži, neměli rádi, když jim Američané do něčeho mluvili. Jenže seržant byl expert na diplomatickou masáž. Okamžitě došel k běžnému telefonu na malém stole v zadním koutě ALCE a zvedl jej.

Will Westerman pátravě hleděl do noci, potlačoval obavy z ohrožení celé mise a v duchu probíral systémy vyrovnávání C-141B. Věděl, že Collinwood je zná ještě precizněji, jenže ten teď byl pod obrovským tlakem, ačkoli zjevně jednal rozumně. Právě před rokem Will schválil jeho povýšení na leteckého instruktora, i když měl nalétáno jen osmnáct tisíc hodin a hodnosti kapitána dosáhl teprve před šesti měsíci. Mise SOLL – Letky nízkoúrovňových speciálních operací – mohly být nebezpečné. Vyžadovaly létání na velkých čtyřmotorových tryskových dopravních letounech těsně nad vrcholky stromů, aby bylo možno za nepřátelskými liniemi tajně vysadit vojáky a výzbroj. To předpokládalo vysokou vyspělost a pro průměrnou posádku C-141 šlo o činnost značně nepřirozenou. Posádky strategických dopravních letounů, jež na obloze skýtaly obrovské, neozbrojené cíle, měly k nízkým letům, kde je ohrožovala pozemní palba, neskrývaný odpor.

Tenhle mladý muž však toužil po pořádném úkolu a už od začátku vykazoval mimořádnou schopnost koordinovat své lidi i dostatečnou zralost, aby jim uměl naslouchat. Will dokonce sledoval jeho instrukce a otravné testy a učil se z nich.

Zvedl mikrofon a stiskl přepínač, aby připomenul Collinwoodovi jako veliteli letounu, že má jít na přistání zleva, jak vyžadovala pravidla MAC. Ale zarazil se. Vybral si dobré lidi. Může jim věřit. Collinwood pravidla zná.

Jeho úvahu přetrhlo další rádiové volání. „Starý – dva-čtyřicet. Právě jsem na třiceti mílích.“

„Rozumím, dva-čtyřicet,“ odpověděl Westerman. Rozpoznal hlas prvního poručíka Jeffa Rice, syna jeho dlouholetého přítele, brigádního generála Walta Rice. Od té doby, co se mladý Rice připojil k letce, Will nebyl schopen setřást ze sebe pocit zvláštní zodpovědnosti za osud toho mladého důstojníka, zvlášť poté, co vybral Collinwoodovu posádku pro první opravdu riskantní misi SOLL během operace Just Cause v Panamě. Tehdy bojoval s pokušením zavolat Waltu Riceovi, aby mu dal vědět, že jeho chlapec je v nebezpečí; bylo by to však nevhodné a trapné pro otce i pro syna.

„Plukovníku?“ Jerry Ronson si přitáhl židli do předního levého rohu ALCE, těsně k počítači připomínajícímu stůl, jehož úhlopříčka měla plných čtrnáct stop, a pod hlavní pravoúhlé dvanáctistopé okno, tvořící celou stěnu. Jak mu po levici svítily displeje radiopřístrojů UHF a VHF a po pravici mu stály vyrovnané počítače a vysokofrekvenční a satelitní přístroje, vypadal jako člověk přemožený a ovládnutý sofistikovanou elektronikou.

Will na něho pohlédl, hned se ale zase zahleděl do svého polního dalekohledu, jímž hledal C-141.

„Pane, Maják říká, že Scott chce vědět, jestli vypnuli najednou hydraulické systémy jedna a dva.“ Maják byl volací znak pro CENTCOM, ústřední velitelské stanoviště Spojenců v Rijádu. Letecká základna Scott byl hlavní štáb MAC v Illinois.

Will se na to zeptal Collinwooda.

„Myslím, že jsme to udělali, ale zkusíme to ještě jednou,“ zazněla odpověď. A hned nato výkřik: „No ne! Pane na nebi… Zatraceně!“ Vysílačka zmlkla a zůstala jen tichá prázdnota.

Tři muži v ALCE ztuhli a několik děsivých vteřin vyčkávali. Potom se opět ozval Collinwoodův hlas.

„Starý, řekněte tomu, kdo se ptal, že jsme vypnuli systém jedna a na vteřinu jsme se z toho málem dostali. Ale pak jsme vypnuli dvojku, a prudce to s námi škublo na druhou stranu. Myslím, že oba výškové systémy jsou špatné, ale bojím se zkusit jediný nouzový systém. Pamatujte, že máme nos pořád ještě směšně vysoko.“

Will ihned stiskl přepínač. „Dost experimentování, dva-čtyřicet! Řeknu vám, co budete zkoušet.“

„Rozumím. Díky. Bylo to děsné.“

Will rázně sklopil dalekohled a otočil se k majoru Ronsonovi.

Jerry, dej mi věžní vysílačku. Vezmu si dodávku a budu je sledovat z ranveje.“

*****

Will rychle zajel na kraj ranveje dlouhé tři tisíce stop a zaparkoval. Jak se letoun blížil, rozrážel ticho stroze profesionální hlas poručíka Rice, mluvícího s věží. Jestliže druhý pilot obsluhoval vysílačku, pak letoun řídil velitel, což potvrzovalo Willovu důvěru v Collinwooda.

Teď se objevila přistávací světla letounu dva-čtyřicet, a i když do dálky nebyla tolik viditelná, jejich průraznost byla téměř bolestná. Dvě světla na spodku křídel se čtyřmi dalšími u kol žhnula proti sametově černému pozadí noční oblohy. Jak se 165 stop dlouhý a 180 tisíc liber těžký transportní letoun blížil k letišti, zdálo se, že světla visí jen pár mil na severozápad. Will s uspokojením zaznamenal, že jejich úhel sestupu je menší než při normálním přistávání. Collinwood zřejmě myslel na totéž: udržovat stálý sestup a kontrolovat ho až do okamžiku, kdy se kola dotknou betonu. Jen ne strmě! Kdyby jen mírně pohnuli řídicí pákou, výškové kormidlo by se dostalo do spodní pozice příliš blízko země, a protože už mají malou rychlost, nedokázali by znovu nabrat výšku.

To podnítilo další myšlenku, rušivý pocit, že se na něco zapomnělo. Ten neurčitě otřásl Westermanovou myslí, avšak zmizel tak rychle, jak přišel. Co to bylo? Co tím myslel? Že by něco kolem kontroly hydrauliky, kterou prováděli?

C-141 byl už vzdálen necelé dvě míle, hluk tryskových motorů Pratt and Whitney ve Willových uších sílil, přistávací světla letounu nyní zaplavila příšeří ranveje.

Vypnuli najednou hydraulické ovládací jednotky výškového kormidla, nicméně bylo tu něco logického, co všichni opomněli. Co? Teď přelétali okraj letiště, méně než 150 stop nad zemí. Collinwood pomalu zvýšil výkon motorů, aby udržel rychlost. Will slyšel narůstající vytí stroje.

Záře bílého světla z přistávajícího letounu se z pouštního písku konečně doplazila na práh letiště a ukázala dvě velké číslice, určující hlavní ranvej: 1 a 5.

ŽE by nečekal pokaždé dost dlouho s vypnutím hydrauliky? Reagoval moc rychle? Ksakru! To bude ono!

Westerman si v duchu bleskově projel problém tam i zpátky, připomněl si Collinwoodova slova a pravou rukou sáhl po vysílačce. V náhlém záblesku prozření se mu to zdálo velmi prosté: Collinwood může znovu získat úplnou kontrolu prostým cvaknutím jednoho vypínače.

Počkat! Westerman se zarazil. Co když se mýlím? Mohli by při pokusu o oblet letoun ztratit.

Jeho ruka nejistě zmáčkla vysílačku, zatímco C-141 pomalu slétal asi sto stop nad prahem. Collinwood z nějakého důvodu změnil zpětný tah, nebo se zkrátka něco stalo – C-141 byl příliš vysoko na vzduchový polštář, známý jako pozemní efekt působící ke změně sklonu.

Jakmile začal nabírat výšku, nos C-141 se začal sklánět dolů ve směru dřívějšího úhlu – zpět k předchozí poloze.

Bože! Bože! Moc pozdě něco měnit. To musí vyjít. Měl jsem na to pomyslet dřív.

Jenže něco bylo špatně.

Sestup nepřestával. Když letoun přeletěl nad koncem ranveje, nos starlifteru se začal pomalu zvedat a úhel sestupu významně rostl.

Teď už měli výšku jen padesát stop a sestup začínal být nebezpečně rychlý. Will se slyšel, jak křičí „Zvednout!“, ale vysílání se mu přetrhlo. Jeden z pilotů nevědomky stiskl přepínač mikrofonu a dolů na Willova záda se jako příval arktické zimy valila znechucená, ohromená slova.

„Blbá smrt! Dal jsem naplno zpět!“

Slova visela ve vzduchu a nos starlifteru posledních padesát stop klesal se sebevražednou pomstychtivostí, pak narazilo přední kolo, trup letadla ihned nadskočil, do betonu narazil hlavní podvozek a jeho vzpěry prolétly vrchem pouzdra. Okraje křídel starlifteru plácly o zem, pak odskočily a odtrhl se pravý motor.

Letoun teď klouzal po trupu poblíž Willova parkoviště, utržený motor se odrážel a skákal vpravo od Willovy dodávky, řinčení nárazů se zarývalo až do morku kostí.

Willova ruka neúspěšně tápala po klíčku k zapalování. Odtržený proudový motor TF-33, který s sebou vlekl všechno, co zůstalo na jeho pylonu, zaplňoval téměř celé čelní sklo dodávky. Čas se krátil a Will už mohl jen odevzdaně čekat, až narazí do předku odlehčené japonské dodávky a vymaže ji. Vyhlídka na to, že bude co nevidět rozdrcen, nebyla pouhou obavou, nýbrž faktem.

Motor víc a víc zakrýval výhled a Will stále šmátral po klíčku a očima sledoval události svých posledních vteřin na tomto světě. Najednou však motor zmizel z dohledu.

Nad hlavou mu zasvištělo něco obrovského a strašidelné zjevení přeskočilo dodávku. Will zůstal nezraněn, a když se za ním tělo stroje neškodně zabořilo do pouště, zapršelo na střechu auta trochu písku.

Překonal šok a prostě přijal fakt, že je naživu. Nebyl čas na přemýšlení. Bylo to tak.

Jeho ruka konečně našla klíček. Nastartoval, namačkal automatické převody a vyrazil doprava, aby dostihl troskotající rozlomený C-141. Ten nyní klouzal nakloněný na bok a odlomené části odletovaly do všech směrů. Hlavní nápor neslo levé křídlo; jeho kraj klouzal po rozjezdové dráze, seříznutý trup teď svíral s ranveji úhel pětačtyřicet stupňů, létaly od něj jiskry, jak se smýkal hliník po dráze, a křídla se ohýbala a nadzvedávala. Letoun narazil na zem v rychlosti přes sto třicet mil za hodinu, ale teď už měl rychlost jen asi šedesát uzlů. Vrak se dřel pomaleji a pomaleji, když vtom najednou vysvitla oranžová záře a nastal obrovský výbuch, jak se vznítily zbytky levého křídla.

Ty zvuky! Nikdy si neuvědomil, jak úděsný hluk může vydávat letadlo, jež havaruje při přistání. Najednou však byl klid a zůstaly jen plameny a věžovitý sloup prachu smíchaného s dýmem. Vrak byl asi čtyři tisíce stop odtud a Will k němu rychle zamířil. Když uviděl červené majáky blížících se hasičských aut, štěkl příkazy do ALCE.

„Potřebujeme záchranku. V letounu je pět mužů posádky. Pět!“

*****

V děsivé záři rudých světel a oranžového žáru ohně si druhý pilot Jeff Rice uvědomil, že je naživu. Stejně jako Westerman jenom konstatoval fakt.

Nic ho nebolelo, ale když si odepnul bezpečnostní pás a pokoušel se najít páku, aby zatlačil sedadlo dozadu, pociťoval hrudník jako něco cizího.

Žádná páka nebyla, a teprve potom si uvědomil, že sedadlo není v kolejničkách. Bylo někde poblíž středu centrálního nosníku a zkroutilo se.

Jeff vzhlédl na Jima Collinwooda; ten měl otevřené oči a sluchátka s mikrofonem pryč. Otočil se zpátky, kde seděl jeden z palubních mechaniků, a uviděl zkroucený kov, tmu a probleskující světla obrovskou průrvou v podlaze, tam, kde byl zadní kokpit. To způsobilo ten strašný hluk po nárazu na ranvej.

Jim pohnul rukou a pokusil se promluvit. Letadlo bylo poněkud nakloněno, a tak se Jeff rozhodl k Jimovi doplazit. Poprvé si všiml, že Jim má hlavu v podivném úhlu a opírá se o roztříštěné okno pilotní kabiny.

Náhlý závan horka a oranžové světlo zleva ho přiměly k rychlejší činnosti. Zaživa tady uhoří, jestli se nedostanou ven. Jim se nemohl hýbat. Robbie, další mechanik a člen posádky odpovědný za náklad byli prostě pryč. Bylo na něm, aby dostal velitele z letadla.

Tlačil a tahal za bezpečnostní pás, až nakonec ucítil, jak povoluje, a uslyšel hrdelní výkřik bolesti, jak napůl tlačený a napůl tažený Jim opouštěl rozbitou pravou stranu pilotního křesla a sunul se přes zadní stranu navigátorského stolku. Sklon jeho hlavy byl neskutečný. Hořelo.

Začaly sem pronikat další ruce a hlasy, řeč, kterou pokládal za saudskou arabštinu… z neznámého důvodu to sem přicházelo dírou v podlaze a ruce se ho pokoušely odtrhnout od Jima. Uslyšel se křičet, že je v pořádku – má velitele letounu – ale hlasy a ruce ho přemohly, někdo mu anglicky nařídil, ať si lehne na nosítka. Nepotřeboval nosítka. Musel pomoci druhým, a už se snažil vlézt zpátky do letadla, když mu nohy svázala guma a hlava už vnímala jen ozvěnu hlasů.

*****

Will Westerman dorazil k vraku zároveň s prvním hasičským vozem. Když začali hasiči stříkat pěnu na hořící křídlo, aby se oheň dál nešířil, doběhl k čelu letounu, kde v trupu zela velká díra, jako by tam někdo letadlo otevřel jako konzervu. Interiér byl téměř nedotčený – s výjimkou zadního kokpitu u nákladního prostoru, který byl prostě pryč. Will uviděl, jak se uvnitř kokpitu pohybuje osamocená postava. Byl to Jeff Rice a táhl něco, co se podobalo tělu velitele letounu. Will se připojil ke dvěma hasičům, kteří tahali kapitána od roztříštěné palubní desky, z níž zbyla změť ostrého, pokrouceného plechu. Času bylo kriticky málo. Žár z ohně hrozil výbuchem zbylého paliva v nádržích na křídlech.

Collinwooda položili na nosítka těsně vedle trupu. Byl při vědomí, ale měl velké bolesti. Will se cítil hrozně, když poklekl, aby Jima aspoň na okamžik utěšil. „Co s ním bude?“ ptal se, když zdravotníci naložili Jima do záchranky a ta vyrazila k nejbližší americké polní nemocnici.

Přes tři sta mil.

Křik za ním ohlásil nový výbuch plamenů, pravděpodobně z první nádrže.

Will chytil za rukáv jednoho z mediků, kteří zvedali tělo druhého pilota na další nosítka. Jeff Rice už byl v bezvědomí.

„Zavolám k sobě na velitelské stanoviště, ať pro ně pošlou vrtulník, oukej? Máte tady doktora, ne?“

„Ano, pane – ale jen jednoho.“

„Máte zařízenou nemocnici?“

„Ne, pane. Jen polní kliniku.“

„Odvezte ho co nejrychleji. Pak mi někdo zavolejte zpátky do ALCE. Rozumíte?“

„Ano, pane.“ Muž se otočil ke svému partnerovi a zmizel v zadních dveřích sanitky, zatímco Will předával vysílačkou proud příkazů.

Zbývali ještě další tři lidé a na Willa padla předtucha toho nejhoršího –hrdlo mu sevřela hrůza. Proč nerozpoznal jednoduchost problému s hydraulikou předem? Jen jedna z hydraulických jednotek ovládajících výškové kormidlo mohla způsobit potíže, ale pokud jste ji vypnuli a rychle zase zapnuli, další jednotka přestavila výškové kormidlo zpátky, a vy jste si mysleli, že potíže trvají. Proč jim neřekl, ať to udělají?

Will prolezl dírou, která zbyla po dveřích do prostoru posádky, a prorážel si cestu zpřeházenými součástmi nákladu. Oslnivě jasné světlo vytvářelo přes malá okénka podivné stíny. Užasl, když poblíž zmačkaného plechu, který býval nákladním kokpitem, uviděl stát dalšího muže. Zjevně úplně zapomněl na oheň. I když se Will blížil, stál nehnutě dál a hleděl na něco dolů. Willa to rozčililo. Zachránce musí být v pohybu, hledat ty, kdo přežili. Byl nejvyšší čas.

Příšeří interiéru náhle protrhl silný záblesk. V jeho světle si všiml, že muž, kterého pokládal za zachránce, má na sobě leteckou uniformu se znakem letky na rameni. Nejprve mu to nedávalo smysl.

Starší vrchní seržant Bill Backus vzhlédl nahoru, setkal se s očima svého velitele a potom zase sklouzl pohledem na zkroucené tělo štábního seržanta Sarah Andrewsově, dozorčí nákladu, která byla zamotána do vraku přední přepážky. V Backusových očích stály slzy. Opět se podíval na Westermana a slabě pokynul k roztříštěnému trupu. „Tam jsou Robbieho záda. Nestačil nic udělat. Sarah a on byli na zadním sedadle. Museli… museli…“

Nemohl větu dokončit a těžce se posadil na převrácené sedadlo s tváří v dlaních. Will ještě okamžik zmateně stál a snažil se soustředit. Zkroucený vrak, zápach hořících pohonných hmot a kovu, výstražná světla, to vše křičelo po katarzi. I on si chtěl schovat tvář. Byli tam jeho lidé.

A měli jen pár vteřin. Jako z velké dálky uslyšel hlas dalšího hasiče, který za ním vyšplhal do kabiny a křičel: „VEN! VEN!“

Will náhle popadl Backuse za ruku a posunul ho k hasiči, aby mu pomohl ze dveří. Horko se změnilo v ohnivou výheň a všichni taktak doběhli na linii hasičských vozů a ostatních aut.

Will se na vteřinu zastavil u dodávky, zavřel oči a potřásl hlavou. Pochopil však, že není čas na luxus žalu. Jako dítě prožíval stejné dilema při otcových alkoholických záchvatech zuřivosti: aby fungoval, musel potlačit hrůzu, bolest i žal. Velmi dobře se naučil, jak udržet city na uzdě. A stále velel misi kritické důležitosti. Sice už neměl ani letoun, ani posádku, ale jeho úkol trval. Jako obvykle musel zármutek nechat na pozdější dobu.

Plameny byly stále větší, zachvátily celé křídlo, na ranvej dopadaly cákance roztaveného plechu a hasiči všechny zatlačovali zpátky. Uvnitř ještě zůstala těla dalších dvou členů posádky, jenže plameny se nyní rozšířily na zadní část trupu. Cesta se uzavřela.

Will nechal Backuse v péči jiného důstojníka, vsoukal se do dodávky, vzal vysílačku a zhluboka se nadechl, aby naladil obvyklý hlas. Vtom se za ním ozvala exploze. Vybuchla druhá nádrž.

„Tady Starý,“ začal. „Já… my… udělali jsme spoustu práce, abychom tuto misi zajistili. Jsem na cestě zpět.“

02 KAPITOLA

*****

Za letu na palubě MAC 60141 nedaleko Rijádu, Saudská Arábie, letová úroveň 350

Středa 6. března 1991 –19.05 m. č. (16.05 GMT)

Plukovník Doug Harris, velitel 97. letky armádního vzdušného zásobování na letecké základně McChord poblíž Tacomy ve státě Washington, seděl na místě druhého pilota C-141B, klín pokrytý kódovacími tabulkami, a znechuceně potřásal hlavou. Maják je v souvislosti se změnou určení poslal do vzduchu a prostřednictvím zvláštních koordinát je odklonil nad střed pouště, což byl, mírně řečeno, neobvyklý požadavek. Harris ihned pojal podezření, že někdo dole nemá jasnou představu o tom, co dělá, když ale teď Maják dvakrát udělal chybu v ověřování vlastního kódu z velmi jednoduché kódové tabulky, Harrise to už popudilo. Maják byl krycí název pro spojenecký hlavní štáb v Rijádu a oni právě teď bojovali a vyhráli válku. Nemůžou být tak nekompetentní!

Harris promluvil palubním telefonem k členům posádky letounu. Všichni byli aktivovanými záložníky a příslušníky jeho letky. „Tomu nemůžu uvěřit!“

Podíval se na Peta Tildena, velitele letounu, sedícího mu po levici. Tilden se nikdy nepokoušel hledat vysvětlení pro odchylku v rozkazech. V kontrole svého chování předstihoval všechny kapitány. S takovým klidem jednalo jen málo plukovníků.

Ani on, Harris, ne.

Doug opět začal kódovat do mikrofonu. „Maják, tady znovu MAC Alfa dva-pět-pět. Ověření nesprávné. Postupujeme podle původního určení. Váš odchylný požadavek je zamítnut.“

Byli dost blízko Rijádu na to, aby užívali UHF vysílačku, ale nebyl to moc bezpečný kanál, protože je klidně někdo mohl uslyšet, i Saddám Husajn. Nicméně požadavek na ověření zprávy o změně mise byl nejen rozumný, ale přímo technicky nutný.

Zdola se ozval znechucený hlas.

„Oukej, dva-pět-pět, vystřihněte ten roztomilý nesmysl, dobrá? Máte svou zábavu a my jsme nebyli dvakrát rychlí při ověřování tabulek. Ale máte nařízeno změnit koordináty, které jsem vám dal – a to hned teď! Je to naléhavé.“

„Kdo to mluví?“ Harris cítil, jak mu stoupá krevní tlak.

„Opakujte, dva-pět-pět.“

„Opakuju, kdo to přesně mluví, a chci jméno a hodnost.“

V odpovědi se ozval jízlivý tón. „Tady major Walker z Majáku.“

Doug pohlédl na svého partnera po levici a mávl rukou. Přepnul. „A tady, majore Walkere, plukovník Harris se šesti hvězdama a se vším, co k tomu patří, který se ptá, kdo sakra jste, že si myslíte, že můžete vydávat rozkazy, když ani neumíte ověřovat? Podle toho, co vím, jste mazaný Iráčan, který si přivlastnil tenhle kanál s ukradenou vysílačkou.“

Dole nastalo ticho a Doug si představoval ohromení na velitelském stanovišti, když užaslý major pochopil své faux pas a jeho nadřízený mu vytrhl mikrofon, aby to nahoře urovnal.

Podle očekávání se ve sluchátkách téměř ihned ozval úplně jiný hlas. „Hm, dva-pět-pět, omlouvám se za ten zmatek. Bereme si příslušnou knihu a připravíme ověření znovu, pane.“

Tentokrát bylo kódování přesné a velitel letounu zanesl koordináty délky a šířky do FSAS, malého počítače na středním nosníku, který členové posádky nazývali „displej hlav zespoda“. Další tři stisky klíče a Starlifter se začal mírně naklánět doprava. Když Doug znovu začal vysílat, mířili na jihovýchod.

„Oukej, Majáku, co máme dělat, až se tam dostaneme? Uvědomujete si, že nad touhle oblastí je velká písečná bouře? Stěží budeme mít čas naložit v Dahránu a odletět dřív, než zasáhne i tam.“

„Ano, pane, rozumíme.“ Nový hlas byl jiný, opatrnější. „Potřebujeme vás pro vzdušnou evakuaci.“

„Ale vy jste nám zadal jen koordináty šířky a délky, jak poznáme, že máme dost paliva? Jaké máme předepsané rezervy? Prověřil někdo počasí a celkový úkol?“

„Pane, máte aspoň dvacet šest tisíc liber paliva?“

Doug zavolal palubnímu inženýrovi. Měli třicet dva tisíc liber. „To souhlasí.“

„Oukej, dva-pět-pět. Potvrzuju, že jste úplně schopni toho, co po vás chceme. Dvacet šest tisíc je minimum, které se vyžaduje pro tenhle odklon s předepsanými rezervami. Budete dostávat vizuální údaje o počasí v místě určení, a to až do doby hodinu po vašem plánovaném příletu. Osobně to prověřím. Jako rezerva zůstává dobrý i Dahrán. Pak dostanete pevné zaměření a přejdete na modrou frekvenci pro Námořník Zulu. Pokud se s nimi nedokážete kontaktovat do pěti minut, zavoláte nám na příslušnou HF frekvenci. Pokud ani po pětadvaceti minutách zdržení nedojde ke kontaktu, odletíte zpátky do Dahránu.“

Doug znovu potřásl hlavou. „Ta prokletá válka přece už skončila, chlapi. Je to divné.“

Tilden přikývl, zřejmě uspokojen, že se otázkami, na něž plukovníkovi kapitán nedal odpověď, může s veškerou vehemencí zabývat sám.

Doug se pootočil v křesle a pohlédl dozadu na jednoho z palubních inženýrů, sedícího na roztřeseném sedadle. „Posledně letělo záchranné evakuační letadlo do Německa kvůli naraženému zápěstí a zlomené ruce. Někoho dole nejspíš bolí zuby nebo má záděru.“

„Pravděpodobnější bude zanedbané akné,“ dodal inženýr. Doug znovu přepnul vysílačku.

„Majáku, dva-pět-pět. Mluvili jste o letecké záchranné službě… Čeká nás tam dole nějaká zdravotnická posádka?“

„Hm, ne, pane.“

„Pak nemůžeme dělat legální záchrannou službu. Proč nestáhnete nějaký C-130 z Dahránu? Ti mají posádky pro leteckou záchrannou službu i zdravotníky.“

Čtyřmotorové dopravní letouny C-130 byly pomalejším a menším bratrancem C-141, ale mohly létat jen na krátké vzdálenosti.

„Hm, potřebujeme vás, pane. To je všechno, co vám můžu říct.“

„Uvědomujete si, že máme náklad pro Dahrán?“

„Ano, pane.“

„A na tom nezáleží?“

„Ne, pane. Je to opravdu nouzová situace.“ Nastala delší pauza. „Pane, tam dole máme několik zraněných lidí v kritickém stavu. Možná jste jejich jediná šance. Potřebují vaši pomoc.“

Doug se podíval na velitele letounu a pokrčil rameny. „Právě řekli zaklínací formuli.“

*****

Ve zvláštní místnosti uprostřed jisté budovy v saúdskoarabském Rijádu, známé jako Maják, odložil rozrušený podplukovník Jensen mikrofon vysílačky a zahleděl se do neurčita. Po osmi měsících byl mentálně i emocionálně vyčerpán a chystal se domů. Jenže nikdo nepředpokládal, že dojde k velké nehodě letounu MAC na základně známé jako Sandy 101, a on o jejím určení nemohl nic říci ani posádce dva-pět-pět.

A určitě jim nemohl oznámit, že skutečný důvod jejich odklonění nemá co dělat s evakuací ztroskotavší posádky.

Neměl navztekanému plukovníkovi dva-pět-pětky za zlé jeho rozčilení. Měl by ještě větší zlost, kdyby zjistil, že mu lže a že skutečnou leteckou záchrannou službu měl obstarat C-130 z Dahránu, přesně jak plukovník předpokládal. Hádka s nabuzeným plukovníkem by však mohla ohrozit jeho kariéru.

Jensen pohlédl na majora Walkera, který ho opodál úzkostlivě sledoval. Musel si s Walkerem promluvit o prověřování kódů a o zřetelných výhodách pro kariéru, když si člověk udělá čas a prověří hodnost toho, koho chce zastrašit.

*****

Sandy 101

Středa 6. března – 19.10 m. č. (16.10 GMT)

Will se rozhodl během krátkého sprintu zpět do ALCE. Jak viděl, nebylo jiné cesty. Vyslat jednu z jeho špičkových posádek SOLL byla jedna věc, ale odklonit posádku C-141 z rutinní mise a přivést ji do bojové situace, zatímco on by řídil věci zezadu, to bylo něco úplně jiného. Nemůže stát v pozadí. Musí letět sám.

Do budovy ALCE vpadl a v hlavě mu odbíjely hodiny. Mise měla odstartovat za necelých sto dvacet minut.

„Nějaká zpráva?“

„Ano, pane.“ Když Will vkročil do místnosti, držel major Jerry Ronson satelitní telefon. „Odklonili C-141 mířící z Džiddahu do Dahránu. Posádka strávila noc v Džiddahu, takže je svěží, pokud ji potřebujete použít. Mise má označení MAC Alfa sedm-dva-pět-pět, koncové číslo šest-ó-jedna-čtyři--jedna. Měli nějaké problémy s přijetím odklonu, ale už jsou na cestě.“

„Problémy?“

„Maják dvakrát vybuchl s ověřováním kódů.“

„Nádherný příklad. Co je s leteckou záchrankou?“

Ronson zaváhal a Will četl v jeho očích zklamání.

„Předpokládalo se, že dorazí z Dahránu za pětačtyřicet minut. Pak to protáhli na dvě hodiny, což je podle vašich výpočtů pozdě, a navíc se v tu dobu předpokládá, že se nad námi přežene bouřková fronta.“

„Ježíšikriste.“

„Budu škemrat o dřívější odlet. Mimochodem, posádka dva-pět-pětky si myslí, že letecká záchranka jsou oni.“

„Chtěl bych, aby byli,“ odpověděl Will. „Taky si přeju, aby tady byla základna MAC s dalšími posádkami, které bychom mohli dát do služby, nemluvě už o náhradním letounu. Měli jsme tuhle misi naplánovat z Rijádu, sakra!“

Ronson Willa Westermana jen sledoval a neříkal nic, což vždycky byla bezpečná odpověď na řečnické cvičení starších důstojníků.

Já bych, zatracené, taky chtěl tuhle misi z Rijádu! pomyslel si Ronson a snažil se zachovat klidnou tvář. Z jeho pohledu byla celá operace nevítaným vměšováním do toho, co se stalo rutinou, i když se to dělo v bolestném vyhnanství. Než sem před třiceti hodinami Westerman vpadl, měl Ronson klídek. On i jeho dva seržanti se starali jen o dva či tři lety strojů MAC, které každý den přilétaly složit náklad a palivo a zase zmizely. Zbytek času mohl trávit psaním dopisů, spaním nebo jen úvahami o tom, jak je bídné být daleko od domova a rodiny.

Ale teď, se zvláštní misí a havárií, se po týdny nad tímhle místem budou rojit celé proklaté vzdušné síly a on bude jako ve výkladní skříni.

Ronson zvedl ukazovák, aby upoutal Westermanovu pozornost.

„Pane, je tu ještě jedna věc. Dostali jsme zprávu, že ve vzduchu na čtyři-pět je Balair DC-10. Je dvacet dva minut před letovým řádem.“

Will i další členové posádky ALCE – vrchní odborný seržant a technický seržant – na vteřinu užasli, že se mluví o DC-10. Plně informován byl jen major Ronson.

Will Westerman pohladil dlaní stůl a otočil se přes rameno. „Taylore? Seržante… jak se vlastně jmenujete? Richards? Pardon. Pojďte sem na vteřinku.“

Mlčky se přiblížili k Jerrymu Ronsonovi.

„Musíme tady něco udělat. Já nemám čas a jsem na téhle základně vetřelec. Vy, chlapi, tu nějakou chvíli jste… vyznáte se. Teď mám dva zraněné piloty, dva členy posádky mrtvé a pátý je v emočním stresu, pokud není taky zraněný. Velitel letounu má zlomenou páteř – o druhém pilotovi si nejsem jistý. Potřebujeme je rychle dostat do vybavené nemocnice a já potřebuju veškerou vaši tvůrčí energii, aby se to podařilo, bouře nebouře. Pokud jde o mě, musím se naplno soustředit na vyslání další mise.“ Všichni vážně přikývli.

„Za prvé musíme vrak během patnácti minut odstranit z ranveje. Snažte se ho nezničit, jenom odsunout, a jestli dokážete vyložit palety s materiálem, pokud neshořel, tak to udělejte. Vrchní Taylore, můžete to řídit?“

Vrchní odborný seržant vypadal udiveně. „Hm, jsou tu dva problémy, pane. Jeden, že pravidla MAC a vzdušných sil říkají, že s vraky nesmíme hýbat. Fakticky můžeme trup jen ještě víc poškodit, když ho budeme tlačit nebo táhnout, místo abychom ho zvedli a provedli všechny procedury, které se předpokládají k –“

„Na to nemáme čas, vrchní. Padne na mou hlavu, jestli se mýlím, ale v tomhle bodě, i kdyby to byl dokonale služby schopný letoun, se nemůžu starat, jestli ho roztrhneme. Musíme vyčistit ranvej.“

„Ano, pane.“

„Zákonnost toho, co dělám, můžeme probrat u válečného soudu. Jaký je druhý problém?“

„Saudský plukovník, který velí téhle základně, chce dodržovat pravidla a všechno nám smete se stolu. Už to udělal. Letiště je technicky uzavřeno. Asi byste si s ním měl promluvit.“

Will chvíli hleděl seržantovi do očí. „Dejte se do toho, a než odejdete, řekněte mi, kde je nástražný drát.“

„Pane, vy myslíte, že mám zavolat jeho sem?. To bude považovat za těžkou urážku, já –“

„Pozvěte ho, uproste ho, podplaťte ho nebo ho podveďte. Nedělám si legraci. Nemám čas chodit za ním. Máme buldozery?“

„Chlapi z armády, pane.“

„Zavolejte jim. Dostaňte je sem teď hned. Nečekejte na povolení.“

„Plukovník al Rašir dostane amok, pane!“

„O to se nestarejte. Za druhé – potřebuju velké nakladače a zdvižné vozíky s obsluhou a palivem a stojánku pro druhou dva-padesát-pětku. Potřebuju někoho, kdo uvítá posádku a doprovodí ji sem. Celou. Nepotřebuju nikoho, kdo se chce vymlouvat a zpomalovat nás. Jakmile vystoupí z letadla, vyložte náklad a dejte palety, kam to bude možné. Vezměte jejich osobní zavazadla, naložte je do dodávky a přivezte sem. Budu potřebovat jednoho jejich pilota a všechny, kdo se dobrovolně přihlásí k letu se mnou. Kašlu na plukovníkova pravidla, ať už je to kdokoli.“

Ronson užasle zíral. „Pane, tu misi poletíte vy?“

„Nemám na vybranou, Jerry. Zařízení potřebné pro misi naložte ihned, jakmile bude letoun prázdný, a doplňte palivo. Tankovat začněte, až bude posádka pryč.“

Jinými slovy,“ poznamenal Taylor, „máme letadlo ukrást.“

„Něco takového,“ pousmál se Will. „Za třetí, zavolejte na britskou letku a poproste je, ať vyšlou jaguara nebo něco takového, aby dva-padesát-pětku přivítal a dovedl je sem. Je to hloupé, ale i když válka skončila, na téhle základně o tom ještě nemůžeme mluvit. Nemůžeme zavolat dva-padesát--pětku a říct jim, na čem jsou. Do dvaceti mil se ani nemůžeme obrátit na navigační pomoc a předpokládám, že budeme muset porušit pravidla a přejít ve vzduchu na frekvenci Tacan.

Za čtvrté, do pětačtyřiceti minut tady potřebuju velitele zvláštních sil na předběžnou koordinační poradu. To je zatím všechno. Je devatenáct patnáct zdejšího času. Ve dvacet jedna nula nula letíme. Tak do toho!“

Všichni se rozprchli. Will zamířil ke dveřím, pak se ale otočil zpátky na Jerryho Ronsona a tak, aby to slyšel jenom on, k němu promluvil.

Jerry, ujisti se – absolutně se ujisti – že Maják vyšle tankovací a zástupný letoun třicet minut před plánovaným letovým řádem. Můžou kroužit a počkat na nás, pokud se zdržíme. Ujisti se, že taky vyšlou obsluhu pro AWACS, a podívej se, jestli by nešlo nějak stočit balair přes řecký vzdušný prostor a zpomalit ho.“

„Ano, pane.“

Jdu do zdravotnického stanu. Myslím, že vím, kde to je.“ Zvedl příruční vysílačku a jemně jí zatřásl. „Vezmu si ji.“

Když vyšel ze dveří, Jerry Ronson potřásl hlavou. Nebylo vyhnutí, musí to stihnout včas. Tady se nedá nic dělal.

*****

Plukovník Tárik al Rašir velmi spěchal. Světla na základně už svítila a on se vezl drahým černým mercedesem k Američanům, kteří měli dovoleno letiště užívat. Podvědomě si pohladil knír a přejel uniformu, aby se ujistil, že vše je na svém místě. Skoro si přál, aby měl tureckou šavli, a krom toho byl rozhodnut nakopat nějakého Američana do zadku za to, že bez povolení použili americké buldozery, aby ze Saúdské ranveje odstranili vrak. Snad měl na mysli i přesnější frázi – „nakopat někomu prdel“. Věděl už, že Američané mu věnují víc pozornosti, když na ně sprostě zařve. Američané se vůbec zdáli být nepřístojně sprostí. Nebyli schopni chápat civilizované nuance a opatrné narážky. Zvláště ti ze vzdušných sil.

Rašir stiskl tlačítko elektrického otvírání oken a ucítil, jak mu kolem uší fičí chladný vzduch noční pouště. Jak dobře znal tyhle Američany! Jako lidi je zároveň obdivoval i nenáviděl, a neviděl v tom žádný rozpor. V šedesátých letech ho učili létat na americké letecké základně a jednali s ním jako s nějakým chudým příbuzným. Tárik al Rašir, nejstarší syn prvního bratrance saudského korunního prince, se za ten rok naučil dokonale klít a k tomu si osvojil útočný americký zvyk sprostě vám vynadat, z očí do očí, když jste něco zkazili.

Za malou buňkou, které zde říkali ALCE, řidič plukovníka Rašira zastavil smykem, vypočítaným tak, aby se do oken buňky zvedl co největší oblak prachu a špíny. Rašir počkal, až mu řidič otevře, a nasadil ten nejvýznamnější výraz tváře, jakého byl schopen.

Když potom vrazil do místnosti, vrchní Taylor a major Ronson už byli na nohou. Taylor podal Raširovi satelitní telefon.

„To je pro vás, plukovníku Rašire.“

*****

Will Westerman rozhrnul chlopně u vchodu do zdravotnického stanu a udělal pár kroků do noci. Pociťoval úzkost. Zvedl hlavu. Nahoře zářily hvězdy a nad spojeneckým stanovým městečkem, jež vzniklo bezmála přes noc před osmi měsíci, byla dokonce zřetelně vidět i Mléčná dráha. Přál si, aby se dokázal těšit z nebeského baldachýnu. Poušť přece ve své prosté síle dokáže být tak krásná! V uších mu opět zazněla důvěrně známá slova „voní růže“. V posledních letech je vyslovovala – ne, vlastně jimi na něho tlačila –Janice vždycky, když práce zvítězila nad jejím přáním dělat „něco zábavného“.

Jsi děsně vážný, Westermane,“ prohlašovala něžně. „A já se nevdám proto, abych pak vězela v bahně vážnosti. Chceš mě? Povznes se.“ Po deset let sdíleli jeden dům a mysleli na sňatek, ale ani jeden o něj druhého nepožádal. Ani jeden by se druhému nedal v sázku.

Co je to ale za šílenost, myslet teď na Janice!

Will se podíval na hodinky; ukazovaly 11.35. Janice je teď v práci –v nemocnici, kterou by tady právě v téhle chvíli potřeboval.

Od okamžiku, kdy opustil Charleston, si ještě nenašel chvíli, aby na hodinkách změnil časové zóny. V Charlestonu je o osm hodin méně než v Saúdské Arábii, a tak by podle místního času měly ukazovat 19.35. Zbývala hodina a pětadvacet minut.

Na to, že se k nim žene plukovník Rašir, ho Ronson upozornil vysílačkou. Kupodivu byl teď jejich hostitel o něco příjemnější a laskavější než před deseti minutami. Willa by zajímalo, co musel vrchní Taylor udělat, aby toho muže zklidnil. Bylo dobře známo, že vrchní odborní seržanti jsou štiky vzdušných sil. Pár důstojníků dokonce mělo tu odvahu, že tím argumentovali.

Soustředit se. Myslet.

Will náhle pohlédl k západu, zda neuvidí čelo bouře – stěnu prachu a písku zvednutou do výšky deseti tisíc stop. Nebyla tam. Ještě ne.

C-130 prostě musí přiletět. Jak by mohl připustit něco jiného? Copak může odletět s jediným letadlem, jež je dost velké na to, aby evakuovalo Rice a Collinwooda? Dokonce je ani nemůže vyložit v Rijádu, aniž by zrušil misi, kterou tak pracně dával po kouscích dohromady. Balair DC-10 je už ve vzduchu a on ještě pořád trčí tady a všechna jeho rozhodnutí ovládá zlověstně ubíhající čas.

Možná měl zavolat Majáku a misi zrušit. Přece snad má právo na ústup, kdyby záchranný C-130 nemohl přistát. Copak nejsou životy dvou jeho pilotů důležitější než nějací Arabové, bezejmenní a bez tváře, vedení záludným řezníkem?

Když si uvědomil, že všechno tohle šílenství uvedl do pohybu jediný irácký vědec, už bůhví pokolikáté se rozčilil. Tenhle malý bastard najednou dostane výčitky a teď, když dva Willovi chlapi zemřeli a dva další bojují o život, si chce svědomí uklidnit u Spojenců. Přinejmenším Jeff Rice bojuje o život. Zpráva lékaře, který se snažil druhého pilota zachránit, nebyla zrovna nadějná.

Co kdyby teď zavolal generál Rice? Will se toho upřímně děsil. Jak by mu řekl, že jeho jediný syn možná zemře deset tisíc mil od domova, aniž by mu to utrhlo srdce? Teď ale opravdu není čas. Nedá se zavolat do Washingtonu, že se nic nesplnilo. Podle Jerryho Ronsona už měl C-130 z Dahránu přiletět.

„Sakra!“ Will vší silou nakopl plastový šálek, válející se na zemi, a sledoval, jak narazil do stanové plachty – marné, zoufalé gesto bezmoci. Když se malému Riceovi při dopadu letadla rozlomilo sedadlo a narazilo do čelního panelu, zlámal mu bezpečnostní pás žebra. Šoková anestezie mu ještě dovolila, aby se pokusil vytáhnout z vraku velitele, jenže tím si velice uškodil, protože mu přitom zlomená žebra způsobila dalekosáhlé vnitřní zranění. Míra vnitřního krvácení teď byla kritická a lékař – Will si nemohl vzpomenout na jeho jméno – už musel udělat nouzovou operaci. Rice sice je na čas stabilizován, ale potřebuje vybavenou nemocnici, a to rychle.

A Jim Collinwood na tom není o moc lépe. Má přeraženou páteř, a jen zázrakem se mu nepoškodila mícha. Pokud tomu tak opravdu je, neochrne. I on však potřebuje standardní péči, a té se mu uprostřed Arabské pouště nemůže dostat.

*****

Když saudský velitel po dvou minutách opustil ALCE, Jerry Ronson se s obdivem obrátil na vrchního odborného seržanta Taylora.

„Skvělé, vrchní seržante. Absolutně brilantní. Jak se vám podařilo ignorovat služební postup, riskovat diplomatický incident a zavolat saudského generála, aniž byste nás dostal před vojenský soud? Když jsem slyšel, koho si telefonicky vyžadujete, vážně jsem uvažoval o tom, že vás zastřelím.“

Taylor na pár vteřin nasadil blazeovaný výraz. „Víte, že jsem amatérský radiooperátor, ne?“

„Správně.“

„A pamatujete si, že jsem v prosinci strávil pracovní týden v CENTCOM?“

„Jo?“

„Byl tam jeden vysoký saudský důstojník, který se léta činil také jako radioamatér. Předtím jsme si vyměnili karty QSL. Choval se ke mně jako k příteli a mně se jednou poštěstilo vyposlechnout, jak seřval velitele své základny za to, že nespolupracuje s velitelem, který je spojencem krále Fahda. A tak mě napadlo, že by možná plukovníku Raširovi, než se do nás naveze, chtěl dát pár rad.“

Ronson udiveně vzhlédl. „Nemluvil jste snad s generálem Achmedem? Raširovým velitelem…?“ zeptal se nakonec.

„A s kým jiným?“

*****

Ještě dřív, než se saudský plukovník vynořil ze tmy, dolehl k uším Willa Westermana zvuk spěšných kroků na udusaném písku. Will chvíli počkal, a když k Raširovi napřahoval ruku, pokusil se o úsměv.

Rašir promluvil první.

„Plukovník West…“

„Westerman.“

„Ovšem. Westerman. Jsem plukovník Tárik al Rašir z Královského letectva Saúdské Arábie, velitel zdejší základny.“

Will si vzpomněl na školení o saudských zvycích, v němž lektoři nabádali stát těsně u dotyčného, dívat se mu do očí a řádně si s ním potřást rukou, a silně mu stiskl pravici.

„Plukovníku Rašire, víc, než dokážu vyslovit, oceňuji vaši laskavost, že jste přišel v noci, abyste si se mnou promluvil a pomohl nám. Omlouvám se, že jsem vás už předtím nemohl poctít formální návštěvou. Dorazil jsem teprve včera.“

V Raširově tváři se rozhostil úsměv. Americký major z velitelské jednotky neměl čas říci staršímu důstojníkovi o rozpacích, které Rašir způsobil. „Je mi potěšením, plukovníku. Můj nadřízený v Rijádu mě požádal, abych vám byl v každé věci osobně nápomocen.“

„Při nehodě jsme ztratili dva členy posádky. Další dva jsou v kritickém stavu s vnitřními zraněními a zlomenou páteří. Piloti. Je to velice vážné. Z Dahránu má přiletět C-130 a evakuovat je a já se úplně potím z toho, co tady bude dřív, jestli písečná bouře, nebo C-130.“

Saúďan se pozvolna rozzářil. „Asi nevíte, že máme velmi vyspělou nemocnici v Al Ubajláhu, a s vynikajícími lékaři. Po silnici je to jen sto osmdesát kilometrů. Můžeme vyrazit třeba hned.“

„Děkuju, ale myslím, že rychlejší bude letecká záchranka.“

Rašir váhal a zkoumavě hleděl na Američana. „Ujišťuji vás, plukovníku,“ pronesl pomalu, „že naše nemocnice jsou velmi dobře vybaveny.“

„Já… o tom nepochybuju, pane, ale ta zranění… Myslím… po silnici…“

„Pak bychom mohli použít vrtulník. Zvednu vysílačku a zavolám ho pro vás.“

Will zvedl ruku. ‚Já… velice to Oceňuju, plukovníku, ale když dovolíte, myslím, že jestli C-130 přistane a odletí s nimi, zapadne to do původního plánu. Letí k nám taky další C-141 a já s ním asi za hodinu odlétám na zvláštní misi.“

„Co je to za misi?“

„Já, hm…“ Will rozpoznal nástrahu příliš pozdě. „O tom skutečně nemůžu mluvit, pane. Jednám podle instrukcí z Rijádu.“

„Mohu vám s tou misí pomoci?“ zeptal se Rašir se zakaboněným výrazem.

„Kromě toho, že nás necháte odletět, ať už písečná bouře zasáhne, nebo nezasáhne, nemůžete, pane.“

Jsem zde velitelem, plukovníku. Mám osvědčení pro přístup k tajným věcem. Má země vás hostí a je členem koalice, která dosáhla tak slavného vítězství nad Husajnem. Nemyslíte si, že bych o misi, která operuje z mé základny, něco vědět měl?“

Proč jsem mu, sakra, něco povídal? Zatraceně, zatraceně, zatraceně, zatraceně!

„Je mi líto, plukovníku, ale v tom spěchu mě ústřední velitelství zřejmě opomnělo specificky pověřit pro jednání s vámi – nebo s kýmkoli jiným. Mohl bych jim zavolat…“

Plukovník Rašir studoval Willovy oči a tvář mu rudla. Ten člověk odmítl jeho pohostinnost, zesměšnil jeho autoritu a urazil jeho důstojnost.

„Byl jsem instruován ke spolupráci, plukovníku. Vy musíte také spolupracovat, i když si myslíte, že naše nemocnice a naše spolehlivost utajení je pod vaši úroveň.“ Aniž by se snažil podat mu ruku na rozloučenou, vztekle a znechuceně pokývl hlavou a měl se k odchodu.

„Plukovníku Rašire. Nemyslel jsem…“

Rašir se otočil a udělal několik kroků zpět k Willovi. Zastavil se nepříjemně blízko, oči mu plály, ruce držel za zády a se zřejmým potěšením sledoval, jak se ho Američan snaží uchlácholit.

„Je zajímavé,“ řekl nakonec, „že poslali do Saúdské Arábie vás, plukovníku. Wester-man… Wester-man.“ Převaloval jméno na jazyku, jako by je vychutnával. „To je židovské jméno, že ano?“

V jeho nitru vzplál náhlý záblesk prastaré zloby. Will se usmál a mírným hlasem prohlásil: „Ne, plukovníku, jsem z Texasu. Westerman je americké jméno.“

Rašir si odfrkl, rázně se otočil a zmizel.

*****

Zpráva od Ronsona zapípala na Willově mobilu těsně předtím, než otevřel dveře ALCE. Ronsonovi volal důstojník amerických sil Delta, který v boudě netrpělivě čeká už deset minut a myslí si, že se mu plukovník zapírá. Letoun dva-padesát-pět právě dorazil na určené místo a ozval se a britský stíhač, který ho měl doprovodit na tajnou základnu, právě odlétal. Will v dáli slyšel řev motorů jaguaru.

Vešel a pokynul hlavou k majorovi v maskáčích. Ten si nápadně hlasitě odkašlal a představil se jako James Moyer ze speciálních sil. „Říkal jsem vám, že tu budu před deseti minutami, pane. A taky jsem tu byl.“

Will mu věnoval neutrální pohled a mlčel, dokud ticho nezačalo být pro Moyera nepříjemné.

„Hm…,“ ozval se Moyer pomalu, „jsme připraveni vyrazit, jakmile budeme mít letadlo. Prý s námi poletíte osobně..?“ Nijak se nesnažil skrýt údiv.

„To je pravda. Nějaké námitky?“ Je to vůl, pomyslel si Will.

„Proč? Ne, pane, jen jsem tak uvažoval a s ohledem na zřícení mám za to, že se až moc usilovně snažíte odletět zároveň s misí.“

„Co to má znamenat?“ Willův pohled ztvrdl a ochladl. Doufal, že si toho major všiml.

„To, že ti vaši dva zranění piloti byli speciálně cvičeni pro tento druh mise. Smím se zeptat, jestli máte stejný výcvik, pane?“

Jsem velitelem jejich jednotky, majore. Samozřejmě že mám výcvik. Jsem jeden z těch, kdo vedli kursy.“

„Neuražte se, pane. Jde o to, že vaši muži měli na starosti vysazování paraskupin, a teď, když to prase skončilo v poušti…“ Moyer se zarazil, protože si všiml Willova narůstajícího vzteku.

„Prase, majore? Myslíte C-141B?“

„Ach, pardon, pane. Já jsem k vysazování svých mužů používal vrtulníky nebo přinejhorším C-130. Ale C-141, a ke skákání? Nevím, kterého idiota napadlo použít čtyřmotorový proudový letoun, ale podle mě to je naprostá blbost…, pane.“

Will ho sjel pohledem a snažil se ovládnout.

„Majore, s tím idiotem, kterého to napadlo, právě mluvíte.“

Jak Will pokračoval, Moyerovi se rozšiřovaly panenky a trnul.

„I když to rozhodnutí zpochybňujete, já vám říkám, že je racionální.“

„To je… to je v pořádku, pane, já jsem pro vteřinový odhad –“

„Držte hubu a poslouchejte, majore. C-130 neunese všechno zařízení, které potřebujeme, zvlášť potom jedno, které musíte použít pro vytažení… hm, cíle, pokud ho nebude možné zničit na místě. A za druhé – podle prezidentova rozkazu tam nesmíme přiletět od jihu. Musíme to udělat od západu, a to s C-130 nejde. Nejsou dost rychlé. Ani vaše vrtulníky.“

„Jistě, pane.“

„Nejste asi v armádě dost dlouho, abyste to věděl, ale tohle je skoro přesně obdoba mise, při které jsme v osmdesátém roce po fiasku s C-130 a vrtulníkem dostali rukojmí z Teheránu. My jsme je odtud dostali.“

„Ano, pane.“

„A udělali bychom to i potom, kdyby ovšem Carter nebyl zbabělec a nařídil druhý pokus.“

„Ano, plukovníku Westermane, omlouvám se. Byl to hloupý komentář.“

Will přikývl. „Máte zatracenou pravdu, že byl.“

„I když… chci se ujistit, že víte, jaké to může vyvolat nepříjemnosti, když na nás budete čekat, plukovníku. Můžeme na sebe přitáhnout palbu.“

Will se na majora Ronsona podíval, a ten raději stočil pohled jinam. Will sjel očima ke špičkám svých bot a s rukama za zády se několik vteřin pohupoval dopředu a dozadu. Potom zvedl hlavu a upřeně se na Moyera zahleděl.

„Kde jste byl v akci, Moyere?“

„Pane?“

„Byl jste v Panamě?“

„Proč? Ne, tenkrát jsem tam nebyl.“

„Účastnil jste se poslední měsíc pozemních bojů?“

„Byli jsme připraveni, ale má zvláštní jednotka patří k speciálním silám –“

Will ho přerušil.

„Odlétal jsem třiašedesát bojových misí nad severním Vietnamem,“ řekl velmi klidně. „Bojoval jsem u místa zvaného Pleiku, pak jsem se tam o rok později jako velitel C-141 vrátil a v pozemní palbě jsem málem přišel o druhého pilota. Tehdy jsem měl v nákladním prostoru připoutaných tři sta třicet vojáků jihovietnamské armády a do stroje se mi zarývaly kulky. Byl jsem jako velitel v Grenadě a z Panamy si můj stroj jako jeden z několika málo letounů C-141 přinesl díry od kulek. Jinými slovy, majore, opravdu si nemyslím, že se rozklepu, kdyby to začalo lítat. Ovšem vaším úkolem je především palbě předejít, ne?“

„Ano… ovšem. Svým průzkumem a podporou zajistíme, aby všechno dopadlo, jak má.“

Náhle ožila „modrá“ frekvence. Pilot britského jaguara se povznesl na úroveň mimořádně působivého řečníka.

„Dobrý večer, MAC dva-pět-pět. Ascot čtyřicet-čtyři s vámi, blížím se na hranici dvaceti námořních, stoupám k andělům tři-pět-nula. Jak se máte, chlapi, slyšíte mě?“

Jasně a zřetelně, Ascote. Jak to chceš udělat?“

„Buďte v klidu, potěším vás jako velitel perutě, pak vás převezmu jako vedoucí, dovedu vás na místo a zmizím.“

Oba piloti pokračovali ve výměně nutných informací o rychlosti C-141 a úhlu sestupu, když do dveří vstoupil seržant Richards a Ronson začal MAC 255 udávat rychlost větru, délku ranveje a povrchovou teplotu.

Will znovu obrátil pozornost k veliteli sil Delta. „Kde jsme skončili, Moyere?“

„Udělal jsem ze sebe hlupáka, plukovníku. Znovu se omlouvám.“

Willovy oči, jako by chtěly prověřit jeho kajícnost, se zabodly do Moyerových.

„Oukej,“ řekl Will nakonec. „Nastupte se svými věcmi a muži na rampu, kam odstavíme letoun, a připravte se pomoct s vykládáním. Na to, abyste naložili všechno potřebné, až bude letoun prázdný, budete mít asi jen necelých deset minut.“

Zamířil k nim seržant Richards a tvářil se vážně. „Plukovníku… pane, můžu na minutu?“ Will gestem požádal o chvilku strpení a otočil se zpět k Moyerovi.

„Je dvacet nula nula místního času, majore Moyere, a my musíme být pryč tak rychle, jak jen to bude možné. Potřebujeme rolovat ve dvacet čtyřicet.“

„Ano, pane.“ Moyer vysekl pozdrav a opustil ALCE. Will spatřil, jak se ke vzdálenému konci stanového městečka rozjel humvee. Z bezpečnostních důvodů se jednotka Delta, když před čtyřiadvaceti hodinami dorazila, odmítla usadit v řádném stanovém městě a rozbila vlastní tábor. Podle ministerstva obrany taková jednotka vůbec neexistovala, a tak čím méně se dostala do kontaktu s vojáky, tím lépe.

Will se otočil, protože vešel seržant ze zdravotnického stanu. Zasalutoval a oznámil, že poručík Rice upadl do kómatu. Ztrápený lékař odhadoval, že k operaci, absolutně nutné pro záchranu jeho života, musí dojít nejpozději za dvě hodiny. Will se rozhodl a zvedl telefon.

Ve Washingtonu bylo poledne a Walt Rice byl doma. Jak Will čekal, zpráva ho tvrdě zasáhla – mnohem tvrději, než aby byl schopen přijmout možnost, jež z ní vyplývala. C-130 byl na cestě, nemocnice v Dahránu čekala a písečná bouře se blížila. Poručík Rice nemůže v záchranné akci chybět. Jedině on může být potřebným pojítkem – pokud zůstane naživu. Will dal generálovi přímou linku na ALCE a zaručil se, že major Ronson mu předá nejaktuálnější informace přímo do úřadu v Pentagonu.

*****

Doug Harris pročítal seznam sestřelených strojů a vyhodnocoval předběžné ztráty, když zaznamenal náhlý ruch kolem odstaveného C-141. Muži z jeho posádky při přistávání uviděli vedle ranveje temnou hromadu ruin starlifteru. Ve světlech letounu se zdál velký a tajemný – tím spíš, že je nikdo na vrak neupozornil, a ke všemu na vrak jiného C-141.

Všude byla auta, daleko víc, než se zdálo nutné pro pouhou leteckou záchrannou službu. Doug začínal chápat, co se stalo. Byla to nehoda, ano, a nikdo tady ji nechce zbytku světa vyzradit. Skutečně se stali nouzovou leteckou záchrankou.

Doug zvedl tázavě obočí na velitele letounu, potom odtáhl své sedadlo druhého pilota dozadu, a jak z něj vylézal, spadla mu sluchátka. V témže okamžiku zaznamenal navigátor žebřík vykladače, který se přiblížil k jejich nákladnímu prostoru.

„Co se tam děje?“ zeptal se Harris. „To je dost divný uvítací výbor.“

„Pane, je tam vrchní seržant, který nás chce ihned všechny zavést do ALCE. Říká, že k té nehodě zde došlo před hodinou.“

„Oukej.“ Doug se otočil k veliteli letounu. Ten právě do palubního deníku zapsal znak 781 pro údržbu. „Slyšel jste to?“

„Ano, pane.“

„Předpokládám, že půjdeme. Ať zatím palubní inženýři dotankují.“

„Hm…“ Navigátor hleděl vyjeveně. „Chtějí nás tam všechny, plukovníku.“

Harris potřásl hlavou a kysele se usmál.

„Proč?“

Navigátor pokrčil rameny. „Já nejsem šéf, plukovníku, jsem tady jenom slouha. Prostě nás tam chtějí.“

Jo, vsadím se, že nám chtějí naše letadlo ukrást!“

Když nastupovali do dodávky, u jejíhož volantu seděl vrchní seržant Taylor, našli odpověď v pohledu na muže, kteří jim přenášeli zavazadla na zadní plošinu vozu. A když potom objížděli letoun a uviděli tři bojová vozidla a malý oddíl ozbrojených vojáků s tarety, pochopili další věc: z oblohy je nestáhli kvůli letecké evakuaci. Než dorazili do ALCE, byl Doug Harris připraven někoho roztrhnout. Velitel letounu se raději držel zpátky a čekal na Harrisův výbuch. Harris rozrazil dveře olivově zelené boudy ALCE a vtrhl dovnitř.

„Sakra, kdo tomu velí?“ Ze vzdáleného konce místnosti se k němu přiblížila šest stop a dva palce vysoká postava Willa Westermana. Oba muži na sebe zírali v napjatém mlčení; Ronson s Taylorem měli dojem, že to trvá přinejmenším celou minutu. Harris měl ruce zapřeny v bok. Pak je náhle rozhodil do stran. Westerman ho napodobil a napřáhl pravici. Obě tváře pomalu opanoval úsměv.

„To je k neuvěření! Můj Bože, Dougu, co děláš tady?“

03 KAPITOLA

*****

Sandy 101 ALCE

Středa 6. března 1991 – 20.10 m. č. (17.10 GMT)

Doug Harris stiskl Westermanovi ruku a pokynul nalevo ke dveřím. „To se stává, Westermane, že něco shora stáhneš a nepodíváš se co. Dostal jsi mě!“

„Chlapi… Dougu, hned vám to vysvětlíme. To se tedy setkáváme v parádní době! Namočil jsem se do všech krizí…“

„Jo, tuhle frázi slyším denně.“

Will se otočil k Ronsonovi. „Udržuj to tady chvilku v chodu, Jerry, než vydám instrukce…“ Podíval se zpátky na Douga, spočinul zrakem na stříbrných orlech na ramenou jeho letecké kombinézy a s předstíraným úžasem vydechl: „Pane na nebesích, oni ho povýšili…“ Pak se otočil zpátky k Ronsonovi: „… než vydám instrukce tady plukovníku Harrisovi.“

„Ano, pane.“

Will se znovu otočil k Dougovi. „Nebo ti mám říkat plukovníku kapitáne Harrisi?“

„No, jsem kapitán sedmsetčtyřicetsedmičky, ale ‚plukovníku‘ bude lepší,“ odvětil Doug, který si všiml údivu ve tváři majora Ronsona.

I Will viděl Ronsonovy rozpaky a kývl na Douga. Jerry, tenhle přeběhlík před patnácti lety odešel z aktivní služby a dal se k aeroliniím, zatímco já jsem zůstal dřepět v Charlestonu, abych chránil demokracii. Dělá pilota u United Airlines a teď právě melouchaří jako plukovník vzdušných sil.“

Doug potřásl Ronsonovi rukou a následoval Willa ze dveří ALCE. Oba plukovníci poodešli pár metrů do temné noční pouště na okraji stanového města.

„Dougu… Bože, už je to tak dávno. Nech mě… já ti to rychle vypovím. Mám na starost životně důležitou, přísně tajnou misi, ale před chvílí jsme při přistávání ztratili posádku…“ Slova z něj vystřelovala; hodiny tikající v hlavě ho nutily ke spěchu.

„Vím, viděl jsem to u přistávací dráhy. Dost mě to překvapilo.“

„Jo… dobře, nemohli jsme o tom mluvit do éteru.“

„To mi došlo. Co se tedy stalo?“

„Já… to ti řeknu později. Teď si musím vzít tvé letadlo a…“

„Souhlas. Tušil jsem to.“

„A musím vzít na palubu někoho z tvé posádky.“

„Nejsou moji. Jen jsem s nimi letěl. Myslím, že mi patří jen v tom smyslu, že jsem jejich vedoucí, ale ne velitel letounu. Chápeš to?“

„Ani slovo.“

„Koukni, jsem velitel jejich letky, ale ne velitel letounu. Musíme do toho zapojit jednoho mladíka, kapitána Peta Tildena.“

„Ty jsi velitel letky? Málem jsem dostal šok z toho, že jsi plukovník! Doug, rezident rebelů? Božský dar vojenskému letectvu?“ Will potlačoval smích, ale Doug na něho zakýval prstem.

Jo, lez jsem do zadku orlům v aktivní službě. Jsem velitel 97. letky v McChordu, a to je letka se zatraceně aktivní službou, to vím moc dobře.“

Já taky.“

„To muselo být peklo, když jsi velel sedmadevadesátce.“

„Ne, já myslím Charleston. Jsem velitel letky SOLL.“

„Věděl jsem, že jsi v Charlestonu.“

Jo, Harrisi, ale nikdy jsi nenapsal.“

„Ani ty ne.“

Dva staří přátelé na chvíli ztichli. Zela mezi nimi propast celého desetiletí, kdy o sobě nevěděli, a teď žasli, jak rychle se vrátil starý rytmus důvěrného přátelství – vzájemné rýpání a humor, které rázem přemohly všechno, co vyplývalo z jejich hodností a postavení. Jako by se vrátili v čase, jako by byli znovu ve škole a teprve si dělali nároky na to, být uprostřed pouště a postavit se čelem hoře úkolů. Co je skutečnost a z čeho si udělali víru? Tápali jenom pár vteřin, ale otevřelo se v nich plno vzpomínek.

„Oukej,“ řekl nakonec Will, „tak zase zpátky k obchodním záležitostem.“

„K záležitostem vnuceného obchodu. Jsme přece z Texasu, nezapomínáš?“

Jasně. Pojďme na to, člověče, je to smrtelně vážné.“ Will se zatvářil bolestně. „Za necelou půlhodinu už musíme sedět na místech. Teď tvé letadlo dotankovávají a nakládají. Vaše zavazadla by měla být v ALCE. Potřebuju někoho z posádky, aby šel se mnou. Má velitel letounu, kapitán… jak se jmenuje?“

„Tilden.“

„Tilden. Má kvalifikaci pro AR? Myslím tankování za letu?“

„Hele, vím, co znamená AR. Mám na manévry se stojednačtyřicítkou kvalifikaci, stačí?“

Will v rozpacích zvedl pravici k očím. „Omlouvám se ti. Já zapomněl.“

„Koho ještě potřebuješ?“

„Může letět jako druhý pilot. Potřebuju plné obsazení. Dva palubní inženýry a obsluhu nákladu. Máme vzít na sever kontingent speciálních sil Delta. Je to přísně tajné.“

„Na sever?“

Will přikývl.

„Válka skončila, Wille.“

„Pro nás ne.“

„Ty létáš každou takovouhle misi sám?“

„Nemám na vybranou. Mí dva piloti ze SOLL jsou v kritickém stavu.“

Will se rychle podělil o starosti ohledně Rice a Collinwooda a C-l30, snažící se písečnou bouří probít na základnu.

Doug kývl. „Ta písečná bouře nás zastihne. Nemůže být dál než hodinu. Byla dokonce vidět i v měsíčním světle.“

Will se opět podíval na hodinky; bylo 8.14. Na chvíli mu hrdlo ochromila panika a jeho mysl se soustředila na to, co téměř vystřelilo z Dougova tvrzení. „Cože?“

„Jo, řekl jsem, že jdu já. Nech Tildena tady. Nemá kvalifikaci AR a já ano. Je sice mimořádná, ale je.“

Will se usmál a potřásl hlavou. „Ne… nedělej to, Harrisi. Oba jsme už pro takovou věc staří, jenomže já nemám na vybranou a všechno, co potřebuju, je druhý pilot.“

„Jasně, tyrane, ale –“

„Tyrane?“

„Jo,“ zasmál se. „Nebo dáš přednost ‚tupanovi‘?“

„Tyrane? To už nikdy neříkej.“

„Koukni, Wille, nech těch keců.“ Will nasadil nevěřícný výraz. „Potřebuješ obyčejnýho druhýho pilota, dost dobrýho na to, aby dostal letadlo pryč, až začneš ty svý patálie. Oba jsme už staří tahouni a máme pro strach uděláno. Tihle mladí kluci možná mají výcvik v koordinaci posádky, ale ve většině případů si sedí na rukou a s posvátnou hrůzou sledují, jak my oblétáme hory. Nevim, co to je za misi, ale vypadá náročně a ty potřebuješ pomoct. Tak je to.“

Will ještě stále třásl hlavou. „Tyrane?“

„Cos říkal?“

Will vzhlédl. „Dougu, ty jsi civilista. Dáváš v sázku život.“

„V téhle chvíli jsem v aktivní službě, a to je můj život.“ Will pomalu opouštěl původní myšlenku a Doug v jeho očích opět získal své postavení.

„Mysli, Wille. Toho mladého kapitána zastrašíš. Od včerejška, kdy jsme opustili Torrejon, jsem se vyhýbal každé nečitelnosti vůči němu a o nějaké tyranství jsem se ani nepokoušel.“ Potlačil smích a ukázal zpátky k ALCE, aby připomněl incident při návštěvě důstojnické ubytovny. „Zatraceně, on… když nám vyhlásili pohotovost, tak dokonce přišel ke mně do pokoje a snažil se mi odnést zavazadla do autobusu, protože jsem předtím na něho trochu zařval.“

Will zvedl ruku, aby zadržel nápor slov, ale Doug si toho nevšímal.

„Hele, chlape, poletíme ve staré dobré stojednačtyřicítce a nebe nad Irákem bude naše. A… a… zase jednou bude na palubě tým Westerman-Harris. Co tomu říkáš?“

„Tak jo.“

„Tak jo?“

„Tak jo, sakra. Nemám čas na dohady.“

Doug přikývl. „Dobrá.“ Chvilkové mlčení přerušil Doug.

„Tak kam poletíme?“

„Uvidíš.“ Will mávl rukou, otočil se a s Dougem v patách se vracel k Tildenovi a jeho posádce. Tilden zařídí evakuaci Rice a Collinwooda v C-130, ale jeho posádka půjde s Harrisem a Westermanem. Rozkazy byly vydány, zavazadla sbalena a určení členové posádky bleskově odesláni zpět k letounu.

Ještě jednu věc,“ ozval se Will, když v boudě ALCE skončil instruktáž Jerryho Ronsona. Byli už s Harrisem venku.

„Ano?“

Je tu někdo, s kým by ses měl dobře seznámit. Poletí s námi a ty mě budeš držet na uzdě, abych na zpáteční cestě toho bastarda nevykop z letadla. On za celou tu věc může víc než kdo jiný.“ Will se svými stopětaosmdesáti centimetry výšky a silnýma nohama vyrazil ke stanovému městu a přinutil Douga Harrise, měřícího sto sedmdesát, ke klusu.

„Dougu, kolik máš hodin?“

Doug se zastavil a stiskl osvětlení na svých digitálních hodinkách.

„Dvacet minut po nějaké hodině,“ řekl udýchaně. „Která je to hodina, si nejsem jistý.“ ‚Já ano. Za čtvrt hodiny musíme sedět v letadle, připraveni ke startu.“

*****

Doktor Šakir Abbás seděl na polním lůžku z dodávek americké vlády v malé montované stavbě a poslouchal zvuky přilétajících a odlétajících letadel – sirény, auta, motory a další noční zvuky. Neměl představu, kdy pro něj velitel sil Delta přijde. Strávil hodiny popisováním laboratoře a kdo ví, jestli jim to došlo. Nakonec ho odvedli – s pistolí v zádech.

Zase se podíval na hodinky a přečetl místní čas: 20.20. Ani nečekal, že mu hodinky zůstanou, protože saudská stráž, která ho po přechodu hranic sebrala, se dlouho neměla k jejich vrácení. Byly to Seiko, zlaté s kalkulačkou a s paměťovou kapacitou padesáti adres či čísel. Koupil je roku 1988 v Londýně a staly se živou součástí jeho paměti. Svěřil jim toho až příliš mnoho.

V cele v Badanahu ho zachvátila panika, když si vybavoval všechny informace, které uložil do padesáti malých elektronických přihrádek křemíkového čipu. Měl za to, že hodinky jsou nenávratně pryč. Ale zjistil, že čísla, která zoufale potřeboval, má uložena v hlavě. Žasl, kolik si toho dokáže vybavit, když se skutečně snaží, ale dvě nejdůležitější čísla mu unikala. Hodiny se snažil, ty cifry jako by už už viděl, téměř je mohl v mysli číst. Jenže pokaždé, když se pokusil zaostřit, vypařila se jako fata morgána v polední poušti.

A pak jako závan chladivého vzduchu přišli Američané a saudský důstojník, který se napřed tvářil, že to, co mu napsal, zahodil, ale – Alláh buď pochválen – neudělal to a vrátil se i s hodinkami! Jak uboze smýšlel o lidské povaze!

Malá vítězství, velké porážky. V posledních hodinách přinejmenším tucetkrát zakolísal mezi vírou ve smysl věcí a hlubokým zoufalstvím a přitom čekal, čekal a čekal. Čas ubíhal, a pokud ti světloocí, důvěryhodní, statní Zápaďáci, které vždy obdivoval – ale není to jen fráze? – hodně rychle nedají dohromady jeho akta, kontejnery se otevřou a důsledky otřesou celou planetou.

Nikdy si ani na okamžik nepomyslel, že Saddám by mohl být jako Hitler. Měl za to, že Saddáma chápe. Řezník, tyran, mistr manipulace a demagogie – ale ne šílenec jako Hitler. Za svých bakalářských let, kdy přijímal všechno západní, jednou o víkendu v oxfordská knihovně studoval nově objevené plány třetí říše, jak naložit s britským lidem. Neuvěřitelná brutalita poválečného modrotisku překračovala chápání zdravé mysli: všichni britští muži měli být vyhlazeni; všechny britské ženy zotročeny, mnohé k sexuálnímu vyžití Germánů; všechny děti mužského pohlaví měly být vyvražděny; a všechny britské instituce a muzea měly být nejen vyklizeny, ale vyhlazeny, jako by Británie nikdy nebyla. Šakirem zrůdnost onoho monstra otřásla. Tak ďábelský Saddám určitě nikdy nemohl být.

A přece to – i se Šakirovou shovívavou pomocí – bylo přesně to, co se Saddám rozhodl udělat. Předpokládalo se, že v ohnisku Saddámovy pomsty jsou Izraelci. Nikoho nenapadlo, že v Saddámově nitkovém kříži stojí samo lidstvo a jeho kultura.

Znovu se mu vybavil obraz dětí a ženy Saliah a jeho vyrovnanost byla tatam. Jak mi chybějí. Jak mi chybí ona!

Je tak krásná, i teď, léta od svatby a po dětech. Tolik iráckých žen se zanedlouho přestalo snažit, ale Saliah ne. Den začínala i končila snahou být pro něj krásná a přitažlivá – a dařilo se jí to. Jak bych ji chtěl mít tady!

Je to zvláštní, pomyslel si Šakir. Podivná reakce na odloučení. Úsměv se mu rozšířil, jak se myšlenky a vzpomínky stávaly smyslnějšími. Jak byl šťastný! Jejich hlad po sobě rostl, nesnižoval se, zvlášť během dlouhých měsíců odloučení. Když mu Saddám roku 1989 nařídil zůstat v poušti a pracovat v Saad-18, jedné z podzemních pouštních laboratoří, které pomáhal stavět, byly mu povoleny jen příležitostné návštěvy domova. Pro rodinu, a pro něho a Saliah obzvlášť, to znamenalo muka. V Iráku se dá získat všechno možné, ale pokud jde o ženy, je to tradiční muslimská země. Ačkoli – existovaly ženy, jež měly sloužit mužským potřebám Saddámových loajálních pracovníků v poušti, ale Šakir se o ně nikdy nezajímal. Jen o Saliah. Žil výlety domů.

A co udělal teď? Zabouchl za svým životem dveře.

Tak ať už to všechno skončí. Cena toho, co jsem udělal, je ničím ve srovnání s tím, co jsem zmařil.

Zase tu byl zkrušující smutek a jako rubáš ho zahalil pocit hanby. Energie se mu rozplynula, cíl, který ho posledních pár dnů hnal kupředu, se ukázal jako triviální. Teď byl nepřítelem státu, ať už o něm věděli, nebo ne. Saliah a děti se pro ně v každé chvíli mohly stát terčem. Jestli udělají pitvu zuhelnatělého těla, které nechal u silnice…

Logika mu říkala, že v rozbombardované zemi zachvácené občanskou válkou nebude čas na tak složitou soudní a detektivní práci. Jenže ho paralyzoval už jenom pouhý stín možnosti, že Saliah jednou v noci otevře dveře bytu a za nimi uvidí dvě bestie ze Saddámovy tajné policie. Jak by takový horor začal? Ranou? Nebo přímo dávkou ze samopalu?

Když se jako ozvěna noční můry otevřely dveře, byl Šakir duchem v Bagdádu. Zmaten hlukem vyskočil z lůžka. Než si uvědomil, kde je, bleskově se rozhlédl, kam utéci.

Will vstoupil první a užasl, když viděl, jak se Iráčan dere k chatrné stěně, oči rozšířené strachem.

„Abbási? Co je to s vámi, sakra?“

Doug rozsvítil a Šakir se pomalu uklidňoval.

„Překvapili jste mě. Omlouvám se.“

„Plukovníku Harrisi, to je doktor Abbás, jinak známý jako doktor Smrt.“ Ve Willových slovech bylo cítit kyselost, a když Doug chtěl Šakirovi podat ruku, Will ho rychle strhl zpět. „Nepodávej mu ruku, Dougu, dokud neuslyšíš, co on a jeho malí Saddámovci posledních pár let v Iráku dělali. Řekněte mu o tom všechno, Abbási.“

Will ztěžka usedl na polní lůžko a dodal: „A rychle. Za pár minut musíme vypadnout.“

I Doug se posadil. Ve Willově nenávistném výbuchu cítil něco nemístného. „Co jste provedl, doktore?“

Abbás se posadil na protější lůžko a pohlédl Dougovi do očí.

Jsem mikrobiolog a biochemik,“ začal. „Irácká vláda mi zaplatila vzdělání v Londýně a ve Spojených státech. Mám doktorát z university Johna Hopkinse. Byl jsem zaměstnaný jako vědecký pracovník v Iráckém výzkumném institutu… od roku 1972, dlouho před Saddámem. Já… no… plukovníku, to je dlouhá historie, a tak vám jen povím, že jsem zradil svou zemi a přeběhl jsem do Saúdské Arábie ke spojeneckým vojskům… pro pomoc, protože jsem se podílel na vynálezu hrozné věci – něčeho, o čem se předpokládalo, že se použije jen jako hrozba. Jenže Saddám to chce použít doopravdy… a my ho musíme zastavit.“

Abbás nechal svou řeč působit. Doug se otočil a chvíli zkoumal Willovu tvář, než promluvil. „A co my s tím jako máme dělat?“

„Vy nevíte, plukovníku?“ zeptal se Abbás mírně.

„Právě jsem sem dorazil,“ začal Doug. „Došlo ke zřícení…“

Will pomalu zvedl ruku. „Abbási, na poslední chvíli jsme museli změnit leteckou osádku, ale úderný tým, se kterým jste se setkal a který jste instruoval, je stejný. Plukovník Harris bude můj druhý pilot.“

Will se obrátil na Douga. „Oukej, úkol je takový. Dopravíme úderný tým do těsné blízkosti podzemní laboratoře. Nemůžeme je vysadit na padácích – musíme přistát. Podpůrný bojový tým seskočil včera z vysoko letícího C-130. Teď jsou na zemi, navádějí AWACS a všechno se už stačilo zajistit. Časně ráno přistaneme, komando vezme Abbáse a vyrazí k bunkru, Abbás zničí bacily, které objevil, a koho tam vojáci z komanda najdou, toho zajmou a dostanou do letadla. Hned potom vypadneme a poletíme se na jih nasnídat.“

Doug se podíval na Abbáse, pak na Willa, potom zase na Abbáse a ještě jednou na Willa a zasmál se. „To je všechno?“

„Na jednu noc je toho dost.“

„Je…“ Doug se otočil k Abbásovi. „Dá se vám věřit, doktore? Proč to děláte?“

Will se zvedl a zasupěl. „Protože konečně dostal výčitky svědomí! Zajímavé načasování, nemám pravdu? Ve zločinecké zemi ztratil budíka a najednou potřebuje naši pomoc. Pojďme.“

Abbás se pomalu zvedl a sáhl po Dougově paži. „Plukovníku, má rodina… můj život… je pořád ještě v Iráku. Než tuhle misi zahájíme, musím je odtamtud dostat. Vystavil jsem je hroznému nebezpečí. To není trik.“

Will se k němu rychle otočil. Potřeboval si vylít utrpení minulých hodin.

„Abbási, vy asi nevíte, o co žádáte… a jaké už byly náklady. Asi nevíte, jaké škody a utrpení jste už této misi způsobil. Zemřeli dva členové mé letecké osádky, muž a žena – opravdoví profesionálové. Mám pilota se zlomenou páteří a druhého pilota s vnitřním krvácením, které možná nepřežije. To všechno kvůli vašim experimentům s válečnými bacily a kvůli tomu, že jste přišel, abychom vás vytáhli z bryndy.“ Will stál s rukama v bok a sjížděl Abbáse pohledem.

„Omlouvám se, plukovníku. Prostě potřebuju vaši pomoc… abych zabránil smrti mnoha dalších.“

„Z virů, které jste vytvořil!“ zachrčel Will.

Abbás přikývl. Cítil Westermanovo zklamání. Nemohl mu nijak ulehčit, ale chápal ho. Mnoha, mnoha způsoby teď sdílel nenávist k tomu, co dělal – ke skutečnostem, vůči nimž byl tak dlouho slepý.

*****

Major Ronson se vyklonil z otevřených dveří ALCE a potřásl Willovi rukou, aby mu vyjádřil účast. „Hodně štěstí, pane. Bude lepší, když vyrazíte. Zvedá se vítr a bouřková fronta je odtud jen pět mil.“

„Díky za všechnu podporu, Jerry. Má letoun dotankováno?“

„Sedmdesát tisíc liber, pane. Právě skončili. Mimochodem, prověřil jsem si počasí pro Džiddah. Mají tam jasno, takže se dají doplnit rezervy. Je tam cisterna s minimálně třiceti tisíci librami paliva. C-130 má přiletět těsně před vaším odletem. Pacienti jsou už v ambulanci a podle doktora nedošlo k žádné změně. O druhém pilotovi pořád ještě není rozhodnuto.“

Will otevřenými dveřmi zamával Taylorovi a Richardsovi a naskočil do humvee, které se rozjelo k letadlu.

Starší vrchní seržant Bill Backus na něj čekal s úzkostlivým výrazem v drsné tváři. „Pane, jdu s vámi.“

Will si mlčky Backuse prohlédl. Byl to sto osmdesát centimetrů vysoký palubní inženýr a teď právě hleděl z okna vozu. Měl mírné břicho a podbradek, pročež vypadal starší než na svých osmačtyřicet let, a v této chvíli byly jeho oči upřímné a smutné jako oči baseta; měl v nich prosebný výraz a obavy, aby jeho žádost nebyla odmítnuta.

„Potřebuju tě tady, Bille,“ řekl Will. Obraz Backuse stojícího uprostřed hořících trosek zříceného C-141 se mu nesmazatelně zapsal do mysli. Měl by být v nemocnici, ne letět na misi.

Nicméně neměl zranění a byl dobře vycvičený.

Will to ještě jednou zkusil. „Myslím, že bys měl zůstat s Jimem a Jeffem. C-130 se ozval těsně předtím, než jsem odešel z ALCE. Má tady být během deseti minut.“

„To můžou dělat zdravotníci, pane. Nezhroutil jsem se z toho, jak jsme přistáli, mám výcvik SOLL a vy jste mě na tuhle misi připravil, už když jsme letěli do Rijádu, pamatujete? Další dva technici výcvik SOLL nemají a ani netuší, jak to spěchá, pane.“ Škubl palcem k osvětlenému kokpitu.

„Bille…“

„Prosím, pane. Co jestli se něco pokazí? Jsem vycvičený ve střílení, únicích a kličkování. Dostal jste dva techniky, kteří v tom cvičení nejsou. A spolu jsme létali už předtím.“

Když Doug vyskočil na žebřík pro posádku, Will se mu zahleděl na boty.

„Pane, já to chci. Prosím!“

Will na něj pohlédl a zkoušel číst v jeho očích. „Určitě jsi v pořádku?“

„Ano, pane.“

Will přikývl. „Je to proti mému úsudku, pokud tedy nějaký mám, a je to pravděpodobně i proti pravidlům, ale dobrá. Tak si pospěš. Vylez si a najdi někoho, kdo tu chce zůstat. Máš své –“

„Vždy připraven, plukovníku. Jeden chlap je připravený zůstat a já si jdu půjčit jeho sluchátka a manuály.“ Backus doslova vyskočil na žebřík. Will ho následoval na palubu. Usadil se do levého sedadla, spěšně si zapnul bezpečnostní pásy a nasadil sluchátka s mikrofonem a kyslíkovou masku. Po jeho pravici na místě druhého pilota už Doug pilně pracoval, stručný seznam kontrol otevřený na kolenou, a nastavoval oba inerciální navigační systémy (INS).

„Oukej, pilote,“ začal Doug, „INS jsou seřízené, palubní mechanici už zaujali pozice a u INS jedna a dva jsme dole na pěti. Připraveni na APU, inženýre?“

APU – pomocná pohonná jednotka – byl malý proudový motor v náboji levého kola, který zajišťoval elektrický proud a stlačení vzduchu pro start motorů.

„Připraveno.“ To byl Backusův hlas. Už se připojil. Jeden ze dvou palubních inženýrů si vzal svůj kufřík a sestoupil po žebříku.

„Kdo zůstal v sestavě inženýrů?“ zeptal se Will.

Náhle na okamžik úplně zmátla Willovy smysly kaskáda ženských blond vlasů, již doprovodil závan parfému. Seržant Sandra Murrayová k němu napřáhla ruku a Will zašmátral po mikrofonu, aby si jej oddálil.

„To je Sandra,“ oznámil Doug palubním telefonem, jako by její jméno znamenalo úplný příběh. Jedna z mých lidí.“

Willovy oči se setkaly s jejími a na vteřinu tak setrvaly. Všiml si, že má mimořádně široká ústa, roztažená do stálého úsměvu, pravidelnou tvář, tupý nos a velké, kulaté, porcelánově modré oči. Krátce jí potřásl rukou a rychle se vyprostil, aby si příliš nepřipustil její příjemný zjev. To je úžasné, napadlo ho, co dobře stavěná žena jako Sandra může udělat se standardní leteckou kombinézou.

„Začne jako pozorovatel,“ řekl Doug. Tu práci přiděloval každému palubnímu inženýrovi, který neseděl v této části týmu. Pozorovatel stál během startu motorů venku a před návratem na palubu ještě odstranil od kol klíny a bezpečnostní závlačky podvozku.

„A za náklad odpovídá Phil Casey,“ ukázal Doug k zadní části letounu.

„Jo,“ ozval se další hlas v palubním telefonu. „Je mi ctí letět s vámi, plukovníku. Vozidla jsou na místě a zajištěná a všichni jejich pasažéři na palubě, vyvážení je hotové, už mě instruovali o odstranění nadměrného nákladu a nákladní dveře jsou zavřené a zajištěné. Mimochodem, pane, ten major od armády, co sedí dole, říká, abych nahlásil, že je taky připravený.“

„Díky, Náklade,“ řekl Will.

Sandra Murrayová už opustila palubu a nahlásila do vnějšího pojítka: „Tady pozorovatel, kola v pořádku, APU připraveno, pane.“

Willovi blesklo hlavou, že když Tildenova posádka dorazila do ALCE, musel být slepý, anebo se schovávala. Jak jinak si mohl nevšimnout tak atraktivní palubní inženýrky? Opět se rozhlédl po kokpitu a pár vteřin sledoval, jak každý nacvičenými pohyby plní své předstartovní povinnosti. Předešlé hodiny byly naplněny zmatkem, beznadějí a hrůzou. Neměl tušení, zda přijal správná rozhodnutí – bylo jich tolik… Ironií bylo, že vlastní start mise se zdál být ze všeho nejsnazší. Teď by si mohl oddechnout a dát se do práce.

„Úplná předstartovní kontrola,“ oznámil Will palubním telefonem a začala příjemně důvěrná litanie kontrolovaných položek, která trvala až do doby, kdy se rozběhly všechny čtyři motory, klíny byly odstraněny a vstupní dveře posádky zavřeny.

„Poletíme bez navigačních přístrojů, vizuálně, a pak si vyzvedneme povolení k letu z Rijádu, takový je plán?“

„Přesně tak. Utečeme jim. Radar z Rijádu nepotřebuje vědět, odkud jsme přiletěli.“

Ozvala se pozorovatelka: „Kontrola kompletní.“ Will uvolnil škrticí klapky a nařídil kola tak, aby vedly letoun ke konci ranveje 33. Ukázala se přistávací světla záchranného letounu C-130 a ve chvíli, kdy Doug dokončili sérii kontrol a vyžádal si povolení k odletu, C-130 se dotkl země, přepnul vrtule na zpětný tah, zpomalil a odbočil z ranveje k řadě vozidel a sanitce čekající před sloupem zářivě rudých světel. Pokud bude všechno probíhat podle plánu, budou Collinwood a Rice – a těla zbylých dvou členů posádky, jež byla vyproštěna z trosek – na palubě během pěti minut. Když C-130 nechá spuštěné motory, mohl by být ve vzduchu už deset minut po přistání.

Jdeme do finiše, pilote.“ Hlas patřil Dougovi. Vrtule zvedaly vítr, jak se zvyšoval výkon všech čtyř motorů, a velký letoun začal zvyšovat rotační rychlost z padesáti na osmdesát a pak na sto čtyřiatřicet uzlů. Nejzápadnější světla poblíž okraje základny zahalilo mračno prachu a písku.

„Do toho.“ Will stáhl řídicí páku dozadu a nechal letoun akcelerovat. Hlavní podvozek několikrát nadskočil a potom se zvedl. Will zkontroloval vertikální rychlost, potvrdil, že stoupají, a přikázal zatáhnout podvozek.

A náhle stoupat přestali.

„Větrný vír!“ Dougův hlas byl pevný, ale napjatý. Výškoměr teď ukazoval padesát stop, ale ručička začala klesat; pod nosem letounu se blížil konec ranveje – a podvozek byl zatažený a zajištěný. Protivítr, který do nich vrazil, se náhle změnil v zadní vítr s frontálním náporem a téměř hned jim na rychlosti ubral třicet uzlů.

Will si jen okrajově uvědomoval Dougovu levačku, která popadla páku ovládající čtyři škrticí klapky a tlačila ji dopředu. Vzápětí mu zazněl jeho klidný hlas ve sluchátkách.

„To už jsem zažil, Wille. Táhni páku zpátky, až to setřeseme. Poletí.“

Táhl proti všem instinktům, rychlost se nyní držela kolem sto deseti, motory řvaly a výškoměr se konečně zastavil na třiceti stopách. Letoun začal pomalu stoupat. Díky Bohu za rovnou poušť za koncem rozjezdové dráhy.

„Pořád dozadu, ještě trochu… No tak!“

Vyrovnávač otřesů, malý excentrický motor u základny obou řídicích pák, rozvibroval oba kontrolní sloupky, což znamenalo, že letadlu hrozí přetažení.

„Oukej, o vlásek uber zpětný tlak, než se otřesy zastaví, a pak do toho zase ťukni.“ Otřesy ustaly, ještě jednou začaly a opět skončily. Will doslova cítil tlak Dougových rukou na řídicí páce.

Výškoměr už byl zase na padesáti stopách, ale když stáhli škrticí klapky do normální polohy, najednou vyskočil na sto padesát.

Will počkal, až se rychlost zvýší o deset uzlů, což bylo minimum pro zatažení klapek. Pak nahlásil Klapky nahoru! a oddechl si.

„Druhý pilote, lepší nechat –“

Přerušilo ho rádiové hlášení. „Věži Sandy, MAC Alfa dva-osm-čtyři. Má C-130 už zajet na ranvej?“

Saudský hlas, bojující s angličtinou, váhavě odpověděl: „Ptáte se, pane, zda… kdo…“

Doug to nevydržel a vmísil se do hovoru. „Požádal už C-130, který právě přistál, o povolení k odletu?“

„Ne, pane.“

Ke kanálu se připojil další hlas: „Zde záchranný letoun čtrnáct-dvanáct, MAC. Voláte?“

„Rozumím. Žene se ošklivý větrný vír. Ztratili jsme v něm třicet uzlů, vítr se točí odpředu dozadu. Jste připraveni rolovat?“

„Viditelnost jde do háje, ale už jsme zavřeli dveře. Budeme se při vzletu snažit o mimořádnou rychlost. Díky za varování.“

Will vystoupal na pět tisíc stop. Napínali sluch, aby slyšeli věž, a v duchu sledovali C-130 vyjíždějící k ranveji. Zvukové pozadí tvořil řev motorů a elektronický šum rádiových vln a palubního telefonu.

Konečně: „Záchranný letoun čtrnáct-dvanáct připraven k odletu.“

„Rozumím, čtrnáct-dvanáct, letiště je uzavřeno. Povolení zrušeno.“

Will přepnul vysílačku. „Čtrnáct-dvanáct, tady MAC Alfa dva-osm-čtyři. Ignorujte věž. Já osobně vám povoluju odlet z pověření velitele základny, plukovníka… hm… Rašira. Tárika al Rašira. I přes to počasí vám už odlet schválil. Zvedněte ty necky ze země.“

„Hej, MAC, nemůžete si hrát na věž,“ ozvalo se s jižanským přízvukem.

Do vysílání opět vpadl saudský hlas z věže. „Záchranný letoune čtrnáct--dvanáct, nedostal jste povolení k odletu. Letiště je uzavřeno.“

Will pohlédl na Douga. „Druhý pilote, přeberte letoun. Máme povolen let na úrovni dva-pět-nula, než se spojíme s kontrolou v Rijádu.“

Doug přikývl a Will se odklonil ke druhé straně přístrojové desky a zamířil pohled na jakousi horu.

„Záchranný letoune čtrnáct-dvanáct, kdo je váš velitel?“

„Major Daniels, na příjmu, MAC.“

„Majore, zde plukovník Westerman. Dávám vám rozkaz k odletu, jakmile to budete moct bezpečně provést. Kontrolní věže si nevšímejte. Máte mé slovo, že všechno je vyřízeno a plukovník Rašir už bez ohledu na počasí odlet schválil.“

„Já nevím, plukovníku. Nemyslím si, že to můžeme udělat. Já –“

Opět se ozval saudský hlas, kolísající mezi vztekem a hysterií.

„Nedostal jste povolení k odletu! Potvrďte! Nepovoleno, MAC i záchranko! Nemáte právo takhle mluvit na mém kanálu!“

„Záchranko, Westerman. Můžete bezpečně vzlétnout s větrem a viditelností, jaké jsou?“

„Ano, pane. Je to špatné, ale bezpečné. Dokonce vidím vzdálený konec ranveje.“

„Tak, proboha, člověče, dělejte! Je to na mý triko – pokud je to bezpečné.“

„Oukej, plukovníku, je to na vás. Věži Sandy, záchranný letoun roluje.“

„NE, NE, NE, NE, NE, záchranný letoune! Nemáte –“ Saudský hlas dosáhl vrcholné výšky a pak jej bez varování přerušil další hlas, zřetelný a přesný, s cizím akcentem, ale srozumitelný. A ledově chladný. Byl to plukovník Rašir.

„Záchranný letoune jedna-čtyři-jedna-dva, odlet je povolen.“

Na okamžik nastalo mlčení, než pilot C-130 nahlásil: „Jsme ve vzduchu.“ Posádka MAC Alfa 284 si vydechla.

Will si pomyslel, že Rice dostal z Boží vůle šanci.

Pak se podíval na Douga. Zdálo se, že ho ani větrný vír, ani průtahy s odletem C-130 nijak nevzrušily.

„Tebe nic nevyvede z míry, Harrisi.“

„Jako za starých časů. Ty jsi zase stejně ctižádostivý.“ Doug se do mikrofonu uchechtl. „A kromě toho, tenhle druh větrného víru je můj starý známý.“

„Ty už ses do něj někdy dostal?“

„No, ve stojednačtyřicítce ne, jen na trenažéru Boeingu 727 ve výcvikovém středisku v Denveru. Cvičili nás ve světě obchodu. Učebnicový příklad větrného víru při vzletu. Jako když ve dvaaosmdesátém v New Orleansu spadl ten Pan Am. Ti ho nemohli proletět, protože prostě nevěděli to, co my.“

„Příště mi snad řekneš, že to je hračka, Harrisi!“ Doug se zašklebil. „Je to hračka, viď, Harrisi.“

A Backus ze svého místa dodal: „Myslím, že jsem změnil názor, plukovníku Westermane. Už bych do toho nechtěl jít.“

„To je velkolepé,“ zahučel Will. „Mám posádku komediantů.“

*****

Když Doug dosáhl křižné výšky, na pár minut se uvolnil. Ztlumil světla panelu a naklonil se dopředu, až se bradou téměř dotýkal svítícího štítu. Před starlifterem se rozprostíral zářivý baldachýn hvězd jako utajená slavnost, připravená jen pro letce a astronauty. Šířila se z nich pokojná majestátnost, zvláště když většinu hluku v kokpitu tlumilo umělecké dílo Davida Clarka – sluchátka, která MAC konečně nakoupil pro své letecké posádky. Doug si představil velkolepý orchestr, hrající hvězdnou symfonii. Přál si mít walkman. Mnoho posádek C-141 a C-5 zahánělo nudu nekonečných hodin při transoceánských letech během operace Pouštní štít posloucháním filmových melodií – stereosluchátka walkmanu si strčili pod sluchátka vysílačky. Digitální stereo a udávání polohy ve výšce 39 000 stop. Co poslouchal Pet Tilden? Roxette zároveň s řídící věží Řím, Connick s Káhirou a Madonnu s Madridem.

Doug stiskl tlačítko palubního telefonu na řídicí páce.

„Myslím, že to je to místo, na které jsem přišel.“

„Zopakujete to, druhý pilote?“ V odpověď mu zezadu přišel hlas palubního inženýra.

„Kolik je vám let, seržante Backusi?“

„Čtyřicet osm, pane.“

Jste dost starý na to, abyste si to zapamatoval. Když vás vaši rodiče jako malé dítě vzali do kina, zaplatili vstupné hned, jak tam přišli, bez ohledu na to, jestli se už začalo hrát?“

„Ne, pane. Můj táta si udělal vždycky čas, aby přišel před začátkem.“

„To jste měl štěstí. Mí rodiče chodili všelijak, pak nechali ten zatracený film skončit a znovu začít a nato můj táta vstal a řekl: „Oukej, to je to místo, lidi, na které jsme přišli. Jdeme.“

„Tu frázi jsem už slyšel, pane.“

„Každopádně to je to místo, na které jsem přišel já před třemi hodinami –,“ pohlédl na Willa, který byl na levém sedadle zabrán do papírů, „– než mě z oblohy stáhl nějaký aktivně sloužící šašek z Charlestonu, co trsá na banjo.“

Will zvedl hlavu a zakřenil se. „To jsou výrazy, víkendový válečníku.“

„Pro tebe, kámo, aktivně sloužící víkendový válečník.“

„Hm, druhý pilote, říkal jste, že plukovník W. hraje na banjo?“

Will zvedl ruku na protest, ale už bylo pozdě.

„Líp než starej Jones, mechaniku. On a já jsme v šedesátých letech měli v Dallasu profesionální folkovou kapelu. Já jsem hrál na dvanáctistrunnou kytaru, zpíval, psal texty, sháněl štace a fanynky, zatímco on mučil banjo a vřískal.“

Will nesouhlasně potřásl hlavou, když se s nádechem údivu ozval palubní inženýr: „Opravdu? Náš plukovník?“

„Vsaďte se. Jmenovali jsme se Tuláci.“

„Cos mínil slovem ‚vřískal‘, Harrisi?“ zeptal se Will. „Tys byl pitomej tenor. Já baryton. A nikdy jsme neměli žádný fanynky.“

„Mě to dojalo, pane,“ řekl Backus.

„Dávno, dávno tomu,“ odvětil Will.

„V daleké galaxii,“ dodal Doug.

„Inženýre, tady pilot. Monitoroval byste Viktora Dva, prosím? Je to řídicí věž v Rijádu. Potřebuju si promluvit s plukovníkem Harrisem a z bezpečnostních důvodů to nemůžeme udělat palubním telefonem, tak si sundáme sluchátka.“

„Rozumím, pane. Provedu.“ Backus se natáhl a naladil vysílačku VHF na číslo dva, zatímco oba piloti si sundali sluchátka a natáhli se přes středové opěradlo.

„Dougu, musím ti prozradit nějaké detaily.“

„Chápu.“

„Za prvé, víš, že míříme k trase, po které probíhá zásobování pohonnými hmotami nad Rudým mořem, a víš, kde to je.“

„Jo. Tu trasu důvěrně znám.“

„Oukej, na té trase potkáme tanker KC-10, ale nebude sám. Bude tam s ním C-141. Když opustili základnu, měl stojednačtyřicet letět po jeho křídle s vypnutým transpondérem. KC-10 měl v tomhle bodě předem plánované ‚těžkosti‘: transpondér se zadrhl v zaříznuté poloze, takže zatímco C-141 klidně letěl vedle něj, KC-10 se stal neviditelným pro každý radar, který by po něm pátral. Oba jsou na trase a čekají na nás. Teď bude stranou další C-141 a my natankujeme. Ovšem až se od KC-10 odpojíme, poletíme na severozápad k El Dabě na severním pobřeží Egypta v těsné formaci s druhým C-141. Jak opustíme dočerpávací trasu, druhý C-141 převezme náš zvuk odpovídače a náš volací znak. My svůj transpondér vypneme a budeme dělat, jako bychom tam nebyli. A zatím my, aniž by o nás Káhira nebo vůbec někdo věděl, poletíme do Evropy.“

„To nechápu. Proč ty triky? Copak neletíme do Iráku?“

Will si odkašlal. Jak se snažil překřičet řev letounu, vyschlo mu v krku.

„Když před několika dny plánovali tuhle misi, uvědomili si, že potřebují bojová vozidla, která by byla schopna dopravit na místo útočný oddíl, ale stotřicítky, které normálně provádějí bojová nasazení jako tohle, neunesou tolik materiálu najednou a nedokážou se vrátit s osmičlenným bojovým týmem a zajatci. A taky nemůžou letět tak rychle jako my.“

„Proto tedy nasadili jednotku C-141,“ uzavřel Will.

„Přesně tak.“

„Tyhle zatracené věcičky mají strategické výhody, Wille. Nemůžeme je používat jako C-130.“

„Já vím, ale má letka je ve skutečnosti taktická. Nízko a rychle proklouznout a vysadit – toť vše. Znáš mise SOLL.“

„Jo. Důvěrně.“

„Oukej. Z příkazu, tuším přímo prezidenta, nemůžeme jen tak vletět do středního Iráku, přistát tam a něco vyhodit do vzduchu. Nejsem zasvěcený do –“

„Čeho? Neslyšel jsem.“

„Řikám, že jsem se nedostal na poradu o tom, proč se dělají taková opatření; byla přísně tajná… řekli mi akorát, že prostě nemůžeme letět na sever a otevřeně přistát. Musíme se tam tajně proplížit a zmizet. Oficiálně nemůžeme dělat, co děláme – celá tahle věc je přísně tajná.“

„Ale proč?“

„Sakra, člověče, nejsem diplomat, ale podle mě byl celý důvod, proč prezident zarazil Schwarzkopfa kousek před Bagdádem, abychom nevypadali jako dobyvatelé Iráku. Takže pokud nemáme dobývat Irák a jen osvobodit Kuvajt, nemůžeme se míchat v Iráku do věcí, co probíhají severně od linie zastavení palby. A proto taky, proboha, nemůžeme letět přímo na sever, aby nás kdekdo viděl.“

„Tak tahle zajížďka je skutečně nutná?“

Will se posunul k Dougovi o kousek blíž a naléhavě starostlivým hlasem se mu ozval přímo do uší. „Dougu, vzpomínáš si na ty Abbásovy bacily, co jsme o nich mluvili? Přešel přes hranice se zprávou, že Saddám chce rozpoutat biologický holocaust. Řekl našim lidem, že jeho laboratoř dostala příkaz připravit k použití várku těch nejhorších biologických zárodků, o jakých naši lidi kdy slyšeli. Ani nechápu většinu toho, co mi řekli, ale dovedu pochopit jejich sílu… a jdou z toho na mě mrákoty, Dougu! Abbás jim namluvil, že zárodky ještě neuzrály, to prý možná až pozítří. Ale mohli to posunout už na zítřek.“

Jaké bacily? Nějaký virus?“

„Ten nejděsivější, Dougu. Většina biologických látek se nakazí kontaktem. Některé se prostě vypaří, jiné zkřehnou. Je to matka všech virů –,“ Doug se stáhl zpět a zamrkal, „– dobře, dobře, je to hrozné, ale doposlechni mě.“ Znovu se k němu naklonil. „Ty viry potřebují vodu. Usmrtit je není snadné, protože když vyschnou, jenom se uloží ke spánku, jako antrax.“

„Panebože, Wille. To je lidský virus?“

„Jak jsem to pochopil, tak ano. Strašný způsob zabíjení. Abbás říká, že se chtěl vzepřít, už když to minulý měsíc v laboratoři testovali na kuvajtských zajatcích. Prohlásil, že to bylo kruté. Když potom Bagdád začal mluvit o nasazení toho prostředku, už se to v něm prý zlomilo a utekl na jih.“

„Opravdu statečný muž, nemyslíš?“

„Po tom, co to vynalezl? Nemyslím, že je statečný. Podle mě to je malá krysa, která si chce zachránit kůži. Jenže my ho potřebujeme.“

Jak…“ Doug si odkašlal a začal znovu. Jak to provedeme… myslím, proč poletíme ve dvou do Evropy?“

„My ne. Nepředpokládá se, že by řídící věž v Káhiře věděla o dvou letounech. Pro ně existuje jen MAC Alfa 284. My zůstaneme skrytí s vypnutým transpondérem a světly. Poletíme jako do El Daby.“

„Uvidí nás na radaru. Uvidí náš nátěr.“

„Ne, neuvidí. To je můj nápad, Dougu, a je to v podstatě stejné, jako když před několika lety Izrael bombardoval irácká jaderná zařízení. Před pár lety jsem se o to pokusil nad Kanadou s jedním sesterským letounem. Nudili jsme se, řídící se nudil a já jsem uvažoval, co by radar viděl, kdyby dva velké letouny jako tyhle letěly těsně u sebe a jen jeden by měl zapnutý transpondér.“

Jen jednoho?“

„Správně. Naše radary protivzdušné obrany a ty, co používají Rusové, pracují lépe, ale když se takhle skryjeme ve stopě, nemůžou nás radary Egypťanů a kohokoli jiného kromě Izraelců uvidět.“

„Chlapíci. To bych si nikdy nepomyslel. Co se stane u El Daby? Sletíme na vodu a budeme plavat?“

„Podívej, Dougu, C-141 nikdy nedostaneme pod radar. Bude to zajímavé. Jeden DC-10 míří ze Švýcarska do Bagdádu. S naší pomocí si ho pronajal Červený kříž. On to sice neví, ale přenese nás přes Bejrút a Sýrii do Iráku. Tam se utrhneme a přistaneme několik set mil od Bagdádu. Koalice spustí nejdivočejší radarové rušení, všechno, co tam od začátku války nashromáždila.“

Doug se napřímil a obdivně na Willa pohlédl. „Tos všechno vymyslel ty?“

„Částečně.“

„Za dva dny?“

„Spěchal jsem.“

„Beru zpět, co jsem říkal. Jsi dost dobrý na to, abys byl záložníkem. Opravdu! Myslíš jako letecký plánovač.“

„To je kompliment?“

„Záleží na tom, jak to vezmeš. Mám jednu otázku.“

„Jakou?“

„Já… nelituju, že letím s tebou, oukej? Ale co by se stalo, kdyby nás zaměřili?“

„Velká navigační chyba, opravdu je nám líto.“

„A co když nás budou nutit přistát… řekněme v Sýrii nebo v Jordánsku? Anebo v tom zatraceném Bejrútu?“

„Neuděláme to.“

Chvíli na sebe mlčky hleděli. C-141 neměl obranné systémy. Vzepřít se stíhači, který chce, abyste přistáli, by byla sebevražda.

„A co kdybychom v Iráku seskočili?“

„To může dopadnout všelijak. Po celou dobu, než bychom se dostali přes syrské hranice, bychom byli v kontaktu se systémem AWACS. Poblíž budeme mít stíhačku CAP a záchranné vrtulníky. Ty budou kroužit těsně nad saudskými hranicemi. Dokonce i na zemi už máme na ochranu podpůrný bojový tým.“

„Přistaneme na nějakém letišti?“

„Ne.“

„V poušti?“

„Ne. Na silnici. Je dost široká a před čtyřiadvaceti hodinami se tam vysadil bojový podpůrný tým, aby ji zabezpečil a vyznačil světly – jistého druhu.“

„Co to znamená, ‚jistého druhu‘?“

„To je…,“ začal Will, „… jedna z dalších věcí.“

„Co? Tahle překvapení mě drtí.“

„Nikdy jsi nepoužíval brýle na noční vidění?“

Doug se s nevěřícným pohledem odtáhl a přes tvář mu přelétl úsměv, jako by slyšel něco zábavného. „Nééé!“

„Tak jo, dám ti malou instruktáž, ale…“

„Chceš říct, že přistaneme na polní cestě uprostřed Iráku a uprostřed noci pomocí brýlí na noční vidění?“

„Bohužel ano. To byla ta část, kterou jsem v plánu nemohl dostatečně propracovat. Tým na zemi vyznačí ranvej řluorescentními tyčemi, které budou vidět jen pomocí brýlí.“

Doug pomalu přikývl a ve tváři měl velmi vážný výraz.

„Tobě se to povede, Wille.“

„Co?“

„Poslat mě do pekel.“

04 KAPITOLA

*****

MAC Alfa 284, za letu přes centrální část Saúdské Arábie Středa 6. března 1991 – 21.40 m. č. (18.40 GMT)

Dozorčí nákladu, technický seržant Phil Casey, nemotorně opřený o skládací žebřík pro posádku, popíjel šálek zatuchlé, ohřívané kávy a přehlížel naložené zařízení. Sedmnáctitunové bojové vozidlo M-3 Bradley a dva obrněnce M-l13 pro přepravu osob – pásová vozidla podobná tankům, bradley ověšený kanony – se do starlifteru stěží vešly. Příslušníci úderné jednotky byli natěsnáni po stranách obrovských strojů na něčem, co se sotva dalo považovat za pohodlná místa k sezení; boční lavice byly složeny ze všudypřítomné červené plachtoviny a teď je okupovalo osmnáctičlenné komando. Většina jeho členů spala v univerzální poloze amerických vojáků – jak se dalo. Casey se zamyslel, jestli nemá nabídnout kávu jejich velícímu důstojníkovi, jímž byl major Moyer, veteránský pěšák s věčně ponurým výrazem a vlasy na ježka, ale vzápětí nápad zavrhl. Tolik odporný mi zas ten chlap není, usmál se pro sebe. Kafe bylo hrozné, dokonce i podle standardu MAC.

Velitel letounu, plukovník Westerman, slíbil, že se s ním a Sandrou někdy během příští hodiny krátce poradí, a Casey se snažil přijít na to, o čem. Ať to ale má být cokoli, major jednotky Delta mu už řekl, že chce otevřít zadní nákladové dveře a spustit rampu ještě předtím, než letoun začne rolovat k zastavení. Kam měli rolovat, bylo stále ještě tajemství. Oba piloti si sundali sluchátka, aby to mohli probrat. Casey předpokládal, že to bude Irák. Snad nějaké letiště tam nahoře v mrtvolné noci. Na chvíli ho zamrazilo pomyšlení na kulky zavrtávající se do jeho letounu, ale takové věci se záložnickým posádkám MAC v C-141 nestávaly. Nebo v to aspoň doufal. Kromě toho byla válka u konce a Koalice zvítězila.

Iráčan seděl na jednom z bočních sedadel jen pár stop od žebříku do kokpitu, zjevně pohroužen ve svých myšlenkách. Phil nikdy předtím žádného Iráčana nepotkal. Tenhle muž se zdál být příjemný a dobře se vyjadřoval –za šálek vody mu poděkoval perfektní angličtinou s britským přízvukem. Zajímavé. Zjistil, že jako horlivý herec pečlivě studuje mužovu tvář, aby si zapamatoval každičký její rys. Snad by si ji mohl načrtnout perem a tuší, než na ni zapomene. Její rysy byly ostré, s vystupujícími lícními kostmi a poněkud utopenýma podbízivýma tmavohnědýma očima pod mocným obočím. Muž měl jantarově černé vlasy, volně sčesané dopředu a sestřižené na stranách. Co ho však činilo nápadným, bylo obočí. Tmavé, husté, divoké, jako by si je nikdy neupravoval. Knír neměl. Kdyby ho měl, podle Phila by vypadal víc jako Arab. Kůži neměl olivově hnědou jako většina Saúďanů, které viděl, spíš vypadal jako člověk, který na slunci moc času netráví.

Phil zavřel oči a zkoušel si jeho tvář vybavit. Specializoval se na portréty a to, že teď dočasně létal jako záložník vzdušných sil, ho od umělecké práce zdržovalo. Kdyby svedl klasický portrét onoho muže, mohl by při vhodné příležitosti doložit, jak se během války zajímal o věci Arabů.

„Jak se máte, nákladní?“

Na rameno mu poklepal plukovník Harris a Casey, vyrušený ze svých úvah, vyskočil. Sestoupil sem dolů, aniž by ho na žebříku slyšel.

„Pane? Můžu vám v něčem pomoct?“

Ta slova musel kvůli hluku klimatizace napůl zařvat. Harris se sklonil k jeho sluchátkům.

„Ne. Přišel jsem, abych si promluvil s naším hostem.“ Pečlivě se vyhnul zavazadlům a prošel kolem Caseyho k místu, kde s pohledem upřeným na podlahu seděl Iráčan.

„Doktor Abbás?“

Šakir Abbás vzhlédl.

„Ano.“

„Tady dole je příšerný rámus. Proč nejdete nahoru, kde bychom si mohli pár minut promluvit?“

Abbás přikývl a následoval Harrise po čtyřstopovém žebříku a chodbou do velkého kokpitu. Nahoře se zastavil – všiml si, že na levé straně chodby je zastrčeno jedno boční sedadlo, přímo před stanovištěm navigátora, a vpravo podél přepážky kokpitu další tři sedadla.

„Je to opravdu velké,“ řekl. Jeho slova se ztrácela v hluku. Doug pokynul k jednomu sedadlu u zadní stěny, za místem palubního inženýra. Hluk vzduchu hnaného od vrtulí byl sice ještě hrozný, ale mluvit se už dalo.

„Doktore, tohle je jedna z nejdivočejších událostí mého života. K misi jsem se přidal na poslední chvíli, takže bych se vás chtěl na některé věci zeptat.“

„Slyšel jsem od plukovníka Westermana, že jste měnili posádku.“

Doug s úsměvem přikývl. Ještě před dvěma hodinami jsem neměl ani tušení, že Will je zrovna v Saúdské Arábii. Vešel jsem do dveří, a tam stál můj starý přítel!“

„Znáte se už dlouho?“

Doug se zasmál. „Přímo odedávna. Máte přítele, se kterým jste vyrůstal, chodil do školy, za děvčaty, do práce a třeba jako já s ním byl i ve vzdušných silách?“

„Ne, ne tak úplně.“ Vzpomínky jeho dětství zaplňovalo pár kamarádů a hodně posměchu – zvlášť když jednou otec zmizel a on se spolu s bratranci skrýval v poušti. To byla nejhorší léta jeho života.

„Dobrá, to byl případ Willa a mě. Ačkoli… na roky jsme se navzájem ztratili.“ Při vzpomínce na Willův náhlý odchod z McChordu se Doug na vteřinu zadíval před sebe – co se vlastně před těmi sedmnácti lety stalo? Zmizel den po Dougově svatbě.

Opět pohlédl na Šakira. „Omlouvám se, byl jsem na chvíli někde jinde.“

Šakir se rovněž díval někam do dálky. Pak se otočil a střetl se s Dougovým pohledem. „Slyšel jsem od jednoho z vašich mužů, že jste byl civilní pilot. Jak jste se dostal do vzdušných sil?“

Doug se pousmál. „Někdy se tomu sám divím! Byl jsem pět let v aktivní službě a potom jsem poslechl výzvu vytvořit jednotku ze záložníků. To znamená, že létám na stejných letounech a stejné mise jako za aktivní služby, ale teď já říkám jim, kdy chci letět. Ovšem když se váš čubčí prezident rozhodl vtrhnout do Kuvajtu, vypukla válka a celou mou jednotku povolali do aktivní služby.“

Šakir přikývl, oči upřené na Douga.

„Tedy,“ pokračoval Doug, „Will v aktivní službě zůstal. Nikdy nelétal civilní linky, zato já jsem je létal patnáct let a na cé-stojednačtyřicítkách mezi komerčními lety. No, právě mě povýšili na plukovníka, rozhodoval jsem se, že odejdu, když to všechno propuklo a já jsem najednou velel letce těžkých dopravních letounů a zajišťoval kyvadlovou dopravu do vaší části světa. Byl to šok.“

„Irák má taky záložníky, ale myslím si, že je využívá jinak.“

„Budu k vám upřímný, doktore. Nemám valné mínění o vaší armádě ani o vašem takzvaném vůdci, oukej?“

„Chápu, plukovníku. Omlouvám se za tu zmínku,“ odvětil Šakir.

„To je v pořádku. Na co jsem se přišel zeptat, jsou ty… ty… bacily, nemůžu pro ně najít vhodnější jméno… Jsou smrtelné?“

Abbás chvíli studoval Dougovu tvář a pak zvolna přikývl. „Víc, než byste pokládal za možné, plukovníku.“

Doug chtěl něco říci, ale Abbás zvedl prst. „Prosím… nechte mě, něco vám řeknu…, totiž jak k tomu došlo. Dovolíte?“

Jistě.“

„Děkuju. Plukovník Westerman byl… příliš zaneprázdněn, aby mě mohl vyslechnout.“ Pár vteřin soustředěně hleděl před sebe na podlahu a potom se otočil zpátky k Dougovi. „Při letu nemusí být oba piloti na svých místech?“

„Ne. O to se nestarejte. Máme skoro tři čtvrtě hodiny, než se spojíme se vzdušným tankerem, a zatím máme zapnutou automatiku. Na to jeden pilot úplně stačí. Povídejte.“

Abbás přikývl, pomalu se narovnal a skrčil pod sebe na sedadle levou nohu, aby hleděl na Douga zpříma.

„Nemáte důvod mi věřit, ale nikdy bych si ani na okamžik nepomyslel, že se něco z toho, na čem jsem pracoval, použije. Všechno to bylo až moc hrozivé. Zbraně, které můžou pozabíjet celou vaši armádu a všechny občany, jsou příšerné zbraně. U vás i v Rusku jsou lidi, kteří strávili život vyvíjením větších a účinnějších bomb. Tihle vědci ale můžou takhle žít, protože prostě nevěří, že se takové zbraně použijí, neboť by to bylo šílenství. Vyvíjeli bomby, jako jsem já vyvíjel to, čemu říkáte ‚bacily‘, kvůli odstrašení protivníka od útoku… v mém případě, anebo tedy v případě Saddáma, abych jiné donutil nechat dělat, co chci, ať už s Kuvajtem, nebo s někým jiným.“

„Vytvořil jste něco strašného, nemám pravdu?“

Šakir opět přikývl. „Mnohem hroznějšího než něco, co jen vybuchne. Dají se tím kontaminovat… zničit celé oblasti. Pokud se to dostane do podzemních vod, může je to kontaminovat snad na desítky let a pozabíjet všechny savce… i lidi, kteří s tím přijdou do kontaktu.“

Než pokračoval, pár vteřin zkoumal Dougovu tvář. „Je to neštěstí. Provedl jsem sérii genetických manipulací jistého slibného, mírně infekčního virového kmene a ultrafialovým zářením jsem vyvolal mutace. Různé mutace jsme testovali se smíšenými výsledky, ale když jsme účinkům té poslední vystavili pokusná zvířata, během dvou hodin byla všechna mrtvá. Čím víc jsme testovali, tím letálnější to bylo… a nezdolnější! Zjistil jsem, že to může žít ve vodě. Nejen v izotonickém roztoku, ale v každé vodě! A protože to je zapouzdřené v obyčejné bakterii, může to přežít zahřívání až k bodu varu, může to být vysušené nebo zmrazené, může to na nekonečnou dobu usnout a znovu ožít a zabíjet. Ještě důležitější je, že je to prudce nakažlivé a zabíjí to úžasně rychle. Čím víc jsem testoval, tím jsem byl rozrušenější, protože jsem podle všeho vytvořil biologický ekvivalent k vaší obranné triádě. Pokoušel jsem se vytvořit biochemickou neutronovou bombu. A podařilo se mi to daleko za hranicemi těch nejdivočejších snů.“ Šakir se zhluboka nadechl; aby přehlušil rámus, musel vyvinout větší úsilí, než čekal.

Palubní inženýr si sundal sluchátka a naklonil se k Dougovi. „Pane? Plukovník W. chce vědět, kdy se vrátíte dopředu.“

Douga to znepokojilo. „Co se děje?“

„Nic, pane, jen potřebuje na záchod a na tu dobu by raději někomu přenechal řízení. To jsou jeho slova, ne má.“

Doug se zasmál a odpověděl: „Řekněte mu, že to musí vydržet až do příští zastávky.“

„Ano, pane.“

„Co jste říkal, doktore?“

„To všechno byl čistý výzkum. Nic do reálného světa. Tak hloupě jsem si to myslel.“

„To si myslel i Nobel, když vynalezl dynamit.“

Šakir přikývl. „Řekl jsem Saddámovým lidem v Bagdádu, že se ta věc nikdy nesmí použít. Hrozit tím, to ano, ale nikdy neplánovat použití. Už roku osmdesát devět nám nařídil bydlet v laboratoři tak dlouho, dokud mu zbraň, kterou chce, nedáme. Pamatujete na izraelský útok na naše jaderná zařízení? To Saddáma přimělo k rozhodnutí postavit tak strašnou zbraň, aby se jí Izrael nemohl ani dotknout. K nukleárním bombám jsou potřeba aktivátory řetězové reakce, a jejich dodávky jsou nápadné. Biologická bomba vyžaduje jen pár tuctů vědců, co pracují šestnáct hodin denně někde v díře – lidi, kteří mají pohodlný život, ale taky rodiny, kterým zajistí pohodlí… a… život jedině tím, když budou poslouchat a držet se výzkumu. Lidi jako já.“

Doug se znovu otočil k palubnímu inženýrovi. „Myslím, že trpí už dost dlouho. Řekněte pilotovi, že tam za dvě minuty budu.“

„Rozumím.“ Inženýr stiskl tlačítko palubního telefonu a Šakir pokračoval. „Jakmile BBC oznámila, že jste zemi dobyli a naši armádu zničili, někteří mí spolupracovníci se zaradovali a chystali se virus i laboratoř spálit. Pak přišel ten rozkaz. Měli jsme virus naložit do kontejnerů, aby se mohl odeslat na frontu. Na jakou frontu? zeptal jsem se a bylo mi řečeno, ať držím hubu.“

„Nevěděl jste, kde Saddám plánuje…“

Šakir pokrčil rameny. „Snad proti Kurdům. Nenávidí Kurdy stejně jako Hitler nenáviděl Židy, možná ještě víc. I on nenávidí Židy, zvlášť Izraelce, ale jak by se k nim s touhle zbraní mohl dostat? Spíš si myslím, že chtěl zbraň poslat na jih.“

„Na Saúďany?“

„A na Kuvajt a snad i na Spojené státy a Anglii, kdyby mohl. Jakmile jsme nad tím ztratili kontrolu, kdo ví?“

Jak silné je to?“

„V biologických pojmech se dá těžko říct, jak je virus silný, ale… víte, jak je pro člověka smrtelná bakterie botulismu?“

„Slyšel jsem to. Čajová lžička může zabít tisíc lidí…?“

„Ano, přibližně. Ale tenhle virus je potenciálně mnohem horší, protože když napadne živého hostitele, rychle se množí.“

„Dá se najít nějaký lék?“

„Zatím ne. Určitě ne natolik včas, aby se dalo zabránit smrti stovek, možná tisíců lidí. Karanténa? Snad, ale tohle není virus HIV. Je velice agresivní, velice nakažlivý, a jelikož neuvěřitelně rychle způsobuje, že napadené buňky začnou produkovat vlastní letální toxiny, je horší než středověký černý mor. Žádný člověk proti němu nemá protilátky a lidský imunitní systém nebude mít čas na jejich vypracování. Vůči tomuhle viru je zranitelné naprosto celé lidstvo.“

Šakir Abbás se naklonil dopředu, oči zabořené do Dougových.

„Plukovníku, Saddám vašeho prezidenta zase přelstil. Podařilo se mu, aby se každý bál nukleárních zbraní a plutoniových bomb, a tak jste vyhledávali a bombardovali tahle zařízení, zatímco skutečně zkázonosná zbraň se zrodila v poušti, v mé laboratoři.“

„Vaše laboratoř byla jediná biologická?“

Šakir důrazně zavrtěl hlavou. „Ach ne! Byla jich spousta. Jestli neudělala prvořadý vědecký objev ještě nějaká jiná, to nedokážu říct, ale má laboratoř byla jen jedna z mnoha.“

Doug se těžce nadechl a kousek si odsedl. „Nahání mi hrůzu, jaké možnosti tahle látka dává teroristům.“

„Kaddáfí ji chtěl. Taky někteří lidi z OOP. Saddám snad není tak šílený, aby zvažoval jejich požadavky, ale nejsem si jistý.“

„Když vás dostaneme do té laboratoře, můžete ten virus zničit úplně?“

Pomalu přikývl. „Pokud tam ještě všechno je. Vím přesně jak a v laboratoři mám potřebné vybavení.“

Abbás sklonil hlavu, mozek mu běžel na plné obrátky. Pokud tam všechno nebude, jak můžu tomuhle člověku vysvětlit možné následky? Rychle se napřímil a opět se Dougovi podíval do očí.

„Všechny kultury by tam ještě měly být,“ prohlásil s provinilým výrazem, „a když je zničíme, zničíme i virus. Neexistují pro něj vzorce jako pro chemické zbraně. Dokonce ani já nevím, jak ho znovu vytvořit. Byla to náhoda, nečekaná mutace.“

„Ale jste si jistý, že je ještě v laboratoři všechen?“

Abbás ignoroval výkřik, který se ozval v zákoutích jeho mysli. „Nechal jsem tam instrukce, že žádný z kontejnerů se nesmí odeslat před osmým březnem, jinak bude obsah bez užitku. Není to pravda, ale uvěřili mi.“

„Proč? Proč by měli věřit někomu, kdo zradil?“

„Nevědí, že jsem zradil – zatím. Já… odpusťte, bylo to hrozně nepříjemné… Věděl jsem, že se poblíž města koná pohřeb. Když jsem utekl, došel jsem k hrobu, vykopal mužské tělo a ten hrob zase pečlivě zakryl. Dovezl jsem ho do poloviny cesty k Bagdádu, tam jsem ho posadil místo sebe k volantu a nechal jsem auto sjet do vádí. Pak jsem ho polil benzinem a všechno zapálil. Byly tam i některé mé listiny. Nebyl čas na pitvu, tak si určitě myslí, že jsem tam zemřel já. Musel jsem to udělat. Kdybych je nezastavil, zemřela by spousta, spousta lidí.“

„Doktore, jestli to odvezou, jak to můžou rozšířit?“

Abbás pomalu a smutně potřásl hlavou. „Roztok se rozpráší do mraku, a když začne pršet, bude pršet smrt.“

Doug ucukl, jako by dostal ránu. „Do mraku? Říkáte, že to může kontaminovat mraky a déšť?“

„Pochopil jste to správně. Pokud se virus dostane z laboratoře, bude snadné deštěm zničit Írán stejně jako kterékoli jiné místo, které si Saddám vybere.“

Úplně zkoprnělý Doug se zhroutil do sedadla. Dokonce i letadlo by se v takovém mraku mohlo zamořit – klimatizační čerpadla by vháněla nakažený vzduch do plic lidem na palubě.

Jak dlouho, doktore… jak dlouho může takový mrak při dobrém počasí zůstat nakažený?“

„Asi dost dlouho na to, aby vodní páry obkroužily Zemi. Nevím, jak daleko se to může přenést. Modlím se, aby to nikdo nikdy nemusel zjišťovat.“

*****

Přečerpávací letoun Charlie, nad Rudým mořem, severozápadně od Džiddahu

Středa 6. března 1991 – 22.20 m. č. (19.20 GMT)

Exxon 92, tanker KC-10 – vojenská verze Douglasu DC-10 – zahájil svůj čtvrtý let na trase určené pro doplňování paliva, když jeho posádka konečně navázala rádiový kontakt s blížícím se letounem MAC Alfa 284. Posádka byla naladěna na vlastní kanál vzduch-vzduch, seděla na horní i dolní palubě a sledovala, jak navigátoři udávají polohu obou letounů a upřesňují vzdálenost a směr.

Exxon 92, směřující na sever s přidruženým C-141, jenž letěl jen padesát stop od jeho pravého křídla, zahájil svou poslední obrátku – o 180 stupňů doleva zpět na jih.

*****

V kokpitu MAC Alfa 284 si seržant Sandra Murrayová upravila sluchátka a upevnila svinutý pásek na chatrné sklopné sedadlo, téměř nouzově uchycené vzadu za centrálním přístrojovým nosníkem mezi sedadly kapitána a druhého pilota.

„Teď mě slyšíte, chlapi?“

„Hlasitě a jasně.“ Doug využil příležitosti a vyslal k ní další obdivný pohled. Ona to ještě nevěděla, ale její letka již přijala doporučení, aby Sandra Murrayová dostala vyznamenání za samostatné vyhledání a vyřešení problému s motorem, který mohl překazit důležitou misi do Turecka na začátku války. Doug jako její velitel doporučení podepsal s nadšením.

„Jak daleko jsme od nich?“

Will krátce pohlédl na Sandru a usmál se. „Teď asi třiadvacet mil. Vidíte bílé světlo tam na deseti hodinách?“ Ukázal doleva, kde na sametově černém pozadí noční oblohy viselo mihotavé světlo.

„Jo.“

„To je tanker. Teď se obrací ve výšce dvacet pět tisíc stop a my jsme na čtyřiadvaceti tisících. Poletíme nahoru za ním, nahlásíme mu, že vystoupáme pod něj, napojíme se, několik obrátek budeme viset, dostaneme palivo a letíme dál. Odhaduju, že to zabere asi patnáct minut.“ Will se znovu podíval dozadu na Sandru. „Víte, co znamená udržet soustavu?“

Sandra netečně přikývla a Doug stiskl tlačítko palubního telefonu. „Wille, Sandra má licenci soukromého pilota a seděla za panelem při stovkách takových operací.“

Will se na ni omluvně podíval. „Omlouvám se, předpokládal jsem…“

„Nic se neděje, pane,“ řekla rychle. „Vlastně jsem ještě nedokončila přístrojovou kvalifikaci, takže Oceňuju každou informaci.“

Exxon 92 se naposledy otočil; bylo vidět vzdálenou konstelaci pozičních světel a otočných majáčků, nikoli však čtyřmotorový proudový letoun těsně u jeho pravého křídla.

Dokončili prověrku setkání a Will přepnul vysílačku. „MAC Alfa dva--osm-čtyři jde do předkontaktové polohy.“

„Rozumím, MAC. Výstup povolen.“

S očima zaměřenýma na břicho tankeru Will stiskl řídicí páku, uvolnil škrticí klapky a zahájil přibližování. Kritickou proměnnou byl čas. Letěli společně s Balairem DC-10 palivově neúspornou rychlostí 0,8 machu –osmdesáti procent rychlosti zvuku – ve stálé výšce, ale na dokončení tankování měli necelých dvacet minut, což bylo tak tak, i když všechno půjde perfektně.

Podle Willova odhadu začínalo být v kokpitu horko. „Inženýre, tady pilot. Můžete nás trochu ochladit? Za minutu budu úplně propocený.“

„Rozumím, pane.“ Backus se zvedl a posunul regulátor teploty. Will začal stoupat k rotujícím červeným majáčkům a zvětšujícím se pozičním světlům KC-10.

„Co myslíš, druhý pilote? Je to správně na předkontaktovou pozici?“

Doug se otočil k Willovi a nasadil užaslý výraz. „Ty se ptáš mě? Nedělal jsem to šest měsíců. Nejsem v tom zběhlý.“

Will na chvíli zmlkl a Doug viděl, jak se ušklíbl. „Já taky.“

„Co?“ Doug se opět podíval doleva, teď se zábleskem paniky. „Proboha, Westermane, jsme tady nahoře uprostřed noci, potřebujeme šedesát tisíc liber paliva z letící cisterny a ty mi říkáš, že už nevíš, jak tankovat ve vzduchu?“

„Neřekl jsem, že nevím jak! Řekl jsem jen, že v tom nejsem zběhlý. Vystrašíš posádku, když budeš takhle mluvit.“

„Skutečně?“ Doug zmlkl, ale pak znovu stiskl tlačítko palubního telefonu. „Posádko, tady druhý pilot. Máte strach?“

Seržant Backus odpověděl okamžitě. „Ano, pane. Inženýr je vystrašený.“

Klapl další mikrofon. „Dozorčí nákladu vystrašený.“

Sandra rovněž sáhla po telefonu, ale Will ji přerušil.

„Oukej, oukej!“ Will potřásal hlavou, oči stále zaměřené na břicho tankeru. „Každému říkám, že jsem naposled tankoval ve vzduchu před dvěma měsíci. Žádnou paniku. Ještě se tam umím zavěsit.“

„Teď mluví i za mě!“ prohlásil Doug.

Zdálo se, že stabilní, obrovský douglas, visící teď přímo nad nimi, letí mnohem pomaleji než oni, přitom však oba, jak obří třímotorový tryskový tanker vážící 600 000 liber, tak čtyřmotorový transportní letoun o váze 250 000 liber, nyní vzdálený necelých sto stop, létaly rychlostí přes tři sta mil za hodinu.

Když předkontaktová kontrola skončila, ujal se řízení hlas operátora výložníku – „boomera“. Will uvolnil škrticí klapky a mírně zatáhl řídicí páku dozadu. KC-10 byl stále blíž; obrovský přečerpávací výložník, naváděný boomerem pomocí výsuvných ramen, už byl roztažen a připraven. Jeho konec označovalo jasné bílé světlo.

Tlumené zaburácení oznámilo, že palubní inženýr otevřel UARRSI, univerzální tankovací poklop na vrcholu zadního kokpitu – to byl světly vyznačený cíl pro boomera, aby mohl provést poslední přibližovací manévr a napojit se.

Řídicí páka se teď začala trhaně pohybovat dozadu a dopředu, vlevo a vpravo a škrticí klapky se pomalu otvíraly a zavíraly, jak Will neobratně směroval C-141 do příhodné pozice. Čelní rázová vlna masivního KC-10 vyvolala předvídatelnou turbulenci napříč horizontálním ocasem tryskového lockheedu. Konec výložníku nad hlavami jim konečně zmizel, poziční světla podél břicha tankeru Willa pomalu navedly k ocasu exxonu a za pár vteřin ohlásil náraz, že se konečně spojili.

Ve sluchátkách zazněl boomerův hlas: „Spojeno, pane. Připraveno k čerpání.“

„Připraveni,“ zahlásil Backus, cvrnkl do příslušných spínačů a s uspokojením sledoval, jak na přístrojové desce poskočila ručička tlakoměru. „Palivo pod tlakem. Teče,“ hlásil Backus.

Teď se každou minutu řítilo 5 500 liber tryskového paliva JP-4 potrubím z KC-10 do C-141, kde je palubní inženýr směroval do příslušných nádrží. Will se udržoval v úzké zóně dole za tankerem, v níž se spojení nemohlo přerušit. Kdyby se dostal na její okraj, boomer by ihned zastavil proud paliva, dokud by se C-141 opět nedostal do příslušné pozice.

Dougova pravička lehce spočívala na řídicí páce, něco se mu však nezdálo. Odtrhl pohled od tankeru a rychle se podíval dolů; bylo to tak, Willovi se ruka na páce stále třásla. Je napnutý jako struna, pomyslel si Doug.

„Zatím načerpáno dvacet čtyři tisíc liber,“ ozval se ve sluchátkách boomer. Hned po něm se přidal pilot KC-10: „Za třicet sekund začátek obratu.“

Řídicí páka se teď začala otáčet, škrticí klapky se uvolňovaly a C-141 vertikálně rozhýbal výložník víc, než mohl klidný noční vzduch bez turbulencí. Pohyb narůstal a Will začal zápasit s pákou, aby jej ovládl. I Doug páku sevřel pevněji.

„Začátek obratu.“

Piloti KC-10 sice letěli se zapnutým autopilotem, teď však začali ručně letoun mírně naklánět doleva o 180 stupňů zpět na sever. Světla hvězd a vzdáleného Džiddahu se posunula vlevo a Měsíc se začal kolísavě přesouvat přes jejich zorné pole. Nejdřív kousek nahoru, pak dolů a na stranu, náklon trochu moc doleva, vyrovnání zpátky vpravo a příliš rychle dolů, zpět s řídící pákou, trhnuti doleva, směrovka mírně vlevo, zarazit… Will bojoval, aby se udrželi v zóně, aby viseli pod výložníkem v dokonalé formaci s KC-10.

Ztrácel ji však a Doug to zaznamenal.

Na vteřinu se zdálo, že se letoun usadil. Will potlačil svou nervozitu a otáčení se zpomalilo. Náhle však stlačil páku špatným směrem a letoun se posunul příliš doleva. Nos C-141 se zvedl a KC-10 jim zakryl výhled.

„Odpoutat!“ Při těch slovech boomer bleskurychle vytáhl výložník. Will vrazil do páky, až je to málem vyrvalo z popruhů, a C-141 se prudce naklonil dolů. Will ho nechal klesnout přes sto stop a potom ho stabilizoval –Doug měl ruku stále připravenu, ale nezasáhl.

„Ježíšmarjá!“ stiskl Will tlačítko vysílačky. „Promiň, Exxone. Budu v předkontaktní pozici, dokud se nedotočíš.“

„Tady boomer, pane. S touhle poslední korekcí jste to natáhl až na mez výložníku. Tak tak jsem se z toho dostal.“

„Rozumím. Omlouvám se.“

„Byli bychom raději, kdybyste se dnes večer nevracel jako jednorožec,“ dodal boomer.

Špatná doba na humor, kamaráde, pomyslel si Doug. Představa, jak C-141 letí na nouzovou základnu s utrženým výložníkem v čerpacím poklopu, nebyla zrovna příjemná.

Willovo čelo teď pokrývaly kapky potu. Na takové chyby není čas, to dobře věděl.

„Kolik jsme dostali?“ zeptal se Will palubního inženýra.

„Jen dvacet tisíc, pane. Potřebujeme přes čtyřicet.“ Každou vteřinu se blížila doba setkání s DC-10. Will se znovu zhluboka nadechl a snažil se soustředit.

Opět byly dva obří letouny na noční obloze necelých padesát stop od sebe. Will potlačoval nervozitu a synchronizoval dráhu s druhým letounem. Znovu se nad zadním kokpitem objevil výložník a udeřil do poklopu. Palubní inženýr zahlásil čerpání.

A zase začalo otáčení.

Nahoru a doprava, trochu moc, zpátky doleva a dolů, ne moc, zpátky doprava, DOPRAVA a dolů, jen málo… ještě kousek… moc daleko… SAKRA!

Will zápolil se strojem, pot mu tekl přes obočí a kapal do očí a tanker kolísal ve vrchním výhledu. KC-10 se opět prudce naklonil na stranu…

„Odpojit!“ Boomerův hlas byl tentokrát chladnější. Otáčení se pro něj stalo hrůzou. Už předpovídal další ztrátu kontaktu.

A znovu se stabilizovali v předkontaktní pozici. Doug studoval Willovu tvář a stiskl telefon. „Hej, brachu, jak dlouho jsi už nespal?“

Jsem v pořádku.“

„Vím, že jsi v pořádku, ale jak dlouho?“

Will na něj vrhl tázavý pohled. „Poslední noc. Proč?“

„Nech mě, ať to zkusím, Wille. Jsem odpočatější.“

Will Westerman pocítil vztek a dostal chuť se po Dougovi ohnat. Jsem dokonale schopný to provést, děkuju, prolétlo mu myslí, řekl však jenom: „Nech mě to zkusit ještě jednou…“

„Wille…“ Doug pozorně sledoval jeho tvář. „Už nemáme čas.“

Will Westerman pohlédl doprava a ze soustředěné tváře Douga Harrise pochopil, že kamarád má přece jen pravdu. Tohle není soutěž. Buď jeden z nich dokáže palivo přečerpat, nebo mise zkrachuje. Nejde o zkouška testosteronu, Westermane!

„Oukej, Dougu, letoun je tvůj.“ Will ucítil jemné trhnutí páky; Doug letoun převzal.

„Už zbývá jen pár minut,“ řekl Doug. Jestli to nakloním, je to tvoje chyba.“ Usmál se a Will se zatvářil vděčně.

Zase se blížili k tankeru. Čas běžel. Will si připomněl, že balair bude za dvě hodiny a dvacet minut křižovat nad Tansou severně od El Daby na egyptském pobřeží a že utajený let dvou C-141 do téhož bodu má trvat rovněž asi dvě hodiny. Buď tam dorazí, nebo se mise skrečuje a všechno se bude muset opakovat o den později. A to by mohlo být příliš pozdě. Navíc má poslední informace o čase DC-10 přijít palubním telefonem přes kontakty v přečerpávacím výložníku. Taková informace se nemůže předávat vysílačkou. Dokonce i kdyby měli dostatek paliva, museli by se na chvíli spojit, aby tu zprávu dostali.

Doug vedl letoun spolehlivě. Vždycky měl dobrý instinkt a vždycky byl dobrý ve formaci. Při pilotním výcviku byl Will výtečný v přístrojovém létání, Doug zase v kontaktování, tedy ve vizuálním létání – a obzvlášť ve formaci a při akrobacii. Pro zbytek třídy to byl šok, když Doug, „pilot se zlatýma rukama“, dostal dopravní C-141 a Will, „mistr horního krytu“, F-4 Fantom, vysněný stroj desetiletí pro každého kontaktního pilota.

Výložník se opět natahoval k vrcholu, ozval se zvuk pevného spojení a vzápětí přišlo potvrzení toku paliva. Doug reguloval škrticí klapky jemnými pohyby řídicí páky. Přál by si, aby byly preciznější, ale tentokrát alespoň udržel letoun ve stabilní poloze.

Willa napadlo, že je vlastně zbytečné dodržovat přečerpávací trasu a na severu provádět další obrat k jihu. Už se tak jako tak vzdálili dost. Kdyby bez ohledu na letový plán letěli po zbylých sedm minut k severu, ukončili by tankování, aniž by museli překřížit hlavní letovou trasu mezi Egyptem a Saudskou Arábií. A Dougovi by to pomohlo udržet stroj v závěsu.

„Exxone, MAC. Zdržte obrat. Leťte rovně, než budeme plní, i když opustíme oblast.“

„Hm… oukej, MAC.“

„Třicet tisíc.“ Boomer opět ohlásil stav odčerpaného paliva. „MAC, kokpit Exxonu 92 na palubním telefonu. Máme poslední údaje o vašem cíli ze satelitu, jestli jste je připraveni zkopírovat.“

„Do toho, exxone.“

„Oukej, odhad pro bod Alfa je dva-jedna-jedna-osm Zulu a pro bod Bravo dva-jedna-čtyři-čtyři Zulu. Monitorovaná frekvence jedna-dva-tři-čárka-dva pro polohu Kamaráda udávaná v tuto dobu od západního pobřeží Itálie. Kamarád je třicet minut před plánovaným letovým časem ve výšce třicet pět tisíc stop.“

Odkaz na greenwichský čas jako „Zulu“ byl pro piloty standardní.

„Rozumím. Díky.“ Na tuto zprávu čekala Sandra. Zatímco Doug visel na výložníku a do nádrží C-l41 směřovaly poslední tisíce liber paliva, srovnala ji s tabulkou, kterou jí před hodinou dal Will. „Kamarád“ byl Balair DC-10. Willovi se ulevilo, že kapitán Balairu dodržuje pomalejší rychlost 0,78 machu, jak ho instruoval jeho společník. Zpráva přišla KC-10 ze satelitu a vyslala ji americká zpravodajská služba, monitorující let balairu přes kontrolní věž v Římě. Podle odhadu bude balair ve 21.18 GMT v řeckém vzdušném prostoru nad Krétou, známém jako Paleochora, a ve 21.44 GMT na křižovatce Tansa. Tansa, navigační bod existující jen na leteckých mapách, vyznačoval polovinu dráhy mezi Krétou a severním pobřežím Egypta – podle jurisdikce to byla hraniční linie řídících věží v Káhiře a v Athénách.

Sandra zvedla telefon. „Pilote, skládačka. Počítám, že když skončíme do pěti minut, přesně stihneme setkání v Tanse.“

Vmísil se hlas boomera. „Teď je to celkem šedesát, MAC.“

Kokpitem se ozval zvuk výložníku, vytahujícího se z přečerpávacího poklopu. Sandra sáhla vlevo a nastavila si mikrofonní selektor na frekvenci, na níž se nesl mladý hlas boomera.

Čekala na jeho příští hlášení.

„Oukej, MAC, jsme prázdní.“

Sandra přepnula a boomerova sluchátka najednou zaplnil exaltovaný ženský hlas: „Ó, to je něco! Je to pro vás taky dobré, exxone?“

Doug sebou trhl a pokusil se Sandru zpražit pohledem, jenže se usmál a všechno pokazil.

„Sandro!“

Přepnula vysílačku a vrhla na něj nevinný pohled. „Ano?“

Ještě jim připomeňte, jak dlouho tu ti chudáci byli,“ ozval se Doug. „Vy jste krutá!“

Will skousl rty a neřekl nic.

Doug snesl letoun o padesát stop níže, piloti KC-10 jim dali sbohem a začali stoupat. Světla tankeru rychle mizela.

Will nasměroval Douga k sesterskému C-141 a zapnul palubní telefon. „Druhý pilote, doveďte nás do modifikované předkontaktní pozice pod naším přítelem.“

„Ano, kapitáne. A taky si dám kuře,“ odpověděl Doug, oči upřené přímo nahoru.

Will stiskl tlačítko telefonu, a než promluvil, několik vteřin je držel a zmateně hleděl na Douga. „Co?“

Doug se zasmál. „Vysvětlím později. Něco na ten způsob říkává mladší pilotní důstojník kapitánovi v civilních aerolinkách.“

Jsou záložníci vždycky jako tenhle?“ zeptal se Will.

„Jako kdo?“ opáčil Doug s nevinným pohledem.

Na řadě je rádiové hlášení druhému C-141 na bezpečném kanále, vzpomněl si Will. Měl to už zkontrolovat, ale ve zmatku s odletem ze Sandy 101 na to zapomněl. Zvláštní typ bezpečné frekvence byl pro misi životně důležitý. Druhý C-141, který teď letěl ve formaci necelých sto stop odtud, byl pro tuto misi speciálně vybrán a měl speciální vysílačku UHF. Předpokládalo se, že bude frekvenci pouze monitorovat a počká na zavolání MAC Alfa 284, což mělo oběma letounům zaručit téměř neproniknutelné soukromí.

Will se podíval doleva na postranní přístrojovou desku, našel speciální kontrolku – a zkoprněl.

Vysílačku na bezpečné frekvenci už mělo instalovanou hodně letounů C-141.

Tenhle jediný ne!

Přístrojový panel jim neumožňuje bezpečnou komunikaci s druhým C-141.

Willovi se na chvíli málem zastavilo srdce. Další chyba! Mil jsem to zkontrolovat před odletem!

Pohlédl na tmavou siluetu druhého C-141 přímo před nimi a uvědomoval si, že oba ztrácejí čas, když letí na sever stálou rychlostí 0,74 machu. Druhá posádka očividně čekala na Willovy instrukce, jenže jak jí je má dát? Taky by jim měl říci, že není rozumné koordinovat změnu transpondéru, změny kursu, hlášení kontrole v Káhiře, rychlost letu nebo plán křižování Tansy dvě hodiny předem. A čas ubíhá. Aby měli naději na setkání s Kamarádem, musí se teď co největší rychlostí řítit k El Dabě – jenže jak to všechno povědět druhé posádce, aniž by to prozradil světu pod sebou?

Will potlačil nervozitu a začal probírat možnosti. C-141 před nimi je pravděpodobně monitorován tím, co posádky MAC nazývají „tlačítko deset“, zvláštní ultravysokou frekvencí pro konverzaci vzduch-vzduch. Nebylo to bezpečné, ale ten, kdo by je uslyšel, nemohl pochopit, o co jde, pokud to už předem nevěděl.

Sáhl po vysílačce UHF, naladil ji na frekvenci 10, pak přepnul membránový spínač do polohy UHF-1 a stiskl přepínací knoflík.

Držet v tajnosti! „Stiskneš knoflík deset, příteli?“

Žádná odpověď. C-141 za oknem se teď zdál velký. Opět to zkusil na UHF-2; bez odpovědi. Pak na vysílačce VHF naladěné na frekvenci, kterou užívali s tankerem.

Stále nic. Žádná odpověď.

Musí najít nějaký druh kontaktu, a rychle.

Doug pohlédl na Willa. „Mluvíš s nimi?“

„Rád bych, kdyby to šlo. Monitorují tajnou frekvenci na zvláštní vysílačce, jenže my máme malý problém: v tomhle letadle není. Právě jsem to zjistil.“

„To snad ne! Ten druhý letoun ji měl? Ten, co spadl, než jsme odletěli ze základny?“

„Jo,“ procedil Will.

„Dobrá, ale co teď, sáhibe?“ Doug udržoval pozici asi padesát stop za druhým C-141, který stále ještě mířil na sever a čekal na instrukce.

„Zatáhni doleva, Dougu. Udělej to v bezpečné vzdálenosti, ale udělej to tak, aby nás viděli.“

„Oukej. Bude lepší, když zapneme světla.“

Doug zvedl ruku, a když letoun začal stáčet doleva a předhánět druhý Starlifter, zapnul okrajová světla, poziční světla a rotační majáček.

„Inženýre, pilot. Máte nějaký velký popisovač nebo značkovač?“

Odpověď přišla za pár vteřin: „Ne, pane… Myslím, že ne.“

„Já ano, pilote.“

„To je kdo?“ zeptal se Will.

„Dozorčí nákladu. Mám jeden. Pošlu ho nahoru.“

„Dobře. Teď potřebuju dva listy papíru, běžnou velikost. Černý a bílý. Má někdo?“

„Oukej, pilote, tady inženýr. Mám tady nějaký papír da počítače.“

Will se otočil k inženýrovi. „Vezměte značkovač a na jeden list napište jedničku a na druhý nulu. Co největší.“

Druhý C-141 teď byl na dvou hodinách několik set yardů vpravo.

Will se znovu obrátil na Sandru. „Skládačko… Sandro, až to inženýr bude mít připravené, budu vás potřebovat v okně druhého pilota. Musíme sousedy přimět, aby přešli na knoflík deset. Budete držet to číslo tak dlouho, až si budete jistá, že ho pilot nad námi vidí. Půjde to?“

„Hm, pane. Můžu něco navrhnout?“ zeptala se Sandra.

„Sem s tím,“ opáčil Will.

„Máme tady Aldusovu lampu. Proč nepoužít morseovku? Číslice ve tmě těžko rozpoznají.“

Inženýr rázně přisvědčil. „Jsem pro, pilote.“

Will potřásl hlavou, jako by to bylo jasné. „Pilot je v rozpacích,“ začal. „Asi to je nejlepší řešení. Úplně jsem na tu lampu zapomněl. Sandro, znáte morseovku?“

„Ano, pane. Mám licenci radioamatéra.“

Sandra si rozepjala bezpečnostní pás, klekla si k pravému oknu kokpitu, zvedla signální lampu proti sklu a pečlivě ji zamířila na druhý C-141. Našla spoušť a čekala, až paprsek bude moci zasáhnout druhý letoun, který teď byl asi dvě stě stop po její pravici. Viděla siluetu pilota v druhém kokpitu a všimla si, jak se dívá jejich směrem. Teď! Stiskla spoušť, světlo několikrát zablesklo a ve sluchátkách všech členů posádky zaskřípal rozčilený hlas.

„Hej! Nechte toho! MAC, zapnete knoflík deset?“

Will přehodil přepínač zpátky na UHF-1. „Rozumím. Vidíte světlo?“

„Úplně mě voslepilo, co to jako má bejt? Sakra, jo, vidím! Vypněte to!“

„To je náš člověk,“ dodal Doug.

Will se na pár vteřin zamyslel nad jeho frazeologií a pak stiskl přepínač. „Oukej, stalo se. Máme instalovanou špatnou vysílačku, takže naším kanálem je knoflík deset. Ihned zvýšit na čárka-osm-dva-pět machu, dostat povolení, ohlásit trasu a zamířit na bod Alfa, jak bylo domluveno. Zapsáno?“

„Vydržte, píšu.“ Rádio zmlklo na celých dvacet vteřin. Potom se ozvalo: Jo… rozumím. Určitě na vosum-dva-pět?“

„Určitě,“ odsekl Will. „Musíme se odsud vypařit a prohodit si identitu. Vaše úsilí teď končí.“

„My… hm… počkejte vteřinku.“ Pauza netrvala déle než deset sekund. Sandra viděla, jak se pilot dívá doprava a zřejmě si vyjasňuje věci s dalšími členy posádky.

„Rozumím, všecko sme přijali a pochopili. Identita za třicet sekund, start.“

Will nechal ruku sklouznout z přepínače. Napadlo ho, jestli neřekl příliš mnoho, anebo naopak příliš málo. Alespoň pochopili, že „identita“ znamená bod, na němž se oni stanou MAC Alfa 284. Vztáhl ruku a vypnul všechna světla a dvacet sekund nato transpondér. Kývl prstem na Douga. „Naveď nás zpátky do dřívější pozice.“

„Máš to, pilote.“

Poziční světla, formační světla a okrajová světla druhého letounu zazářila, jak se zase oživila frekvence řídící věže v Káhiře. Spolu s ní zazněl hlas z druhého kokpitu. „Kontrolo v Káhiře, MAC Alfa dva-osm-čtyři, letová úroveň dva-pět-nula, odhad Wedž v jedna-devět-čtyři-dva Zulu, požadovaná letová úroveň tři-pět-nula.“

„Zrychluje.“ Doug uvolnil škrticí klapky, aby udržel rychlost s vedoucím starlifterem, který se náhle vrhl kupředu. Rychlost 0,825 machu byla mezní, nejrychlejší křižování povolené pro C-141. Doug se otočil k Sandře, která už zaměřila bod, jenž na inerciálním navigačním displeji odpovídal Tanse. Displej po vteřinách ukazoval zbývající vzdálenost a časový odhad.

Will se opět narovnal. Všiml si, že Doug je ve svém živlu, prožíval let ve formaci, ačkoli polohu druhého C-141 před kokpitem nevyznačovalo víc než pár světel.

Vždycky se to zdálo tak poklidné, prosté a elegantní, když se dva letouny dokonale shodovaly v rychlosti a směru; z okna to vypadalo, jako by druhý letěl bez sebemenšího úsilí. Realita však byla zatraceně jiná. Rozvířený vzduch za vedoucím starlifterem proudil nad nimi a brousil jejich obrovské ocasní kormidlo 160 stop za kokpitem. Kdyby Doug šel příliš vysoko a do vzduchového proudu by se dostal horizontální stabilizátor, prožili by něco mezi děsem a katastrofou. Myšlenku na noční kolizi dvou obřích letounů si Will zakázal připustit. Lepší než taková apokalyptická vize bylo těšit se z poetického obrazu planoucích světel vpředu nad nimi.

Doug zachytil Willův pohled a otočil se k sesterskému letounu. „Díky Bohu, že ho napadlo vypnout protikolizní maják. Neumím si představit, že by mi ta věc svítila příští dvě hodiny do očí.“

Will přikývl a zapnul palubní telefon. „Lidi, příští dvě hodiny si hrajeme na neviditelné.“ Obrátil pohled na Sandru a na palubního inženýra sedícího za ní a zase se otočil zpátky k Dougovi. „Druhý pilote, pozorovateli, inženýre, obsluho nákladu – vy všichni, tady pilot. Díky, týme. Byla to excelentní koordinace a dokonalá odpověď na můj mizerný výkon.“

Doug na něj pohlédl a zvedl obočí. „A ty si myslíš, že nevíme, žes nás jenom zkoušel, jak to zvládneme, jo? My přece víme, že všechno děláš účelově. Nechtěj, abychom si neúměrně zvedli sebevědomí!“

Na zelené obrazovce leteckého počítače FSAS zazářila zpráva, kterou Sandra čekala. Načmárala časový odhad, porovnala jej a zvedla palubní telefon – čelo se jí svraštilo soustředěním.

„Pilote, tady skládačka. Hm… Myslím, že máme problém. Předpokládá se, že DC-10 překříží Tansu ve dvacet-jedna-čtyřicet-čtyři Zulu. Už jsme na maximální rychlosti a počítač říká, že se tam nedostaneme dřív než ve dvacet-jedna-čtyřicet-sedm!“

Will i Doug překontrolovali čísla na obrazovce, ale odhad byl přesný.

Sandra slyšela, jak si Will Westerman povzdechl; nemohla však vidět, jak mu spadla brada, a ani nemohla číst únavu z jeho očí.

Byl to ovšem Doug, kdo se pokusil záležitost shrnout. „Oukej, tady druhý pilot. Máme jen dvě možnosti,“ řekl. „Buď zrychlíme – a to nemůžeme – nebo změníme kurs. Abychom změnili kurs, museli bychom promluvit s posádkou druhého letounu, a tím bychom ve vzduchu už řekli moc.“

Will se pohroužil do myšlenek s pohledem upřeným přes přístrojovou desku. Pak pomalu zvedl ruku. „Ne, je tu i třetí možnost. Můžeme počkat. Poletíme dvě hodiny k Tanse a za devadesát minut budeme schopni uslyšet, jak DC-10 hlásí svou polohu. Až poznáme, kdy skutečné překříží Tansu, budeme hrát ruletu s výpočtem mrtvého časového bodu.“

„Jo,“ ozval se Doug. „A jestli bude výpočet špatně, jsme mrtví.“

05 KAPITOLA

*****

Řídící centrum letového provozu, Káhira

Středa 6. března 1991 – 23.35 m. č. (21.35 GMT)

Farúk Hammedi vztáhl ruku a vypnul kruhově polarizační funkci na svém radarovém displeji – šikovném zařízení, které zachycuje všechny náběhy bouřek a jiných meteorologických jevů, než se rozšíří do velké oblasti. Ještě před deseti minutami spal. Teď je opět vzhůru a má zlost. Většina posádek dopravních letounů amerických vzdušných sil je rozumná a velmi opatrná na to, aby si způsobovala komplikace s povolením letu. Jedině tahle – MAC Alfa 284 – ho rozčilila.

Jak předpokládal – nikde žádná známka špatného počasí.

Hammedi překontroloval spínače vysílačky. Vysílal na vlně 123,5 VHF a simultánně na 246,55 UHF. Ultra vysoká frekvence se považovala za obvyklou pro americkou armádu, ale většina pilotů Velitelství leteckého zásobování (MAC) dávala přednost VHF. Vždycky se divil proč.

„MAC Alfo dva-osm-čtyři, Káhira.“

Nic. K čertu s nimi! Proč neposlouchají tuhle frekvenci?

„MAC Alfo dva-osm-čtyři, MAC Alfo dva-osm-čtyři, Káhira, Káhira. Slyšíte mě?“

Rozdíl mezi letem MAC a jeho stanoveným kursem minutu od minuty narůstal. Když si v duchu promítl trasu dopředu, v úžasu si uvědomil, že budou křížit vzdušný bod jiného pevně stanoveného kursu takových padesát mil východně od Tansy, známý jako Aioa a ležící podobně jako Tansa na dělicí čáře mezi káhirskou a athénskou kontrolou.

„MAC Alfo dva-osm-čtyři, slyšíte Káhiru?“ Teď do mikrofonu už napůl řval a jeden z jeho kolegů se na něj užasle podíval.

Konečně mu ve sluchátkách zazněl lakonický hlas Američana. „Rozumím, Káhiro, MAC Alfa dva-osm-čtyři na příjmu.“

„Kam letíte, dva-osm-čtyři? Jste teď dvacet mil vpravo od stanoveného kursu.“

V rádiu nastala pauza, zatímco Hammedi sledoval, jak ohnivá tečka 284 putuje neznámým směrem jako předtím.

„Hm… Káhiro, dva-osm-čtyři. Povíme vám to, pane. Odklonila nás bouře před námi.“

Hammedi se ironicky zasmál a opět přepnul vysílač. „Dva-osm-čtyři, dnes večer jsem ve vaší oblasti neviděl žádnou známku zhoršeného počasí. Opakuji, žádné špatné počasí. Kde je ta slota, které jste se snažili vyhnout, pane?“

„Káhiro, dva-osm-čtyři, je mi líto, že jste ji na radaru neviděl, ale my jsme ji na svém viděli, a proto jsme se rozhodli neletět přes ni. Mám pravomoc odchýlit se od kursu v zájmu bezpečnosti letu. Považujte to za její projev.“

Odpověď neměla smysl. Jaká „pravomoc“, o čem to mluví? V káhirském vzdušném prostoru má pravomoc káhirská kontrola a v téhle chvíli mohl povolit nebo odklonit let tímto prostorem jedině Hammedi.

Hammedi opět přepnul vysílačku, rozhodnut být natolik diplomatem, jak to bude možné. „Můžete se teď vrátit do svého kursu, dva-osm-čtyři? Kdy se k němu můžete vrátit?“

Pilotův nedbalý, nesoustředěný postoj ho dováděl k zuřivosti. Copak si neuvědomuje problémy, jaké mu můžou způsobit? Hammedi tiskl zuby, aby potlačil rozčilení.

„Káhiro, tady dva-osm-čtyři. Myslím, že zatím budeme muset zůstat v současném směru. Pravděpodobně budeme muset křižovat bod Aioa.“

Hammedi se na vteřinu zvrátil do křesla a usilovně přemýšlel. Tady bylo něco špatně. I lety amerického velitelství vzdušného zásobování přece musí poslouchat direktivy řídícího letového provozu.

Pozoroval své letové pásy. Dva-osm-čtyři byl na letové úrovni 350. Za ním byl MAC Alfa 299, také na letové úrovni 350. Byl tam také jeden saudský Boeing 747 – saudský let 334 – na úrovni 330. Z řeckého vzdušného prostoru přilétal a na Tansu a pak na Aiou mířil DC-10, Balair 5040, ale ten byl bezpečně na úrovni 370. Jeden západní 707 mířil na Aiou v úrovni 330 a… tam… z Káhiry vzlétal na sever egyptský Boeing 737 a měl křižovat Aiou ve 21.47 na úrovni 350! To znamená, že MAC Alfa 284 mířil přímo do téhož bodu v téže době.

„MAC Alfo dva-osm-čtyři, nemůžete křižovat Aiou na letové úrovni tři-pět-nula. To je nemožné, pane, srazili byste se.“

„Káhiro, dva-osm-čtyři, byl jste přerušen. Budete opakovat?“ Hammedi zopakoval zprávu dvakrát a dvakrát dostal stejnou odpověď. Přepnul. Stejná odpověď. Požádal následující let MAC, aby zprávu předal. Opět stejná odpověď. Hammedi mrštil perem o podlahu a znovu přepnul vysílač. Tentokrát mluvil arabsky.

„Egypťane jedna-dvanáct, sestupte ihned na letovou úroveň tři-tři-nula.“ Někdo na palubě egyptského letadla zprávu potvrdil, ale anglicky, a Hammedi na vteřinu vypadl z rovnováhy, jako by ztratil část obrazu. Jeho oči opět sklouzly k obrazovce. Egypťan sestoupil na letovou úroveň 330, tam už potíže nehrozily. Teď k neposlušným Američanům. Hořel netrpělivostí, aby se o tu záležitost postaral. Otočil se a zachytil pohled svého nadřízeného.

*****

Škorpion-1 (dříve MAC Alfa 284), za letu

Středa 6. března 1991 – 23.37 m. č. (21.37 GMT)

„Tarn je!“ Sandřin hlas přerušil ticho v palubním telefonu, když její oči zachytily vzdálený záblesk světel na okrajích křídel přilétajícího DC-10. Záblesky následoval náznak pulsujícího červeného světla, pravděpodobně antikolizního rotačního majáčku, jen nepatrně viditelného na pozadí hvězd na severozápadě. Světla byla přesně tam, kde měla být – alespoň to.

Sandra cítila únavu, ale jelikož Bill Backus chtěl zůstat u inženýrského panelu o chvíli déle, nechtěla opustit skládací sedačku dřív, než začne skutečná show.

Předchozí dvě hodiny prožili v napětí. Hnali se ve formaci za druhým C-141 k El Dabě na egyptském pobřeží v naději, že Balair DC-10 bude pomalejší, než se původně předpokládalo. Posledních pětadvacet minut Sandra číhala na zprávu o jeho poloze; vypnula kontrolu tichého ladění na jedné vysílačce VHF, a aby zachytila hlas pilota balairu na opačné stanici, naladila ji na frekvenci, již užívala athénská kontrola. V jedné chvíli si myslela, že zachytila vytoužená slova, ale kvůli šumu a hluku je nemohla rozpoznat. Ještě byli příliš daleko.

Posádka Westerman-Harris teď neudávala volací znak, ale Koalice slyšela jejich polohu na různých velitelských stanovištích jako Škorpion-1.

Než přešli na „mokrou stopu“ – což znamenalo přelétnout pobřeží a letět přes moře – snad tucetkrát znovu přepočítala svůj odhad pro Tansu, ale zůstával pořád na 21.47. To znamenalo, že pokud balair překříží Paleochoru dříve než ve 21.21, bude setkání v Tanse nemožné. K letu z Paleochory do Tansy rychlostí 0,78 machu bylo třeba jen pětadvaceti minut.

Bezmála před dvaceti minutami, když se blížili k El Dabě, Sandra oznámila posádce, že na vysokofrekvenční vysílačce zachytila zprávu o poloze balairu. Přes stanice v pozadí, které otupovaly její smysly, pilot DC-10 hlásil, že přeletěli Paleochoru ve 21.15 a směřují na jihovýchod k Tanse s odhadem, že tam dorazí ve 21.40, sedm minut předtím, než tam bude moci dorazit Škorpion-1.

Bylo zřejmé, že MAC Alfa 284 směřující na sever jako vedoucí C-141 musí ihned změnit kurs doprava, aby zachytil balair dále na východ. Jenže to opět znamenalo dilema: jak to vedoucímu C-141 říci, aniž by se to dověděl svět? Podle všeho jsou v Egyptě a určitě i v sousední Libyi lidé se sofistikovanými vysílačkami, kteří by ihned informovali Bagdád o čemkoli, co by mohlo Saddáma ohrozit.

Posádka MAC Alfa 284 ve vedoucím letounu slyšela stejnou zprávu o poloze balairu a už si z toho vyvodila, co musí udělat, aby byli schopni dostat se přesně pod něj, až se jejich kursy nad Středozemním mořem zkříží. Když přelétali přes El Dabu se Škorpionem-1 za sebou, Will sáhl na kolébkový vypínač na řídicí páce, aby zařídil změnu kursu, vzápětí však zjistil, že vedoucí C-141 se naklonil doprava, natočil se do povoleného směru a hlásil Káhiře, že se potřebuje odchýlit z kursu kvůli neexistující bouři.

„To,“ prohlásil Will, „je výkon nad všechna ocenění!“

Po dvaadvacet minut tiše naslouchali slovní výměně – Káhira byla stále nabuzenější a MAC Alfa 284 stále pokornější, a teď se to mělo vyplatit. Balair 5040 byl v perfektní pozici, jakou si MAC Alfa 284 a jeho mlčící partner ani nepředstavovali.

Will znovu odhadl zbývající vzdálenost a zapnul palubní telefon.

„Posádko, tady pilot. Budeme měnit partnera. Nákladní, pasažéry pevně připoutat a nezapomenout na sebe. Inženýre? Čerpací poklop je uzavřen a zajištěn, správně?“

„Ano, pane.“

„Oukej, všechna světla v kokpitu zhasnout; nákladní, chci aby ve vaší kabině byla černočerná tma. Nechci, aby někdo zahlédl svítící okno.“

„Bez problému, pilote. Všichni jsme tu připraveni. Světla zhasnuta.“

Jsi schopen převzít řízení, Wille? Začínám vidět dvojitě.“ Dougovy oči zůstávaly přilepeny na ocas 284. Oba piloti si od doby, kdy opustili Rudé moře, vyměňovali řízení; Doug letěl posledních čtyřicet minut.

Řídicí páka se zachvěla; to znamenalo, že si předali řízení. Will se nahnul dopředu, bradu nad okrajem lesklého štítu, a snažil se vypočítat vhodný okamžik pro odklonění.

„Druhý pilote,“ začal se stínem úsměvu na tváři, „pamatuješ si na ten obrázek dvou chlapů, co visí za palce v žaláři, oba s dlouhými vousy, a jeden říká druhému: ‚Hele, mám plán…‘?“

„No jistě.“

„Oukej. A teď mám svůj plán já. Až se dostaneme za Kamaráda, nemůžeme letět větší rychlostí než nula-čtyři-pět machu, protože on už letí nula--sedm-osm a my nemůžeme přesáhnout nula-osm-dva-pět, správně?“

„Správně.“

„Takže já se pokusím získat čas tím, že udělám obrat přesně pod ním. To znamená, že při obratu – který bude strmý – potřebuju pomoc všech, abych mohl sledovat, kde je on a kde jsme my. Skládačko, můžete přijít sem za mě a monitorovat ho, až začnu –“

Doug ho přerušil. „Provoz na třech hodinách, pilote.“ Will otočil obličej k postrannímu oknu kopilota.

Zmatek ve Willově hlavě trval jenom chvilku, zato ale byl pořádný. Balair je nalevo. Co to může být vpravo?

„Jaká výška, druhý pilote? Nad námi, nebo pod námi?“

„Naše výška – a blíží se!“ Dougův hlas nabral na intenzitě.

Sandra si rozepjala bezpečnostní pás a rychle se pohnula k oknu za Dougovým sedadlem. Zadívala se stejným směrem jako Will.

„Wille –,“ začal Doug.

Přerušila ho Sandra. „Letová úroveň s horizontem a blíží se k nám, pilote!“

„Musíme varovat dva-osm-čtyřku, že potřebujeme stoupnout nebo obrátit,“ vyštěkl Will, oči stále upřené na spodek 284 přímo před nimi. Balair DC-10 teď byl na jejich pozici deseti hodin a vzdálený necelých deset mil. Obrat se musel provést okamžitě. Přinejmenším to nesmírně zkomplikuje čas.

„Blíží se rychle, my nesvítíme a maják 284 je vypnutý. Nemůže nás vidět.“ Doug sáhl na membránový ladič na vysílacím panelu druhého pilota, rychle ho vyladil na UHF-1 a sáhl po přepínači na řídicí páce.

„Dva-osm-čtyři, blížící se let na třech hodinách, kolize kursu. Stoupej, stoupej, stoupej! Ihned!“

Vpravo se ukázal rotační majáček druhého stroje. Will cítil, jak mu proudí adrenalin do žil. Okamžitě musí něco udělat, ale nedokázal odtrhnout pohled od vedoucího C-141. Začal se v okně zvětšovat, potom však najednou vystoupal jako stíhač a uvolnil cestu pro manévr Willovi.

„Stoupej, Wille! TEĎ!“ Dougův hlas štěkl jako výstřel. Jeho pravice se spojila s Willovou na páce a oba společně zatáhli. Will se naklonil doprava, a v tom okamžiku prolétl těsně pod nimi ocas s osvícenými insigniemi, následovaný řevem proudových motorů.

Na palubě Egypťana 112 oba piloty vyděsil nepochopitelný řev tryskových motorů těsně nad nimi. Měli přidělenu letovou úroveň 350. Copak je v téhle výšce ještě někdo jiný? Kapitán změnil vysílací frekvenci na athénskou kontrolu a hlásil letovou úroveň 350. Jeho tvář zesinala, když se dověděl, že měli být na úrovni 330.

Doug se vrhl k oknu a pátral nahoře po 284, který jim nyní zmizel z dohledu. Pokud by 284 propásl balair, mohl by vystoupat přímo do něj. „Dva--osm-čtyři, nejdi výš než na tři-šest.“ Myslí mu prolétlo, že by se mohli vyhnout jednomu bodu a spojit v jiném, když napjaté ticho prořízl hlas velitele 284. „Rozumím.“

Světla Balairu DC-10 byla teď přesně nalevo a nepatrně nad úrovní 370. Byl vzdálen necelé čtyři míle. Will se chystal zahájit obrat, až bude DC-10 vzdálen přesně čtyři míle, jak si vyměřil na svém meteorologickém radaru. Teď však neměl čas dívat se na obrazovku a Douglas téměř přímo křížil jejich kurs.

Jelikož 284 byl z cesty, Will strmě naklonil letoun vpravo v úhlu pětačtyřiceti stupňů a dotahoval oblouk. Uvědomil si však, že ho začal pozdě. Potřebovali být přesně pod balairem, až budou vyrovnávat, jenže to už nemohli stihnout. V Sandřině pohledu byl DC-10 šikmo dole; teď se pomalu, rovnoměrně vyrovnával a posouval se dopředu, jak ho oblétali ve stejném směru. Byli však za ním příliš daleko, aby zůstali maskováni před radarem.

Will vybral rozmezí pěti mil na meteorologickém radaru, pak pohnul rukou k centrální přepážce a zvedl kryt antény, aby „uviděla“ cílový letoun. DC-10 se náhle objevil na obrazovce necelé půl míle před nimi.

Will první vyslovil myšlenku, která už chvíli strašila Dougovi v hlavě. ‚Jestli tady zůstaneme odmaskovaní víc než minutu, uvidí nás každý radar ve východním Středomoří!“

Škrticí klapky byly teď uvolněny bezmála k raketovému letu a palubní inženýr viděl vertikální pásy vystřelující ze dvou motorů RPM; jejich proud otřásl přepínačem telefonu na podlaze. „Na plný výkon, všechny čtyři. Jdeme zpátky na maximum dva-čárka-dva-nula, pane.“

Doug se přizpůsobil. Světla DC-10 zářila přímo před nimi. Blížili se, ale stále ještě je mohli zachytit; kovový obal temného 141 odrážel radarové paprsky zpět k tuctu kontrol letového provozu a radarům protivzdušné obrany. Museli se co nejdříve elektronicky zaštítit za transpondér balairu. Malý, stínový cíl za Balairem 5040 mohly zachytit Káhira, Kypr, Řecko a snad i Izrael. Jestli se rychle nedostanou ze sítě radarů, někdo jim zavaří.

„Cos to měl za katastrofický scénář, Wille? Stíhač ze Sýrie? Myslím, že nějaký by mohli vyslat i Iráčani.“

Will přikývl, oči upřeny na jasné světlo letounu nyní jen pár set yardů před nimi a stále o něco výše.

Hlas teď měl váhavější, umírněnější, jak bojoval s účinky adrenalinu.

„Já, hm… nezpomalím, dokud nebudeme přímo pod ním. Buď připravený na spoilerech, druhý pilote. Půjdu ostře pod něj a pak dupnu na brzdy, jasné?“

„Wille, nezapomeň na tendenci ke zvednutí. Ujisti se, že máme vertikální prostor, oukej?“ ozval se Doug. Posádka MAC se měla v palubním telefonu oslovovat jen funkcí, ne křestním jménem. Záložníci, kteří měli sklon po mnoho let udržovat přátelské vztahy bez ohledu na hodnosti, byli v oslovování hrozní – zvlášť v napjaté situaci.

„Rozumím,“ ozvalo se zleva.

Zdálo se, že teď se k nim trup DC-10 blíží rychlostí kolem třiceti uzlů. Od okamžiku, kdy zabočili na stejný směr, neuplynulo víc než třicet sekund, ale přibližovali se rychlostí půl míle za minutu. Měli ještě třicet sekund – a víc, pokud by zpomalili.

Doug si uvolnil bezpečnostní popruh a naklonil se až k přednímu sklu, aby mohl řídit, až se záď DC-10 ocitne nad nimi.

„Teď!“ ohlásil. Will seškrtil klapky, spoiler rychle sklopil dolů do plné letové polohy, což zvedlo velké panely křídel, které brzdí rychlost letu. C-141 se náhle zachvěl, vzepřel se a nos se začal zvedat; letoun se snažil stoupat, i když Will držel konstantní výšku.

Obrovský jumbo se objevil přímo nad nimi, pak zastavil, rychlosti se srovnaly, spodní otáčivý majáček byl z nejvyššího rohu kabiny C-141 sotva viditelný.

„Spoilery stáhnout zpět.“ Doug měl napjatý krk a usilovně se snažil dívat vpřed.

Will rychle vrátil spoiler, zvýšený výkon všech čtyř motorů se snížil na křižovací úroveň, C-141 se náhle vrátil do klidného letu a DC-10 se pomalu posouval dopředu. Will začal zvolňovat a, což bylo podstatné, usadil letoun do palivově výhodné pozice – necelých padesát stop vzadu pod ocasem letounu.

„Úžasné,“ vydechl Doug. „Ta posádka nemá nejmenší tušení, že jsme za ní.“

„To proto,“ poznamenal Will, „že jsme ho sledovali jako jestřáb. Může se snést nebo vznést, pořád zůstáváme pod ním.“

Palubní inženýr Bill spravil spínač generátoru a zamračil se na elektrický panel. Další problém.

„Pilote, inženýr.“

„Do toho.“

„Vypínám generátor číslo jedna, pane. Byl nestabilní a pokazil se. Nedá se nic dělat.“

Will se otočil napravo a podíval se na svůj panel. Ještě máme další tři, správně?“

„Absolutně.“

Will dal souhlas a telefon na minutu zmlkl. Bill dokončoval odpojení a oba piloti kontrolovali zásoby. Mají před sebou ještě čtyři sta mil a stále není vidět pobřeží Blízkého východu. Balair DC-10 měl letět přes Bejrút a Damašek, pak přeletět hranice Iráku a pokračovat přímo na Bagdád, to vše s mlčenlivým partnerem pod sebou.

Každou míli cesty ovšem DC-10 pečlivě sledovaly radary několika států a nepřály žádným trikům.

„Dobře jsme to udělali, pilote?“ Doug pečlivě sledoval Willovu reakci. Přicházela pomalu. Sandra si vyměnila místo s Billem Backusem a Will se konečně podíval na Douga. Na tváři měl unavený úsměv a pomalu potřásal hlavou. „To nevím. Víc než minutu jsme byli moc vzadu. Káhira nás musela vidět.“

„A pokud nás uviděla…?“

„Možná to ignorovali.“ Will ukázal ve směru Libanonu a Sýrie. „A možná oni.“

Jedna věc je jistá, pomyslel si Will. Jsem si zatracené jistý, že bych se z toho mohl dostat!

*****

Farúk Hammedi vzhlédl ke svému nadřízenému. „Informovali jsme Athény a ty donutily MAC Alfu 284 vrátit se na svůj kurs.“

Hammedi ukázal na obrazovku radaru. „Když let MAC míjel balair, viděl jsem něco, co následovalo DC-10. Obracelo se to přímo za ním. Pak to zmizelo. Doporučuju informovat vojenskou kontrolu.“

Nadřízený svraštil tvář a chvíli uvažoval. Nedávno hlásil něco podivného vojenské kontrole a vyletěli stíhači, aby se na to podívali. Nic to nebylo, řekli, jen kontrolor neuměl přečíst radar. To nebyla zrovna příjemná zkušenost.

„Pokud se to znovu neobjeví jako stabilní cíl,“ řekl Hammedimu, „nic jste neviděl.“

06 KAPITOLA

*****

Škorpion-1, za letu

Čtvrtek 7. března 1991 – 2.20 m. č. (23.20 GMT)

Šakir Abbás se náhle prudce napřímil a čelem se udeřil o přenosnou kyslíkovou láhev, přivázanou ke stropu palandy. Úděsný obraz, jak jeho ženu vlečou z domu, začal blednout, ale srdce mu ještě bušilo. V duchu ještě pořád horečně hledal způsob, jak ji zachránit. Děsivá představa. Saliah byla ve svatebních šatech a nádherná jako vždy, ale tvář měla zhyzděnou strachem; v úzkosti si odtrhla závoj, podívala se na něj a zašeptala: „Proč?“

Protřel si oči a snažil se vrátit do reality.

Díky Bobu, byl to jen sen! Musím se uklidnit.

Boule, kterou si udělal o kyslíkovou láhev, bolela, ale když ji nahmatal, oddechl si, že nekrvácí. Ještě stále se trochu třásl, nebo to byl letoun? Těžko říct.

Znovu se rozhlédl po úzkém prostoru, vděčný za to, že má kde ležet, ale užaslý nad tím, že někdo může odpočívat v takové díře. Ze stropu, asi sedm stop nad podlahou, visela paleta a táhla se za přepážku kokpitu; dost místa na dvě jednoduché matrace oddělené regálem, až do stropu naplněným záchrannými vestami a jiným nouzovým vybavením.

Bylo zde příliš těsno na to, aby mohl sedět vzpřímeně, a tak si zase lehl a prohlížel si vycpávky (jak z bitevní lodi) kolem klimatizačního potrubí a změť kontrolních kabelů, o nichž předpokládal, že vedou z kokpitu k řídicím prvkům C-141.

Suché horko bylo téměř tak zlé jako v poušti. I přes noční můru zatím spal dobře – zvláště díky žlutým špuntům do uší, které mu jako obranu proti úděsnému hluku dal dozorčí nákladu.

Hlodán starostmi, které se přes něj přelily s vlnou strachu a zoufalství, zavřel oči a začal si opět vybavovat svou ženu. Pokud bude mise úspěšná a oni ho vezmou zpátky do Saúdské Arábie, jak se bude moci vrátit k rodině? Budou ho Spojenci nebo Saúďané zadržovat? A i kdyby ho k rodině pustili, jak se dostane do Iráku? Co když Saddáma nikdo nesesadí? A co když někdo přijde na to, že tělo, které nechal u silnice, sám zapálil? Co když, co když, co když!

Někdo ho zatahal za pravou botu. Šakir si už dal pozor, aby se nevzpřímil příliš rychle. Pohlédl tím směrem a uviděl na kokpitovém žebříku u svých nohou dozorčího nákladu.

„Budeme přistávat. Chtějí, abyste vstal.“

„Cože?“ Byl tu hluk, ale také měl špunty v uších. Zhrozil se, že přestává slyšet, a snažil se pohnout k muži.

„Říkám, že je čas vstávat, pane. Přistáváme.“

*****

Doug Harris stiskl knoflík vysokofrekvenční vysílačky známé jako HF-1 a vypnul nervy drásající kaskádu projevů atmosférických poruch. Jako všichni piloti MAC C-141 poslouchal to proklaté HF rádio po celé roky, co létal – dvacet let. Zatřásl hlavou a podíval se z pravého okna. Řečí těla dával najevo, že nechce s nikým mluvit. Žijeme ve věku satelitní komunikace, a přitom jsme pořád závislí na technologii z korejské války!

Jistě, vyjma přístrojů pro noční vidění.

Doug pohlédl vlevo na svého partnera a stiskl palubní telefon. „Dostali jsme signál. Jdeme na to. Bylo to stěží slyšet, ale přišlo to z Croughtonu na horním postranním pásmu jedna-jedna-dva-jedna-pět.“

Will přikývl. Poslední dva dny vysílala většina radiostanic USAF každých patnáct minut sérii kódů. Dosud to zpravidla byla jen jakási hatmatilka v pozadí. „Sekvence čekanky Alfa Charlie Zulu“ ve skutečnosti neměla jiný význam než plukovníkovi Willu Westermanovi a jeho posádce potvrdit, že „proniknou“ do iráckého vzdušného prostoru – k čemuž mělo dojít během necelých dvou minut.

DC-10 se mírně odklonil doleva a udělal korekci kursu. Will ho pomalu následoval. Dosud pracovala lest. Komunikace mezi pilotem balairu 5040 a libanonskými a syrskými kontrolory i slabý signál irácké letové kontroly v těchto chvílích, vše probíhalo podle plánu. Nepředpokládalo se, že někdo ví, že za balairem je Škorpion-1, a zatím to také nikdo nevěděl.

Zatím.

Doug pohlédl na Willa. Snažil se držet těsně pod DC-10, který zaplňoval okna jejich kokpitu už celé dvě hodiny. Jeho spodní rotační majáček monotónně blikal. Oba si natáhli přes okno mapy, aby majáček zakryli, ale jak Doug viděl, ve Willově tváři se odrážely rudé záblesky jako na nějakém bizarním disku a vyvolávaly v důvěrně známých rysech črty, kterých si nikdy předtím nevšiml.

Uplynulo jen sedm hodin od okamžiku, kdy vrazil do ALCE a zjistil, že hledí do tváře svému dávnému příteli. Ale – patří Will i přes dlouhé roky vzájemného mlčení stále do této kategorie? Jak se tak blízcí přátelé mohli úplně odloučit? Doug si uvědomil, že se této otázce vyhýbal bezmála sedmnáct let.

Pod Douglasem bylo stále ještě vidět noční oblohu, necelý úplněk měsíce byl téměř v zenitu a jeho mírné světlo pronikalo oknem druhého pilota. Zřetelně se rýsoval přímo před temnou masou pravého horizontálního stabilizátoru DC-10 nad jejich hlavami. Bez krytu mraků před nimi by to nebyla bezpečná noc pro let nad nepřátelské území. Meteorologové však hlásili pod letadlem pevnou vrstvu mraků, tlustou asi pět tisíc stop – dost, aby je zakryla. Přesto měli spatřit temnou pouštní dálnici.

„Jsme nad čárou, posádko.“ Hlas patřil Willovi. Dole už byl Irák.

*****

Ve 23.30 GMT – 2.30 bagdádského času – se vyčerpaný Iráčan obsluhující vojenský radar ještě jednou podíval na změť nesmyslných čar a skvrn na obrazovce. Už celé dny s osmi dalšími kontrolory monitoroval letecký provoz, obsluhoval komunikační zařízení a snažil se maskovat svou hlavní činnost. Jejich skutečným úkolem bylo provádět vojenské radarové zpravodajství – jenže jak sledovat oblohu, když se nedokážou zbavit amerických leteckých sil?

Většina jeho kolegů už byla mrtvá – všichni, kdo se s ním vycvičili. Američani vytloukali jejich vojenské radary jeden za druhým, ničili Saddámovu rozsáhlou síť a jejího velitele oslepovali. Předpokládalo se, že tenhle radar zůstal jako poslední – byl totiž pokládán za civilní – ale jeho obsluha už téměř rezignovala na nebezpečí smrti, hrozící jí každou chvíli v podobě bomby, již bez varování svrhne neviditelný Stealth.

Radiolokátor byl teď bez užitku. Američané jej v pravidelných intervalech rušili celou noc. Když v nastávajícím večeru došlo k prvnímu záznamu, všechny to rozrušilo, a protože nemohli telefonovat, odeslali zprávu do hlavního štábu armády. Američané mají něco za lubem, to bylo jisté!

Jenže záblesk se na obrazovce radiolokátoru pokaždé jen mihl a kontrolor už nic neuviděl. Jeho velitelé měli původně podezření, že radarové rušení je krytem nového útoku Koalice, on to ale viděl jinak. Nenásledovaly žádné boje, nepřicházely žádné zprávy o bombardování měst nebo o útocích na stanoviště raket Scud – nic. Po patnácti takových epizodách bylo všem zřejmé, že radarové rušení je jen americký způsob znervózňování Saddáma, nikoli krytí vojenské operace.

Velitel Škorpionu-1, několik set mil západně odtud a neviditelný v „hluku“ radarových obrázků, právě s tímto závěrem počítal.

*****

Will opět zrychlil na maximální letovou rychlost 0,825 machu a začal C-141 sklánět k sestupu. DC-10 v okně pomalu stoupal. Profil sestupu byl pečlivě vypočítán, aby se C-141 držel přímo pod letem balairu, až Škorpion-1 přistane v poušti.

Will položil ruku na páku spoileru a teď ji stlačil dolů a dozadu. Letoun se začal chvět a každý na palubě cítil, jak se spoilerové panely stavějí do proudu vzduchu na vrcholu a spodku křídel – spoilery působí jako brzdy a letoun díky nim může klesat ve značně strmém úhlu, aniž by překročil rychlostní limit.

Sandra se kvůli přetížení vzepřela o panel. Doug vraštil čelo a natahoval krk; potřeboval si ověřit, že zmenšující se silueta DC-10 je stále na náležitém místě. Už si vzal do náručí nepohodlnou kombinaci letecké přilby a brýlí na noční vidění. Přístrojovou desku před chvílí pokryli tenkou vrstvou barevného gelu, jinak by je světlo z přístrojů rušilo.

Z výšky třiceti tisíc stop se řítili dolů rychlostí osm tisíc stop za minutu. Will udržoval rychlost na mezní linii, vyvažoval rozvinutí spoilerů, aby udržel správnou kombinaci úhlu sestupu a rychlosti, škrticí klapky teď byly zavřeny.

„Dvacet pět tisíc.“ Hlas patřil Dougovi. Ze sloupce výškoměru se teď stala téměř nečitelná skvrna.

Bill Backus na skládacím sedadle sáhl po střední konzoli, změnil elektronickou stránku na obrazovce leteckého počítače FSAS a znovu prověřil šířku a délku cílové dálnice. Počítač promítal bílou čáru na obrazovce radaru z nynější pozice do určené. Will se na tuto sto padesát mil dlouhou dráhu vydal před pár minutami a nyní už byli od cíle necelých padesát mil.

„Oukej, skládačko, tady pilot. Máte zachycenu polohu?“

Bill Backus zvedl malý přenosný vysílač VKV a přikývl. Někde dole před nimi na ně čeká příslušník bojového podpůrného týmu, který tam noc předtím seskočil padákem.

„Zavolejte ho,“ nařídil pilot.

Backus přikývl, stiskl vysílací knoflík a vyslal krátkou kódovanou sekvenci. Odpověděl klidný hlas a pak přišel rychlý proud informací, které Backus vzápětí předal Willovi.

Jsou připraveni, pane. Značky jsou usazené, v dohledu žádný provoz a oba konce jsou kryté.“

„Díky.“

„Patnáct tisíc,“ hlásil Doug.

Škorpion-1 slétl do mraků, které v tloušťce několika tisíc stop zahalovaly hvězdy temnou šedí, a pak z nich ve výšce 4500 stop vyletěl. Strmý sestup pokračoval přes dva tisíce stop, než dorazili k bodu obratu, který byl plánován pět mil severně od dálnice a patnáct mil severovýchodně od podzemní laboratoře – cíle úderného týmu.

Will nechal C-141 sestoupit na pět set stop, vytáhl spoilery a motory nechal běžet naprázdno. Rychlost, ještě stále kolem tří set uzlů, rychle klesala.

„Tady je obrat, pilote,“ nahlásil Doug a hleděl do pusté temnoty. V dálce bylo vidět pár světel, ale nic, podle čeho by se dalo rozlišit mezi vozovkou, pouštní půdou a stavbami. Byla to „černá díra“, do níž se měli dostat a každým okamžikem najít dálnici. Riziko se zvyšovalo.

„Nasaď si přilbu a brýle, Dougu. Rychle.“ Will udělal netrpělivé gesto k obsahu Dougovy náruče. Doug si začal nasazovat helmu s přístrojem NVG-6 na noční vidění a Backus prohlásil, že vypadá, jako by utekl ze zfilmované science-fiction. Doug převzal řízení. V nočních brýlích viděl téměř jako ve dne; teď spatřil něco výrazně bílého proti temnému pozadí. Brýle využívaly a zesilovaly každý foton. Krátce si je vyzkoušeli před hodinou ve výšce, ale vidět jimi zemi byl úplně jiný zážitek.

Někde pod nimi by měla vést silnice, mířící zhruba od východu na západ; oni letí k jihu. Teorie říká, že s brýlemi lze jasně vidět dokonce i bez přímého měsíčního světla a při zamračené obloze.

Jenže silnice tam nebyla.

Doug stiskl palubní telefon. Ještě nic. Jak daleko od ní máme být?“

„Tři míle. Už bys ji měl vidět, i na pěti stech stopách.“

„Nic. Vidím nějaké… čáry… a vpravo něco, co vypadá jako stavba, ale žádnou silnici. To je nějaká dálnice, co hledáme, ne? Na mapě to tak aspoň vypadá.“

„Spíš je to polní dálnice, ale dlážděná,“ řekl Will. „Měli bychom být přímo nad ní.“

„Ty uvidíš líp s těma svýma slídivýma očima, Wille. Já tady prostě nevidím nic.“

„Vezmi si letadlo.“ Will si začal nasazovat přilbu s brýlemi, Doug poděkoval, automaticky sáhl po řídicí páce a zkontroloval rychlost a motory. Klesali teď rychlostí dvě stě uzlů, připraveni vysunout podvozek a přistávací klapky, jakmile spatří silnici.

Doug znovu zvažoval možnosti. Pokud nejsou na správném místě, pak buď dostali špatné koordináty, nebo se posunul vnitřní navigační systém.

Sluchátka opět naplnil Willův hlas. „Otoč zpátky o sto osmdesát stupňů a leť na sever. Nejspíš jsme se dostali moc na jih.“

Doug usilovně prohlížel bílé siluety a pokoušel se v nich uvidět něco, co by mohla být silnice. Instinkt mu říkal, že je stále ještě před nimi. „Možná bychom měli ještě kousek pokračovat,“ řekl.

Odpověď zleva ho zarazila.

„Ne. Už jsme ji přeletěli. Obrať to.“

Doug zaváhal. „Jak si můžeš být jistý? Nech to ještě pár mil, kdyby náhodou.“

„Viděls něco před námi?“ zeptal se Will podrážděně.

„Ne, ale –“

„Tak to zatracený letadlo obrať!“

Doug skousl rty a stiskl palubní telefon.

„Dej mi ještě tři míle, pilote.“

Na levém sedadle nastalo na vteřinu ticho. Pak se ozvalo: „Dobře.“

Přistávali do jakési černé díry nehlučně a bez světel, jinak by je každá vojenská jednotka v blízkosti okamžitě objevila. Will věřil, že se nedostali víc než deset mil od laboratoře, jenomže jestli ztratili polohu…

Propátrával rozmazané obrazy před očima a modlil se, aby se objevilo něco podobného silnici. Neviděl však nic, jen plochou bílou poušť s občasnými chomáči křoví.

Když to ohlásil, Will se rozhodl otočit na sever. Překvapil ho však Dougův odpor. C-141 se začal stáčet doprava a nosem mířil na jihozápad, když náhle protrhl rostoucí napětí Dougův hlas: „Tam! Vpravo před námi, pilote. Vidíš to? Je to silnice.“

Will zašilhal a uviděl totéž.

Doug zabočil ostře doprava, aby nasměroval letoun k linii silnice, a pak vyrovnal křídla. Vzápětí se v palubním telefonu ozval Backus.

„Pozemní tým teď uslyšel proudové motory na východě, pane. To byly naše!“

Po obou stranách silnice před nimi se začaly objevovat zářivé světelné body. Slabě fluoreskující světla by byla pro pouhé oko za letu téměř neviditelná, ale v nočních brýlích NVG-6 zářila jako normální osvětlení ranveje. Značky do dáli vyznačovaly přistávací pás.

„Klapky spustit, podvozek dolů, kontrola před přistáním.“ Doug vydal rutinní povely, levou rukou zatáhl za páku přistávacích klapek a pak stlačil do spodní polohy páku podvozku. Will jednotlivé kroky potvrzoval. Zvuky klapek a odpor vzduchu vyvolaný podvozkem byly slyšet a cítit až v kokpitu. Škrticí klapky byly v poloze nula a zem se rychle blížila.

„Klapky na přistání,“ zahlásil Doug, když ručně nastavil páky do plného rozevření. „Letoun je tvůj, pilote.“

„Rozumím, klapky na přistání,“ opakoval Will. „Drž řízení, druhý pilote, já budu monitorovat.“

„Rozumím. V tom případě ho beru.“ Dougův klidný a chladný hlas ostře kontrastoval s napětím, které cítil. „Skládačko, podávejte hlášení. Jaká je rychlost?“

„Sto čtyřicet,“ odpověděl Backus. Brýle na noční vidění neměl, protože by mu vadily v rozhledu, a tak měl za úkol podávat pilotům hlášení o rychlosti a výšce. Will hleděl dopředu, kontroloval nasměrování a jeho ruce sledovaly Dougovy na řídicí páce.

„Sto třicet pět a rychlost jedna-třicet, pane. Tři sta stop nad zemí, sklon dvanáct set.“

Doug přikývl, ale jeho gesto nikdo neviděl. Teď byli příliš blízko. Kolem kokpitu se mihly první světelné značky.

Ježíši, Wille. Jseš si jistý, že to je dost široké pro hlavní podvozek?“

„Je široká čtyřicet stop. Kola potřebují dvacet a krajnice je z upěchovaného písku.“

„Sto třicet dva uzlů, téměř na značce, výška dvě stě stop, sklon třináct tisíc stop. Teď sklon tisíc, jsme sto stop nad zemí, sklon osm set, rychlost mezní, sklon osm set, padesát stop, třicet, dvacet…“

Doug pomalu snižoval strmost dráhy.

„Spoilery!“ Will sáhl po páce ve tvaru T, kterou se rozvírají velké panely na křídle, známé jako spoilery, a stlačil ji do spodní polohy. Doug stlačil řídicí páku a uvolnil škrticí klapky. K zastavení nemohli využít zpětný tah. Znamenalo by to příliš mnoho hluku.

Doug se usilovně snažil držet letoun uprostřed dvouproudé betonové silnice a divil se, že podvozek ještě nedosáhl jejích okrajů.

„Chlapi, je to blízko. Já nevím, pilote. Rychlost?“

„Sto pět.“

Doug sešlápl brzdové pedály, a jak Starlifter prudce zpomalil, vrhlo je to dopředu.

„Vypínám jedničku a čtyřku,“ řekl Will, a jak měli nacvičeno, vypnul přívod paliva a zapalování dvou motorů. „Dveře odjištěny, Náklade, připraveny k otevření. Sleduj svůj žebřík. Druhý pilote, máš osmdesát uzlů.“

Sto čtyřicet stop vzadu za kokpitem se dozorčí nákladu, připravený na skládací výložné rampě, zapřel o stěnu kabiny a stiskl spínač, aby uvolnil drapák nákladních dveří. Tlakové dveře vyjely ke stropu. Hned, jakmile se záklapka uvolnila, začal spouštět rampu. V kokpitu Will převzal kontrolu rolování, zabočil předním kolem doleva, vyvedl přední podvozek ze silnice na udusanou půdu a pak vrátil kurs k zaparkování opět na silnici směrem na východ. Čtyři členové úderného týmu už stáli připraveni vytáhnout přenosné rampy, jakmile letoun zastaví, a téměř okamžitě naskočily motory obrněných osobních vozů a bradleye. Doktor Abbás seděl ve třetím voze v pořadí.

Venku nebyla žádná světla. Will zastavil letoun, zatáhl parkovací brzdy a vypnul motory dva a tři. Před kokpit vyjel první obrněný vůz. Rychlost úderné jednotky byla úžasná. Šlapala jak hodinky.

Will si sundal přilbu s brýlemi, odstrojil se i Doug a oba zašátrali po kontrolním seznamu. V kokpitu teď byla smolná tma, motory stály a baterie byly vypnuté. Přídavná pohonná jednotka – malý proudový motor v levém podvozku, který zajišťoval pohon pneumatik a na zemi je tlakoval – byl rovněž vypnut, aby ho nebylo slyšet.

Doug se znovu zadíval na přístrojovou desku. Zkontrolovali přerušení provozu a všechno vypnuli, ale něco ho strašilo; něco, co neudělali. Vyvádělo ho to z rovnováhy.

Ticho bylo tíživé. Zvuky turbín a čerpadel ztichly a do kokpitu jen občas zazněl vzdálený zvuk motorů úderného týmu. A pak zanikl i ten. Po více než šesti hodinách nepřetržitého hluku je úplně zmátlo, když zjistili, že nejhlasitějším zvukem, který slyší, je vrzání sedadel a skřípání kovového palubního deníku na stolku palubního inženýra.

Will si uvědomil, že do kokpitu někdo vstoupil a podává mu v šeru téměř neviditelnou ruku. Návštěvník vzápětí rozžal červenou tužkovou svítilnu a nakrátko si ozářil obličej. Pak proud světla sklonil k podlaze.

„Vítejte v Iráku, plukovníku!“

Muž si stáhl černou pláštěnku a odhalil úplně holou hlavu. Dougovi připomněl Mr. Cleana z reklamy na čisticí prostředky.

„Seržant Dale Johnson, bojová podpora, pane. Těší mě, že vás můžu přivítat.“

Will si oddechl. „Venku všechno v klidu a zajištěno, seržante?“

Johnson se zazubil pod knírkem typu Gordon Liddy. Vypadal s ním starší, ale podle Dougova odhadu mu mohlo být kolem třiceti. Jeho přízvuk pocházel určitě z Oklahomy.

„Z cílového směru zhruba před hodinou, když jsme pokládali značky, rachotil malý náklaďák. Asi půl míle východně odsud vede od jihu vedlejší silnice, která křižuje východo-západní silnici, na níž jste přistáli. Ten, kdo po ní jel, ale nemohl nic vidět a my jsme si ho nevšímali. Totiž… po vysazení jsme asi čtyři míle dál na východ plastickou výbušninou vyhloubili příkop. Sice se dá objet, ale auto by muselo zpomalit, a přístup k němu hlídají dva mí muži. Mimochodem, za námi takových deset mil na západ silnice končí v písečné duně, takže z toho směru jsme ji nemuseli pokrývat.“

Will přikývl. Jeho tvář byla ve světle seržantovy baterky nejasná. Na chvíli nastalo napjaté ticho, jak seržant usilovně přemýšlel, co by oba piloti ještě chtěli slyšet.

„Hm… můžu vám taky povědět, že od cíle jsme nezaregistrovali žádnou aktivitu. Chlapci tam už před půlhodinou postavili hlídky a je klid. Čekají teď u bunkru, až dorazí úderný tým. Právě jsem s nimi mluvil vysílačkou. Chlapi z Delty by venku neměli narazit na odpor.“

Doug se otočil v sedadle, plácl do plastového povrchu přepážky a zasmál se.

Jestli mám promluvit jako pilot United Airlines, myslím, že by se mi nelíbilo přepravovat pasažéry, kteří se dají popsat tak akorát jako ‚chomáč chlapů z Delty‘.“

Johnson neodpověděl a Will na Douga ukázal a vmísil se do hovoru. „Tady plukovník Harris je záložní pilot, seržante. Lítal pro United a vydělával děsný balíky peněz.“

„Když jsem se zrovna neválel kvůli Trojspolku na nepřátelském území v balonu Goodyear, tak jo,“ dodal Doug.

„No ne!“ vypravil ze sebe Johnson užasle.

Will se začal soukat z pilotního sedadla a donutil Johnsona ustoupit. Doug ho následoval a natáhl si nohu přes skládací sedadlo.

Je bezpečné mluvit venku?“ zeptal se Will.

Jistě,“ odpověděl Johnson.

Všichni tři vyšli do noční pouště. Proudnicemi motorů provívala chladná jemná bríza s důvěrně známým aromatem spáleného kerosenu.

Will si zapnul koženou leteckou bundu a snažil se najít pohodlný způsob, jak zastrčit ruce do vodorovných kapes. Clona mraků byla pevná; jen v náznaku jí prosvítalo měsíční světlo. Na zemi byla téměř neprostupná tma a do tváře Dougovi ani seržantovi nebylo vidět. Will slyšel dozorčího nákladu, jak po podlaze letounu táhne nějaký řetěz, potom po upěchované pouštní půdě zaskřípaly letecké boty, jak se Doug posouval tmou, a občas se ozval kovový zvuk vychládajících částí motorů. Vidět však nebylo nic a zapnout světlo by nebylo moudré.

„Dorazili jste včera?“ zeptal se Doug Johnsona.

„Ano, pane. Seskokem z velké výšky. Z C-130 shodili čtyři naše vozidla a my jsme z jiného C-130 vyskočili z výšky osmnáct tisíc stop asi šedesát mil odsud. Zbytek cesty jsme urazili na kapotě humvee. Bylo to perfektní, až na ten šok, když vyskočíte z takové výšky. Řeknu vám, to byla příšerná rychlost.“

„Něco jsem nepochopil,“ řekl Doug. „Když jste včera mohli použít C-130, proč jste dnes v noci nepoužili C-141?“

„Pane, vím jen, co nám řekli, totiž že americký letoun by klidně mohl letět přes Irák, ale OSN nás nechtěla pustit, jen záchrannou misi. Dva přistávající C-130 by byly odsud moc vidět, zvlášt‘ kdyby letěly z jihu jako včera.“

„Ale stotřicítky můžou letět nízko.“

„Dost nízko ne, pane. Nemyslíte ale nízkoletící vrtulníky? Ty můžou letět v noci v padesáti stopách. Mají k tomu vybavení.“

„Tak proč jste je nepoužili?“

„Nejsou dost velké, aby unesly všechna vozidla, co pro úder potřebujeme.“

Doug přikývl a do dáli vyslal gesto, jež seržant Johnson nemohl vidět.

Pak se k němu znovu otočil. „Co dělali chlapi přes den?“

„Maskovali jsme vozy, zakopali jsme se a pak jsme tu díru překryli, aby nebyla vidět, a složili jsme malou satelitní komunikační anténu. Potom jsme dřepěli na zadku. Měli jsme dobrý výhled na vchod do bunkru. Sledovali jsme ho celý den ze vzdálenosti dvou mil a čekali na AWACS, aby nám potvrdil, že přiletíte a kdy to bude.“

„Seskok z velké výšky, hm?“ začal Doug a udiveně potřásl hlavou. „Nikdy jsem nepochopil, seržante Johnsone, proč zdravý člověk chce vyskočit z perfektně fungujícího letadla.“

„My si přistání nedomlouváme, pane,“ zasmál se Johnson. Už takovou kousavou poznámku slyšel stokrát a stokrát na ni odpovídal totéž, ale pořád ho to bavilo. Jako když se kamarádi z různých škol popichují kvůli fotbalovým mužstvům.

Teď však už ho rozhovor unavil. „Plukovníku, jdu ke svým lidem a k týmu Delta. Zavolám vám, až se budou vracet.“

„Oukej, seržante. Budeme tady nebo v kokpitu. Jak dlouho to podle vás bude trvat?“ Will zbystřil pozornost.

„Mohlo by to být čtyřicet minut. Pravděpodobněji to ale bude hodina deset – pokud to nepůjde špatně. Nejlepší, když budete připraveni odstartovat pět minut po mém zavolání.“

„Rozumíme.“ Měli to nacvičeno. Sandra nebo Bill Backus zůstanou u inženýrského panelu, připraveni zapnout baterie, spustit hydraulické akumulátory k nastartování APU, a jakmile začne tým nastupovat na palubu, zapnout motory. Dveře zavřou, až budou rolovat ke startu. Všechno bylo stanoveno, ale Douga něco stále znepokojovalo. Na něco zapomněli. Na nějakou nejasnou maličkost. Poodešel stranou, vytáhl dva drinky, které měl ulité dozorčí nákladu v palubní kuchyňce, a zamířil za Willem ke kraji levého křídla, které trčelo nad tvrdým povrchem západoirácké pouště.

„Dáš si?“

„Co máš?“ zeptal se Will, Zašátral v temnotě po nabídnutém šálku a se zkříženýma nohama usedl na okraj silnice.

„Je to naivní malá cola bez vychování…“

Will se zasmál: „… ale ty víš, že já se bavím jejími předsudky. Dobrý Bože, Dougu, v pilotním výcviku jsi používal tuhle větu aspoň jednou denně.“

James Thurber nikdy nestárne.“

„Jo, Dougu, koukni. Já… no… promiň, že jsem se tam na tebe předtím utrhl. Kdybys netrval na svém, letěli bysme na jih… dobře, já jsem to podělal a tys to zachránil.“

„Takový už je na tebe tvůj důvěrně známý druhý pilot, Wille. Kibicovat, přesvědčovat, tvrdit, handrkovat se, ale jinak chovat k veliteli letounu respekt.“

„Jo, mělo by se mu poděkovat, že myslí jako civil.“

„Dobrá… nic nenamítám. Dostali jsme se sem, ne?“

Will na vteřinu zmlkl. „Ty, poslyš, Dougu, jsem sice unavený a taky mám proč, ale není tohle všechno nějak divné?“

„Co?“

„Sedíme tady pod křídlem obřího letounu za patnáct milionů dolarů uprostřed noci na irácké dálnici, cucáme dietní colu a nasloucháme něčemu, co připomíná zvuky kriketu, zatímco komando kousek odtud zachraňuje svět. Vzpomínáš na jistý večer v Tak Li… kdy to bylo? Ve dvaasedmdesátém?“

Ta vzpomínka se Dougovi vrátila v živých barvách. Jako zbrusu nový velitel letounu letěl s nákladem na Willovu základnu v Thajsku pro posádku, která čtyřiadvacet hodin odpočívala. Neviděli se šest měsíců, a když Doug vrazil do Willovy ubikace, rozhodli se uspořádat večírek ve dvou a vyprávět si historky z války. Pojídali sendviče, popíjeli pivo San Miguel a většinu noci proseděli pod křídlem Dougova C-141. Dobírali se a sázeli se o to, jestli kobra raději uštkne dopravního pilota, nebo stíhače.

„Tehdy jsem tě celý večer přemlouval,“ začal Doug, „abys přešel na základnu C-141 v McChordu.“

Jo. A já jsem to udělal, ne?“ kontroval Will.

„Na pár let.“ Opět zmlkli a v duchu probírali Willův náhlý odchod z McChordu.

Nakonec se Doug otočil: „Co se, sakra, stalo, Wille? Pročs tak najednou z McChordu utekl? Myslím… když jsme se vrátili ze svatební cesty a tys byl v Charlestonu! Wendy to nikdy nepochopila a já taky ne.“

Jak se má?“ zeptal se Will konečně.

„Kdo?“

„Wendy. Tvá žena, pamatuješ?“

Odpověd‘ nepřišla a Will pátral v temnotě po bodu, jehož by se chytil. Potom Doug promluvil: „Tys ji neznal? Ty ji neznáš?“

„Nemám rád hry, Dougu. Víš co? Nechceš mi říct, že vy dva už jste nikdy nebyli spolu?“

„No, když už tak povídáme…“

Will nic neřekl. Nepojmenoval to. Prostě předpokládal, že ta zpráva ho vyhnala z Charlestonu. Potom se přes deset let neviděli.

Will si dlouze povzdechl a potom prolomil ticho Dougův hlas.

„Je mrtvá, Wille. Už osm let.“ Následovala pauza. „Znovu jsem se oženil… mám dva kluky, dva a pět let…“

„Co? Jak… myslím, co se… stalo?“

„Byla to, hm, nehoda, oukej?“

„Automobilová? Jaká?“

Willovi se v hlavě roztančily představy, přenesly ho zpět, noc se náhle naplnila krásou jejích medových vlasů vlajících ve voňavé bríze, vzpomínkou na její smaragdově zelené oči, flirtující s ním na pláži v Seattlu jednoho velmi zvláštního večera, který se proměnil v den. Myslel si, že krásné vzpomínky a city už dávno vzala voda: smyslný klid jejího hedvábného těla v jeho pažích při východu slunce, radost z probuzení v pronajaté chatě na oregonské pláži, zvuky moře a Wendina vůně ve vzduchu, i to, jak vrněla jako kotě, když se jí dotkl. Jak se to mohlo stát? Ztratil ji, přebral mu ji Doug; to se dalo snést. Ale… mrtvá?.

Jen… jen nehoda,“ vyslovil Doug pomalu a nepřesvědčivě.

Willovu hlavu zaplnila nedůvěra smíšená se vzpomínkami na dlouho potlačovanou touhu – vzpomínkami, o nichž předpokládal, že mu je Doug Harris nikdy nepřipomene.

Doug se k němu otočil a vydal dlouhý, podivný vzdech. „Je to… moc bolestná vzpomínka.“

Willova odpověď vyvřela z nádrže bolesti, kterou před lety zapečetil. Nad jeho slovy Doug užasl.

„Bolestná i pro mě.“

07 KAPITOLA

*****

Jihovýchodně od Ar Rutbahu, západní část středního Iráku

Čtvrtek 7. března 1991 – 3.05 m. č. (00.05 GMT)

Zvedla se čísi silná ruka, bez varování popadla Šakira Abbáse za rameno a přiměla ho rychle vzhlédnout. Z vnitřku obrněného osobního vozu bez oken, který se celý třásl a bylo v něm na zvracení, se mu svíral žaludek. Náhlý pohyb hlavy byl téměř nad možnosti jeho ovládání.

Vrchní seržant si zaťukal na vysílačku a ukázal směrem k vedoucímu vozu. „Doktore, šéf chce, abych vás krátce seznámil s tím, co se bude dít, oukej?“

Seržant byl zřejmě nabuzen očekáváním a adrenalinem, tvář měl začerněnou a byl zjevně netrpělivý. Ve tmě vozu bez oken vypadal neskutečně a hrozivě. Ani jeho hlas nebyl nijak příjemný, samozřejmě.

„Už me informovali, seržante.“

„Ano, pane. Ale musíme to zopakovat.“

Major jel v prvním voze – byl to bradley – a Šakir ve druhém ze dvou M-l 13 APC. Podle plánu měli dojet za malý blok, který chránil vjezd dolů do podzemního komplexu. Bradley – po zuby vyzbrojený stabilizovaným kanonem ráže 25 milimetrů, namontovaným na věži, a párem protitankových řízených střel TOW – měl prorazit cestu. Dva lehce obrněné APC ho následovaly a úderný tým měl vyskákat ze zadních dveří k zajištění bezpečnosti okolí. Na rádiový signál, že je vše připraveno, měl Šakir vyskočit a běžet ke vchodu, počkat na první roj a sestoupit s ním po prvním křídle schodiště. Pro případ, že by je zastavila kulometná palba, měl Šakir dopodrobna popsat cílovou oblast včetně postranních dveří, únikových tras, oken a všech dalších míst, kde by mohl v skrytu čekat střelec. Jakmile bude segment bezpečný, mají ho jeho „držitelé“ odvést na další stanoviště. Každý člen týmu se naučil nazpaměť detailně propracovaný plán, který Šakir načrtl. Všichni věděli, že ve třetím podzemním patře jsou ubytovací pokoje, ve čtvrtém patře pak sama laboratoř a v ní v izolované komoře virus. Členové roje s sebou nesli úctyhodné množství smrtonosných zbraní, od standardních útočných M-l6 až po samopaly podobné malým Uzi s tlumiči, jakož i nože a několik variant omračujících zbraní – mezi nimi vojenskou verzi Taseru. Ve skupině byli i experti na demolice, kteří měli položit nálože a zničit zařízení ihned, jakmile Šakir dole zlikviduje virus.

Působivý výkvět, tihle mladí muži, pomyslel si Šakir. Až z nich mrazí. Situace ho k smrti děsila, ale věděl, že tito muži jsou vycvičeni bojovat do posledního dechu, svého či kohokoli jiného. Srdce mají trochu jiné než normální lidé; je v něm něco hrozivého. Smáli se, žertovali, mluvili mezi sebou jako kteříkoli jiní vojáci, ale dýchalo z nich něco, co bralo dech.

Pár hodin předtím, ještě v letadle, Šakir opatrně přišel za majorem, který je vedl. „S mnoha lidmi v laboratoři,“ začal, „jsem léta pracoval. Nechtějí bojovat.“

„Jestli kdokoli z nich zvedne zbraň,“ odpověděl major, „je mrtvý. Nebudu riskovat své muže.“

„Ano, ale prosím vás, pamatujte, že většina z těch lidí by taky opustila zemi, kdyby mohla. Prosím vás, nezabíjejte je jako na běžícím pásu.“

Muž vrhl na Šakira dlouhý a tvrdý pohled.

„To je všechno, co jste nám chtěl?“ zeptal se nakonec.

Jen jsem –“

„Doktore, nezabíjíme nikoho jako na běžícím pásu.“

*****

„Oukej, doktore. Teď.“ Dva příslušníci týmu vyvedli Šakira malými oválnými dveřmi na zádi vozu na studený noční vzduch; pocítil jej s velkou libostí. Dostali se do důvěrně známého vchodu – a jako vždycky dolů po schodech k prvnímu koridoru, cvakl zámek ocelových dveří a opět bez odporu sestupovali dolů. V dalším patře to bylo stejné a v Abbásovi pozvolna začalo převládat chladné uvažování. Copak už mohli všechno odvézt a opustit zařízení? Pomyšlení na to, že Pandořina skříňka, kterou naplnil, by mohla být už otevřena a prázdná, ho drtilo.

Další hlasité klapnutí, hlasy křičící v angličtině a kordon rukou, jež ho vtáhly do obytných prostor, kde k jeho úlevě čekalo půl tuctu důvěrně známých iráckých tváří. Stáli tu s očima rozšířenýma strachem a ztuhlí, ale živí a s rukama nad hlavou.

Uprostřed byl Sandar Almeany. Když uviděl Šakira, oči se mu rozšířily ještě víc, čelist mu spadla a chvíli hledal slova. „Šakire! Mysleli jsme, že jsi mrtvý! Oni tě zajali?“

Šakirovi po pravici stál arabsky mluvící americký desátník a Šakir si uvědomoval, jaké důsledky by mělo, kdyby špatně pochopil některou frázi. Popadl svého asistenta za rameno a promluvil tak, aby to znělo pokud možno neutrálně. Slova si už připravil předem.

„Na to teď není čas, příteli. Vysvětlím ti to později. Všechny kontejnery jsou dole, ano?“

Sandarovy oči několikrát přelétly ze Šakira na jednoho z vojáků a zpět.

„Sandare! Je to důležité! Jsou tady všechny? Neodnesl je už někdo?“

„Já…“ Sandar ukázal hlavou ke dveřím, kam s hlavněmi v zádech vpochodovali další členové vědeckého týmu. Na rukou měli plastová pouta a Američané je předtím prohledali, jestli nejsou ozbrojeni.

Šakir zacloumal Sandarovi ramenem. „Sandare, odpověz mi! Je tady všechno?“

Popadl ho stejný strach jako předtím. Jeho asistent potřásl hlavou a pak jí pomalu několikrát otočil doleva a doprava. Univerzální gesto. Není.

„Kam… kolik je toho pryč? Kdy…?“

„Dva kontejnery.“

„Kde jsou, Sandare?“

„Ansalláh…“

Šakir mu skočil do řeči: „Kdy je odnesl?“

„Před hodinou, ale nejsem si jistý, jestli vzal oba. Den předtím přiletěl vrtulník.“

Šakir o krok ustoupil. „Teď musíš jít! Všichni musíte bez odporu jít s vojáky.“

Dva kontejnery jsou pryč! To stačí na holocaust. Ale dole toho je daleko víc, co potřebuje péči. Šakir kývl na vojáky a vedl je po schodech do laboratoře. Rozsvítil světla, na ruce si navlékl rukavice, prohledal zásuvky a otočné stoly, až shromáždil jednadvacet blýskavých, ocelově hladkých kontejnerů. Potom spustil elektrickou pec.

Přistoupil k němu jeden z příslušníků úderného týmu. „Řekněte mi, doktore, vy je nemůžete zabít všechny najednou, co?“

Šakir udiveně vzhlédl. „Každý zabere dva cykly po pěti minutách. Nemám dost místa, abych je usmrtil najednou.“

Jeden po druhém kontejnery odšrouboval, vytáhl skleněné baňky se smrtícím obsahem, uložil je do tranzitní police, potom polovinu z nich zasunul do pece a zavřel dveře. Teplota uvnitř už dosáhla tisíce stupňů Fahrenheita. Byl si absolutně jistý, že tisíc stupňů a pět minut stačí.

Voják se ještě zeptal, jaká jsou bezpečnostní opatření, jak se baňky a kontejnery naplňují a vyprazdňují a proč německá společnost postavila bunkr tak, aby nevypadal jako laboratoř. Šakir se zabral do vysvětlování, když do místnosti přispěchal major Moyer.

„Potřebujeme vás na minutu na schodišti, doktore. Můžete odejít?“

Šakir se rozhlédl. První várka byla na tisíci stupních Fahrenheita už téměř pět minut. Otočil se zpátky k Moyerovi. „Měl bych tam aspoň naložit druhou dávku.“

„Potom. Pojďte. Hned. Je tam něco, čemu nerozumíme.“

*****

Šakir upozornil oba vojáky, ať se ničeho nedotýkají, a odešel. Když vyšli, voják, který stál v pozadí, rychle zajistil dveře, zatímco ten, který Šakira zpovídal, zručně odtáhl ocelový kontejner do dvířek mezi laboratoří a izolační komorou. Byl dobře vycvičen a vybavení komory, kterou stavěli Němci, si uměl dobře představit.

Šakir se vrátil do laboratoře rozčilený. Vložil do pece druhou várku a znovu probíral situaci. Jaká epidemie to postihla vojenskou mysl, že někdo zdánlivě tak inteligentní jako tenhle major ho odtáhne kvůli takové prkotině? Už na první pohled by mělo být jasné, že obyčejná lednička není zabezpečovací zařízení laboratoře. To snad ví každý idiot!

Major Moyer opět vešel do laboratoře a přistoupil k Šakirovi. V jedné ruce stále držel M-16, v druhé velitelskou vysílačku.

Jak ještě dlouho, doktore?“

Ještě minutu.“ Cestou nahoru na schody se mu Šakir snažil vysvětlit něco důležitého, ale Moyer ho nechtěl poslouchat. Teď by poslouchat měl.

„Máme problém,“ slyšel Šakir sám sebe.

Moyer měl oči všude; prohlížel izolační komoru, dlouhé rukavice na stěně i oba Abbásovy strážce. Nakonec se otočil k Abbásovi: „Jaký?“

„Zničil jsem všechen virus, který byl tady. Ale vidíte ty kontejnery?“ Ukázal za tlusté sklo. Moyer přikývl.

„Dva už odsud vzali, a ty musíme dostat taky.“

„Kde jsou?“

„Já… minutku.“ Šakir se podíval na hodinky. Pět minut uplynulo, ale oni to stejně všechno vyhodí do vzduchu, tak proč to nenechat vařit? Přestal se starat o pec, stáhl si rukavice a otočil se zpět k majoru Moyerovi. „Odvezli je před hodinou, než jsme přistáli. Znám vědce, který je vzal. Je to příznivec strany BAAS, byl mezi námi jediný. Teď jede přímo do Bagdádu. Pokud rychle vystartujeme, můžeme ho chytit. Poznám jeho dodávku.“

Moyer potřásl hlavou. „To není v plánu, doktore. Máme zabít bacily, vyhodit laboratoř a vypadnout odtud. Takový mám rozkaz. Hon na toho chlapa, to bude další operace… další den.“

To Šakira překvapilo. Jenže není volby. Jak by bylo možno volit? Než se všechny kultury naleznou a spálí, nemůže nikdo odpočívat.

„Majore, další den není možný. Už nebude další příležitosti Vy… vy nechápete, jak je ta věc smrtelně nebezpečná?“

„Omlouvám se. Mám své rozkazy.“

Šakir se ho ještě snažil přesvědčit, ale bezvýsledně. Potom s Moyerem a třemi muži, kteří zde hlídali, opustil laboratoř. Uvnitř teď zůstal jen demoliční tým. Když mířili zpátky k druhému APC, Šakir se náhle zastavil a chytil za rukáv vrchního seržanta.

„Zajali jste všechny mé lidi, že ano?“

„Ano, pane. Jsou tam, ve druhém voze.“

„Musím s jedním z nich mluvit.“

Seržant zaváhal, ale pak přikývl. S Abbásem dosud nebyly potíže. Zavedl ho k zadnímu APC a dal mu vyvést Sandara Almeanyho. Zatímco seržant hlídal, oba muži začali překotně mluvit arabsky. Šakir byl rád, že tu není desátník ovládající arabštinu.

Jakým vozem Ansalláh odjel? Víš to?“

„Dodávkou Toyota. Bílou. Zelená je ještě tady.“

Jseš si jistý, že to bylo před hodinou?“

Sandar přikývl.

Jel někdo s ním?“

Jeden voják. Po té tvé… nehodě dostali rozkaz nepouštět nikoho z nás samotného. Co se ti stalo?“

„Později, Sandare.“

Sandar chytil Šakira za rukáv a pohlédl mu do očí. „Řekni mi to teď!“

Šakir přikývl. „Nemohl jsem to připustit, Sandare. Nemohl jsem dovolit, aby se to použilo. Musel jsem Saddámovi překazit plány jediným způsobem, jaký jsem znal.“

Na kolegově tváři se mihl úsměšek. „Tak tys šel na jih. Ansalláh říkal, žes tu svou smrt nahrál. Nevěřil ti. Myslel si, že virus bude možné použít dřív, než jsi tvrdil.“

„On věděl, že jsem… zradil?“

„Ne. Ansalláh to nevěděl. Tušil to. Věděl, že nevěříš Saddámovi. Věděl, jak jsi byl rozhodnutý ochránit virus před použitím.“

Šakirovi se opět zjevila představa Saliah. „Nepovídal tyhle věci v Bagdádu?“ Musel vypadat velmi vystrašeně a Sandar ho hned pochopil. „Uklidni se, příteli.“

„Ale teď, když jsme sem vtrhli –“

„Neměl čas to někomu říct. Proto dnes večer odjel. Nedalo se telefonovat a nebyl tu nikdo, po kom by mohl poslat zprávu.“ Sandar se zamyslel. Ansalláhův odchod změnil hru. „Jestli tam dojel… bylo by nejlepší dostat Saliah a děti ze země.“

Pak Sandara vtáhli zpátky do vozu a Šakira přiměl pevný stisk paže zamířit k druhému APC.

„Je čas jít, doktore.“

Šakir vyšel, když vtom spatřil rozvrzanou plechovou kůlnu s automobily a v ní zahlédl zelený lesk toyoty.

Velitel roje ho požádal, ať si pospíší. Šakir tedy vyšel a kráčel několik kroků za ním. Jak předpokládal, zadní dveře vozu byly dokořán.

Major se otočil a chytil ho za ruku. „Všichni vaši lidi jsou v pořádku, doktore. Kromě venkovní stráže nikdo nekladl odpor. Jsou v bezpečí. Myslím, že jste to chtěl vědět.“ Šakir mu poděkoval a seržant, který ho doprovázel, mu pokynul do dveří jeho vozu.

Šakir zavrtěl hlavou. „Je takový starý arabský zvyk,“ zalhal co nejpřesvědčivěji, „po nebezpečném, ale úspěšném boji pustit do stanu nejdřív bojovníka, a tak ho uctít. Vím, že vám to asi připadá hloupé, ale prosím…“

Profesionální mysl přiměla vojáka na okamžik zaváhat. Šakir sice zpočátku nevypadal důvěryhodně, ale pak se ukázal v dobrém světle. Na druhou stranu tu není žádný diplomat ani CENTCOM nebo Schwarzkopf, který by ho měl k respektování arabských zvyků. Nakonec se ve zlomku vteřiny rozhodl a Šakir poznal, že tento sympatický Američan udělá osudovou chybu a poskytne mu potřebnou šanci.

„Oukej, doktore. Když je to zvyk, tak ano.“ Seržant položil nohu do oválných dveří vozu, a jak se tlačil dovnitř, držel svůj uzi jen lehce v pravačce. Šakir mu zbraň obratně vytrhl a přibouchl opancéřované dveře. Seržant vletěl dovnitř, aniž by mohl zareagovat. Šakir zatlačil západku a rozběhl se k boudě. Asi dvacet yardů na druhé straně kůlny byl malý nouzový východ z bunkru – žebřík přichycený k betonové zdi svislé šachty. Tu zakrývaly zamaskované ocelové dveře. Když se tam dostane včas, nedokážou ho pronásledovat. Nálože už byly položeny a demoliční četa ohlásila vyklizení bunkru, a tak i kdyby vchod našli, sotva by předpokládali, že je takový šílenec, aby se tam vracel.

Ozvaly se zlostné hlasy a do nich Zařinčel kov, jak se otevřela nástupní rampa třetího vozu. Seržant a několik dalších mužů vylétli ven jako rozzuření sršni. Šakir už oběhl kůlnu a vchod do šachty měl přímo před sebou. Slyšel zmatené pokřikování vojáků.

Padl do písku a začal se plazit tmou. Horečně hrabal rukama, výkřiky se blížily a už uslyšel dusot mířící ke kůlně a těžké oddechování sotva padesát stop odtud.

Konečně se dotkl kliky, ale nedokázal s ní hnout. Vleže na zemi neměl dostatečnou sílu, jenže kdyby vstal, v záblescích baterek by ho hned objevili. Tahal a páčil, písek v očích, ale klika se nepohnula.

Motory za ním naskočily a nebe prořízla silná světla. Pátrali v boudě a kolem dodávky. Další křik. V kůlně zahlédli jeho šlápoty. Předpokládali, že na ně bude střílet, a ten předpoklad jejich hledání zpomalil.

Prsty ho palčivě bolely, jak páčil kliku. Dveře pořád nešly otevřít. Zavalil je písek, nebo snad byly zdola zajištěny… Ne, neotevře je.

Těžké kroky se teď ozvaly z obou stran kůlny. Ztuhl, pak zvuky zaměřil a logicky si vysvětlil, co se děje: předpokládají, že se schoval v dodávce, stojící asi čtyřicet stop za ním.

Někdo trhl jejími dveřmi a pak hlasitě zaklel.

Konečně! Kov zavrzal a poklop se pohnul. Ztuhl a jen doufal, že při tom křiku nic nezaslechli. Nemůže poklopem hnout, protože by na sebe upozornil.

Tak, to by bylo. Víc udělat nemůže. Šakir rezignoval, hlava se mu vyprázdnila. Začal se smiřovat s tím, že ho najdou a zastřelí. Zůstane ležet tváří v písku. Kdyby se postavil, udělají to hned. To poslední, co uvidí, bude seržantova pistole.

Další dupot, tentokrát zpoza kůlny. Z dálky rozeznal seržantův hlas; čišela z něj zlost, že se nechal napálit. Šakirovi to bylo jedno. Seržant se snažil respektovat arabské zvyky, ale příští Arab, který se pokusí apelovat na jeho diplomatický cit, zažije těžký šok.

Náhle zazněl výkřik. Poznal hlas majora Moyera. „Nechte toho, chlapi! Zapomeňte na to! Nemáme čas hrát si s tím malým zkurvencem.“

Muž, stojící docela blízko Šakira, zakřičel zpátky: „Pane, myslím, že běžel tudy.“

Major Moyer chápal, proč Šakir pláchl. Nemohl to schvalovat, ale chápal to. Otočil se k veliteli demoliční skupiny. „Zavařili jste hlavní dveře?“

„Ano, pane.“

„Jak dlouho by trvalo dostat se zpátky?“

„Pane?“ Muže udivilo, že by se měl někdo vracet k tikající bombě, i kdyby ho tam čekalo bůhvíco.

„Pokud by se někdo pokusil dostat zpátky, jak dlouho by mu to trvalo?“

„Moc dlouho, pane. Vyletěl by do vzduchu.“

To už Šakir ví.

„Jedeme, všichni!“

„Nemáme prostřílet gumy dodávky, pane?“ zeptal se někdo. Moyer se podíval ke kůlně, od níž se vracelo posledních pár jeho mužů, a zavrtěl hlavou. Pokud ten Iráčan nenastartuje dřív, než vybuchne bunkr, půjde i s dodávkou do pekla. Kdyby ji však dokázal nastartovat, měl by naději bojovat.

Hodně štěstí, ty irácký bastarde.

„Ne, nechte to být,“ odpověděl Moyer.

Hřmot silných motorů a skřípajících pásů zesílil a rychle se vzdaloval na sever k letadlu. Šakir věděl, že nálože jsou načasovány tak, aby se útočný tým dostal do bezpečné vzdálenosti, jenže jak daleko je to? Zbývá mu jediné: nastartovat dodávku a vypadnout. A na to má jen pár minut.

Vyskočil a hnal se k vozu. Ke svému údivu zjistil, že klíček je v zapalování a nádrž plná benzinu. Otočil startérem a motor naskočil. Nádhera! K Alláhovi se obracel zřídka, teď ale vyslal k nebi rychlou modlitbu a děkovný pohled. Ukradený uzi opatrně položil na podlahu, zapnul světla a vyrazil na východ. Ansalláh mu už projel trasu a teď má v cestě na vojenské velitelství v Bagdádu náskok půl druhé hodiny. Zamyslel se.

Ansalláha asi nedožene, ale jinou volbu nemá.

Veze s sebou dva kontejnery.

08 KAPITOLA

*****

Jihovýchodně od Ar Rutbahu, západní část středního Iráku

Čtvrtek 7. března 1991 – 4.00 m. č. (01.00 GMT)

Když přistávali, Sandra se dívala z okna do kuželu světla ze své svítilny. Koutkem mysli zaznamenala spoiler v roztažené poloze, ale teprve za půl hodiny si to uvědomila naplno. Teď, otřesena náhlým pochopením, zašátrala po baterce a pustila proud světla na centrální nosník. Snad se zmýlila!

Ne. Když přistávali, spoilery se zapnutým hydraulickým čerpadlem číslo tři zůstaly roztažené. Když motor zhasl, hydraulický tlak v akumulátorech klesl.

„Panebože!“

Bez natlakovaných hydraulických akumulátorů nenastartují APU a bez APU nenastartují motory.

Bojový tým tu bude každou minutu, možná se střílejícími pronásledovateli v patách, a stroj není schopen pohybu.

S trhaným dechem, v hlavě paniku a pocit viny, slezla po žebříku a našla oba piloty pod levým křídlem.

„Pánové, máme velký problém. Zvorali jsme to. Akumulátory jsou prázdné a ke startu je teď nenaplníme!“

Sandra krátce vysvětlila, co se stalo. Doug zatřásl hlavou a oba vyskočili. „To jsme nezvorali my, inženýrko, ale já,“ vyrazil ze sebe. „Vy jste četli kontrolní seznam, ale já jediný jsem řekl, že spoilery jsou uzavřené a zajištěné.“

Když šli zpátky ke dveřím pro posádku, položil jí Will ruku na rameno. „Sandro, dejte do pohybu ruční pumpu a já zavolám Backuse a Caseyho a nějaké Johnsonovy muže, aby nám pomohli. Když se do toho dáme všichni, jak dlouho bude trvat, než se to naplní?“

„Pokud budeme mít štěstí, tak dvacet minut, pane.“

Sandra se přihnala k prázdné prostřední sekci nákladního prostoru, odstranila bočnice zakrývající ruční pumpu a začala pracovat. Jak se k ní přidávali další, začal tlakoměr, zpočátku téměř na nule, zvolna stoupat. Každý ráz byl však těžší a těžší, neboť akumulátory potřebovaly tlak tři tisíce liber na čtvereční palec. Potom přišla zpráva, že se vrací úderný tým se čtrnácti zajatci a zbytkem Johnsonových mužů.

Sandra přidala a rychle odhadla situaci.

Ježíši! Zbývá nám deset minuti

TAVÍ černobílá freska vyvolaná baterkou se podobala klasickému surrealistickému filmu o útlaku v průmyslovém věku. Šílené pumpování, kapky potu a těžký dech, další sledují tlakoměry a čekají, až přijde řada na ně, každý pětadvacet rázů, hřmot se odráží od stěn prázdného nákladního prostoru…

Potom se od rampy u otevřených dveří letounu ozval řev motorů bradleye a M-l13 APC. Silné světlomety prořízly šero nákladního prostoru a vozy vedené Philem Caseym začaly najíždět dovnitř. Když projely kolem Billa Backuse, právě udělal poslední ráz. Balancoval na levé straně nájezdu, těsně vedle obrovských strojů.

Tlakoměry teď ukazovaly 2 400 liber na čtvereční palec, což mohlo být dost – pokud by se oba akumulátory zapnuly naráz. Z APC začali vylézat vojáci a Will s Dougem zamířili do kokpitu. Poslední vůz najel na palubu a členové týmu ihned začali připevňovat malý konvoj řetězy k podlaze.

Sandra se posadila na místo palubního inženýra a otočila se na Willa, který už seděl na svém místě.

„Oukej, pane, uvidíme. Kdybychom mohli pumpovat ještě pět nebo deset minut, dostali bychom tlak v akumulátorech dost vysoko na to, abychom mohli jeden využít pro start APU a další si nechat v záloze pro případ, že se první start nepodaří.“

Will přikývl.

„Anebo, i když máme nižší tlak, použijeme oba akumulátory najednou, což pravděpodobně bude stačit na rozběhnutí APU. Pokud se mýlím, tedy když použijeme oba najednou a nevyjde to, budeme muset pumpovat ještě jednou.“

Sandra sledovala velitelovu tvář a čekala na rozhodnutí. Díky Bohu aspoň za to, že zatím nikoho nenapadlo, že jsme to zvorali, pomyslela si.

Willovy oči na ní spočinuly. „Co doporučujete vy, Sandro?“

Major Moyer se už vydrápal na palubu, rozpumpovaný adrenalinem, a divil se, proč ještě nenastartovali motory. Bylo však nutno uzavřít hlavní nákladové dveře a k tomu potřebovali APU a hydraulický tlak. Úzkostlivě se zadíval k nákladu, pak na Sandru a plukovníka Westermana, a v očích měl otázku, proč si, sakra, myslí, že by tady měli ještě tvrdnout.

Přes dveře kokpitu náhle zahalekal seržant Johnson. Prolétl vchodem jako smršť. „Hej, venku máme světla na dvou hodinách!“

Doug v sedadle druhého pilota se podíval doprava a ihned spatřil reflektory zářící v dáli nad pouští.

„Jo, někdo tam je,“ potvrdil. ‚Je od nás dobrých pět mil, ale pohybuje se.“

„Sandro?“ zeptal se Will znovu, tentokrát naléhavěji.

Byla překvapena. Neznamenalo to váhání, rozhodně se přikláněla k okamžitému startu, i se dvěma akumulátory s nižším tlakem. Její hlas jako by vycházel z někoho jiného: „Zkusme to, pane.“

„Tak jdeme na to.“ Will zvedl zkřížené prsty.

„Baterie zapnout. APU připraveno, APU start.“

Za cvakáním relé ovládaných bateriemi následovala pomalá, těžká otáčka turbínového kola v zadní části letounu.

„Naskoč, naskoč, NASKOČ!“ sledovala Sandra panel APU, těžce dýchala a čekala, až svíčky ve vznětové komoře zažehnou jiskry.

„Ať už je to kdokoli,“ pokračoval Doug, „jede po silnici, na které stojíme.“

„Jak jsou daleko, co myslíte?“ Otázka přišla od Moyera, který se naklonil přes sklopné sedadlo a sledoval Dougův prst.

„Možná tři míle, možná o něco blíž.“

Vtom APU naskočil a vzápětí se proudový motor stabilizoval na normální chod. Když naskočil generátor a nahodil hydraulickou pumpu číslo tři, Sandra vydechla úlevou. Doug začal provádět předstartovní kontrolu motorů a 160 stop za ním dozorčí nákladu začal zavírat rampu a nákladní dveře.

„Co je s INS?“ zeptala se Sandra. Inerciální navigační systémy měly téměř deset minut na zaměření a stabilizaci a zatím běžely jen dvě minuty.

„Bude lepší, když na ně nebudeme čekat, inženýre,“ řekl Will. Doug se znovu podíval na vzdálená světla, porovnal riziko nebezpečí s minimálním navigačním vybavením a přikývl.

Světla vozu vpředu byla teď na jedné hodině a stále mířila v pravém úhlu k jejich dočasné ranveji. Will stiskl startér, uvolnil přísun paliva a zapnul zapalování. Po provedení kontroly před rolováním a potvrzením, že dveře jsou zajištěny, nařídil dvě kontrolky INS do polohy „Nav“. Možná by se to dalo stihnout, pomyslel si, ale kdyby ne, čekala by je smrt.

Willa už všechno tlačilo k okamžitému rozjezdu, přesto se snažil zůstat klidný. Nasadil si brýle na noční vidění, uvolnil parkovací brzdy a podle černobílého displeje nastavil letoun doprostřed silnice. Dohodli se, že Doug nebude mít noční brýle a bude monitorovat situaci s občasnou výpomocí Willových očí.

„Jsme připraveni?“ Willův hlas byl pevný, ale napjatý; z jeho dechu byla znát únava.

„Kontrola nasměrování v pořádku.“ Sandra se tentokrát ozvala ve sluchátkách, když předtím Will zvýšil výkon motorů u trupu, dvojky a trojky, a zapnul palubní telefon. „Než dosáhneme šedesáti uzlů, druhý pilote, použiju podle plánu jen palubní motory, abychom minimalizovali zvíření písku.“

„Rozumím.“

Motory dál od trupu visely nad otevřenou pouští. Všichni věděli, že kdyby je uvedli do plného výkonu při nízké rychlosti, hrozilo by, že se ucpou trysky a množství písku bude brousit vrtule. Příliš mnoho písku a prachu by mohlo způsobit selhání motoru a možná i explozi.

Sandra pohlédla na záda obou pilotů. Cítila z nich vzrůstající napětí, stejně jako v sobě.

Když začali na dálnici zrychlovat, mírný vítr do zad náhle přešel v křižný vítr zleva a při čtyřiceti uzlech musel Will použít levé kormidlo, aby udržel dvacet stop široký podvozek na čtyřicetistopé silnici. Kolo pod nosem letounu musel nařídit doleva, aby udržel osm masivních hlavních kol osmdesát stop za sebou.

Vzdálený vůz se zastavil. Zdálo se, že na ně čeká, jako by temný C-141 mohl vidět. Teď však už ve voze určitě slyšeli motory. I když to nikdo nevyslovil, klidně se mohlo stát, že tam čeká někdo s připravenou řízenou střelou SA-7.

Při rychlosti šedesát uzlů Will spustil naplno motory tři a čtyři. Doug dokončil poslední nastavení a Starlifter konečně získával potřebnou rychlost. Trup C-141 se lehce naklonil proti větru a bylo stále těžší vidět okraj silnice. Obraz v nočních brýlích byl příliš rozmazaný; Will by je nejraději sundal a rozsvítil přistávací světla. Luštit nejasné bílé obrazy bylo jako řítit se v lijáku rychlostí osmdesát mil za hodinu; že se udrží na silnici, bylo možné, nikoli však zaručené.

Nedá se nic dělat. Během pár vteřin by měli nabrat rotační rychlost a bezpečně se vznést.

Rotační rychlost byla vypočítána na 128 uzlů; při 104 uzlech se C-141 posunul příliš doprava, ovšem Willově pozornosti to uniklo. Všiml si toho teprve, až kola pravého hlavního podvozku náhle opustila okraj silnice a začala se točit v měkkém písku. Pravá hlavní kola se začala bořit, strhla nos starlifteru doprava a z vyorávané brázdy se zvedlo obrovské množství prachu. Adrenalin ve Willových žilách dostoupil nejvyšší úrovně. Will bleskově pohnul řídicí pákou doleva. Tlačil na ni ve snaze udržet kormidlo natočené vlevo a zvednout pravé křídlo s motory tři a čtyři, které teď pokleslo a jeho konec směřoval k zemi.

Příliš pozdě! Se strašným skřípotem narazili do něčeho, co se na pravé straně skrývalo v písku. Will se začal modlit, aby získal dostatečnou vzletovou rychlost; odtrhl letoun od krajnice a stočil ho zpátky, doleva na úroveň křídel, dopřál mu pár yardů na vyrovnání a pak ho akceleroval k plné vzletové rychlosti. Díky Bohu, stroj má stále pod kontrolou.

„Pilote, číslo čtyři vibruje…“ Zbytek Sandřiny zprávy se ztratil v hromové explozi, která otřásla celým letounem. Záblesk rudé koule z pravé strany osvítil kokpit. Will si pravou rukou strhl z očí brýle, aby viděl na kontrolky motorů, a Starlifter toho okamžiku využil a ihned se zase odklonil doprava. Willovi stačila mikrosekunda, aby zvážil, jestli by nebylo lepší stáhnout letoun zpět na silnici, a hned to odmítl. Byli stále hluboko v nepřátelském území, ačkoli je blížící se vůz zjevně neohrožoval.

Kontrolka motoru čtyři byla na nule a číslo tři se zdálo být nestabilní. Jednička a dvojka běžely normálně a letoun byl schopen letu, ale motor číslo čtyři vláčeli v písku, a to bylo zlé.

Sto dvacet pět uzlů, a ještě zrychlovali. Dostatečná rychlost na vzlet. Will zatáhl za řídicí páku a zvedl nos letounu.

„Zatáhnout podvozek!“ Na Willův povel se Doug chopil příslušné páky. Zvuk zasouvání klapek se ztratil v přehlušujícím hřmotu motorů.

Na kontrolce motoru číslo čtyři se rozsvítilo červené světlo. Požár!

„Motor číslo čtyři hoří!“ hlásil Doug s hlavou natočenou doprava. „Pozorovateli – pilot. Zkontrolujte motory tři a čtyři! Skládačko, zapněte hlavní okrajová světla!“

Téměř okamžitě Doug stiskl palubní telefon. „Hoříme, pilote!“

Bill Backus skočil k oknu za Dougem, zapnul světla a přepnul svůj palubní telefon na příjem. Sandra bleskla pohledem doleva a na Backusově tváři zahlédla křiklavě oranžové světlo planoucí přes sklo.

„Ano, hoří, pane!“ potvrdil Backus hlasem o půl oktávy vyšším než normálně. „Zatraceně! Číslo čtyři je na místě, pilote, ale hoří a kapota je zřejmě pryč. Za něco jsme zachytili, pane! Myslím, že exploduje!“

Will stiskl telefon. Snažil se zůstat klidný a jednat rozumově.

„Oukej… oukej, jsme ve výšce tisíc stop, stoupáme a míříme na jih. Hoří motor čtyři, posádko. Zastavím přívod paliva. Druhý pilote, potvrďte číslo čtyři.“

Doug se otočil k páčce na přívod paliva, umístěné na lesklém štítě nad střední konzolí, a sledoval Willovu ruku, jak ji přesouvá do příslušné polohy. Doug přikývl a Will páčku úplně zatáhl; přerušil přívod paliva, elektrického proudu i dalších zdrojů, aby ubral ohni na síle. Potom Will stiskl tlačítko minimaxu u čísla čtyři a Doug spustil poplašný zvonek.

Rudé světlo ohně však stále svítilo. Hasicí látka z jedné láhve na zdolání požáru nestačila.

„Pořád hoří, pilote.“ Pozorovatelův hlas byl napnutý jak struna. „Plamen vyšlehuje ven. Necháváme za sebou na míle daleko ohnivou stopu!“

„Oukej…,“ začal Will, pak se zarazil a v duchu probíral možnosti. Ověřil si, že skutečně vystoupali na dva tisíce stop, a posunul kormidlo doleva. Uvědomil si, že jak tlačil levou nohu tvrdě proti asymetrické síle na levém křídle ve snaze udržet přímý let, ztratil v ní cit.

„Dougu, vyprázdni na motor i druhou láhev.“

„Rozumím.“ Doug stiskl vypínač posunu pravého hasicího přístroje, aby změnil jeho polohu, a stiskl tlačítko na vyprázdnění. Rozsvítilo se jantarově žluté světlo.

„Pořád hoří, pilote,“ zakřičel Backus, který stále sledoval v pravém okně, co se děje. Pomyšlení na to, co se stane, jestliže oheň neuhasí, ho začalo drtit. „Musíme něco dělat, pane! Oheň je čím dál větší!“

Will stiskl palubní telefon. „Oukej, posádko, tady pilot. Myslete přesně a rychle. Co musíme udělat, abychom izolovali ten motor a křídlo od všech zdrojů paliva? Co ještě můžeme udělat, když už jsme všechno udělali?“

Will se podíval na výškoměr. Byli teď na čtyřech tisících stopách a mírně stoupali. Kdybychom tak mohli zlikvidovat oheň dřív, než to vybuchne!

Na pravé straně už další hasicí láhev neměli. Bylo třeba rychle letět, nebo přistát.

„Pilote…“ Byl to opět Backus, tentokrát klidnější. Jeho letité znalosti systémů C-141 teď mohly mít cenu zlata. „Pravé křídlo a ten motor jsme izolovali od přívodu paliva. To už udělala Sandra. Problémem je narušená nádrž motoru čtyři. Vidím pod křídlem díry, motor je roztržený… Pravé křídlo začíná hořet!“

„Pravé křídlo hoň!“ zeptal se Will.

Doug přikývl. „Má pravdu, Wille. To zatracené křídlo hoří. Musíme to zastavit, nebo spadneme!“

V poušti, daleko od nich, vybuchl bunkr. To ovšem posádka Škorpionu-1 neviděla. Měla co dělat s vlastním ohněm.

„Pokusím se ho udusit rychlostí,“ řekl Will. Posunul škrticí klapky zbylých motorů na plný výkon a začal letoun vyrovnávat. Rychlost vystoupala na tři sta uzlů.

„Půjdu na mezní rychlost,“ dodal Will.

„Udělej to, člověče. Rychle,“ odpověděl Doug. „Já vím, že to není obyčejný plyn, ale…“ Hořící kerosen není výbušný, jenže měl dost síly na to, aby jejich let předčasně ukončil.

„Druhý pilote, připravte kontrolní koordináty, a až to budete mít, zavolejte AWACS. Já se pokusím udržet nás ve vzduchu. Oukej?“

„To je řeč, jak má být, pilote,“ odpověděl Doug. Dobrý postup, Wille.

Will sklonil nos letounu dolů a rychlost přesáhla 320 uzlů. Doug zatím probíral se Sandrou kontroly a pokoušel se najít řešení. Většina paliva v nádrži číslo čtyři už byla spotřebována a plameny, jež na irácké noční obloze tvořily padesát stop dlouhou čáru, začaly slábnout. Postupně se z nich stal pouhý ohýnek a pak už jen občas vyšlehly plamínky.

Doug se téměř bez dechu podíval zpátky na Willa. „Pilote, plameny zhasly, ale úplně pryč nejsou. Zavolám Koruně, ať nám řeknou, co dělat… jen pro případ. Vydrž minutu.“ Doug zkontroloval frekvenci na klasifikačním listě a zadal údaje do vysílačky. Ve stejný okamžik ohlásil palubní inženýr nadměrné vibrace motoru číslo tři. Will ihned sáhl po telefonu.

„Mohlo číslo čtyři poškodit číslo tři, pozorovateli?“

Backus přikývl. „To mohl, pane. Vypadá to stejně jako u čtyřky. Zdá se, že i kapota čísla tři je pryč.“

„Pilote, inženýr.“ Sandřin hlas přerušil Willovo přemýšlení.

„Ano, inženýre.“

„Ztrácíme ho, pane. Teplota vyčerpaného plynu na čísle tři stoupá, tok paliva stoupá, vibrace na metr stoupají a výkon čísla dva klesá. Bude lepší, když zastavíme palivo, než exploduje.“

Will přikývl a pravou rukou sáhl po ovladači paliva pro číslo tři. Všechno v něm křičelo: „Dolů!“ Prsty sevřel červené držadlo, ale koutkem oka sledoval Douga. Situace se stávala čím dál tím zoufalejší a Doug soustředil mysl na předání životně důležitých údajů systému AWACS. Will stáhl klapku přívodu paliva zpět a číslo tři kleslo na nulu; letoun se začal naklánět doprava. Se systémem jedna, který poháněly motory tři a čtyři, se vypnula polovina hydrauliky k řízení letu.

Doug vzhlédl, pustil knoflík vysílačky a sáhl po palubním telefonu. „Ježíši, Wille! Nemůžu se dostat z té škrtící smyčky. Co nás, proboha, ještě čeká?“

Will se teď plně věnoval letounu. Dva motory na levém křídle tlačily letoun doprava; potřeboval ho přetočit, a to se mu s levým kormidlem, levým křidélkem a levým náklonem může podařit. Letoun může letět docela dobře i s dvěma motory, pokud nehoří.

Willovo periferní vidění zachytilo, jak Doug potřásl hlavou. Věděl, že tak rychle vypnout i druhý motor je nebezpečné. Ale stalo se. „Promiň. Byl jsem mimo.“

Doug přikývl a vrátil se zpátky k vysílačce. Napadlo ho, co když řídící na AWACS, který ho poslouchá někde nad severní Saudskou Arábií, usoudí, že Dougovo zkrácené vysílání znamená konec Škorpionu-1.

Will a Sandra koordinovali nouzovou kontrolu motoru tři a ztraceného hydraulického systému jedna, když Doug skončil s AWACS a vrátil se k telefonu. Záchranné vrtulníky by měly mířit na sever, aby je co nejrychleji zachytily, a Koruna – volací znak AWACS – vyslala dvě F-15, které poblíž vykonávaly bojovou stíhací kontrolu. Doug přijal na frekvenci UHF, že až skončí zprávu, má volat Orla. Will ho viděl sáhnout pro radarový transpondér. „Hej! Co to děláš?“

„Chtěli to, Wille, promiň. Měl jsem jim to vysvětlit předtím. Stejná chyba.“

Will ignoroval omyl i Dougovo mea culpa. „Zapomněli, kde jsme?“

„Neví jisté, kde jsme. Proto nás potřebují na radaru.“

„Spolu s půlkou zbylých Saddámových sil.“ Will znechuceně pomyslel na nevyhnutelné dilema. „Tak to, k čertu, udělej.“

Doug zapnul vysílač a udal AWACS kódovanou polohu. Rozsvítilo se zelené světélko, znamenající, že radarový paprsek byl přijat a odeslán zpět se specifickými identifikačními kódy. Will si dovedl představit irácké radarové operátory, jak jsou vykulení z náhlé aktivity na svých obrazovkách.

„Jak to vypadá na pravém křídle, pozorovateli?“

„Ubývá to, pane. Rychlost se drží dole, ale pořád tam jsou plamínky.“

„Pilote, inženýr. Uvědomujete si, že máme pryč jeden generátor?“

Will zapomněl. Pro ten případ měl Douga a Billa Backuse.

„Dá se letět na jeden?“ zeptal se Doug.

„Mělo by to jít,“ odpověděla Sandra. „Ale pokud ztratíme generátor číslo dvě, budeme bez baterií.“

Náhlý obrat letounu doprava její slova podtrhl. Will i Doug popadli řídicí páku a točili doleva, když vtom zlověstná oranžová zář v pravém okně opět nabyla na intenzitě.

„Co… teď?“ Hlas patřil Willovi.

Bill Backus klečel v pravém okně, kolena a nohy ho bolely a v prstech ztratil cit, ale nevšímal si toho. Sledoval postup ohně na pravém křídle a toužil, aby uměl pilota donutit, ať letí co nejrychleji k jihu. Najednou se v záři na pravém křídle něco hnulo. Bill věděl, co to je.

„Pilote, ztratili jsme pravé křidélko.“

Doug pohlédl k vypínačům hydraulické letové kontroly na přístrojové desce nad hlavou. „Nejlepší bude dostat se na pravou stranu… k čertu, je pryč, to je bez diskuse.“

„Vypnout systém dva křidélek,“ nařídil Will. Doug ihned otočil spínačem. Na řídicí páce neucítil nic. To znamenalo, že pozorovatel má pravdu: k řízení letounu měli už jen levé křidélko a jen jeden hydraulický systém.

„Kde jsme, Dougu? Ví to někdo?“ zeptal se Will.

Doug se znovu podíval na obrazovku FSAS a zaznamenal chybnou zprávu. Protestující INS systém zapnuli příliš brzo. To nebylo nijak nadějné.

„Ještě vteřinku,“ řekl a zapnul vysílač ke Koruně. Když řídící ve speciálním čtyřmotorovém boeingu AWACS zaměřil jejich polohu na obrazovce a zahlásil ji zpět, otočil se Doug k Willovi.

„Musíme letět asi padesát mil na jih, Wille. Jsme zhruba šedesát mil severně za hranicemi. Řídící oznámil, že asi třicet mil je další vhodná dálnice k přistání, ale to je pořád Irák. Před námi je pár saudských polí. Pokud se udržíme na jih, dal nám kurs dva-nula-nula magnetických stupňů.“

„Pilote, pozorovatel! Ztratili jsme špalky na vrcholu pravého křídla!“

Will to cítil také; těžká váha levého křídla, které mělo podstatně víc paliva než křídlo pravé, se zatím zvýšenou silou dvou motorů na levém křídle jakž takž vyrovnávala. Teď to ale bylo jinak. Pravé křídlo se začalo zkracovat a C-141 se stále víc stáčel doprava. Will pohlédl dolů na řídicí páku a pochopil, že už nemají čas. Byla téměř nadoraz doleva. Každá další ztráta na pravé straně, a letoun bude nekontrolovatelný.

Will zalapal po dechu a podíval se k Dougovi. „Oukej, posádko, tady pilot. Chci teď nápady ode všech. Pokud se pokusíme letět přes hranice, možná ztratíme stranovou kontrolu a nebudeme schopni přistát bez toho, že se budeme smýkat po křídle a rozlomíme letoun. Pokud půjdeme dolů teď, přistaneme v poušti na iráckém území. Chybí nám levé křidélko. Pozorovateli, ty první.“

„Pane, rozpadáme se. Pojďme dolů.“

„Inženýre?“

„Souhlasím, pilote.“

„Dozorčí nákladu?“

„Ano, pane. Souhlasím. Pokud přistaneme nedotčeni, můžeme odjet. Otevřu dveře před dotykem.“

„Rozumím. Druhý pilote… Dougu?“

Doug už přikyvoval. Zvedl telefon, aby to shrnul. „Nemáme na vybranou, starý brachu. Jdeme do toho.“

Zatímco Doug vysílal jejich záměry Koruně, Will sklopil nos letounu. Navzdory iráckým silám se měli držet na transpondéru, aby je Koruna a vrtulníky mohly lokalizovat. Americké F-15 jim už jsou na stopě, říkala Koruna, a potvrzují ohnivou stopu z pravého křídla. Byly vyslány další americké stíhačky a vypuštěny dva A-10, protitankové stíhače, aby se vypořádaly s každým vměšováním na zemi. Koruna Douga vyzvala, ať přistanou a opustí letoun.

Doug domlouval s dozorčím nákladu, jak Moyerovy a Johnsonovy lidi připravit na nouzové přistání. Musí je předem informovat, aby letoun ihned opustili, jakmile – snad nepoškozen – přistane. Tlakové dveře a zdvižné dveře by měli otevřít ještě za letu a dát rampu do vodorovné polohy, až se vysune podvozek a klapky budou naplno. Až letoun zastaví, musí vojáci dostat vozidla ven, i kdyby měli poškodit záď. Když budou mít štěstí, podaří se jim to a počkají na vrtulníky, které mají přiletět za pár minut.

Teď slétli na tisíc stop a zpomalili, ovšem v důsledku toho se zvětšil oheň na pravém křídle. S hydraulickým systémem dva vysunuli podvozek bez problémů a stejně tak i klapky. Když Backus podle radarového výškoměru nahlásil, že jsou pět set stop nad pouští, Doug zapnul všechna přistávací a rolovací světla.

„Přej nám štěstí,“ řekl Will.

„A kus koláče, pilote,“ odpověděl Doug, zaznamenávaje s potěšením, že pilot sebou trhl.

„Víš, že nemám rád takové výrazy, druhý pilote.“

Jasně. Vím.“

„Dvě stě.“ Ozval se Backus.

Plán byl stabilizovat se na padesáti stopách a zvýšit výkon, přistávací klapky užít, až uvidí vhodný kus pouště. Zdálo se, že takové místo se teď objevilo; rovné a holé, jen s malým výčnělkem nalevo.

„Vycentrovat kormidlo,“ zavelel Will a Doug hned prováděl.

Když Will sklonil nos letounu ještě níž, zavřeli škrticí klapky a rychlost klesla na 130 uzlů, přesně nad mezník.

„Přistávací klapky.“

„Rozumím, přistávací klapky.“ Doug nastavil klapky do konečné polohy a otevření vrat zpomalilo C-141 ještě víc.

„Pokusím se přistát rychlostí na hranici chvění,“ řekl Will.

Backus se už přemístil na bezpečnější křeslo navigátora a chatrnou skládací sedačku nechal prázdnou.

„Dvacet stop… deset stop…“ Backus skončil odpočítávání. Byli teď už tak nízko, že to nebylo třeba.

Kola se dotkla země jinak, než dosud Will zažil; pod trupem se zvedly kamínky a prach. Ohlušilo ho to. Ohlásil vysunutí spoilerů a šlápl na brzdy. Motory jedna a dva vypnul. Konečně byli na tvrdém povrchu. Letoun zpomalil na 120 uzlů a na nerovném terénu se třásl a klepal. Na příďový podvozek Will přenesl letoun teprve při rychlosti 100 uzlů, s nadějí, že vyváznou, aniž by letadlo převrátili.

Pohyblivý písek, střídající tvrdou poušť, nebylo v přistávacích světlech vidět a poznali to, až do něj vjeli. Zpomalení je všechny vrhlo kupředu, letoun se zapíchl, bylo slyšet dření kovu, když se s hřmotem ulomil podvozek pod nosem. Pravé křídlo se zapíchlo do písku a jeho zbytek se podruhé za hodinu zabořil do země. Starlifter se naklonil doprava. Potom se trup letadla ještě jednou otočil a zapíchl se do písku levým křídlem. Levý vnější motor při rychlosti padesáti uzlů zapadl do písku jako kotva a rázně zpomalil letoun, až se trup zastavil na boku v mraku prachu a štěrku. Pravé křídlo bylo odtrženo a všude vytékalo palivo.

Nejdřív bylo ticho, pak se vzadu ozvaly motory a Doug a Will si uvědomili, že řidiči APC uposlechli rozkaz a snaží se za každou cen dostat ven. O něco se museli zastavit, protože trup se nenatočil víc než patnáct stupňů doprava. Will zvedl palubní mikrofon a zařval: „IHNED EVAKUOVAT! IHNED EVAKUOVAT!“ Ozvěna hlasu se vrátila z nákladního prostoru. Myslel, že se rozezní poplašný zvonec, ale vlastně to nebylo nutné. Křik, zvuk těžkých bot na kovové podlaze, dvířka se otvírala a zavírala. Kovové pásy si zřejmě prorazily cestu, protože vzadu bylo slyšet, jak odjíždějí.

Will zvedl ruku a ve spolupráci s Dougem zavřel přívod pro motory jedna a dva. Sandra vypnula baterie. Doug odložil brýle pro noční vidění na štít předního okna. Do praskotu ohně, jenž stále rychleji stravoval pravé křídlo, se mísilo rachocení odjíždějících vozů.

Při nárazu letounu do písku spadl Bill Backus hlavou na navigátorův panel. Byl při vědomí, ale když ho Will tahal z popruhů, pohyboval se malátně. Popruh nešel uvolnit.

Od oranžové záře v pravém okně začal sálat žár; znamení, že mají co nejrychleji vypadnout. Doug a Sandra se přidali k Willovi a pomáhali mu dostat Billa z popruhů. Konečně povolily a všichni čtyři naposled pohlédli ke dveřím kokpitu. Doug nahlédl bočním okénkem, jestli uvnitř nikdo nezůstal, a vtom je všechny přimrazil krátký, ale silný záblesk oranžového světla z nákladního prostoru.

*****

Než major Moyer vyskočil na bradleye a přikázal řidiči šlápnout na plyn, ujistil se, že nákladový oddíl je prázdný. Znovu se shromáždili asi čtyři sta stop od trupu. Moyer užasl, jak rychle plameny rostou.

Jsou všichni venku?“

„Ne, pane. Nenašel jsem posádku kokpitu. Můžou být ještě tam!“ Muž se rozběhl jako o život zpátky k letounu. Moyer poznal dozorčího nákladu, seržanta Caseyho, vrhl se za ním a po padesáti stopách ho doslova strhl k zemi.

„Jste blázen, člověče?“ vyjel na něho. „Vybuchne to!“

„Má posádka je ještě uvnitř. Pusťte mě!“ Casey se zvedl a snažil vytrhnout. Moyer ho už už pustil, když vtom uviděl, jak interiér letadla ozářil oranžový záblesk a v okně druhého pilota se na okamžik objevila něčí silueta. O zlomek vteřiny dřív malá ohnivá koule zapálila místnost posádky. Vybuchla směs paliva a vzduchu v hlavní nádrži číslo tři a vzápětí explodovaly zbylé nádrže na pravém křídle. Spoj křídel a středu trupu se změnil ve šrapnel, horní část levého křídla vylétla vysoko nad trosky a všechno zahalily plameny a kouř.

„NÉÉÉÉ!“

„K ZEMI!“ Moyer popadl Caseyho a znovu jím praštil do písku. Nad nimi proletěla horká vlna s úlomky kovu. Něco mu přejelo přes záda. Vzhlédl a čekal, že uvidí smrtící déšť kovových střepin, ale většina jich spadla na levou stranu vraku k malé vyvýšenině, teď ozařované oranžovým světlem ohně. Bylo slyšet svištění, pískání a cinkání kovu o zem, jako by to byla scénická hudba surrealistického dramatu.

Ježíši… oni tam byli, když to bouchlo…“ Casey, napůl s pláčem a napůl v šoku, nevěřícně zíral na ruiny letounu.

Je mi… bohužel máte pravdu. Viděl jsem je v kokpitu.“

Moyer byl také otřesen. Proč ještě zůstali na palubě? Jak mohla tři velká pásová vozidla se všemi vojáky a jeden humvee letoun opustit, a posádka kokpitu ne?

Podle toho, co viděl, nemohli výbuch přežít.

„Pojďme.“ Moyer postavil Caseyho na nohy, ale seržant kvůli pláči neviděl. „Objedeme to v bradleyi, tam budeme v bezpečí.“

Většinu cesty k vozidlu musel Moyer Caseyho táhnout. Pak se k nim připojil seržant Johnson a Moyer mu krátce řekl, co viděl. Vylezli do bradleye, Moyer zkontroloval vysílačkou ostatní řidiče, nařídil jim zůstat na místě a určit, kdo se spojí s AWACS a bude koordinovat záchranu.

Potom se ujal řízení a vyjel s bradleyem k vraku. Pomalu ho objížděl, až ho k životu probudilo rádio.

„Pane, AWACS říká, abyste všechny, kdo přežili, hned odvezl na jih. Zachytili irácké vozy, možná dokonce tanky; míří na jih k naší pozici. Chtějí nás odtud dostat ihned.“

Moyer zastavil a rychle přemýšlel. Oheň byl stále ještě intenzivní, ale bylo zřejmé, že nádrže všechno rozbily a po výbuchu nezůstalo nic.

Hledal všude, zaměřil se na vchod pro posádku, prozkoumával všechny trosky, ale nenašel nic, co by se podobalo lidskému tělu nebo žijícímu člověku. Vyskočil a odběhl ke zbytkům kokpitu, z něhož teď nezbylo víc než rám předního skla a přední podlaha, ve které ještě držela zohýbaná řídicí páka. Volal do noci a naslouchal, jestli se někdo neozve. Zvuků bylo hodně, ale lidský hlas mezi nimi nebyl.

Ani jeden z nich to nemohl přežít.

Podíval se zpátky k východu na malý písečný pahorek, nyní zasypaný velkými i malými úlomky a pokrytý stopami jako od tankových pásů.

„Pane!“ Opět se ozval hlas radiooperátora. „Skutečně volají, že k nám jedou. Vzdálenost dvě míle!“

Teď šlo o čas. Byl tu seržant Johnson, ale velení měl on a tohle bylo potenciální bitevní pole.

„Neviděli jsme to už někde, seržante?“

Specialista na bojovou podporu vzdušných sil se nevěřícně podíval na pole trosek a v duchu viděl obraz čtyř členů posádky v kokpitu.

„Ano, pane. Mockrát. Kusy oken, kovové trosky nad námi i za námi… ale že by byla posádka v kokpitu, když vybuchl…“

„Byli tam. Viděl jsem je.“

„Pak už není co zachraňovat.“

Moyer na něj pohlédl a přikývl. Vyšplhali zpátky do bradleye, a aniž by pronesli jediné slovo, vyrazili k dalším vozům. Musí dovézt do bezpečí živý náklad.

Smrt počká.

09 KAPITOLA

*****

Koruna (E-3 AWACS – Vzdušný varovný a kontrolní systém)

Čtvrtek 7. března 1991 – 5.12 m. č. (02.12 GMT)

Kapitán Margaret Ellisová potvrdila příjem radiodepeše od Porky 22, letu dvou A-10 vzdušných sil, a dala jim přímý kurs na kolonu iráckých vozů, vzdálenou asi padesát mil, jak ohlásil letoun radarového průzkumu. Místo nouzového přistání Škorpionu-1 bylo elektronicky označeno malým symbolem v horním kvadrantu obrazovky jejího radaru. Bambi 52, let dvou F-15, kopíroval dráhu C-141 ještě před nouzovým přistáním. Teď měly tvořit varovnou raketovou clonu před iráckými silami.

Margaret pracovala na letu Bambi už předtím. Jejich slogan ji vždycky pobavil: „Kde se Bambi stane hostem, sto let tráva neporoste.“ Byla ráda, že má na scéně jejich palebnou sílu, ale pokud vozidla směřující k místu nehody patří k Irácké republikánské gardě, pak to nejspíš bude práce pro A-10 a let Bambi tam bude jen proto, aby udržel Iráčany do doby, než zasáhne Porky.

Nebylo by to nutné jen v tom případě, že by Saddám z navigačního hlediska něco opomenul.

Posledních pár dnů takzvaného příměří byl v AOR klid. Stále ještě jí nebylo jasné, zda někdo vymyslel frázi „area of responsibility“, oblast zodpovědnosti, aby vznikl akronym AOR, nebo naopak. „Válečná zóna“ by bylo smysluplnější, ačkoli se nepředpokládalo, že by o válečnou zónu ještě mělo jít.

Přísně tajná mise Škorpiona-1 zvedla posádce modifikovaného Boeingu 707 AWACS hladinu adrenalinu opět na stejnou úroveň jako předtím. Ať už šlo o cokoli, Škorpion-1 přistál v noci uprostřed Iráku v zájmu vysokých kruhů CENTCOM a Pentagonu, mise zkrachovala a došlo ke ztrátám na životech.

„Delta jedna, slyšíte mě?“ zeptala se Margaret a v duchu už viděla, jak jí někdo v obrněném voze odpovídá do příruční vysílačky s vytaženou anténou.

Pro AWACS bylo velmi neobvyklé řídit pozemní provoz, ale kontingent spojeneckých vozů ze ztroskotaného C-141 se řítil na jih a bylo prací řídícího z AWACS – její prací – zorganizovat leteckou pomoc tak, aby kolona měla čas dojet do bezpečí. Kdyby neměla údaje o pozemních silách, generované na palubě letadla radarového průzkumu, byla by jejím jediným zdrojem informací talířová anténa letounu AWACS, která však ukazovala jen to, co se děje ve vzduchu. Řídící na AWACS neměli jinou možnost, jak řídit vzdušné krytí přesného cíle – pohybujících se pozemních sil – než pomocí vysílačky C-3 z nového systému.

„Koruna – Jolly dvanáct – potvrďte své instrukce.“ Když si chtěla usrknout studené kávy, přerušil její myšlenky velitel záchranného vrtulníku.

„Jolly dvanáct, rozumím, držet čtverec čtyřicet osm a zůstat na této frekvenci. Jaký máte maximální čas binga?“

„Bingo na nula-tři-třicet Zulu.“

Oukej, pomyslela si. Na základnu se nezačne vracet později než v 03.30 GMT. K ochraně této mise byly určeny dva velké záchranné vrtulníky –zatím měly prostě jen kroužit. CENTCOM hlásil nějakou střelbu na jeden z nich a chtěl ty vozy dostat přes hranice tak rychle, jak jen to bude možné. Margaret navrhovala, aby vozy opustili a lidi zachránili letecky, ale byla přehlasována.

Tak to bylo vždycky, když se dostala do té prokleté skládačky.

Naklonila se k narychlo přistavené obrazovce radaru po své pravici a znovu sledovala, co se děje na zemi. Informace z radaru průzkumného letounu proudily rychlostí světla v reálném čase. Radar tvořila anténa podobná člunu, namontovaná na břiše vysloužilého, ale opět zrenovovaného komerčního Boeingu 707. S využitím Dopplerova efektu a vysoce výkonných počítačů zajišťoval živý, pohyblivý obraz toho, co se děje na zemi stovky mil za nepřátelskými liniemi, dokonaleji než cokoli, co se užívalo před válkou. Nikdy se ovšem nepředpokládalo, že bude schopen bojového užití. Zavrtěla hlavou a uchichtla se, když si vzpomněla na užaslý, vzrušený výraz ve tvářích civilních techniků, kteří v poklidu tento hvězdný radar vyvíjeli v rámci mnohaletého projektu a náhle zjistili, že je jeho působnost přenesla doprostřed válečné vřavy.

Ale byli schopní a odváděli fantastickou práci!

Margaret, uspokojena tím, že se nic nezměnilo, se na minutku uvolnila a vdechovala aroma čerstvě uvařené kávy. Na tu si však ještě počká.

Hlavou jí stále vířila tajemná zpráva Delty 1, kterou měla předat CENTCOM. Co na zemi mínili tím „Spořádali jsme jen devadesát osm láhví piva“?

Margaret znovu zapnula mikrofon. V hlavě se jí usadila další neodbytná myšlenka.

„Delto jedna, Koruna.“

Hlas, co se vzápětí ozval z příruční vysílačky, zněl přísně. Podivila se tomu. Lidé ze vzdušných sil moc často nemluví s typy ze speciálního komanda. Spojení měla na normálních rádiových vlnách, tak kdo to mluvil? Nejspíš nějaký cvičený zabiják.

„Tady Delta jedna, mluvte Koruno.“

„Než definitivně odvolám vrtulníky, potvrdíte mi, že není možné, aby na místě nehody někdo přežil?“

Zdálo se, že muž s odpovědí váhá.

„Nenašli jsme nikoho, Koruno. Dívali jsme se. Jsme si jisti, že posádka letadla byla v kokpitu, když to bouchlo. Kdyby se neblížili ti sajrajti, možná by se vyplatilo někoho tam poslat na konečný průzkum, ale s těmi bandity v patách to nešlo riskovat. Nikdo se z toho nemohl dostat.“

Zvedla přímou linku a informovala svého partnera v CENTCOM. Během půl minuty se jí ozval zpátky s rozhodnutím. Nebudou riskovat vrtulníky nad místem nehody. Kdyby byl klid, mohli by tam vyslat na průzkum speciální tým. Teď ale ne.

Jenže ona by byla pro, vyslala by jeden z vrtulníků, aby vyzvedl dva příslušníky Delty. Zbytek by pokračoval přes hranice po zemi.

„Koruno, vedoucí Bambi, hlídkujeme těsně na sever od místa nehody. Přiřítili se a zdá se, že tam zastavili. Zatím jsme se je nepokusili vyhnat. Ještě je tma, ale viděli jsme něco, co vypadá jako dva tanky a několik menších vozů.“

Porky 22 byl jen dvacet mil od nich. Margaret obrátila pozornost k určení počátečního cílového úhlu malé teplé čáry v písku jižně od místa nehody. Ať se ti iráčtí troubové šťourají na místě nehody, jak chtějí, hlavně ať nejedou za týmem Delta, který je nyní od nich osm mil jižně a uhání k hranicím.

Teď navést vrtulník a upozornit Deltu 1. Nějaký major jménem Moyer a další osoba z CENTCOM, udaná jako „kurýr“, byli vybráni pro let.

*****

Brigádní generál Herman Bullock seděl v centrální „válečné místnosti“ velitelského stanoviště CENTCOM v Rijádu. Poté, co od svého šéfa obdržel po tajné lince instrukce, zvedl satelitní telefon do Pentagonu. Uvědomoval si, že informace je natolik závažná, že se během několika minut dostane z Pentagonu do Bílého domu. Dva kontejnery s bojovou biologickou látkou jsou v prachu i s vědcem, který ji vytvořil. A nejhorší je, že snad míří do Bagdádu. Odpověď z vlasti asi nebude nijak příjemná.

*****

31 stupňů 57 minut severní šířky, 41 stupňů 55 minut východní délky, jih středního Iráku

Čtvrtek 7. března 1991 – 5.30 m. č. (02.30 GMT)

Tmu prořízly zvuky mocného proudového letounu, zarachotil jeho kulomet a údery několika raket udělaly ze všeho ještě bizarnější sen. Jenže to sen nebyl. Will Westerman pomalu přicházel k vědomí, tvář plnou písku a něco ho tlačilo do zad. Zkusil otočit hlavu. Konečně se mu to podařilo. Když se pokusil vytřít si písek z úst a chtěl pohnout rukou k obličeji, uvědomil si, že má obě ruce přitisknuté k zemi; levičku měl pod vlastním tělem, na pravičce mu ale někdo ležel. Byla tma. Pomalu si uvolnil levou ruku a zvedl ji k obličeji, aby se zbavil jemných kamínků z očí a nosu.

Do vědomí se mu zařízl chraplavý, naléhavý šepot ze tmy – někdo prosí o pomoc. Teď si vzpomněl, jak s ostatními slezl z výstupního žebříku, rozběhli se a přišel hrozný výbuch. Potom už bylo všechno rozmazané.

Kdo to je? A kam se to, sakra, dostali?

Šepot zněl jako hlas palubní inženýrky Sandry Murrayová. Poslouchal ještě chvíli. Byla to ona, pár stop od něj vlevo. Šepot se ozval, když pohnul rukou k obličeji. Teprve teď mu začala slova dávat smysl, jenže vzápětí měl pocit, že ho něco tiskne k zemi.

Na okamžik upadl do jakéhosi polosnu, znovu ho však probudila ostrá bolest v hlavě. Měl bych Sandře odpovědět. Co mě to ale tlačí k zemi?

Zkusil pohnout levou rukou, neschopen rozpoznat, co na něm leží. Vlevo nad sebou vycítil volný prostor, i když ne moc velký. V té hrozné tmě nic neviděl a na okamžik ho napadlo, že oslepl. Ale ne, v dálce zahlédl jemný odlesk světla.

Sandra opět zašeptala. Chtěl jí odpovědět, ale mysl teď měl zatíženu vzpomínáním na to, co se stalo, a zjišťováním, proč se nemůže hýbat.

Ohmatal si levou nohu a zjistil, že letecká kombinéza je neporušená. Nervy v noze potvrdily dotek ruky. Zavrtěl prsty a pohnul chodidlem. Bylo to obtížné – to, co na něm leželo, mu tisklo nohy do písku a spočívalo mu na patách – ale aspoň není ochrnutý. Díky Bohu za to!

Nadzvedl dlaň levé ruky a ucítil hladký, pevný předmět. To bylo to, co ho tisklo k zemi. Těžký kus plechu, ne však dost těžký na to, aby ho rozdrtil. Měl dost místa, aby mohl dýchat. Zkusil plech pootočit a odsunout, ale ani se nepohnul. K tomu bylo potřeba většího úsilí.

Pomalu si uvědomoval, že po jeho levém boku leží jiné tělo. Pohnul rukou a ucítil leteckou kombinézu a vlhkost. Krev.

Měl by odpovědět na ten šepot.

„Sandro, jste to vy?“ Zaznělo to jako chraplavý skřek.

V odpověď mu přišel hlas, v němž jako by se obnovila vitalita, ale stále to byl jen šepot.

Jsem tady nahoře! Díky… Bohu, že jste naživu! Myslela jsem… že jsem zůstala sama.“ Zkusila zakřičet, ale bylo to, jako kdyby nemohla popadnout dech.

„To vás jsem se dotkl?“ zeptal se.

„Ne.“

„Kdo je tedy nejblíž u mě?“

„Bill. Bill Backus. Nemůžu… z něj dostat odpověď. Myslím, že je mrtvý… ale nic nevidím… a nemůžu pohnout nohou.“

„Leží na mně něco hodně těžkého a tlačí mě to k zemi. Vás taky?“

„Ano. Velký kus… kus… letadla. Slyšela jsem ho přiletět… po explozi. Spadl za… na nás. Myslela jsem… že jste všichni mrtví!“

Ve vzpomínce se mu objevila tvář Douga Harrise. Ovšem, Doug byl s nimi. Jak na něj mohl zapomenout? Kde ale je?

Pokud jsou Sandra s Billem vlevo, je Doug napravo?

Vší silou se snažil otočit hlavu doprava. Nešlo to, tak prostě zkusil otáčet hlavou v písku, oči a ústa zavřené.

Po pravici však neviděl nic. Tak už to nejde dál. Ať je to, co na něm leží, sebetěžší, musí se zpod toho dostat. Musí dýchat!

Zkusil plát nadzvednout nahrbenými zády, napínal svaly, modlil se, ať ucítí pohyb. Konečně se to pomalu hnulo. Nebo si to jen představuje?

Musí to vědět!

Zvedl levou ruku nad čelo a pak dlaň položil do písku, aby si ověřil, zda se předmět posouvá. Konečně se mu to podařilo – musel napnout všechny své síly.

Nejdřív nic, pak ale ucítil posun.

Ať je to, co chce, dá se s tím hnout!

„Cítím to! Vydržte!“ vykřikla Sandra, stále ještě chraplavým hlasem.

Will neodpověděl. Slyšel ji, ale jeho ústa teď byla zaměstnána něčím jiným.

Nadechl se a zařval k tělu po pravici. „Dougu!“

Nic. Přelila ho vlna klaustrofobie, pak téměř nepřemožitelná touha křičet a mlátit kolem sebe. Úporně se snažil uklidnit a analyzovat situaci, tak, jak ho učili ve škole přežití, když testovali, nakolik budou členové letových posádek snášet stísněný prostor. Napadlo ho, že má poraněnou hlavu –s nohama přitisknutýma k zemi a s tou tíhou na zádech by to bylo logické. Musel vynaložit nesmírné úsilí, aby se uklidnil.

Konečně vpravo ucítil pohyb. Doug – pokud to byl Doug – začal reagovat. Je naživu. Teď se však musí dostat zpod té tíhy.

Náhle do kovu, pod nímž leželi, zabušila salva a ozvala se exploze. Vzápětí nízko nad nimi přeletěl tryskový letoun.

Otočil tvář doleva. Plival všechno, co se mu dostalo do úst, písek a v něm bůhvíjaké bakterie… Bylo toho sakra málo, co teď mohl dělat.

„Sandro!“

„Ano.“

„Co je to tam venku?“

„Nevím. Myslím… že naši už od nás odešli. Snažila jsem se… křičet, ale nemohla jsem hlasitěji… než, a… Odhaduju… Odhaduju, že nás nemohli najít.“

Will pochopil, že při každém slově musí přestat dýchat.

„Palba začala… před pár minutami. Já… nevím, kdo… střílí na koho.“

„Sandro, musíme tu věc zvednout. Můžete to zvednout?“

„Ne… snažila jsem se… ta věc ze mě… vyráží dech.“

Jinak jste v pořádku?“

„Ano. Můžu zavrtět… prsty u rukou i u nohou. Jen se… nemůžu… pohnout… dýchat.“

Zaznamenal zápach. Bylo to tryskové palivo spolu se spáleninou. Opět otočil tvář v písku, aby se podíval na Douga. Zavolal na něho. Bál se, že je zle zraněn. Vteřiny ticha se zdály nekonečné, ale nakonec ucítil nepatrný pohyb svědčící o tom, že Doug přichází k sobě; pomalu a stejně dezorientovaně jako předtím Will.

Po chvíli promluvil. Není zraněn, všechny části těla má neporušené a funkční.

Začali společně pracovat na zvednutí plechové desky. Zapřeli se do ní a o pár palců ji posunuli. Sandra konečně získala prostor pro dýchání. Natáhla nohy a začala se plazit k něčemu, co vypadalo jako pruh světla. Zároveň o několik palců posunula i bezvědomého Billa Backuse.

„Pane? Wille?“

„Jo?“

„Jak je podle vás ta věc velká? Zdá se, že takových pět stop od nás je světlo!“

„Nevím. Nevidím dozadu, jen doleva… daleko… vidím světlo.“

„Třeba jsme pod křídlem.“

Dali se do práce. Střídali se; dva nadzvedli plech a třetí se plížil a táhl Backuse. Kousek po kousku se dostávali kupředu. Byl to úporný boj a cíl jako by se stále vzdaloval.

Když Doug opět zatlačil a náhle na tváři ucítil závan čerstvého vzduchu, zaplnil ho pocit vítězství. Zjistil, že se dostal tak těsně k okraji vězení, že může zahlédnout vnější svět. Nejprve uviděl známky blížícího se svítání na obzoru a ucítil průvan vnikající pod plech. Byl to tak nádherný pocit, že to Willovi a Sandře ani nedokázal říci. Potom to ucítili i oni. Bylo to světélko na konci tunelu, voda na konci žízně, jídlo na konci půstu, všechno v jednom. A ve chvíli, kdy bojoval se svou sebekázní a nevěděl, zda i druhým má prozradit něco tak nesmírného, mu najednou k uším dolehlo něco, co znamenalo osvobození.

Hlasy! Slyšel je, byl si jist, spolu se zvuky aut někde stranou nebo za sebou, a hřmot tankových pásů.

APC!

Takže nás ještě hledají! Díky Bohu!

„Wille! Naši lidi jsou ještě tady. Slyšíte je?“

Zvuky se ozývaly z dálky. Will napjal uši a Sandra se k němu připlazila blíž.

„Měli bychom začít křičet –“

„Počkat! Počkejte chvilku. Klid!“ Sandra nastražila uši, zavřela očí a pokoušela se rozpoznat slova. Těžce vydechla. To nebyl útočný tým, ale doktor Abbás, a mluvil arabsky. To nebyla angličtina!

Sandra otočila hlavu dovnitř a zašeptala: „Panebože, tohle nejsou naši! Nemluví anglicky. Co budeme dělat?“

Dougovi se málem zastavilo srdce a Will jen zasyčel. „Pst! Klid a ticho.“

Pak se ozvaly kroky a řinčení tanku zesílilo. Dorazil těsně k nim, s kovovým skřípěním zastavil, zhasl motor a pod plechem začpěly výfukové plyny.

Will si pohrával s myšlenkou zavolat o pomoc a raději se vzdát než riskovat, že je rozdrtí pásy tanku, až se za chvíli začne vyžívat v rozjíždění amerického plechu. Backus potřeboval lékařskou pomoc a Spojenci byli daleko. Snažil se vzpomenout, jak daleko doletěli na jih, než byli nuceni přistát.

Jak se Iráčané probíjeli vrakem, hlasy a zvuk kroků přicházely z obou stran. Teď byly blíž a Will cítil, jak se Doug vedle něj napjal, když se mu jen několik palců před tváří objevily vojenské boty. Kdyby se někdo podíval s baterkou…

Najednou popadly okraj kovové desky ruce v rukavicích. Cítili, jak se deska začíná posouvat a zvedat. Voják rachotil plechem a supěl, narovnal se a opět tahal. Pod desku pronikla kaskáda světla a Dougovy oči se na okamžik v tiché prosbě setkaly se Sandřinýma. Doug se odvrátil a stočil zrak k tváři druhého palubního inženýra Billa Backuse. Měl zavřené oči a čelo zalité krví.

Iráčan nezavolal na pomoc kamarády a nakonec to vzdal. Se smíchem nechal kovový panel opět spadnout a pronesl něco, co by se pravděpodobně nehodilo do kursu arabštiny, zatímco tři vystrašení členové posádky si vydechli a Willova záda opět zaznamenala bolestný tlak.

*****

Čekali ještě další půlhodinu naplněnou úzkostí, než se zvuky motorů a hlasy ztratily v dálce.

„Co myslíš, Wille? Je už čistý vzduch?“ Will byl duchem někde jinde a Dougovo zašeptání ho zaskočilo. Myslel na misi, pokoušel se najít osudnou chybu v plánu. Silnice, kterou použili, byla úzká, ale byla to dálnice protínající celý Irák. Předpokládalo se, že bude tvrdá.

„Wille?“

„Co?“

„Jsi schopen se odtud dostat?“

„Sakra, že jo!“

Zuřivě se pustili do práce. Sandra s Willem odvedli herkulovskou práci a zvedli desku. Za deset minut Doug konečně vylezl, i když si roztrhl kombinézu. Popadl první kus zkrouceného plechu, který našel, a podložil ho pod okraj desky. Našel další, Will se Sandrou opět desku nadzvedli, a tak kousek za kouskem vytvořili mezi ní a pískem mezeru vysokou osmnáct palců. Pak se vysoukala Sandra, Doug jí pomohl vytáhnout Backuse a nakonec táhl Willa.

Když konečně vylezl i Will, byl naprosto vyčerpán. Pár vteřin ležel, než se postavil na nohy, potom se otočil zpátky k západu v domnění, že uvidí vyhořelé zbytky jejich C-141.

Místo toho v chladném předjitřním světle uviděl jen kusy plechu a zbytek ocasu letounu.

Ježíšikriste. Nezůstalo nic!“

Doug vzhlédl. Už stačil prozkoumat jejich vězení. Tvořila je horní část levého křídla. Na jednom konci byla široká přinejmenším padesát stop a v bodě, odkud vylezli, asi třicet stop.

„Víš, co to je, Wille?“

„Co?“

„Byli jsme pod krytem nádrže číslo dvě. Vidíš tady čerpadlo na kontrolním plátu? Tahleta zatracená věc na nás spadla, ale my jsme byli uprostřed. Váží asi dva tisíce liber.“

Sandra prohlédla Billa Backuse a postavila se. Zjistila, že je v bezvědomí, ale dýchá.

Chvíli tak stáli všichni tři, oprašovali se od písku a do tváří jim foukal lehký vítr. Obloha byla nyní částečně zamračená a od zbytků jejich letadla, kde teď byli zdaleka vidět, mířilo k jihu množství stop pásů a otisků pneumatik.

Mlčení přerušil Will. „Tyhle všechny stopy nemohli nechat Iráčani. To jela na jih naše kolona.“

Doug přikývl a oči všech sledovaly pustou únikovou cestu vedoucí k obzoru.

Ačkoli unikli smrti, skutečnost je opět drtila.

Dlouho nikdo nepromluvil.

Dívali se na sebe a mysleli na totéž. Potom to Will pronesl nahlas.

„Musíme se odsud dostat.“

Doug na něj pohlédl a pocítil obavy; věděl, že když Will sevře čelisti, vždycky to znamená, že se pro něco s konečnou platností rozhodl. Teď se rozhodl tohle místo opustit! Jenže vyjde horké slunce a oni jsou uprostřed pouště bez vody a bez jídla. Opustit místo nehody je přesně to, co by neměli dělat.

„Myslím, že si musíme dřepnout na zadek a zůstat tady, Wille. Naši se vrátí, snad s vrtulníky. Můžeme si z trosek udělat nějaký přístřešek a –“

„Dougu…“

„Co?“

„Koukni na ty stopy, člověče. Neříkej mi, že Iráčani nejeli na jih.“

„Nevím, jestli ano, nebo ne.“

„Jo. Ani já to nevím. Ale pokud ano a pojedou zpátky, tak když budou chtít, najdou nás. Musíme schrastit něco, v čem bychom přežili, a pak se odsud dostat. Nechci se nakonec dostat do cely v Bagdádu!“

Doug na něho pohlédl s nedůvěrou. To skutečné trvá na tom, abysme šli tou proklatou pouští? Will četl jeho myšlenky a téměř vybuchl.

„Oukej, co?“

Doug zvedl obě ruce, dlaně nahoru. „Hele, chceš nás zatáhnout do toho cirkusu, oukej? Ale já jsem ještě pořád dobrý druhý pilot, Wille. Kde, sakra, sebereme vodu? Myslels na to?“

„Prohledáme vrak.“

„Fajn. Správně. A když tam žádná voda nebude, pak co?“

Will hleděl na vrak a neodpovídal. Byl zatraceně blízko tomu, aby skončil v zajetí jako kdysi v hanojském Hiltonu. Strašilo ho to roky. Měl z toho noční můry. Věděl, že přehání, že je vystrašený a pravděpodobně panikaří, ale při pomyšlení na zajetí se mu rozbušilo srdce. A to bylo něco, co prostě Dougovi nemohl říct. Zvlášť když u toho byla Sandra Murrayová.

„Dobře,“ otočil se k Dougovi. „Rozhlédneme se kolem. Jestli se nám podaří najít dost zásob včetně vody, abychom vydrželi, půjdeme. Jestli ne, zůstaneme, oukej?“

„Oukej.“

„Oukej, Sandro?“

Will se k ní otočil a zjistil, že se dívá na obzor. Do tváře jí spadly kadeře světlých vlasů a Sandra se roztěkaně otočila.

„Co?“

„Půjdeme jen tehdy, když seženeme něco k pití. Oukej?“

Přikývla a Will si všiml, že se jí třesou ramena.

„Je vám zima?“

To byl dobrý postřeh a ona za něj byla vděčná. „Ano. Je chladno. Někde dole by měla být má taška. Měla jsem v ní kabát.“

Rozdělili se a rychle a účinně všechno prohledali. Přecházeli v troskách letounu, jako by byli tým výzkumníků pokoušejících se zjistit, kam kterou věc exploze rozmetala.

To, co při výbuchu nevyletělo do vzduchu, bylo spáleno nebo roztaveno. Nádrž na vodu v nákladním prostoru měla rozdrcené dno, byla zčásti roztavená a prázdná. Stranou však našli dvě odhozené bedny saudské coly; zabořily se do písku a většina láhví přežila bez poškození. Hrdlo každé nádoby vyznačoval malý stříbrný disk. Shromáždili jich tolik, že jim mohly vystačit na několik dnů.

S jídlem to bylo horší. Našli šest těžkých plastových konzerv, zbytek zmizel.

Jejich vaky byly u nádrže na vodu, z větší části roztrhané a spálené. Přežil však pár kožených leteckých vest a Sandra i Doug zajásali, že mají něco proti nočnímu chladu. Kousek za kouskem naskládali nálezy na stranu a všichni tři se obezřele zadívali k obzoru.

Bylo to malé, ale důležité vítězství. Poblíž rampy přežila bedýnka první pomoci a v zadní sekci jeden ze záchranných člunů. Douga na vteřinu uchvátila možnost, že v některém přežila vysílačka, s jejíž pomocí prostě zavolají záchranný vrtulník. Jenže přídavný vak člunu byl roztržen a vysílačka byla pryč. Vzal si lehký stanový závěs a dochovanou bednu a ostatní nechal být.

Will právě dřepěl uprostřed vraku a zkoumal kus plastové stěny, když Bill Backus nabyl vědomí.

„Wille!“ Dougův výkřik sto yardů odtud nebylo možno přeslechnout. Will přiběhl v obavách z nejhoršího, pak si však oddechl, když zjistil, že zraněný muž, kterému po čtyři roky velel, radostně hledí na Douga a Sandru.

„Bille! Díky Bohu. Jak se cítíš?“ Klekl si a vzal Billa za rameno. „Mysleli jsme, že tě ztratíme, kamaráde.“

Bill se bolestivě nadechl a mírně se usmál. Stálo ho to značné úsilí. Hlas měl téměř neslyšitelný. „Já… moc… dobře se necítím, plukovníku.“

„Řekl jsem mu, co se stalo a co plánujeme a proč,“ oznamoval Doug. „Má poraněný hrudník, vypadá to na zlomená žebra.“

„Odpočívej, Bille. Naložíme tě na sáně a potáhneme.“

Zvedli se. Sandra se postavila tak, aby ji Bill nemohl vidět, a kývla na Willa.

„Nejsem zdravotní sestra, ale první pomoc trochu umím, pane. Vzpomínám si, že jsem z něj stáhla nějaký kamen, když jsme se dostávali ven. Myslím, že na něj spadl plnou vahou.“

„Myslíte, že má těch zlomených žeber víc?“

Smutně přikývla. „Zhmožděné plíce, vnitřní zranění, možná vnitřní krvácení. Nejsem si jistá.“

„Dobře…,“ začal Will.

Jsem si jistá tím, že když ho brzy nedostaneme do nemocnice, můžeme ho ztratit.“

Will se podíval do dálky na východ slunce a v duchu odhadoval všechny možnosti té nepěkné záležitosti. Povzdechl, a Sandře bylo jasné, že naléhavost věci chápe.

„Půjdeme.“ Nic jiného říct nemohl.

V 8.00 byli připraveni. Billa připoutali na sáně, které zhotovili ze zbytků vraku. Teď na ně celé neštěstí začalo doléhat.

„Na jih není nic než poušť,“ řekl Will. „Zamíříme na jihovýchod. Takových deset mil a pak počkáme do noci. Oukej?“

„Deset mil?“ Sandra zděšeně vzhlédla.

„Tuhle věc můžeme táhnout rychlostí tak tři míle za hodinu. Myslím, že tři hodiny vydržíme, než začne horko. To máme devět mil.“

Jak daleko jsou spřátelené síly, pane?“

Doug a Will si vyměnili pohledy. Sandra neslyšela jejich předchozí diskusi, ale nebyl důvod, aby ji klamali.

„Ke spojeneckým liniím je to sto padesát mil nebo možná i víc, ak…“ Jak se obávali, vypadala, jako by ji přibíjeli na kříž, a zoufale jim visela na rtech. „… ale hranice na jih jsou jen padesát nebo šedesát mil a my jsme možná našli cestu.“

Sandřina tvář vyjadřovala zoufalství a jen se snažila, aby se jí nechvěl hlas. „To je… patnáct až dvacet hodin chůze… za předpokladu, že bude klid a nic se nám nepostaví do cesty. Bill…“ Hlas se jí ztratil. „Jsou tam taky minová pole, to víte.“

„Co navrhujete, Sandro?“ Will náhle pocítil únavu a nejistotu. Nezlobil se na ni, ale chtěl, aby už vyšli a poslali k čertu nějaké důsledky. Záda měl pochroumaná, v hlavě mu ještě hučelo, ale tím se také nedalo argumentovat.

„Já…,“ začala Sandra s pohledem upřeným do Willových očí a snažila se potlačit obavy z toho, co je čeká. „Máte pravdu,“ řekla nakonec. „Pojďme.“

Když Sandra vyřkla konečný soud, Doug pevně chytil Willa za rameno a podíval se mu do tváře.

Jestli přiletí naše vrtulníky, bude to velká chyba. To snad víš, ne? Uvážil jsi to?“

Will přikývl.

„V pořádku,“ řekl Doug. V hlase neměl ani zahořklost, ani rezignaci, a to Willa potěšilo.

Tři společníci, Sandra uprostřed, si přes ramena přehodili popruhy a pomalu se vydali kupředu. Sáně s Backusem a zásobami kladly v písku překvapivě malý odpor.

10 KAPITOLA

*****

Střední Irák, dálnice z Rutbahu do Bagdádu

Čtvrtek 7. března 1991 – 8.30 m. č. (05.30 GMT)

Šakir Abbás strhl volant doleva, aby se vrátil zpátky na dálnici. Proklínal se za to, že zase usnul; srdce se mu náhle rozbušilo a v žilách stoupl adrenalin. Už dvakrát sjel z poničené silnice. Únava přetvářela nekončící obraz beztvarého betonu uprostřed beztvaré pouště z hypnotizující monotónnosti v rozvlněné, snové tvary, které mu cosi šeptaly do podvědomí. Byly to písně zpívajících sirén, jež ztichly pokaždé, když kola rychlé dodávky sjela z okraje valchovitě zvlněné dálnice na hrubě zvlněný povrch pouště. Náhlé vibrace mu pokaždé roztřásly zuby a přivedly ho zpátky k vědomí.

Vzhůru! Drž se! Vždyť to je směšné!

Byl vděčný za mraky. Kdyby vyšlo slunce, bylo by to horší. To dobře věděl ze zkušenosti. Po celý život, vždycky, když byl unaven, se mu slunce neomylně stalo teplou, natřesenou dekou jako pro vyčerpané dítě – rychlým narkotikem.

Teď však stál vycházejícímu slunci v cestě nekonečný šedý příkrov a Šakir sešlápl pedál plynu až na doraz. Snad Mahmeda Ansalláha ještě dostihne.

Je to beznadějné. Proč se vůbec snažím? Jestli ho nenajdu, prostě popadnu Saliah a děti a zkusím se dostat zpátky do Saúdské Arábie.

Nebylo to moc, co zbylo z jeho plánu, ale dávalo to jeho představám tvar a posilovalo účel, který ho hnal počínajícím svítáním.

Ansalláh je blázen. Lidí se stranící mladý idealista s vlohami pro biochemii, ale prachmizerný badatel, protože není trpělivý. Ne že by ho Šakir neměl v oblibě. Prostě nedůvěřoval jeho neukázněnosti. Čas od času musel své experimenty opakovat, protože jinak běžná beznaděj Ansalláha vedla ke zkracování pracovního postupu, což nakonec vždycky znehodnotilo výsledky. On vlastně ani nemůže vědět, co s sebou veze. Tedy… ví to, ale jenom v klinických pojmech. Přesto je nelidské, že tak nadšeně vyvíjel tu strašnou hrozbu životu, již obsahuje onen kontejner, a teď ještě uvažuje o tom, že ho předá armádě – jakékoli armádě.

Díky Bohu, že Američani nechtěli, abych jim nechal vzorek.

Mohl by odmítnout, ovšem. Tím si byl jist. Ta strašlivá kultura, kterou stvořil, musí být úplně a navždy zničena. Do poslední molekuly viru.

Šakirovy myšlenky se vrátily zpět ke zběsilému úniku od komanda. Slyšel odlet letounu C-141, když utíkal z laboratoře, ale ani se nepokusil sledovat jeho odlet. Teď by už měli být v bezpečí, ten velký plukovník, co ho neměl rád, i ten přátelštější, který o něj podle všeho jevil lidský zájem a úplně ho zděsilo, co od Šakira slyšel.

Ovšem teď ho ti Američani musí proklínat. Měli předpokládat, že je dvojitý agent, ačkoli takováhle mise nejspíš zmátla i Saddáma. Nicméně fakt, že utekl, ho u nich zatratil. Jeho by zase ranilo, kdyby ztratil někoho, kdo ho respektuje – včetně sebe sama.

Jenže v sázce teď není jeho sebeúcta. Šakir, napjatý na zaprášeném sedadle dodávky a se skřípajícími zuby, zpytoval svědomí.

Možná jsem se rozhoupal moc pozdě, ale aspoň něco dělám.

Od té doby, co se napojil na hlavní dálnici vedoucí z Jordánska do Bagdádu, míjel v pravidelných intervalech vybombardované a vyhořelé vraky aut a kusy tankových pásů. Spojenci tu udělali nepořádek, ale silnice byla stále v provozu a Šakir potkal několik náklaďáků, pomalu jedoucích od jordánských hranic k Bagdádu. Byl si jist, že jsou plné jordánského zboží, na něž se vztahuje embargo.

Minul řadu tahačů s raketami Scud, které mířily na západ, a žasl, jaké zoufalé činy Saddám ve svém zločineckém šílenství ještě plánuje.

Podíval se na tachometr; ukazoval 110 kilometrů za hodinu. Silnice před ním byla konečně opět volná a vidět nebylo nic než rovná poušť po obou stranách a občas vrak automobilu.

Co to bylo?

Šlápnout na brzdy ve sto desítce není zrovna nejbezpečnější, ale i když se dodávka prudce naklonila a kladla odpor, Šakirova pravá noha tiskla pedál a jeho ruce ovládaly nadskakující vůz. Rychle zpomalil. Něco uviděl, ale myslelo mu to příliš pomalu na to, aby si dal věci dohromady.

Půl míle za ním, vpravo od silnice, stála bílá dodávka Toyota s utrženým kolem a u ní seděli dva lidé!

Tolik štěstí na světě snad ani není možné, pomyslel si, když se otočil a rozjel se zpátky. Jenže to taky může být někdo jiný. V téhle zemi jsou stovky bílých dodávek.

Blížil se k autu. Bylo zřejmé, že dodávka vjela do jedné z častých děr na dálnici a utrhlo se jí pravé kolo. Každý, kdo jede pouští, musí bojovat s takovými záludnostmi.

Když se přiblížil, muži se ani nepohnuli, ale když zaparkoval a prohlédl si tvář toho bližšího, změnilo se jeho radostné vzrušení v jistotu.

Byl to vskutku Mahmed Ansalláh, muž, který už pravděpodobně pochopil, že Šakir Abbás je zrádce.

*****

Ansalláh nevzrušeně sledoval, jak cizinec parkuje důvěrně známou zelenou dodávku. Po celou dobu si myslel, že by ho měl někdo z laboratoře přijet zachránit. Skutečnost, že tam sotva mohli vědět o tom, že urazil kolo, vypadala bezvýznamně – zejména teď, když se tak náhle objevila tvář jeho nadřízeného.

„Šakire? Jste to vy?“ Ansalláh vytřeštil oči a vyskočil. Voják, který ho hlídal, nebyl překvapen o nic méně. „Mysleli jsme, že jste mrtvý!“

Šakir pozdravil Ansalláha tradičním objetím a pak pokynul tomu neandrtálci v uniformě. Dobře ho znal z laboratoře; měl IQ houpacího koně, a to z něj dělalo nadmíru nebezpečného člověka. Šakir si všiml, jak voják vytáhl pistoli, a oddechl si, když ji zase zastrčil zpátky do pouzdra. To už si sedali se zkříženýma nohama do písku vedle vozu. Provoz na dálnici byl skrovný, jen občas se mihlo nákladní či osobní auto. Situace vypadala neutěšeně.

„Nemůžeme vám nabídnout ani čaj, ani nic jiného,“ začal Ansalláh. „Chtěli jsme si odpočinout, že pak zkusíme zastavit nějaké vojenské auto, ale teď, když jste tady vy…“ Zmlkl a čekal, že Šakir potvrdí, že ho přichází zachránit. Šakir však pouze přikývl a Ansalláh ztuhl v chladném, podezřívavém údivu.

„Mahmede, účastním se velice důležité, přísně tajné vládní mise.“

Ansalláh se na něj podíval, aniž by změnil výraz tváře.

Šakir odvrátil zrak a pokračoval.

„Vím, že vy i ostatní jste si mysleli, že mě zabili. To byl účelový klam.“

„Kde jste byl?“ zeptal se Ansalláh se svou nearabskou netrpělivostí.

„Povaha mé mise a údaje z ní zůstávají státním tajemstvím, o kterém nesmím mluvit. Přirozeně bych rád, ale…“

„Šakire, promiňte mi mou upřímnost, ale dobře vím, jak jste se cítil, když jste dostal poslední příkaz k odeslání viru. Napřed řeknete, že to nikdy nesmíme udělat, pak zmizíte a najde se spálené tělo, které se pokládá za vaše.“

„A vy,“ vpadl mu Šakir bezohledně do řeči, „vy jste předpokládal, že jsem přeběhl k nepříteli.“

Ansalláh začal protestovat, ale Šakir zvedl ruku. „Sandar mi to řekl. Řekl mi, že jste nevěřil, že jsem mrtvý. Dobře, měl jste pravdu, nejsem. Ale mýlil jste se, když jste si myslel, že jsem zradil Saddáma. Pořád ještě je to má země.“

„Tak proč ty triky? Z koho jste si dělal blázny? Naše vláda si myslela, že jste mrtvý, a Bagdád šílel. Jen vy znáte vzorec. Noc a den jsme prohledávali vaše zápisky a nenašli jsme jediný záchytný bod… a vy jste nám odmítl něco říct.“

„Jak dlouho jsem byl vaším ředitelem, Mahmede?“

Až moc dlouho, starocha, pomyslel si Ansalláh s nehybnou tváří. Šakir byl starší jen o dvacet let, ale Ansalláhovi se to zdála být věčnost. Nakonec nabral dech a odpověděl.

„Dva roky.“

„Dva roky. Správně. Jako ředitel… říkal jsem vám o všem, co se děje v laboratoři?“

„Ne.“

„Správně, protože i když máte důvěrné přátele v politice, já jsem podával zprávy lidem na ještě vyšší úrovni. Byli to ti, kteří zjistili, že mezi sebou máme špiona. Jeden čas jsme dokonce podezírali vás.“

Jak Šakir očekával, Ansalláh údivem široce rozevřel oči. Když člověka v Iráku odhalili jako špiona, byly důsledky nevýslovné.

Šakir spěšně zvedl ruku, aby Ansalláha zarazil. „Rychle jsem s tím musel skoncovat. Potom, co jsem zmizel, se ukázalo, co dělají myši, když je kocour pryč. Jednal jste rychle. Jiní ne.“

Rovnováha se posunula a užaslý, zmrazený Ansalláh se zatvářil prosebně. Šakirem cloumala touha zeptat se, kde jsou kontejnery, popadnout je a utéct. Polovinou své mentální kapacity se musel nutit ke zklidnění, aby dohrál svou roli – pomalu Ansalláha přimět, aby začal mluvil o spolupracovnících v laboratoři, a poslouchat, jak mozek mladého vědce spřádá intriky, jež by stačily na obžalovací spis na každého z nich. Ansalláh se skutečně považoval za zosobněného Saddámova zástupce v laboratoři. Měl za to, že musí trávit čas zapisováním všeho, co jiní dělají a říkají.

Šakir si již před chvílí všiml, že strážný zívá. Teď sklouzl za poškozenou dodávku, opřel se o ni a usnul. Vzduchem se neslo sílící chrápání.

„Ansalláhu,“ řekl Šakir konečně, „kdo vám dal rozkaz, abyste odvezl dva kontejnery před hlavní zásilkou?“

V mužových rysech náhle zazářila pýcha, uvadla však stejně rychle, jak vzplála, protože si uvědomil, jak hluboko v jeho očích Šakir pátrá po odpovědi. Rozezněly se v něm poplašné signály. Nesmí udělat chybu.

Já…,“ začal, „… my jsme dostali rozkaz odeslat zásilku do Bagdádu.“

Já vím,“ odpověděl Šakir, „ale vy máte jen dva kontejnery. Proč jste nepočkal na hlavní zásilku do zítřka?“

Já nemám dva, jen jeden,“ odpověděl Ansalláh. To Šakir nečekal. Musí mít dva kontejnery, a ne jeden, no ne? Šakir usoudil, že si nerozuměli, ale Ansalláh pokračoval: Já… chtěl jsem odevzdat aspoň jeden sám.“

„Komu?“ vyhrkl Šakir.

„Generálovi, který to použije na zastrašení nepřátel Iráku. Kdybyste byl naživu, tak bych ovšem…“

„Ne, ne! Pokračujte. Nebyl jsem tam, tak jste se odhodlal k činu. Je to tak?“ Šakir nevěřil, že ta naoko starostlivá slova Ansalláha přesvědčí, ale Ansalláh se usmál a hrdě zvedl bradu. „Vím, že generál Sahmed Hašmádí je první velitel, který má mít čest použít naši zbraň, a já jsem mu ji chtěl předat osobně. To, co provedli naší zemi, se musí pomstít. Viděl jste Bagdád? Viděl jste, co nám nadělaly americké bomby? Nemůžu se dočkat, až začnou po tisících v agonii umírat, jako ti psi z Kuvajtu, na kterých jsme to zkoušeli. Chci vidět Američany a Brity, Egypťany a Iránce, všechny nepřátele Alláha, jak umírají stejným způsobem – jak řvou v agonii!“

Šakir pevně stiskl rty, když viděl, jak nenávist a touha po pomstě stravuje Ansalláhovu mysl. Chvíli trvalo, než opět promluvil.

„Máte tušení, Mahmede, jak nebezpečný může být ten virus i pro Iráčany?“

Ansalláh si odfrkl. „Ovšem. Ale není pro ně nebezpečnější než pro Američany, kteří zavraždili mé bratry.“

To bylo ono. Šakir zapomněl, že dva Ansalláhovi bratři bojovali v Kuvajtu.

„Ztratil jste je oba?“

Přikývl s ohněm v očích.

„To je mi líto, Mahmede.“

„Teď už rozumíte?“

„Ano, ale nemůžu s vámi souhlasit.“ Šakir sledoval, jak se Ansalláhův výraz opět mění v úžas. „Generál Hašmádí nemá dostat žádný kontejner. Musí se odeslat do hlavního štábu v Bagdádu a já jsem dostal rozkaz je tam dopravit.“

Ansalláh několik vteřin uvažoval. Je to jeho vůdce, jeho velitel. Jestliže je Šakir naživu a v této zemi a řídí služební vůz, nepochybně jedná podle oficiálních příkazů. A když armáda ustoupila a začala občanská válka, postavit se proti němu by mohlo být osudné.

Musí „jim“ ale referovat.

„Šakire, mám jen jeden kontejner. Druhý odešel ke generálu Hašmádímu před třemi dny.“

Řekl, že do laboratoře dorazil kurýr, v uniformě. Přiletěl vrtulníkem. Přinesl písemný rozkaz, podepsaný od vrchního velitele. Ansalláh osobně kontejner odevzdal.

To Šakira zmátlo, ale snažil se to nedat najevo. V té chvíli se probudil strážný a zvedl se. Ansalláh stál také.

„Za pár hodin pro vás pošlu auto,“ zalhal Šakir.

Strážný zavrtěl hlavou. „Ne. Vezmete nás s sebou do dodávky, doktore.“

„Podívejte, nemám času nazbyt a a vy dva byste měli jet zpátky do laboratoře.“

Ansalláh se choval pasivně, ale strážný z nějakého důvodu nechtěl zůstat u silnice. Náhle vytáhl pistoli a zamířil Šakirovi na nohu. „Pojedeme s vámi v dodávce, doktore. Hned.“

Šakir se na vteřinu zamyslel, pak přikývl. Strážný se však úplně neuklidnil. Šakir na něj kývl a houkl na Ansalláha: „Nejdřív vám něco musím ukázat. Počkejte tady.“

Modlil se, aby ho nenásledovali. Poodešel pár kroků ke své zelené dodávce, a když na podlaze nahmatal uzi, pocítil bezpečí. Vzal si jej před pár hodinami pro každý případ…

Ozvaly se kroky v písku. Přicházel strážný. Šakir se vypočítanými pohyby opět zvedl z dodávky, otočil se doleva, aby automat skryl, načež vyskočil a vrazil strážnému hlaveň do břicha. Voják předtím udělal chybu, když svou zbraň zastrčil do pouzdra.

Šakir nikdy předtím člověka nezabil. Nikdy by ho nenapadlo, že to udělá. Strašlivé testování viru na dvou kuvajtských zajatcích bylo vojenskou krutostí, kterou si prosadili navzdory jeho protestům. Střílel z pistole, protože vojáci trvali na tom, že vědci v podzemní laboratoři musí umět ochránit sebe i svůj projekt. Když však teď stiskl spoušť, náhlé staccato olova z malého uzi ho vyvedlo z rovnováhy. Nebyl připraven na ten hřmot a na hrůzu v očích strážného, když mu doslova vybuchla spodní část hrudníku i se žaludkem a srdce naposledy zatlouklo; nečekal marné pohyby, jak rozervané břicho připravilo mozek o vědomí a svaly ochably. Síla kulek strážného odhodila o několik stop dozadu. Padl a pod ním se začala zvětšovat karmínově rudá kaluž.

Ansalláhem to rovněž otřáslo, ale reagoval chladně. Zatímco se Šakir zahleděl na tělo u svých nohou, skočil za bílou dodávku, vytáhl vlastní pistoli, odjistil ji, přes roh zamířil na Šakira a třesoucím se hlasem zakřičel: „Co to děláte, Šakire? Proč jste ho zabil?“

Já… mám své rozkazy, Mahmede. On mě neposlechl. Schovej tu pistoli. Nechci tě zranit. Nechtěl jsem zranit ani jeho.“

Ansalláhův hlas kolísal mezi panickým pláčem a mrazivým řevem.

„Proč jste to udělal? Proč, Šakire?“

„Schovej tu pistoli a vystup, Mahmede. Nechci ti ublížit.“

Ansalláh neposlechl. „Byl to příslušník republikánské gardy, Šakire! Zabil jste člena republikánské gardy!“

„Ansalláhu! Odhoď zbraň a vylez!“

Ansalláh zavrtěl hlavou, nejdřív pomalu a potom rozhodně. Bylo ho naplno vidět v okně bílé dodávky.

„Ne. Nevěřím vám. Myslím, že se snažíte Saddáma zastavit.“ Náhle přeskočil přes sedadlo řidiče a ukryl se za dodávkou. Pak otevřel dveře, jako by se chystal nastartovat a odjet.

Co to dělá? Té dodávce chybí kolo!

Šakirův údiv trval jen okamžik. Jakmile se Ansalláh pohnul, aby vlezl dovnitř, zjevila se mu v hlavě představa kontejneru někde ve voze a Šakir rychle přeskočil tělo strážného a vrhl se k pravému zadnímu oknu dodávky. Ansalláh se snažil přelézt řidičovo sedadlo a dosáhnout na malou skříňku na podlaze za vedlejším sedadlem.

„Stát! Ani hnout!“Věděl, že je to marné, ale nesměl Ansalláhovi dovolit, aby se dotkl kontejneru. Znovu zakřičel a bleskovým pohybem hlavně rozbil sklo, aby se ujistil, že Ansalláh jeho varování slyšel. Ansalláh se natahoval po skříňce a pistoli zapomněl na sedadle. Nezajímalo ho nic; chtěl získat kontrolu nad kontejnerem a zachránit jej před Šakirem pro Saddáma a jeho generály. Oči mu plály strachem a rozhodností, jeho mysl se soustředila na to jediné a Šakir uviděl, jak se vymrštil přes sedadlo a chňape po kontejneru.

Tehdy Šakir s třesoucíma se rukama zamířil přes rozbité sklo na Ansalláhovu hlavu. Držel prst na spoušti a čekal, zda Ansalláh zareaguje na poslední výkřik, kterým ho chtěl zastavit.

Bylo to beznadějné.

Ansalláhova ruka se dotkla skříňky a Šakir přitáhl prst.

Ozvalo se důvěrně známé staccato, kulky proletěly Ansalláhovou hlavou a torzo jeho těla zmrtvělo. Celá sekvence hororu jako by se roztáhla do zpomaleného pohybu. Viděl, jak tělo odskočilo zpátky k volantu, jak na něj dopadá pravá ruka roztříštěná proudem kulek, a s mrazivou jistotou si uvědomil, že mířil nad skříňku se smrtícím kontejnerem. Náhle mu došlo, že střelba skončila. Už to chvíli trvalo, ale v uších mu ještě zněla ozvěna výstřelů. Scéna byla dohrána. Konečně uvolnil prst na spoušti a omámeně couvl. Kdyby zde poblíž někdo byl, musel by ho usvědčit z vraždy.

Klekl si k pravému zadnímu kolu bílé dodávky a třásl jím adrenalin. Nevěděl, jak dlouho klečel. Každých pár minut uslyšel nákladní či osobní auto, ale dodávky byly zaparkovány tak, že krvavou scénu nemohl nikdo vidět.

Konečně se donutil vstát a otevřít dveře bílé dodávky. Přepadla ho zoufalá potřeba ověřit si, že ve skříňce, pro kterou zabíjel, kontejner opravdu je.

Byl.

Myšlenky jako by se od něj oddělily a Šakir začal jednat uvolněněji. Ansalláhovo rozstřílené tělo vtáhl do dodávky a zavřel za ním dveře, pak k dodávce přivlekl tělo strážného, otevřel a také ho uložil dovnitř. Vzal jeden ze dvou rezervních kanystrů s benzinem a postříkal vnitřek kabiny. Obě těla promočil naskrz.

Kontejner s virem byl jiná záležitost. Neměl k dispozici oheň, který by rychle dosáhl tisíce stupňů Fahrenheita a pět minut je držel, aby byla jistota, že virus úplně zničil.

Nabízely se dvě možnosti. Vzít ho s sebou, nebo zakopat. Kdyby ho vzal, může se stále ještě použít. Když ho zakope, sotva ho někdo najde. Kontejner byl vyroben z nerez oceli a vyložen sklem. Může ležet v poušti sto let bez nebezpečí, že se proděraví. Později se k němu může vrátit a neutralizovat ho. Ať už to bude dobře, nebo špatně, zdálo se to jako nejlepší volba.

Jižně od silnice bylo malé vádí. Šakir se tam vydal, v jeho severním břehu vykopal hlubokou jámu a kontejner v ní pohřbil. Před odchodem urovnal písek do původní podoby. Ještě než se vrátil k dodávce, pečlivě si místo zaměřil a zapsal – leželo mezi dvěma pahorky, zvedajícími se na severozápadě a na severovýchodě.

Každé ráno po silnici jezdila vojenská auta, teď se však provoz zdál slabší. Když Šakir došel k vozu, počkal, až nebude nic v dohledu, zapálil hadrový provázek, který našel v dodávce, a druhý konec položil do kaluže benzinu. Byl už tři kilometry na východ odtud, když se ozval výbuch, vyšlehly plameny a do vzduchu vyletěly kusy bílého plechu.

Jel ještě hodinu, než se omámená mysl vrátila zpátky k realitě kolem něho. Generál Hašmádí měl být posledním velitelem sil bojujících proti vzbouřeným Kurdům v Kirkúku, vzdáleném od Šakirovy nynější polohy asi 250 kilometrů. Na cestě byl bezpočet vojenských konvojů a kontrolních bodů. Nějak, i když neví jak, se musí ke generálovi dostat, protože má tu nejhroznější zbraň, jakou kdy člověk držel v ruce.

Bagdád ležel necelých 150 kilometrů přímo před ním a pár mil jižně od metropole na něho čekaly žena a děti. Mohl by tam být už za pár hodin, naložit je a odvézt do bezpečí. Bylo by šílenstvím, ne-li sebevraždou, jet pro zbylý kontejner. Nemá k tomu žádné rozkazy a oficiálně je mrtvý. Jet do Kirkúku by byl zoufalý čin, stejně jako stupidní Ansalláhova sebevražedná snaha tváří v tvář automatické zbrani sahat po skříňce s virem.

Jenže ať se snažil, jak chtěl, logika nemohla přehlušit rozhodování o dobru a zlu a o tom, jak znovu lapit džina vypuštěného z láhve.

A on musel ještě něco udělat, aby ti dva muži, které právě zavraždil, nezemřeli zbytečně.

Stiskl volant pevněji a začal promýšlet kurs na sever.

11 KAPITOLA

*****

Letecká základna Mildenhall, Anglie

Čtvrtek 7. března 1991 – 12.00 m. č. (12.00 GMT)

Pohled na uniformovaného majora zírajícího upřeně do melancholické krásy mildenhallských lesů na západním konci základny říkal plukovníku Richardu Kerrovi své. Toho muže uznával. Kerr strávil většinu noci v řídícím středisku monitorováním letu balairu DC-10 a postupu operace Úder škorpiona.

Po kontrole letu z Keflavíku do Mildenhallu předchozího dne a po noci v řídícím středisku byl vyčerpán. Minutu poté, co přijal zprávu, že C-141 se opět zvedl z irácké pouště, zamířil do postele, ale stále ještě potřásal hlavou nad telefonátem Willa Westermana, který před pár dny uvedl celou věc do pohybu. Neviděli se rok, a najednou jeho starý kamarád z leteckého výcviku sedí kdesi nad Atlantikem v prezidentském tryskáči a satelitním telefonem dává dohromady supertajnou misi. Potřeboval pomoci s logistikou a přístupem k tajným informacím a Kerr mu okamžitě odpověděl.

Hleděl na poslední požitek z mrazicího boxu – na kornout se zmrzlinou, který držel v ruce. Pak ji naráz zhltl a rozhodl se, že majora klidně nechá, ať ho najde, jak sedí na lavičce a těší se z hřejivého slunce.

Slunce teď stálo přímo nad hlavou, teplota byla kolem dvaceti stupňů a malé kumulovité mráčky hnala silná bríza, která dole rozšuměla borovice jako mírný zefýr. Miloval jaro v Británii.

„Plukovníku Kerre!“ Major Ben Campbell na něj mával a volal, a když dorazil, usedl na sousední lavičku.

„Pane, potom, co jsme je v noci opustili, se s misí asi stalo něco špatného.“ Měl funkci Kerrova zástupce a čerstvá informace ho přiměla vyhledat plukovníka osobně.

Když spolu trávili noc čekáním, častoval ho Kerr historkami o plukovníkovi Willu Westermanovi a o přátelství, které začalo při leteckém výcviku na universitě. Byl to typ historek starších důstojníků, kteří je rádi vyprávějí důstojníkům mladším a mají radost, když se jimi baví. Po tom všem bylo snadné si jméno plukovníka Westermana zapamatovat.

„Pane, jména pilotů, co jsme měli, byla Špatná. Před odletem mise došlo ke změně posádky – dostali se do ní dva noví piloti. Jeden byl nějaký plukovník z McChordu, záložník, jmenoval se Harris, Douglas Harris, a –“

Campbell viděl, jak Kerr bledne. Nečekal takovou reakci na jméno prvního pilota.

„Vy ho… hm, vy ho znáte, pane?“

Kerr jen přikývl. V hlavě se mu vynořila tvář Douga Harrise.

Major Campbell pokračoval a nepřestával sledovat Kerrovu tvář.

„Pane, a váš přítel, plukovník Westerman…“

„Ano?“ V odpovědi zazněla netrpělivost.

„To byl ten druhý pilot. Taky se zabil. Je mi to líto, pane.“

*****

Al Hajdžaráh, jih středního Iráku

Čtvrtek 7. března 1991 – 19.00 m. č. (16.00 GMT)

Pomalu je zaléval purpur soumraku. Doug Harris seděl opřen zády o vyschlé koryto řeky a díval se, jak vycházejí hvězdy. Emoce se dmuly a narážely na břeh jeho rozhodování, chvíli ho nechávaly v tichém, ochromujícím strachu a hned ho zas vynášely do klamných výšin nadměrné důvěry. Věděl, že ho to unavuje, ale nemohl ten proces zastavit, i když se jej všemožně snažil zakrýt. Poslední, co potřebovali, bylo začít teď něco pitvat. Podle všeho, připomínal si už popatnácté, jsme jen nedaleko od hranic, počasí je rozumné, nepřítel je všude, ale poražený, a my máme jídlo a zásoby.

Jenže jim před očima umíral Bill Backus. Doug nemusel být chirurgem, aby viděl, jak ten velký, přívětivý seržant čím dál víc slábne.

Will ještě spal, hlasitě odfrkoval pár stop odtud, zato Sandra po pouhé hodině odpočinku vstala, aby dohlédla na Billa, který se zmítal v bolestech a ztěžka dýchal.

Bill Backus opět mírně zasténal do tmy a Doug slyšel Sandru, jak ho utěšuje. Na jasné obloze za pár hodin vyjde měsíc a oni vyrazí za dokonalé viditelnosti.

Tažení sání bylo těžší, než si představovali. Když byl písek jemný a příhodnější pro skluz, v posouvajících se dunách se jim těžko šlo. Když byl povrch tvrdý a příhodný pro chůzi, stávalo se tažení hotovým trestem.

Will odhadoval, že než se usadili k odpočinku ve vyschlém korytě, nemohli ujít víc než šest mil.

Spíš pět.

Co jim nedávalo klid, byly zvuky, které slyšeli před polednem, rachot vrtulníků a svist tryskových letounů přicházejících od místa nehody jejich letounu.

Znamenalo to, že úspěšně unikli vlastním záchranným silám.

*****

Will se rázem vzbudil ve 22.30. Za půl hodiny byli opět na cestě. Kráčeli v jakési otupělosti; úkol společně táhnout sáně už nabyl bolestné důvěrnosti. Alespoň že navigaci usnadňovalo hvězdné nebe nad hlavou. Na zemi neviděli žádná umělá světla, ale na obloze se občas objevila. Byly to spojenecké letouny, ovšem. Jen kdyby přežila vysílačka v té bedně! Doug usoudil, že ji Iráčané sebrali, pravděpodobně proto, aby se jim podařilo oklamat americké záchranné síly. Tuto lest nepřítel užíval i ve Vietnamu.

Než prošli další tři malá vádí, minula půlnoc. Vypili další colu, podělili se o konzervu a znovu vykročili. Dlouho nikdo nemluvil, až se ozval Will.

Jak mu je, Sandro?“ Will sledoval, jak Billovi starostlivě měří tep a teplotu, tak, aby ho nevzbudila.

„Odhaduju, že je jakžtakž stabilizovaný.“

Sandra vzhlédla k vysokému plukovníkovi, jehož silueta se ostře rýsovala v měsíčním světle. Pomyslela si, že má jemný hlas, teď ale zabarvený starostmi o seržanta.

„Pamatujete si na operaci Babylift ve Vietnamu? Jak se C-5 zřítil krátce poté, co vzlétl se sirotky zpátky do Států?“

Sandra zapátrala v paměti. Připojila se k záložníkům MAC na konci sedmdesátých let a Vietnam byl pro ni starou historií.

„Myslím, že jsem o tom slyšela.“

„Bill byl dozorčím nákladu v zadní pasažérské sekci. Byl raněn, ale osobně zachránil hromadu lidí včetně některých dětí. Opravdový obětavec a hrdina. Do nemocnice ho museli poslat násilím.“

„Vy jste tam byl taky?“

„Ó ne. Ne. Já jsem létal na ef čtyřce v Thajsku. Bill byl v mé letce, když jsem byl v Charlestonu. Víte, že poslední noc trval na tom, že chce letět? Potom, co přežil zřícení v Sandy?“

„Říkal mi to,“ odpověděla tiše.

Doug, který předtím poodešel pár yardů, aby o samotě relaxoval, se teď najednou vracel. Něco v dálce ho rozrušilo.

„Pojďte sem oba! Na vteřinku!“

Doug se pohyboval rychleji než předtím. Být uprostřed pouště znamenalo stejně neplodnou zkušenost jako spadnout do nekonečného moře, a on právě na obzoru zahlédl letadlo – další známku lidské existence, ať už byla nepřátelská, či spojenecká. Postrkoval je na vrchol malého pahorku a naléhavě gestikuloval k východu.

„Co je, člověče? Dougu… prokristapána… seber se! Cos viděl?“

„Sledujte. Jen vteřinku. Koukejte, jestli uvidíte to samé!“

Nejdřív nebylo nic. Jejich oči už dlouho přivykaly tmě a hvězdy a měsíc rozprostřely po povrchu pouště jemný bílý koberec.

Ale něco tam bylo, v dálce; něco umělého.

„Co to, sakra…,“ začal Will.

„Je to pátrací světlo nebo reflektor anebo možná maják u letiště, zrovna za tím kopcem. Není vidět přímo, ale je tam!“

Will zíral do tmy, seč mohl, a pomalu ztrácel kontrolu nad úzkými otěžemi svých nadějí. Pokud tam na zemi jsou záchranné síly a hledají je, byly by ty reflektory jiné než ty, které se odrážejí a mihotají nad nerovným terénem? Jenomže ony ty irácké reflektory vypadají navlas stejně jako americké.

Světlo těsně nad obzorem opět zablikalo, neurčitě, vábivě, a stále nabývalo na síle.

Bez dechu sledovali, jak se náznak záře mění v rozmazané světelné kolo, vrůstá do pevného obrysu a mění se v jediný zářící bod, který se mihotá a vlní – bylo to jako vzdálený nebeský oheň.

Will první poznal, oč jde, a úplně zapomněl na slušnost.

„Ježíši, Dougu, to je nějaká zasraná hvězda!“

Doug to pochopil také, stejně jako Sandra, v jejíchž očích rázem pohasla naděje.

Will znechuceně potřásl hlavou. Měsíční světlo ozařovalo jeho znechucený výraz. Hlavou mu jako seznam hanby prolétla řada rozčarování, která je za den potkala.

Zleva se ozvalo nervózní uchechtnutí, zvuk natolik netypický, že Sandra nadskočila. Vzápětí pochopila, že ten zvuk vyšel od Douga Harrise.

Z chechtání se stal nervózní řehot, který se změnil v srdečný smích, když Doug klesl na kolena do písku.

Will zůstal zticha, a když se Sandra k němu podívala v naději, že uvidí jeho úsměv, spatřila ve měsíčním světle výraz ryzího hněvu. Will stál v nočním vzduchu a civěl na svého přítele s nefalšovanou zuřivostí.

Pro tebe je tak zatraceně snadné se smát, Harrisi! Vždycky to pro tebe bylo snadné!

Slova se mu vrátila do hlavy, jako by je křičel do volského rohu, a hněv mu stáhl víčka do zlostných štěrbin. Když ztratil kontrolu, byla síla jeho reakcí obdivuhodná.

Copak nevidíš, jaké problémy máme? To, sakra, vubec není k smíchu!

Will se snažil hněv udržet v sobě, ale tenhle boj prohrál. Svíral pěsti. Sledoval Douga, jak sedí v písku a utírá si slzy. Bavil se však jen on.

„Já… no… promiňte…,“ koktal mezi salvami smíchu. „Nevím, proč je to tak zábavné! O-očistná úleva, myslím.“

„Harrisi, pro rány Boží, seber se a chovej se jako dospělý.“ Willův hlas vyjadřoval znechucení.

Potom Doug otevřel oči. Zaznamenal Willovu příkrost a vzedmula se v něm vlna nesouhlasu, který mu v mysli vyvolal řadu vzpomínek. Pomalu vstal, oprášil si písek a pohlédl na Willa, jak stojí několik stop od něj, vysoký plukovník s rukama na švech kalhot.

„Chlape, Wille, uber! Pokud se dneska můžu smát našemu zázračně úspěšnému útěku a tomu, jak jsme se vyhnuli záchrannému týmu, můžeš se zase ty smát mně, jak jsem se sekl, ne?“

Odpověď přišla okamžitě a téměř zasyčela.

„Ty už ses nemohl dočkat, až to řekneš, co?“ procedil Will s odporem.

Doug na okamžik ztuhl. Než odpověděl, hlavou mu proběhla složitá lamentace.

K čertu, Wille, tys byl vždycky strašně vážný.

„Řekl jsem to jenom proto,“ prohlásil Doug, „abych zdůraznil, že v tvém případě sis nevšiml, že jsme oba jen lidi.“ Uviděl uhlíky hněvu ve Willových očích, sevřené rty a pěsti. To je vořech! On se na mě skutečně navztekal! Ježíši!

„Wille, koukni…“

„Nezapomeň, že já jsem tě na tenhle výlet nechtěl. Prosil jsi mě, abys mohl letět, a já tě jako idiot vzal.“

Dougovy oči náhle vzplály, i jemu se hlas zabarvil zlostí. „Ani jednu jedinou minutu, Wille, jsem ti nepřipomínal, jak jsem ti pomohl z bryndy…“

Na to Will neměl odpověď. On vybouchl při tankování a Doug to zachránil. Stejně jako komiksový Gladstone Gander to ani Doug Harris nemohl nechat pokazit a šel do toho!

Šach a mat, pomyslel si Will, a zase jsi vyhrál.

Will hleděl na Douga, Doug mu pohled vracel, oba zasaženi jedem, který bez varování vystříkl. Dokonce i v šerém měsíčním světle uviděl Will na důvěrně známé Dougově tváři roky starostí. Na zlomek vteřiny se ocitl zpátky v Tacomě a sledoval, jak si Doug bere jedinou ženu, kterou on kdy doopravdy chtěl. Po letech, kdy on přebíral dívky Dougu Harrisovi – sdílená radost, která se táhla jejich mladými lety až do dospělosti – mu najednou Harris ukázal, zač je toho loket, a všechno bylo zničeno.

A Doug se to nikdy nedověděl.

*****

Sandra stála kousek od nich a s rostoucím neklidem sledovala jejich konfrontaci. Potom promluvila. Rozdíl v hodnostech a postavení v ní přemohla potřeba udělat něco, aby se smířili. Hlas se jí chvěl.

Jestli se odtud máme dostat, musíme pracovat společně. Vy dva musíte pracovat společně.“

Will přikývl, Doug také, oheň náhle vyhasl a oba cítili, jak zbytečně se nechali vyvést z rovnováhy.

Sandra však pokračovala.

„Oba se chováte jako malí kluci! Musíme zůstat klidní, spolupracovat a zůstat přáteli. Jsme…“

Will jí položil ruku na rameno. Celá se třásla.

„Sandro… to je v pořádku.“ Jeho hlas byl náhle jiný, mírný a přátelský.

„Je to oukej, Sandro,“ dodal Doug, také naprosto změněným tónem, „jsme jen… myslím…“ Hlas se mu vytratil a Sandra se snažila pokračovat.

„Nemůžu tady jen stát a nechat vás dva…“

„Sandro! Je to oukej, skutečně,“ ujišťoval ji Will.

Pohlédla na něj, pak na Douga, oči stále ještě rozšířené.

Jste si… jistí?“

Konečně se Will usmál. Nic víc než malý úsměv, ale milý. „Známe jeden druhého už přes čtyřicet let, Sandro,“ řekl Will a ukázal k Dougovi. „A já jsem tady bohužel jen přítěž.“

Tiše, rozpačitě přikývla, jemně se vyvinula z Willova sevření a vrátila se zpátky k Billovi.

Will se zhluboka nadechl a podal Dougovi ruku a Doug ji pevně stiskl. „Promiň, Dougu. Myslím, že jsem vyčerpaný.“

Doug přikývl, ale něco si ještě držel v záloze. Možná Willa už skutečně nezná. Možná, že ho nikdy neznal.

„Zapomeňme na to,“ řekl.

Will chvíli pátral po vhodné frázi. „Možná… možná bychom si to měli říct později.“

Doug přikývl.

*****

Pak se opět vydali na cestu, hodiny nekonečných kroků k nekonečnému obzoru je fyzicky i citově otupovaly.

To, co se před nimi objevilo, nebylo nic víc než jedna stavba, ale všichni tři zalehli na břicho a zkoumali ji, hledali světla, poslouchali hukot větru a doufali, že to je přesně tak, jak se zdálo: že je opuštěná.

Doug se změnil v průzkumníka, přískoky vyrazil kupředu a za pár minut se vrátil vzpřímeně a kurážně.

Byla to malá cihlová stavba s rozbitými okny a bez dveří, nijak stará, ale téměř jako by ji poušť vyrvala civilizaci. Will a Doug se krátce rozhlédli. Hledali důvod, proč byla budova postavena zrovna tady. Poušť se zdála do všech směrů neporušená; jen jasný měsíční paprsek ji nasvěcoval a oni tu vypadali jako opuštěni v moři beznaděje. Kdo a proč by čekal až na svítání, od něhož je dělila už jen hodina?

Zdálo se, že uvnitř není žádná havěť ani hmyz. Našli dřevěný stůl a zvedli na něj Billa, aby byl chráněn proti případnému kousnutí či bodnutí. Stůl postavili za příčku, aby nebyl zvenčí vidět. Bill vypadal stejně, stále upadal do bezvědomí a se sténáním se z něj probíral. Když se na východě rozzářilo slunce, usadili se do kouta co nejdál od rozbitých oken a nechali se přemoci spánkem – do té doby, než zatuchlou místnost zaplnil vzdálený hukot motorů.

Doug je uslyšel první, svraštil obočí a začal odhadovat jejich sílu a směr. Jakmile bylo jasné, že hluk je nemine a že se ani nevzdaluje, vzbudil Willa. Byly to motory a otáčející se kola a ještě něco, co skřípělo jako tankové pásy. Hřmot byl každým okamžikem hlasitější.

Pak se vzbudila Sandra a oči se jí tázavě rozšířily. Will se přiblížil co nejtěsněji k oknu. Na to, aby teď utíkali, je příliš mnoho světla. Snad ale vzezření dlouho opuštěné budovy dá každému, kdo jede kolem, dostatečně najevo, že ji není nutno zkoumat a lepší je pokračovat v cestě.

„Wille! Co vidíš?“ zašeptal Doug, když Will opatrně vyhlédl rozbitým oknem.

Jsou to vojáci. Malý konvoj.“

„Odtamtud? Proč, sakra? Co tohle je za místo?“

Doug se také začal přesouvat k oknu, ale Will ho gestem poslal zpátky. „Zůstaň dole. Pokud nehledají přímo nás, nemají důvod tady zastavit.“

„Proč by jezdili mimo silnice, kdyby jim právě nešlo o nás?“ zeptal se Doug. „Já myslím, že nás hledají.“

Will udiveně potřásl hlavou, když uviděl, jak se krajina světlem změnila. To, co před úsvitem vypadalo jako měsíční paprsek, se teď ukázalo být dálnicí v přirozené kamufláži navátého písku. Vedla pouhých osmdesát stop od nich.

Když se motory přiblížily, Will se skrčil zpátky do kouta. Doug ho chytil za ruku a zašeptal: „Nemohli by to být naši?“

Will zavrtěl hlavou a Sandře se málem zastavilo srdce, když uviděla výraz jeho tváře.

„Iráčani. Zůstaňte dole a modlete se, aby si nechtěli udělat odpočinkovou přestávku.“

*****

CENTCOM, Rijád, Saudská Arábie

Čtvrtek 7. března 1991 – 23.00 m. č. (20.00 GMT)

Brigádní generál vzdušných sil Herm Bullock seděl za mahagonovým konferenčním stolem naproti svému šéfovi, generálmajorovi armády Billu Martinovi. Dvouhvězdičkový generál Martin přemýšlel o jeho žádosti vyslat do Iráku další misi. První mise nic nenašla, i když jeden z členů posádky vrtulníku – jistý seržant – byl přesvědčen, že viděl od C-141 směřovat stopy, které museli zanechat přeživší členové posádky. To Hermu Bullockovi připadlo povzbudivé.

Martin však byl skeptický. Jako velitele, který mezi prvními tlačil Bullocka k odpovědnosti za operaci Úder škorpiona, ho už nehody natolik vyvedly z míry, že pomalu přestával existenci smrtícího viru věřit.

Americký vrtulník sice před šestnácti hodinami dopravil malý vzorek té látky do Rijádu, jenže v dobře vybavené soukromé biochemické laboratoři, kterou saudská vláda opatřila pro tým amerických vojenských vědců, stále ještě probíhaly testy. Pokud výsledky prokážou, že virus je nebezpečný, oukej. Ale kdyby byly negativní, Martin a všichni zúčastnění by se ukázali jako naprostí hlupáci.

A teď chce Herm Bullock riskovat ještě další průnik do Iráku. Generál Martin si hlasitě povzdechl. „Herme, už jsme vyloučili pochybnosti kolem zříceného trupu a záchranná mise odletěla. Tvoji lidi při nehodě zemřeli, člověče. Promiň. Ale akceptuj to. Další konina nám přinese akorát problémy s propagandou.“

Bullock zaprotestoval, ale Martin zvedl ruku.

„Už jsme ztratili dva letouny a šest členů posádky, i když to vypadá, že kluk generála Rice a jeho velitel svá zranění zřejmě přežijí.“

Herm přikývl. „Jeff Rice je stabilizovaný a Collinwood taky. Oba by se měli normálně uzdravit.“

„Dobře. Ale proč ještě riskovat?“

„Co když tam je naživu někdo z našich lidí a je zraněný, Bille?“

Martin poťukával prsty a vteřinu hleděl na Bullocka, než mu odpověděl. „Najdi důkaz, Herme, a vyšlu misi hned. Najdi mi něco, cokoli, co ospravedlní to riziko.“

Martin vstal; porada je u konce. Generál Bullock vstal rovněž. „Myslíš politické riziko?“

Dvouhvězdičkový generál zpražil jednohvězdičkového znechuceným pohledem. Ovšemže politické.

„Herme, v tomhle jsi vedle! To už není jen záležitost Pentagonu. Účastní se toho i civilisti a my musíme být realističtí. S tou tvou operací se od samotného počátku pohybujeme na tenkém ledě.“

Vyšel ze dveří a zanechal jednohvězdičkového generála v rozpacích a zlosti.

Moje operace? Tuhle zatracenou věc jsi mi přidělil ty, Bille! – pomyslel si Bullock. Už i Martin mu to dává za vinu.

Bullock se vrátil do kanceláře a s pohledem, jenž potvrzoval, že bitva ještě zdaleka není prohraná, se otočil k pobočníkovi.

„Co to bylo za plukovníka, co sem před chvílí volal? Byl to ten, kterého jsme vyslali s DC-10 do Ženevy?“

„Plukovník Richard Kerr, pane,“ odpověděl pobočník. „Byl v Mildenhallu.“

„Dejte mi ho k telefonu,“ prohlásil Bullock. „Možná ho to sebere, ale Westerman je jeho dobrý přítel a Kerr má přístup k vlivným lidem v Pentagonu i jinde. Pak si uděláme malou procházku dolů do zaměřovací místnosti. Pokud tam někde naše posádka skutečně je a utíká, některý náš satelit ji musí zachytit. Nejlépe bude zaměřovat je celou noc. Ať jdu k čertu, jestli v poušti nechám bez šance jediného našeho člověka!“

12 KAPITOLA

*****

Poušť Al Hajdžaráh, jih středního Iráku

Pátek 8. března 1991 – 7.30 m. č. (04.30 GMT)

První irácká kolona projela, aniž by zpomalila – několik těžkých nákladních aut, obrněný transportér a sovětský gaz; jeden z těch, co sloužily na irácko-saúdské hranici, vzdálené odtud padesát mil. Kdyby mohl někdo z kolony nahlédnout do přikrčeného zděného stavení, zjistil by, kolik pozornosti jim Sandra, Will a Doug věnovali po celou půlhodinu, než se jim tep opět vrátil do normálu.

Slunce teď stoupalo na východním obzoru a světla přibývalo. Kdyby teď zkusili vyběhnout ven, okamžitě by si jich všimli. Jako kdyby je někdo u té irácké silnice přišpendlil.

Za čas jim opět k uším dolehl hukot motorů a oni se znovu vrhli na skrovné zásoby a pár kousků výstroje, aby je skryli pro případ, že by se někdo objevil ve dveřích. Stůl přetočili na bok, proti němu opřeli o rozlomenou židli odlomený kus překližky, doprostřed přetáhli Billa a přikrčili se u něho.

Bill Backus byl při vědomí už téměř třicet minut a za tu dobu vypil plechovku coly. Zbývalo jim jich ještě pět. Bolest trochu ustoupila, ale stále ještě byl velmi slabý.

Když se mu opět začaly zavírat oči, Sandra vzala jeho ruku do své a zadívala se na něho. „Musíš bojovat, Bille. Bojuj! Dostaneme tě odtud, ale chvíli to bude trvat. Musíš chtít vydržet!“

Bill ospale přikývl, usmál se a upadl do spánku – nebo do bezvědomí. Podle Douga to byl v tomto stadiu jen velmi jemný rozdíl.

Will byl opět u okna. Říkal si, že přijíždějící kolona s jediným tankem už snad je poslední. I tento konvoj mířil na jih k saudským hranicím, a to bylo divné. Jistě, Saddám nebyl totálně poražen, což jim mimochodem pořádně leželo v žaludku, proč ale tenhle bagdádský řezník užívá životaschopné vojenské jednotky k ochraně hranic, když má tolik práce s vyhlazováním Kurdů na severu a šíitů na jihovýchodě?

„Myslíš, že je to republikánská garda?“ zeptal se Doug.

„Pravděpodobně,“ odpověděl Will. „Myslím, že mají jako znak červený trojúhelník, i když jsem něco podobného zatím neviděl.“

Kolona je míjela a Will se stáhl zpátky do krytu. Hluk tanku a nákladních vozů se už vzdaloval, když náhle zaskřípěly brzdy a za jejich zády se ozvaly výstřely a křik iráckých vojáků.

Kolona na silnici se zastavila necelých sto yardů za budovou. Střelba pokračovala, a jakkoli arabským slovům nerozuměli, vycítili z nich výbušnost. Potom kdosi začal něco nebo někoho proklínat.

Plechový zvuk vystřídal kovovější rámus. Zvedali nějaký plát. Pak třeskl výstřel. Další střelba a dusot nohou.

K nim se to však neblížilo.

„Co se tam děje?“ kývla Sandra k oknu.

„To zjistíme.“ Ještě než mohl Will zaprotestovat, vylezl Doug zpoza rohu a přikrčen pod oknem pomalu zvedal hlavu.

Chvíli mlčel, pak se otočil k Willovi a Sandře a hlasitě zašeptal: Jeden náklaďák se jim rozbil.“

Willovi to zaznělo jako výstřel. S ukazovákem před ústy stiskl rty, aby byli zticha. Doug přikývl a opět zvedl hlavu. Potom se zvenku ozval nový výbuch zlosti, dost hlasitý na to, aby přehlušil vše, co by se mohlo ozvat z vnitřku budovy.

Doug se opět otočil k Willovi a nutil se do šepotu.

„Nemůžu tomu uvěřit.“

„Co se děje?“ I když Will šeptal, stejně se to zdálo hlasité.

„Jeden tam chce někoho zastřelit. Koho, to nevím. Možná řidiče.“ Doug se znovu podíval ven, mávl pravou rukou a koutkem úst procedil: „Teď všechny z náklaďáku vyhnal a natáhl pistoli… Jde za kapotu, ale tam nemůžu nikoho vidět. Teď zvedl hlaveň ke straně vozu… Co to…!“

Doug se nevěřícně podíval na Willa. „Ten zkurvysyn střílí na vlastní vůz!“

Automatická puška kakofonicky zaštěkala, ozvěna se odrazila od stěn budovy a přidružil se k ní smích vojáků, pak potlesk a nakonec nějaký přísný hlas.

„Jejich seržant jim nařizuje přesednout do jiných vozů.“

Tank se opět rozjel, ozval se řev dalších motorů a kolona vyjela a budovu i s jejími obyvateli nechala nepovšimnutou.

„Kde je ten zničený vůz?“ zeptal se Will konečně.

Doug se otočil se širokým úsměvem a ukázal ven. „Ještě stojí na silnici. Jen mu prostřílel bok! Myslíš si to, co já?“

Will přikývl. „Jsem si jistý. Ty fakt netušíš, co jsem v Charlestonu v ušetřeném čase posledních deset let dělal?“

„Něco hrozně zodpovědného a příšerně otravného, to si dovedu představit.“ Doug se usmál a doufal, že Will nepřejde do útoku; chtěl však vyzkoušet míru jeho lhostejnosti.

„Ne, něco úplně nezodpovědného a nevázaného. O víkendech, kdy jsem měl brávat Janice na pláž, jsem opravoval auta.“

„Skutečně?“ Doug nasadil nesouhlasný výraz. Ten přemýšlivý Will Westerman začal pracovat rukama?

Will hleděl skrz Douga a představoval si vůz venku.

Pokud už poblíž není žádná irácká jednotka a pokud by v něm mohli ujet…

*****

CENTCOM, Rijád, Saudská Arábie

Pátek 8. března 1991 – 7.30 m. č. (04.30 GMT)

Generál Herm Bullock zašel do sekce zpravodajské analýzy požádat o naléhavou pomoc. Věděl, že spousta očí, lidských i elektronických na oběžné dráze, usilovně hledí dolů na Irák. To skýtalo slušnou naději na to, že se někde v záplavě snímků ze střeženého území podaří objevit místo tragického přistání letounu.

Teď ho s triumfálním úsměvem volal zpátky starší poddůstojník.

„Generále, možná něco mám.“

Vedl ho spletí chodeb kolem kanceláří k přecpanému prosvětlovacímu stolu, na němž leželo několik diapozitivů, a pokynul mu, ať se na to velkolepé zařízení podívá.

„Tohle se pořídilo včera ráno v devět devatenáct místního času, několik hodin po nehodě. Je to infračervený snímek. Slunce právě vyšlo, takže povrch pouště ještě máme relativně chladný. Ukázalo se tam ale něco s teplotou kolem sta stupňů Fahrenheita. Vidíte ten malý černý bod, který jsem zakroužkoval?“

„Ano.“ Herm napnul zrak, ale bod byl vyznačen jasně.

„To je místo nehody. Spousta horkého kovu. Teď se podívejte trochu na jihovýchod… udělal jsem tam malou šipku. Podívejte se na konec té šipky. Vidíte tu malou tečku?“

„Ano, vidím.“

„Tam je něco teplejšího. Mohl by to být velbloud nebo člověk. Jeden, nebo i víc. Pravděpodobněji to bylo víc lidí. O dvě hodiny později to už bylo pryč.“

Do prosvětlovacího zařízení vklouzl další diapozitiv a Herm na něm našel vyznačené místo nehody jako předtím, ale tečka se posunula dál na jihovýchod.

„Tohle,“ pokračoval seržant, „může být náš pistolník, kterého jsme objevili. Tečka je stejně veliká a stejného typu jako předtím, a když ji spojíme s předchozí pozicí, dostaneme přímku k místu nehody.“

„Nejsou to beduínští kočovníci?“

„To je nepravděpodobné, pane, a z mnoha důvodů. Každopádně já bych, generále, řekl, že někteří naši lidi katastrofu přežili a zamířili po svých na jihovýchod. A…,“ přitáhl ke stolu další fotografii a ukázal na dálnici, „… pokud šli stálou rychlostí v tomto přímém směru celou poslední noc, měli by před svítáním dojít k téhle dálnici. Třeba tam je nějaká opuštěná budova, ve které se usadili.“

„Velkolepé!“

„Není to ovšem nutné, pane. Kdyby se v takovém baráku někdo z našich ukryl, nemohl by dát vědět, že tam je.“ Seržantův prst se posunul o čtvrt palce na jih. „Je to aktivní stanoviště irácké armády. Velice nebezpečné místo k pobytu, pane.“

Herm Bullock se zvedl a ukázal ke stolu. „Můžete to všechno hned teď vzít s sebou?“

„Ano, pane. Kam půjdeme?“

„Vypustit k té dálnici průzkumný letoun a pak tam poslat další záchrannou misi.“

Herm Bullock zvedl telefon a vytočil číslo generála Martina.

*****

Al Hajdžaráh, jih středního Iráku

Pátek 8. března 1991 – 8.30 m. č. (05.30 GMT)

Willova hlava zmizela pod kapotou ruského armádního náklaďáku. Rána z milosti, kterou mu uštědřil rozzuřený řidič, nezasáhla nic životně důležitého. Baterie byla nabitá, paliva bylo dost a startér fungoval, pouze válce odmítaly pracovat. Nicméně vyhlídky byly dobré. Will ujistil Douga i Sandru, že poruchu najde a odstraní.

„Buď nejde benzin, nebo nejiskří,“ usoudil vzápětí.

Elektrický systém pracoval, a když Will vytáhl z kabiny bedýnku s nářadím a něco si z ní vzal na pomoc, hned na první pokus vybudil z rozdělovače pořádnou jiskru. Pak začal rozmontovávat palivový systém, zatímco Sandra s Dougem hlídali z malé vyvýšeniny na druhé straně silnice. Sandra sledovala dění na severu, Doug na jihu.

Sandra byla tak dlouho zamyšlená a klidná, že když promluvila, úplně to Douga udivilo.

„Pane, můžu se vás na něco zeptat?“

Jistě.“

„Vás znám léta z letky, ale neznám plukovníka Westermana. Je v pořádku? Myslím, že poslední noc… na vás byl pěkně naštvaný.“

Doug přikývl a opět se zadíval k obzoru.

„Je pár věcí, které byste měla o Willovi vědět, Sandro. Je to velice energický, prudký chlap, ale je taky schopný a rozhodný. Roky jsme spolu bojovali jako kočka se psem – každý máme jiný smysl pro humor – ale Will je dobrý člověk a vynikající důstojník.“

Sandra chvíli uvažovala, než odpověděla.

„Říkáte, že jste spolu vyrůstali?“

„V Dallasu, ano. Naše rodiny se nijak nepřátelily, ale patřily do stejné sociální vrstvy a my jsme začali kamarádit už v dětství.“

Doug se odmlčel a pohledem zkoumal, zda to Sandru zajímá.

„Will je takový kvůli svému tátovi, Sandro. Byl to letitý náruživý alkoholik, tvrdý, nerudný… jeden z těch vojáků, co se na konci druhé světové války vrátili ze zajateckého tábora, ale co si tam prožili, na to nikdy nemohli zapomenout.“

„Zajali ho Němci?“

„Ne, Japonci, na Marianách. Bylo to mnohem horší než v táborech, kde drželi naše piloty Němci. Každopádně Will musel při dospívání spoléhat jen a jen na sebe a být nadmíru zodpovědný. Můj táta byl jiný případ. Měl rád zábavu, zodpovědnosti nepřikládal takovou váhu, a já jsem, myslím, po něm.“

„Vy a plukovník Westerman jste každý hodně jiný,“ řekla Sandra.

„Vzájemně se doplňujeme. Vždycky jsme koukali jeden na druhého, víte? Jako kluk jsem se za školou s ohromnou chutí dával do rvaček… které jsem jaksi nemohl vyhrát, a Will vždycky klidně přišel a mého protivníka srovnal. Pokaždé mě zachránil. Spolu jsme procházeli školu, chodili za holkama, jenže ony –,“ Doug zvedl pravou ruku jako letadlo klouzající vpřed, „– po nějakém čase kolem mě proletěly a zamilovaly se do něj. To mi opravdu bralo odvahu. Dělal jsem si z něj legraci, že je kuplíř. Pro děvčata byl mnohem přitažlivější. Možná proto, že jim připadal solidnější a jistější. Nevím.“

Umlkl a trvalo téměř minutu, než opět promluvil, tentokrát trochu nižším hlasem, jako by se mu stáhlo hrdlo a jako by duchem bloudil někde v dáli.

Jsem si jistý, že to pro něj byl šok, když jsem se tu noc do něj navezl… nemluvě o dalším. Neměl jsem nejmenší tušení, co máme dělat.“

Já vím!“ řekla. „Hrozně se snažím nemít strach, ale stejně se bojím.“ Znovu se podívala na sever podél silnice a také Doug se zahleděl svým směrem.

„My se z toho dostaneme, Sandro. Ale řeknu vám, že mnohem raději bych teď byl doma v Seattlu s Kathy a svými dvěma chlapci. Nebo aspoň zpátky na palubě Boeingu 747 a kašlal na všechno.“

Sandra se Dougovi podívala do tváře a všimla si, že se nesměje. Pohlédla mu na ruce a uviděla, jak se jemně třesou.

*****

Náhle je k životu probudil zvuk motoru. Oba užasli. Zpoza kapoty vylezl Will a zvedl ruce na znamení vítězství.

Ježíši!“ vyhrkl Doug. „On to dokázal!“

Během deseti minut zajeli s náklaďákem ke dveřím rozpadlé stavby, naložili Billa a zatáhli nad ním těžkou plachtu. Pak naložili zbylé zásoby, saní si už nevšímali a na chvíli si dřepli ve dveřích.

Já bych doporučoval jet na sever, až kam to půjde, na noc si najít úkryt a pak první odbočkou na východ,“ prohlásil Doug. Jakmile se dostaneme k našim liniím na západě Kuvajtu, tak jsme doma.“

Sandra přikývla. „Zůstanu vzadu s Billem. To poslední, co potřebujete, je, aby v iráckém armádním náklaďáku byla vidět žena.“

„Souhlasím. Jedeme,“ dodal Will.

Zvuk letounu RF-4 Fantom, který se mihl pouhých pět set stop nad silnicí, je zcela vyvedl z míry a adrenalin jim všem vystoupal na nejvyšší míru.

Kouřová stopa tryskových motorů však zmizela na severu dřív, než stačili zareagovat. Poznali, že to byl nějaký F-4; jeho charakteristický zvuk a tvar si lidé z amerických vzdušných sil nemohli splést. Ale pokud je nezachytí jedinečný nos letounu s fotografickým zanzením, nedokáže je nikdo s jistotou identifikovat a dopravit zpět do Rijádu.

„Zatraceně!“ Doug zíral na zbytky kouřové stopy. „Jestli to byl náš průzkumný letoun, tak nás neviděl. Byli jsme moc ve dveřích. Sakra!“

„Wille, co když poletí zpátky?“ zeptala se Sandra. „Neměli bychom zůstat?“

Will i Doug zavrtěli hlavou a Will řekl: „Raději ne. Tady už nemůžeme zůstat. Nakonec by se nějaký Abdul mohl jít po svém náklaďáku podívat.“

Pak vyšplhali do auta, Will usedl za volant a rychle vyrazili k severu. Ze vzduchu i ze země je teď nikdo nemohl poznat. Bylo to prostě jedno z tisíců nákladních aut jedoucích Irákem.

13 KAPITOLA

*****

Koruna (E-3 AWACS)

Pátek 8. března 1991 – 10.42 m. č. (07.42 GMT)

Tohle bylo osobní. Kapitán Margaret Ellisová zuřila. Cítila se vinna za to, co vyčetla ze zprávy, totiž že včerejší záchranná mise posádky C-141 byla zfušovaná a kolegové piloti zůstali v poušti.

Porada, jež se z poloviny zabývala normálními leteckými přesuny, jí otřásla. Jeden letoun RF-4 se právě vrátil s obrázky dvou přeživších členů posádky, stojících ve dveřích domku u iráckého náklaďáku s bílou čárou na střeše kabiny. S nimi tam byla žena. Rozvědka tedy usoudila, že posádka byla zajata a že ji odvážejí na sever do Bagdádu. Hodinu po tomto závěru bylo vynaloženo obrovské úsilí s cílem najít a zadržet vyfotografovaný automobil.

Margaret se snažila soustředit na obrazovku, když se do jejího sektoru dostal let čtyř ef patnáctek mířících na sever, doplněný krátkým rádiovým hlášením.

„Magic jedna-dva, Koruna, důrazně a jasně.“

Prohledávala teď obrazovku ještě zuřivěji; chtěla mít přehled o všem. Osm F-15 letělo jako CAP (vzdušná bojová patrola), na sever přes irácké hranice se hnala celá letka amerických vzdušných sil, složená z letounů A-10 Warthog (stíhačů tanků), každý pár měl za úkol letět co nejníže nad každou silnicí v průzkumném sektoru a pátrat po iráckém náklaďáku označeném na střeše kabiny.

Jolly třináct, Koruna, důrazně a jasně.“

Dva vrtulníky MH-53J speciálních operací nízkých letů –Jolly 5, let dva – už pronikly za hranice a blížily se k bodu Alfa, malé budově, kde byla držena americká posádka.

Další čtyři vrtulníky MH-53 – včetně Jolly 13 – přistály těsně na jih od hranice a čekaly na příkaz k odletu, zatímco osm armádních bojových vrtulníků typu Apač následovalo letouny A-10 těsně nad dálnicemi v trojúhelníkovitém průzkumném sektoru. Letouny A-10 měly zachycovat nákladní auta odpovídající popisu a apače měly po nich ověřit, zda mezi nimi není to, které hledají.

Velitel mise, major užívající nepříliš nápaditý volací znak „šéf, používal jako svůj velitelský stroj Jolly 5. Margaret zodpovídala za zabezpečení všech před leteckým útokem Iráčanů – pokud ještě nějaké vzdušné síly měli – a za odlišení přátelského provozu.

*****

Jolly 5 07.49 GMT

Major Walt Perkins letěl ve svém vrtulníku MH-53J od východu kolmo na dálnici, druhý MH-53J letěl vedle něho. Malá omítnutá budova byla teď přímo před nimi. Warthogy zajišťovaly dálnici na míle v obou směrech před nežádoucím provozem. Zvýšil zpětný tlak na otočnou páku v pravé ruce, aby zatočil, a levičkou jemně šťouchl do páky společného řízení. Velký vrtulník téměř zastavil svůj posuvný vztlak, jeho rychlost spadla na třicet uzlů a povrch pouště se sunul jen padesát stop pod ním. Pohyby, jež vedla letitá zkušenost, na chvíli zastavil stroj ve visu několik stop nad zemí, a zvedl tak vír písku a prachu. Potom se snesl k zemi.

Perkins zůstal na svém místě, zatímco major Kent Kost a s ním několik vojáků v neprůstřelných vestách seskočili na zem a rozběhli se k budově, aby se přesvědčili, že uvnitř skutečně nikdo není.

Za pět minut byl zpátky na tajném kanálu Majáku.

„Objevili jsme tady sáňková nosítka, zhotovená zřejmě z kusu plechu zříceného C-141. Podle plechovek od coly a konzerv se dá soudit, že tady byl aspoň jeden z našich lidí.“

Nosítka ovšem naznačovala, že někdo byl raněn a ostatní ho táhli.

Jenže v budově nebyly stopy ani po kulkách, ani po krvi.

„Kam vedou stopy kol přede dveřmi?“ ozvalo se.

„Na sever. Než vjeli na silnici, jeli na sever, jak jsme předpokládali.“

Kost si všiml, že Walt Perkins se mu zprava dívá přes rameno. Trhl prstem ke stropu, Perkins přikývl, zvýšil výkon motoru, vytáhl vrtulník zpět do visu, nabral výšku a rychle vyrazil k severu.

*****

Sandy 8 07.56 GMT

Radar a počítače na průzkumném letounu Boeing 707 poprvé zachytily osamocený cíl pohybující se na sever od opuštěné budovy.

Kapitána Dennise Roundse v jeho A-10 před několika minutami navedli do této oblasti a teď, ani ne po míli letu, měl hledaný vůz přímo před sebou, přesně tak, jak mu oznámili.

„Šéfe, Sandy osm, sektor Echo Charlie. Dostal jsem se nad cíl jedoucí na sever… Zdá se, že to je to naše auto.“

Rounds svůj A-10 zvedl a mírně odklonil doprava, zatímco jeho wingman zůstával nad ním ve dvou tisících stopách a shora ho sledoval. Rounds přiškrtil dva turbomotory, zvedl brzdicí klapky a zpomalil na dvě stě uzlů, aby se k osamělému vozu přiblížil zezadu.

Opatrné, člověče, může tam být plno kulometů a raket, varoval sám sebe. Kokpit A-10 byl obložen typem lehkého pancíře, ale ani to nemohlo zaručit, že jím neprolétne kulka.

Nicméně přiletěl tak blízko, aby si mohl prohlédnout vršek plachtoviny.

Obrovský kulomet typu Gatling měl plně nabit a připraven. Když stabilizoval letoun na nízký přelet, ukazováčkem sklouzl ke spoušti. To by však nebylo moc dobré. Poslední, co si přál, bylo střílet na auto, které možná veze zajaté Američany.

V uších mu opět zazněl hlas velitele záchranného svazku, stravovaný netrpělivostí.

„Vedoucí Sandy osm, šéf, už jste se podíval na střechu?“

„Vydržte, šéfe, blížím se.“

Auto teď bylo před ním necelých tisíc yardů a on pěkně zpomaloval. Jestli to dopadne přesně podle plánu, má nad ním přelétnout ve výšce padesáti stop rychlostí něco přes 120 mil za hodinu a vyfotografovat vrchol plachty. To na tom bylo nejtěžší. Mohl by ještě víc roztáhnout brzdné plochy a ještě víc zpomalit, ale už se vystavil riziku až dost.

Ještě sto yardů.

Vydrž… vydrž… ještě… TEĎ!

Rounds sklopil A-10 doleva a zastavil sklon na padesáti stupních, právě když ho vůz zleva míjel a jeho plachtu bylo vidět celou. Pak dal plný plyn a letoun prudce vytáhl. Pořád držel sklon na padesáti stupních, zpětný tlak však warthogu dával pořádně zabrat. Sledoval, jestli vůz neprojeví nepřátelství, otočil stroj a zapnul vysílačku.

„Šéfe, Sandy osm. Myslím, že ta značka tam je, ale nejsem si jistý.“

Rounds užasl, jak rychle fotografii střechy vozu, již pořídil průzkumný letoun, poslali polním faxem jeho letce.

„Počkejte! Auto zastavuje. Obletím ho.“ Margaret Ellisová na palubě AWACS zaznamenala polohu Sandy osm asi třicet mil od primárního cíle a rychle si ji v hlavě propočítala. Byl to zřejmě stejný typ vozu; vždyť dostali fotografii z průzkumného letounu. Což znamenalo, že by to mohli být oni!

Srdce jí začalo bušit s rostoucí nadějí a vzrušením, v duchu si představovala, co se děje tam dole nějakých sto mil na sever, a přemýšlela, jestli jsou zajatí letci schopni přemoci své strážce a co by se stalo, kdyby jim strážci odolali. Pak by se nesměli držet stranou.

V týž moment vyletěl prozkoumat cíl další A-10, také řízený průzkumným letounem.

„Šéfe, Sandy dvanáct. Zachytil jsem tři auta odpovídající popisu. Jedou na východ v sektoru Listopad Delta. Slétnu dolů a podívám se.“

Do toho vpadl opět hlas pilota prvního A-10.

„Šéfe, Sandy osm. Viděli jsme z auta vystoupit dvě postavy. Mávaly a nezdálo se, že by měly zbraně.“

„Co dělají, Sandy osm?“ zeptal se Šéf.

„Zuřivě na mě mávají. Pošlete sem apače a vrtulník ze speciálních operací. Vsadím se, že jsou to naši lidi!“

Šéf vydal rozkazy a zkušení armádní piloti pohnuli svými řídicími pákami dopředu a vyrazili se svými smrtonosnými kanony k pozici Sandy, vzdálené od nich pár mil. S předem naplánovanou přesností se přihnali zezadu na necelých sto stop, na půl míle odtud se zastavili, pak se pohnuli a připravili si kulomety a řízené střely. Když se vrtulníky přiblížily z každé strany v úhlu pětačtyřicet stupňů, zpomalily do visu.

„Šéfe, Ops pět. Potvrzujeme dvě postavy venku z auta, drží ruce nad hlavou a mávají. Zdá se, že to jsou muži, oba mají nějaké uniformy – mohly by to být letecké kombinézy – a jeden obíhá vůz dozadu.“

Pilot vedoucího apače přikázal wingmanovi, ať se začne točit kolem a sleduje muže přistupujícího k zádi vozu.

Ať je to kdokoli, pomyslel si pilot Ops pět, nebojuje s námi. Díky Bohu. Nejslabší částí záchranného plánu byly instrukce, co si počnout s ozbrojenými Iráčany, kteří nebudou chtít propustit rukojmí, když je apače odříznou a obklíčí.

Pravděpodobně vědí, co bychom mohli jedinou salvou udělat.

Jeho wingman teď sledoval zadek vozu, vrtule zdvíhala dole písek a muž vpředu držel ruce nad hlavou, jako by se k nim chtěl dostat, a rychle couval ke svému partnerovi. Vedoucí Ops pět letěl za ním, pokoušel se rozeznat jeho tvář a s úžasem sledoval, jak se zadní sajtna náklaďáku stahuje a objevuje se další postava, velmi pravděpodobně žena.

„Šéfe, z korby slezla nějaká žena…“

Major Kost se plácl do kolen a otočil se k jednomu členu osádky. Jsou to naši! To je palubní inženýrka.“

Kapitán Ellisová na palubě E-3 AWACS pohlédla na své kolegy a na rtech se jí rozzářil úsměv.

Generál Bullock v Rijádu u vysílačky sepnul ruce a vyslal k nebi krátkou modlitbu.

A piloti Jolly 13, kteří teď mířili na sever od hranic, na sebe zamávali křídly, zatímco zvyšovali rychlost.

Jenže hlášení Ops pět ještě nebylo u konce.

„… a teď vylézá několik dalších… vypadají jako tři děti… a jeden, ne, dva muži, jeden stařec, všichni v civilních šatech.“

Pár vteřin bylo ticho. Pilot apače pustil tlačítko mikrofonu, vzápětí je však opět stiskl.

„Šéfe, to nejsou naši. Je to jen nějaká irácká rodina, co jede armádním autem.“

„Do prdele!“ Kent Kost uhodil do přenosného velitelského stolku tak tvrdě, až si odřel pěst. Zklamání, jež se neslo z AWACS ke každému členu záchranného týmu, bylo téměř hmatatelné.

Ale stále ještě byla naděje.

Kost opět stiskl přepínač. „Oukej, lidi, zpátky do práce. Sandy osm a Ops pět, zamávejte jim a pryč.“

Sandy osm a jeho wingman pokračovali v průzkumu silnice, zatímco apače od užaslých Iráčanů odletěly, aniž by jim uškodily.

Průzkumný letoun sledoval a předával další cíle a jeden za druhým je prověřovaly A-10. Žádný však neodpovídal popisu.

Jolly 5, v němž letěl major Kost, pokračoval v kroužení asi třicet mil severně od budovy, kterou obývala hledaná posádka, a všichni se začínali bát, jestli už není příliš pozdě. Pokud věznitelé pohřešovaných mužů zamířili na sever nejvyšší rychlostí, mohli ujet přes sto mil, než vůbec záchranná akce začala. To bylo pravděpodobné. Jak minuty ubíhaly, začaly se temné předtuchy stávat hmatatelnějšími. Alespoň někdo z posádky je naživu. Jenže teď určitě míří k Bagdádu.

*****

Ve stejný okamžik, kdy Sandy 8 naháněl irácký náklaďák, Will, Doug a Sandra vyšplhali na vrchol malé vyvýšeniny vzdálené deset mil od auta, které sledovali Američané, a asi čtyři míle od hlavní silnice. „Vypůjčené“ irácké auto bezpečně zaparkovali ve stínu dvacet stop vysoké jižní stěny vádí, které před bezmála dvanácti hodinami v měsíčním světle překročili.

„Bylo tam. A-10. Skoro určitě.“ Sandra se postavila na vrchol, rukou si zastínila oči a upřeně se zahleděla k severovýchodu. Will a Doug si oprášili písek a připojili se k ní.

„Co by to mohlo… Tam!“ Doug ukázal dál na sever, kde se ve vzdálenosti asi deseti mil zableskl zřetelný tvar warthogu, mířícího na východ.

Za minutu jim dolehl k uším zvuk vrtulníku, který nepřicházel ze severovýchodu, nýbrž od silnice na východě. Nejdřív jim ve výhledu bránil malý pahorek, pak se ale vrtulník objevil, přeletěl na sever a ve velmi malé výšce sledoval silnici. Přiletěl od budovy, kterou opustili.

„Ježíši, ne!“ ozval se úzkostně Will.

„Co? Co je to?“ zeptal se poplašeně Doug. Všiml si zoufalého výrazu ve Willově tváři, když sledoval vrtulník tak dlouho, až se z něj stala jen malá tečka visící na severovýchodní obloze.

„Tohle,“ začal mírně Will, „byl vrtulník ze speciálních operací nízkých letů, MH-53J. Takový typ bys poslal do Iráku, kdybys rozjel operaci na záchranu zřícených pilotů –,“ zaváhal, stiskl zuby a hlasitě si povzdechl, „– které by ti ukázali na zatraceně dobré fotce z průzkumného letadla.“

Sandra se k nim otočila. „Říkáte, že nás viděli? Ten F-4? A že tohle je operace na naši záchranu?“

Will rezignovaně přikývl, ale Doug náhle ukázal na sever.

„On krouží! Vrtulník krouží! Sedáme do auta, a už ať jsme tam!“

Všichni tři naráz vyrazili, zpola klouzali, zpola běželi dolů z kopce k autu. Will bez potíží nastartoval. Sešlápl spojku a mírně ji spouštěl, vědom si písku pod koly, a vůz se pohnul dopředu. Potom pomalu, opatrně zrychloval a držel se vádí, než opět dojeli k silnici. Výhled jim blokoval pahorek na severu a všichni se modlili, aby tam vrtulník ještě byl, až dojedou na dálnici.

Byl tam!

Will opět otočil na sever a zrychlil, jak to jen šlo.

Jak myslíš, že je daleko před námi?“ zeptal se Doug.

„Těžko říct,“ odtušil Will. „Pokud je na konci svého okruhu, tak deset dvanáct mil.“

„Zapni světla. Kdybychom se mohli dostat blíž k němu. Sandro…“

Usedla mezi ně, Billa nechala na chvíli samotného. Rychle pochopila Dougův nápad.

„Blond vlasy nemá moc Iráčanek, že?“

„Správně,“ souhlasil Doug. Přelezla ho a posadila se k oknu, připravena vyklonit se a mávat.

Blížili se strašně pomalu. Už nebylo pochyb, že to je americký vrtulník MH-53, ale také nebylo pochyb o tom, že vpředu se něco změnilo. Místo aby pokračoval v kroužení, začal se náhle přesouvat k severu. Jeho rychlost byla s jejich autem nesrovnatelná, takže z něj za chvíli byla jen tečka. Byli dost blízko, aby ho viděli, ale bez vysílačky je od něj dělil celý světelný rok.

Se sepjatýma rukama a velkou nadějí se nekonečné minuty ploužili vpřed, vděčni za to, že MH-53 neletěl rychleji – jen ať se, proboha, vrátí. Blikali světly a Sandra se vyklonila z okna a zuřivě mávala. Doug natočil zpětné zrcátko tak, aby se v něm pilotovi odráželo slunce, což byla stará dobrá technika ztroskotanců. Přitáhnout pozornost! Čímkoli!

Uběhlo deset minut, ale situace zůstávala stejná.

Pak se MH-53 bez varování zastavil a vzápětí se začal zvětšovat. Will sešlápl plyn až k podlaze; armádní vůz se teď řítil rychlostí téměř sedmdesáti mil za hodinu.

„Kam čumí, pane na nebi!“ Willovy oči se vpíjely do vrtulníku. Kdyby byl stroj obrácen k jihu, piloti by jejich auto určitě uviděli, zvlášť jestli ten náklaďák hledali.

Jenže byl obrácen k severu…

„Zablikej! Rychle!“ vyštěkl Doug, zatímco Sandra, jako by to byl její osudový úkol, vykloněná z okna freneticky mávala, aniž by si uvědomovala, že jsou ještě příliš daleko.

„Obrací se! Pojď, chlapče, pojď! Otoč se k mamince!“ zařval Doug. Ale obrat se zastavil. MH-53 byl nosem k východu, ne k jihu. A potom se tím směrem pohnul.

„A-10 napravo!“ vykřikla náhle Sandra, když se přes obzor po jejich pravici, snad deset mil od nich, mihl warthog a pak zahnul zpátky na severovýchod. Zklamaně sledovali, jak stejným směrem zamířil i MH-53 a začal zrychlovat.

Z MH-53 už byla jen skvrnka na východním obzoru ještě předtím, když si Will uvědomil, že má stále plyn u podlahy. Jako by to ještě mělo nějaký smysl.

Zpomalili a zastavili, vypnuli motor a v otupělém tichu si přáli, aby se jejich zachránci vrátili.

Obzor však už byl prázdný.

*****

„To je ono, lidi. Mějte oči otevřené a hlaste, co vidíte.“ Šéf– major Kost –vydal rozkaz a vzhlédl od obrazu z průzkumného letounu v okamžiku, kdy jeho radar a počítače zaznamenaly na jižním konci prohledávané oblasti, kterou opustili, nový cíl směřující na sever. Ovšem, než to program zpracoval, cíl vyskočil z displeje. V týž okamžik se Margaret Ellisová rozhodla pro poslední kontrolu.

*****

Uplynulo pět minut, než někdo promluvil. Byla to Sandra.

„Lepší by bylo znovu se s autem ukrýt. Ta suchá rokle předtím byla dobrá. Doporučuju se obrátit. Nebo najít jinou.“

Žádná odpověď. Will hleděl jako omámený a Doug se zdál být na pokraji slz. Tak blízko, mysleli si všichni, tak zatraceně blízko!

Zase, pomyslel si Doug, jsme při jásotu nad vítězstvím utrpěli porážku.

Will se nakonec trhaně nadechl, přikývl a chvíli si kousal horní ret, než se podíval na Douga a Sandru a ukázal za ně.

Doug pouze přikývl. Will sešlápl spojku. Svaly na noze zaprotestovaly, chodidlu se nechtělo tlačit na pedál, ale on si toho nevšímal. Museli se teď vrátit k plánu A a čekat, až padne noc.

14 KAPITOLA

*****

Samara, Irák, osmdesát mil severně od Bagdádu

Pátek 8. března 1991 – 12.05 m. č. (09.05 GMT)

Šakira Abbáse probralo vrčení motoru. Auto se otřásalo na nerovném povrchu. Nepřiměřeně žhnoucí slunce ho dezorientovalo. Jenže to sluneční světlo pronikalo záclonou v okně pokoje.

Kde to jsem? Ach, ano.

Paměť se mu vrátila, vstal z houpacího křesla, nejistým pohybem si klekl k oknu, a když uviděl majitele domu, jak míří po chodníku k malé kamenné brance a nese nějaký balíček, oddechl si.

Jméno doktora Muajada Damerdžího mu vytanulo na mysli v okamžiku, kdy se rozhodl najít zmizelý kontejner. Muajad, dlouholetý přítel a spolužák z Oxfordu, mu byl víc bratrem než přítelem a byl to jeden z mála lidí na Zemi, do jejichž rukou mohl svěřit svůj život.

Přesně to jsem udělal, pomyslel si Šakir. A nebezpečí jsem vystavil i Muajada a jeho rodinu.

Za Muajadem se zavřely dveře a on uviděl Šakira stát u okna. Ukázal na balíček a usmál se; Široký úsměv zapadal do rámu řídkého knírku ve stylu Van Dycka.

„Překvapil jsem tě, Šakire?“ zeptal se Muajad.

„Usnul jsem,“ odpověděl Šakir protíraje si oči jako malé dítě. „Ghadah byla tak milá, že mě nechala.“

Muajad se při zmínce o své ženě usmál. Neznala důvod manželovy náhlé půlnoční cesty do Bagdádu a celé ráno se to snažila z Šakira vyloudit. Nechala ho teprve tehdy, když si všimla, že začíná podřimovat.

„Myslím, že mám všechno.“ Aby to zdůraznil, zatřásl balíčkem. „A pokud ne, nebude mi to dělat problémy.“

„Měl bych tě nechat –“

Muajad zvedl ukazovák ke rtům a zavrtěl hlavou.

„Jdeš tam, Šakire, kam bys měl jít. Potřebuješ nějaké peníze, benzin, jídlo, ale to nemůžeš získat bez informací. Ty teď pro tebe mám.“

Šakir se rozhlédl po teplé, bohatě obložené místnosti, a než promluvil, ujistil se, že Ghadah neposlouchá. Muajadovi musel říci příliš mnoho – fakticky všechno – ale okruh informovaných nechtěl rozšiřovat.

Hleděli na sebe přes kávový stolek z týkového dřeva, usazeni v Muajadových plyšových ušácích na koberci ze severoíránského Tabrízu. Muajad zaťukal na balíček na svém klíně.

„Když jsi mi všechno minulou noc vyprávěl, Šakire, neřekl jsem něco já tobě. Neřekl jsem ti, jak moc tě obdivuju za to, co se snažíš dělat.“

Šakir užasle potřásl hlavou. „Obdivovat mě? Jsem zrádce, vrah.“

„A Saddám ne? Neprovedl jsi nic, co by se dalo srovnat s jeho zločiny. Znásilnil naši zemi, tebe i mě, všechny lidi, se kterými jsem pracoval na jaderném programu, všechny lidi, se kterými jsi pracoval ty, jen si to nikdo z nás nechce připustit. Podívej se, co provedl!“ Muajadova pravice ukázala před dům a obočí se mu naježilo. „Postavil nový Irák. Zvykli jsme si na něj. Teď ho zničil! Nikdy –,“ hlas se mu na vteřinu zlomil, „– nikdy jsem neviděl tolik trosek.“

Náhle se naklonil dopředu. „Ach, Šakire! Bagdád je v ruinách! Zabere deset let, než obnovíme stavby, o které jsme přišli, ale jak můžeme obnovit celou generaci mladých mužů? Minulý týden jsem slyšel na BBC, že počet našich vojáků, které nechal zabít v Kuvajtu, může vzrůst až na tři sta tisíc!“

Já vím. Já vím.“

„Šakire, oba máme syny. Alláh budiž pochválen, že byli příliš mladí na odvod, ale skoro každý tady zná rodinu, která pohřešuje aspoň jednoho syna. A většina se ani nikdy nedoví, co se s nimi stalo. Těch hrobů, Šakire! Hromadných hrobů v poušti…“

Ve snaze potlačit své rozrušení Muajad sklonil hlavu. Potom ji opět zvedl a znovu se zahleděl do Šakirových očí.

„Oba jsme si žili dobře, ty i já, ve službě tomu zvířeti a jeho zločinům. Nemám dost odvahy, abych něco udělal, jen říkám ‚ano, pane, ne, pane‘. Kdysi jsem byl vědcem, fyzikem, pamatuješ? Všechno, co jsem dělal poslední tři roky, bylo cvičit se v uklízení zapomenutých materiálů a hrát stupidní hru na kočku a myš se CIA a Mossadem.“

Na chvíli se odmlčel, upřeně hleděl na Šakira a přemýšlel, jak má vyslovit to, co chtěl. „Než jsi ke mně minulou noc přišel, nevěděl jsem, jestli ti můžu věřit, Šakire. Nevěděl jsem, že kvůli tomu diktátorovi trpíš i ty. Měl bych… měl bych mít dost odvahy jako ty, abych vystoupil a řekl Západu, co skutečné Saddám dělá s jaderným programem.“

„Snad ještě budeš moct.“

*****

V jednu hodinu po poledni jel Šakir silnicí směrem na sever, po boku pečlivě vyznačenou mapu s balíčkem písemných povolení k cestě od několika vojenských velitelství v Bagdádu pro Dr. Muajada Damerdžího. Jeden list měl připojenu fotografii – Šakirovu fotografii; starou momentku, kterou měl Muajad v zásuvce svého stolu. Šakir protestoval proti tomu, aby se použilo Muajadova jména. Pokud by ho při misi v Kirkúku zadrželi nebo odhalili, hrozilo by nebezpečí i Muajadovi.

Jenže Muajad nechtěl žádné námitky slyšet.

Šakir se napil z plastové láhve s vodou z bohaté zásoby, kterou měl na zadním sedadle. Vyhýbal se dírám a vojenským náklaďákům, žvýkal sušenky a cítil se až příliš uvolněně.

Nebo jsem jen ztratil cit? pomyslel si.

Po těch kilometrech si pomalu zvykal i na žalostné okolí dálnice. Poušť po obou stranách byla nejdepresivnější ze všech, co v celém Iráku znal. Poté, co opustil úrodné, zelení hýřící břehy Tigridu, tu už nebylo nic než neútěšná vyprahlá rovina. Tu plochost nerušily žádné písečné pahorky, žádné kopce ani skály; byl to jen geologický očistec nicoty, a nikde ani náznak, že by na východě měly být hory. Jako chorobně žlutý závěs viselo nad monotónním obzorem jen horko a prach.

Do Kirkúku, kde měl generál svůj polní štáb, zbývalo čtyřicet mil. Šakir se podíval do mapy a našel odbočku k poslední zkratce, která se vyhýbala hlavní dálnici a, jak doufal, také silničním zátarasům.

Dosud snadno projel čtyřmi kontrolními stanovišti, rozmístěnými vždy po třiceti mílích, a vynořila se před ním další závora. Byla jiná než ostatní: přes silnici stál zamaskovaný tank a nechával k projetí jen jeden pruh v obou směrech, přičemž na každé straně stáli tři vojáci. Jiné kontrolní body byly organizovanější, profesionálnější. Tenhle tu z nějakého důvodu museli zřídit na poslední chvíli. Kirkúk byl přímo před ním. Podle Muajada poslední tři dny zuřil všude kolem boj s kurdskými povstalci.

Ovšem, připomněl si, teď jsem Muajad Damerdží já.

Šlápl na brzdu a zastavil před zvednutou dlaní vojáka v rozedrané uniformě, který teď k němu ze strany přistoupil a zamířil mu svůj kalašnikov přímo na hlavu.

„Já vám neublížím. Prosím, skloňte tu pušku,“ řekl Šakir.

Odpověď nepřišla. Vojákova pravačka vyrazila kupředu; mlčky čekal na Šakirovy doklady. Pak dlouho hleděl do identifikační karty a vojenského pasu. Šakir si naprosto chladně uvědomil, že voják drží doklady vzhůru nohama a čtení jenom předstírá.

Podíval se mu do tváře a uviděl patnáctiletého, nevyzrálého chlapce, který se nicméně nutil jednat jako muž. Hrál svou roli – jenom roli – a reakce takových lidí se nikdy nedá předvídat.

A byl hluchý k jakýmkoli rozumným důvodům.

Uběhla plná minuta, během níž si Šakir zapamatoval každý detail hlavně vojákovy pušky, která mu trčela těsně před očima. Chlapec v uniformě stále ještě předstíral čtení dokladů.

Konečně zvedl oči, ve tváři masku necitelnosti.

„Ven z dodávky!“ vyštěkl, listiny a identifikační kartu si strčil do kapsy, pravou ruku zvedl k pažbě a s prstem stále na spoušti ustoupil.

Šakir mu rychle vyhověl a rozhlížel se, kde by mohl být chlapcův velitel.

„Kde je váš důstojník?“ zeptal se. „Jsem doktor Muajad Damerdží na důležité misi pro Revoluční velitelskou radu. Nemůžete zdržovat –“

Chlapcem náhle Zalomcoval vztek.

„Už ani necekněte!“ zavelel. „Na kolena!“

Šakira se začala zmocňovat panika, ztrácel kontrolu i předstíraný chlad. Zvedl ruku a tázavě se podíval na chlapce. „Co se mnou chcete dělat?“

„Na kolena!“ zařval kluk a vrazil mu hlaveň do břicha tak tvrdě, že málem upadl.

Šakir zíral na chlapce a podrobil se.

„Řekl jsem otočit!“ zařval znovu a stáhl hlaveň na stranu, aby zajatce mohl udeřit do hlavy. Šakir se raději rychle otočil a koleny bolestně dopadl na zem před dodávkou.

„Kde je váš důstojník? Děláte hroznou chybu!“ Šakir teď také křičel ve snaze jednat s dítětem jako dítě, ačkoli tohle mu mířilo smrtící zbraní do zátylku.

Chlapcova odpověď byla rychlá a hrozivá: Šakira uzemnil hromový zvuk a zavrtal se mu do uší jako žhavý hřeb.

„Ani hnout! Mlčet!“ znovu zahřímal mladý rekrut.

Kde je váš velitel?

Šakir se modlil, aby ta myšlenka pronikla chlapcovou lebkou. Srdce mu bušilo, smysly mu radily podvolit se, ale instinkt mu říkal, že má jen pár vteřin na to, aby zabránil tomu, že stisknutá spoušť ukončí jeho život –a životy mnoha dalších, pokud se mu nepodaří neutralizovat kontejner.

„Co to tady děláte, vojíne?“ zeptal se hlas za ním.

Alláh budiž pochváleni To musí být jeho důstojník. Teď ten nesmysl skončí.

Nastala neurčitá pauza. Kroky se přiblížily k vojákovi a zastavily se. Pak chlapec odpověděl a jeho slova na Šakira zapůsobila jako uštknutí škorpiona.

„To je jedna z těch Saddámových sviní, pane. Můžu ho hned zabít?“

Ve zlomku vteřiny si Šakir uvědomil svůj omyl.

To jsou povstalci! A já jsem se právě legitimoval jako –

K uším mu dolehl zvuk dalšího vozu, nějakého náklaďáku.

„Ukažte mi jeho papíry,“ řekl velitel.

To rozhodnutí mu dalo šanci a Šakir vykřikl: „Prosím, nechte mě vysvětlit, kdo jsem!“

„Hm? A kdo tedy jste, doktore Damerdží?“ zeptal se muž posměšně. „Tenhle voják říká, že pracujete pro Revoluční velitelskou radu, což znamená, že děláte pro Saddáma. Proč bych teď měl svému muži bránit, aby vás popravil? Saddámovi šakali by mě popravili ihned.“

„Smím se otočit?“ zeptal se Šakir a hlas se mu teď znatelně třásl.

Silná ruka ho náhle popadla za pravé rameno, téměř bez námahy si jím škubla k nohám a otočila ho, až narazil do dveří dodávky. Chlapec mu stále mířil na hlavu, z obličeje mu plála zuřivost, ale když se Šakir podíval doleva do očí jeho velitele, uviděl únavu.

„Máte minutu, abyste mi řekl, proč vás mám nechat naživu.“

V uších mu zazněl zvuk otvíraných dveří těžkého náklaďáku. Někdo z něj vystoupil a přešel k dodávce. Důstojník, překvapivě vysoký muž s větrem ošlehanou tváří a velkými, smutnými ústy, mu zakryl celý výhled. Pohled upíral na Šakira, ale náhle koutkem úst zařval: „Zůstaňte u vozu!“ Pak jiným směrem vyštěkl několik rozkazů a Šakir uslyšel, jak k ochraně nově příchozího přibíhají další dva vojáci.

Uběhlo několik vteřin a Šakir hledal vhodná slova. Co když to je past? Co když jsou to ve skutečnosti loajalisté a chtějí z něho dostat přiznání?

„No tak, doktore? Čeho jste doktor? Smrti?“

Ozvěna kyselého přístupu plukovníka Westermana ho úplně zbavila logického myšlení. On není doktor Smrti!

„Snažím se najít smrtící zbraň, než se bude moct použít proti vašim povstaleckým vojskům nebo proti jiným nevinným lidem.“

„Jaká to je zbraň?“

„Taková, ze které onemocníte. Taková…“

„Nejsem idiot, doktore. Mluvíte o nějaké jaderné zbrani?“

„Mé doklady ukazují na jadernou, ale je to choroboplodná, biologická zbraň.“

„A já mám věřit tomu, že vy mě se pokoušíte zachránit? Vy, který jste přijel po silnici s doklady, podle nichž pracujete pro Saddáma?“

„Ano. Já…“

Důstojník ho náhle nechal a trochu ustoupil; neztrácel ze zorného pole Šakirovy oči, ale mluvil k mladému vojákovi tak, jako by to říkal jemu. „Odsuzuju ho ke stejnému rozsudku, který jste před dvěma dny tak vděčně provedl našemu kamarádovi Hamedu Našránimu. Rozumíte?“

„Ano, pane,“ řekl chlapec a v očích mu zablýsklo. „Vím, jak ho zastřelit. Bude umírat hodně pomalu stranou od silnice.“

„Přesně tak,“ řekl důstojník a začal se obracet k odchodu. „Sbohem, doktore.“

Jak chlapec ustupoval na stranu, hlaveň jeho pušky klesla z úrovně Šakirových očí. Šakir chtěl v poslední snaze o útěk vyskočit, ale další puška jednoho ze dvou zbývajících vojáků, která mu zamířila na hlavu, ho od toho odradila.

Ale aspoň nějak by měl bojovat!

Náhle zazněla salva z automatické pušky a hlava chlapce před ním explodovala. Jeho kalašnikov spadl neškodně k zemi a zaryl se do ní. K přijíždějícímu náklaďáku se teď otočili i další vojáci, ovšem už ztratili drahocenné vteřiny a sáhli po spoušti příliš pomalu. Šakir viděl, jak oba vojáci ztuhli a pak se jejich těla začala třást a groteskně nadskakovat, když absorbovala další dávku z automatické pušky. Důstojník, který odcházel zpátky k tanku, se otočil příliš pozdě a dostal dávku do tváře. Velká ústa se mu roztrhla a tělo padlo dozadu.

Teď se ozvala palba zprava a Šakir sklouzl k zemi. Opřel se zády o pravé přední kolo dodávky a pokoušel se rozpoznat zdroj veškerého zmatku.

Nalevo od dveří náklaďáku stál nějaký člověk ve sportovním triku a modrých kalhotách, v rukou automatickou zbraň. Znovu stiskl kohoutek, aby dokončil vraždění, a poslal k zemi posledního povstaleckého vojáka, který stál u tanku a pokoušel se nabít. Střelec pak proběhl kolem Šakira k tanku a hodil do otevřeného poklopu granát. Na Šakirovy uši zaútočil hrozný kovový zvuk, jako by obrovská železná palice utrhla kus oceli. Pokud byl někdo uvnitř, musel být mrtvý.

Teprve potom přistoupil muž k Šakirovi.

„Bylo to v poslední chvíli,“ řekl. Podal Šakirovi ruku a pomáhal mu vstát, protože Šakir měl nohy jako z gumy.

Jak… no…“

Muž se usmál. „To je vládní dodávka. Znám ji. Věděl jsem, že jsou tu povstalci, a viděl jsem, že s vámi chtějí skoncovat. Co víc jsem potřeboval vědět?“

Jste… voják?“ zeptal se Šakir.

„Ne,“ usmál se. Zkřivený úsměv, odhalující zkažené zuby, rámovaly studené hadí oči. Jsem člen veřejné bezpečnosti – tajné policie. A vy?“

Šakirovi dosud v žilách kolovalo hodně adrenalinu, ale znovu získal jiskru obnoveného vnímání.

Slyšel, co jsem říkal?

„Řikal jsem si… že bych mohl udělat něco pro svou záchranu. Možná jste slyšel…,“ zadrhl se a představil jako doktor Damerdží.

To nebylo přiznání. Muž se otočil a překročil důstojníkovo tělo. Poklekl a rozevřel mrtvému prsty svírající identifikační listiny. Prohlédl si je a pak je podal Šakirovi.

„Kam jedete, doktore?“

„Já… musím odevzdat zprávu generálovi Hašmádímu v Kirkúku. Děkuju vám…“

Jeďte napřed, já vás doprovodím. Pokud se před vámi objeví další zátaras, zastavte, nechte mě předjet a neprokazujte se. Nechte jednat mě.“

Jistě,“ řekl Šakir a snažil se zakrýt, jak je úplně vyveden z rovnováhy. Hlavou mu vířil konflikt loajality a posunu Spojenců. Nebezpečí teď bylo nevypočitatelné. Jeden ze Saddámových sadistických zabijáků ho teď doprovázel na misi, jejímž cílem bylo zničit Saddámovu nejstrašnější zbraň. Pokud by ten muž tolik nežil terorem, na Šakirovi by si smlsly zbraně povstalců.

Ale aspoň je naživu.

Podíval se dolů na masakr kolem dodávky; strašlivé zbytky chlapce ve vojenské uniformě ležely jen pár stop od něj. Ten chlapec byl skoro stejně starý jako jeho nejstarší syn a z jeho hlavy teď zbyl…

Pokynul tajnému policistovi, aby minutku počkal, doklopýtal ke kraji silnice a začal zvracet.

*****

Rijád, Saudská Arábie

Pátek 8. března 1991 – 19.30 m. č. (17.30 GMT)

Z každého minaretu v Rijádu se ozývaly hlasy muezinů vyzývající k modlitbě. Generál Herm Bullock se otočil k zadnímu oknu štábního vozu. Řidič právě přijížděl ke vstupní bráně letecké základny. Truchlivé prozpěvování koránu se v západu slunce neslo vzduchem. Při okázalém křiku pomalu vycházely hvězdy.

Plukovník Kerr seděl tam, kde řekl, že bude: u zaprášeného stolku pod maskovací sítí těsně před sklopným stanovištěm velitelského stanoviště MAC ALCE. Řidič sebral Kerrův standardní vak B-4 a kufřík a Herm ho pokynem ruky pozdravil. Naděje na přímý let z Mildenhallu do Rijádu byla stoprocentní, zvláště po volání Herma Bullocka.

„Těší mě, že vás osobně potkávám, generále. Můj šéf si myslel, že bych vám mohl trochu pomoct s tou akcí, zvlášť když Westerman a Harris byli mí spolužáci v pilotním výcviku.“

„Oba?“

„Ano, pane. Ročník sedmdesát osm ve Willie.“ Připomínka letecké základny Williams poblíž Phoenixu v Bullockovi vyvolala řadu vzpomínek, ale potlačil je a pouze přikývl.

„Vím, že jste u Úřadu pro obranné zpravodajství, ale nevěděl jsem, že jste byl pilot.“

„Bývalý pilot na SR-71, pane, a předtím na U-2. Před několika lety jsem se podílel na stálém mapujícím střežení a jiných zpravodajských aktivitách a pak jsem odešel z kokpitu.“

„Takže teď jste špion?“

Kerr se zasmál. „To sotva, pane. Zodpovídám za shromažďování a vyhodnocování zpráv ze satelitů a jiných vyspělých zpravodajských prostředků. Co mě zatáhlo do téhle operace, bylo hlášení Willa Westermana.“

Bullock mu pověděl o druhém neúspěšném pokusu o záchranu, který probíhal právě za Kerrova letu z Mildenhallu.

„Pojďme teď něco sníst,“ řekl Herm „a já vám povím podrobnosti. Mimochodem, jsem rád, že jste tady. Mám nějaký neurčitý pocit, že budu potřebovat vaši pomoc, zvlášť jestli Iráčani udělají to, co předpokládám.“

„A co?“

„Budou nám bránit, abychom je dostali.“

„To předpokládáte?“

Generál přikývl. „Proto trvám na oficiální nótě, ve které Iráčanům oznámíme, že víme, že drží naše lidi. Generál Martin zprávu odešle dnes v noci.“

Kerra zamrazilo.

Můj Bože, pomyslel si, co když je nezajali? To je, jako bychom na né ukázali prstem.

15 KAPITOLA

*****

Poušť Al Hajdžaráh, jih středního Iráku

Sobota 9. března 1991 – 5.25 m. č. (02.25 GMT)

„Zpomal, Dougu! Nemůžeme si dovolit další opravu.“

Jeli teď rychlostí přes šedesát mil v hodině a pouštní silnici před nimi osvětlovalo jen měsíční světlo. Will vyděšeně sledoval, jak Doug stále více sešlapuje plyn, a už to nevydržel.

„Dougu, prosím tě!“

„Oukej, oukej.“ Sundal nohu z plynu a Will pocítil, jak náklaďák zpomaluje.

Bylo riskantní jet takhle bez světel. Poslední hodiny však balancovali mezi možností jet ukryti tmou jen podle měsíčního světla, nebo se odkrýt a použít světlomety, aby mohli udržovat vysokou rychlost, při níž lze nejefektivněji využít palivo. Tuto rovnici navíc ještě komplikoval fakt, že Bill Backus dostal horečku a zásoby tekutin jim došly.

Jak daleko předpokládáš, že se dostaneme?“ Dougův hlas zněl suše a nakřáple. Už to bylo víc než hodinu, co někdo z nich promluvil, a víc než hodina, co zpomalili, aby objeli větší pouštní křižovatku a osadu u ní a zamířili na tvrdou část pouště pokrytou štěrkem. Nemohli použít reflektory, ale zvládali to – řídili se podle hvězd a střídavě mířili na severovýchod, pak na jihovýchod, a vždy drželi přímý kurs na Kuvajt a linie Spojenců.

„Od poslední křižovatky –,“ Will stiskl malé tlačítko na digitálních hodinkách, přečetl čas a v duchu si spočítal dobu a vzdálenost, „– asi šedesát mil. Když budeme svítit, tak přibližně sto padesát.“

Vrátili se k vádí a přes odpoledne se stáhli na korbu náklaďáku. Bill většinou zůstával v bezvědomí. Sandra byla hodiny vzhůru v naději, že uslyší z dáli zvuk dalších vrtulníků. Pak se jí však oči únavou zavřely, přitiskla se k Willovým zádům a usnula. Když se Will probudil a ucítil Sandřinu ruku kolem svého pasu, uvedlo ho její bezděčné gesto do rozpaků. Rychle se z objetí vyvinul, jemně jí přesunul ruku zpátky a pohladil ji po vlasech. Doug si toho všiml a užasl nad něžností svého starého přítele. Pochopil, že to vždy byl Willův jemný, laskavý vztah k ženám, co je na něm přitahovalo.

Stav paliva se zhoršoval. Auto nemělo palivové měřidlo a poslední Willův pokus ponořit do nádrže klacík ukázal, že už není plná ani do čtvrtiny. Když začínali svůj velký útěk, což byla zatím ta nejsnadnější část jejich anabáze, byla nádrž plná.

„Hej, co je to}“

Willův hlas oba překvapil. Něco důvěrně známého se zablesklo pod nimi na silnici, jež však byla příliš jemně osvětlená, aby to bylo vidět zřetelně.

Doug za volantem se nadzvedl. „Nevím, ale taky jsem to viděl.“

„Tam je další. Zpomal!“

Doug přikývl a přibrzdil.

Bílé pruhy tvořily velké obdélníky, v pravidelných intervalech rozmístěné po stranách silnice, s hraniční bílou čárou na každé straně.

„Silnice je najednou širší. Všiml sis toho?“ zeptal se Will.

Na obzoru nebyla žádná umělá světla. Doug se tázavě podíval na Willa a sáhl po vypínači reflektorů.

„Mám?“

„Jo. Ale jen na vteřinku.“

Záblesk bílého světla po hodinách, kdy viděli jen světlo Měsíce, prudce zaútočil na jejich oči. Doug světly pouze blikl, ale i v tom krátkém záblesku se význam značek stal křišťálově jasným.

Ježíši, Wille, to je dálniční startovací dráha!“

V pouštích celého Arabského poloostrova se dálnice používaly i jako ranveje.

Doug prudce přibrzdil a vypnul světla. „Jestli je tohle dálniční ranvej, pak je pravděpodobně vojenská, a tedy asi plná děr z našich útoků.“

„Tam nahoře je nějaká velká budova.“ Will se díval vpravo do dáli. Doug zajel ke straně, zastavil a nechal motor běžet naprázdno. Oba vystoupili a snažili se ve tmě cokoli rozeznat. Jak by se jim hodily brýle na noční vidění!

Sandra seskočila z korby a přidala se k nim. Will usilovně hleděl na budovu, propátrával ji od strany ke straně, aby z ní zachytil co nejvíc podrobností. Byl to pravděpodobně velký hangár, zřejmě poškozený bombami.

Will se opět podíval na hodinky. Blížilo se půl šesté. Svítat mělo začít už za půl hodiny, slunce mělo vyjít asi v 6.45. Beze zbraní, bez zamaskování a bez znalosti arabštiny si za denního světla nemohli dovolit jet k hranicím.

„Wille! Podívej se sem!“ Doug vykročil před auto. Jeho hlas, zabarvený vzrušením, přiměl Willa a Sandru, aby ho následovali. Našli ho stát na okraji zubatého zlomu v silnici, který se táhl plných deset metrů ze strany na stranu a pět metrů napříč.

„To podsvinče by nás sežralo k obědu, kdybychom na ně natrefili! Ježíši!“

„Vidíte tam vpředu něco?“ zeptala se Sandra.

„Ne,“ odvětil Doug s úsměvem a ukázal na Willa. „Staré orlí oko tam před chvílí vidělo značky dálniční ranveje.“ Pak chvíli stáli mlčky, každý si v duchu probíral různé myšlenky, když se zvedl noční vítr a rozevlál Sandřiny vlasy. Rukou si je přičísla. Doug zvedl ruku a ukázal na Willa.

„Oukej, mudrci, co teď? Můžeme to objet, ovšem začíná svítat.“ Will stále studoval zlověstně temnou siluetu velkého hangáru vpravo od silnice. Chtěl nechat očím potřebný čas, aby vyhodnotily obraz.

Známky života tam nebyly. Hangár stál jen pár set yardů od silnice, jedna jeho část se v důsledku pumového útoku zřítila, ale zdálo se, že jedny velké dveře jsou ještě na svém místě. Možná by se tam i s náklaďákem mohli přes den schovat.

Zamířili k hangáru, světla stále vypnutá. Sandra si přisedla k nim do kabiny a připomněla jim, že Bill hoří horečkou.

„Jestli do něj nedostaneme nějakou tekutinu…“

„Myslíte na infekci?“

Přikývla a i ve tmě si všichni porozuměli. Musí ho dostat do bezpečí přes hranice hned, ne až příští noc. Ani zajetí by mu nepomohlo.

„Zůstaňte tady, já se podívám,“ řekl Doug, zastavil auto, motor nechal běžet, vyskočil z kabiny a kráčel k roztrženému jícnu budovy.

Byla obrovská, vchod široký nejméně tři sta a vysoký devadesát stop, tělo budovy vyztužené neúplně zakřivenými betonovými oblouky, těžká ocelová vrata. Bomby propadly na pravé straně střechou, vzaly s sebou zadní roh a dvoje z pěti obrovských pojízdných ocelových vrat a patrně zničily všechno, co bylo uvnitř. Doug si pomyslel, že až za pár hodin zaplní interiér denní světlo, nejspíš neuvidí nic příjemného.

Budově se však podařilo přežít, a když se Doug dírou po bombě podíval vzhůru na měsíc, uviděl proč: beton byl zesílen tunami ocelových drátů. Byla to působivá stavba.

Jen se zapletla se špatnými vzdušnými silami.

Jeho oči upoutalo něco v dáli – téměř nepoškozený levý roh. Viděl stopy kol a rumiště neurčitého tvaru vzniklé nárazy bomb. Stopy byly zřetelné i v odrazu měsíčního světla. Doug je sledoval až do temného rohu, kde téměř vrazil do malého letounu. Rychlá prohlídka ukázala, že je schopný letu. Jako o život bez dechu běžel zpátky k autu.

„Je to pro nás dost velký kryt, ale nebudete věřit, co je uvnitř.“

„No, tak co?“ zeptal se Will netrpělivě.

„Pozorovací letoun. Jednomotorový. Asi velikosti Piper Cubu. Vypadá to, že je schopný letu, není poškozený a má plnou nádrž! Někdo ho tady nechal, a tak možná Billovi zajistil letenku do bezpečí.“

„Co myslíš tím, že zajistil letenku Billovi? S letadlem odtud vypadneme všichni, kamaráde!“

Willovo vzrušení stoupalo a Doug se zastyděl, že natolik vzbudil jeho naděje. Will rozpoznal Dougův výraz.

„Oukej, o co jde?“

„Wille, to letadlo je jen dvousedadlové.“

*****

Air Force jedna při přeletu nad Kansasem na trase do Los Angeles

Pátek 8. března 1991 – 20.30 (02.30 9. března GMT)

Informace přiletěla před dvaceti minutami a stále se opakovala. Prezident George Bush zvedl pravou ruku v zápěstí, což bylo dostatečné znamení. Jako velitel zpravodajské služby dobře chápal, co by mohlo říci oznámené „nalezení“ – nic dobrého.

Zamračený muž a žena seděli v plyšových křeslech konferenční místnosti nového prezidentského Boeingu 747. Mlčeli a prezidenta, který co chvíli klepal prsty do stolu, nechali přemýšlet.

Před hodinou přišla z Rijádu zpráva, že Iráčany vytvořený virus se při předběžném testování ukázal být nejzhoubnějším, jaký kdy byl objeven. Tým nahlásil, že provedli několik pokusů na zvířatech, a smrt byla úžasně rychlá.

Prezident se naklonil dopředu, mnul si čelo a jeho oči putovaly po kabině, než spočinuly na muži číslo dvě v CIA, Williamu Gatesovi.

„Oukej, Bille. Znáš meze a rizika, ale pokud je ta látka jen z poloviny tak hrozná, jak se říká, nemůžu jen tak sedět a doufat, že to nějak dopadne. Připrav vyhledání a pak využij všechno, co můžeš, včetně pár lidských aktiv, která, jak říkáš, máme v Iráku, abys našel zbytek. Zaujal mě fakt, že se nedá bezpečně zacházet s větším množstvím bez vhodné laboratoře, takže pokud najdeme nějaké další takové nevinně zamaskované Saddámovo zařízení –,“ skupina se pousmála nad referencemi o bombardované továrně na biologické zbraně v Bagdádu, „– musíme je nějak dostat.“

„Možná by ho pro nás mohl lokalizovat Peter Arnett,“ pronesl jeden z členů skupiny.

Smích.

„Teď,“ prezident odpověděl bez náznaku úsměvu a s ukazovákem ve vzduchu, „musím na něco upozornit. Tahle akce je a zůstane přísně tajnou. Nejlepší, kdyby informace neprosákly k nikomu. Copak to můžeme vytroubit? Nesmí existovat zmínka… potvrzení čehokoli, co souvisí s iráckými biologickými zbraněmi, ani slovo o našem útoku na laboratoř v poušti, o tom, že jsme vzali ampuli, že jsme ji testovali, ztratili posádku – nic.“

„Nicméně,“ ozval se jeden z analytiků, „oni tu látku skutečně na někom použili.“

*****

Ve stejnou chvíli v situační místnosti v Bílém domě přijal Dr. Alan Benedict, biochemický poradce Rady národní bezpečnosti, hovor od civilního člena armádního týmu pro biologickou válku z přísně střežené laboratoře v Rijádu.

Dr. Walter Hajek jel přes celý Rijád, aby využil tajný telefon v CENTCOM a zůstal z doslechu svého šéfa, který mu udělal čáru přes rozpočet.

„Alane, oni chtějí asi polovinu virového séra poslat zpátky do Washingtonu, proboha! My jsme tady schopní prozkoumat ho elektronovým mikroskopem a vy s ním nemůžete dělat nic jiného.“

Odpověď byla váhavá. „Jaký je tvůj názor, Waltře?“

„Já osobně bych něco tak nebezpečného nikam neposílal. Co když dojde k nehodě? Co když… co když se letadlo na Andrews zřítí? Vzpomínáš si na film Přetížení Andromedy? Ta látka je horší než virus, který vymysleli ve filmu, protože je tak rezistentní, že může žít i v obyčejné vodě.“

„Waltře, já neřídím –“

„Můžeš někomu zavolat? Můžeš zavolat Scowcroftovi nebo prezidentovi?“

„Tvou zprávu jsem předal už dřív, Waltře. Nesouhlasili s tvými obavami. Vzorek se má poslat tak, jak bylo udáno, a já ti říkám, že s tím nic nenaděláš.“

„Ale, pro lásku boží, člověče, mysli. Máme všechno zničit? Co když se některý z našich pragmatických myslitelů rozhodne, že mít nejhorší biologickou zbraň na světě není právě špatný prostředek na odstrašení? To předpokládají, že pro další vývoj se rozhodneme my}“

„Teď je to ale něco jiného, ne? Waltře, chytá tě stihomam.“ Benedict se na Hajeka přímo utrhl. „Víš, sakra, dobře, že takové věci neděláme.“

„Těší mě, že ty jseš si tím jistý,“ odtušil Hajek, „protože já ne.“

*****

Poušť Al Hajdžaráh, jih středního Iráku

Neděle 9. března 1991 – 6.30 m. č. (03.30 GMT)

Sandra protestovala, ale byla kvalifikována na lehké letouny s kolem pod ocasem místo pod nosem, a tak měla letět. Jeden fakt však Willa i Douga rozčiloval. Nemohli připustit ani myšlenku na to, že by se jeden zachránil a druhé nechal; že by opustil člena posádky, kterému velí. Will velel letounu, ale Doug byl velitelem Sandřiny letky.

Byl tu ovšem i fakt, že Sandra je žena a že slušní muži nemohou nechat ženu v poušti. Tahle úvaha zaváněla šovinismem a nikdo ji nevyslovil, ale i tak zůstávala ve hře.

„Sandro, poslouchejte mě. Já lítám v kokpitu, který je dvacet stop nad zemí. A nikdo z nás nikdy nelítal na lehkém letounu. Nemáme čas se to naučit.“

„Tohle je B. S. a vy to víte, plukovníku.“ Byla rozrušená, a na jejím projevu to bylo znát. „Oba byste s tímhle mohli letět poslepu.“

„Vy odsud nechcete?“ zeptal se Will nakonec, popuzen debatou ve stylu „ne, ne, prosím, až po vás“.

„Ano,“ řekla klidně. „Ale to je ďábelská volba. Chci i s vámi.“

Will se na ni několik vteřin díval, než pochopil, proč se jí ve světle časného rána lesknou koutky očí. Když Sandra sklonila hlavu, kývl na Douga a pravicí ji chytil za levé rameno. „Musím přijmout velitelské rozhodnutí, Sandro. To rozhodnutí zní, že poletíte vy. Vy odvezete Billa na nejbližší základnu, dáte ho do nemocnice a pak pro nás pošlete záchranu. Budeme v poušti na doslech a brzy se shledáme.“

Přikývla a nic neřekla. Bylo to vyřízeno.

*****

Doug potřetí překontroloval kabely a kvadranty v letounu, zatímco Will pomáhal Sandře uložit Billa na zadní sedadlo. Pohyb ho zraňoval a opět nabyl vědomí na dost dlouho, aby slyšel, co se děje. Měl však bolesti a z horečky začínal halucinovat. Oddechli si, když opět upadl do hlubokého spánku.

Všichni tři vytáhli malý letoun před vchod a museli se držet, když je Sandra se slzami v očích objala. Pak ji připoutali k sedadlu.

„Rolujte přímo na dálnici, pak se obraťte zpátky a držte se na úrovni stromů. Myslím, že na sever to nebude víc než padesát mil. Vyhýbejte se civilizaci. Dálnicím, městům, vojákům –“

Přerušil ho její mírný hlas. „Já vím. Všechno už jsem si prošla aspoň třikrát.“

Východní obzor začaly ozařovat žlutooranžové sluneční paprsky. Sandra stiskla startér a v duchu tiše poděkovala, když motor téměř ihned naskočil a vrtule se roztočila. Ten důvěrně známý zvuk vrtule byl hudbou pro její uši. Zatlačila do řídicí páky a začala rolovat k dálnici. Doug kráčel vedle pravého křídla. Náhle zvuk motoru přehlušily výstřely. Před hangár vyběhly dvě postavy v maskáčích a mávaly automatickými puškami.

Will, kterého částečně kryly dveře hangáru, nebyl v jejich zorném poli. Začal křičet, aby své varoval, ale rychle pochopil, že kvůli řevu motoru ho nemohou slyšet.

Doug byl ještě vedle letadla, asi pětasedmdesát stop od hangáru, a Sandra začala zrychlovat. Will si vypočítal pravděpodobnou dráhu sprintujících vojáků; měli ho minout asi o padesát stop. Pochopil, že ho nevidí. Soustředili se na Douga a na letoun, a jak se blížili k linii hangárových vrat, rozběhl se, aby jim překřížil cestu, jako by byl hrotovým hráčem v podivném fotbalovém týmu, kde zadáci nosí pušky.

Vojáci byli asi čtyřicet nebo padesát stop od vchodu a zrychlovali, oči zaměřené jen na letadlo. Will se rozběhl kolmo k jejich dráze. Muž, který byl blíž, zvedl zbraň a zamířil nad letoun. Will by se divil, kdyby ho zasáhl. Kulky už byly dávno pryč, když zvukový ráz zasáhl Dougovy uši. Stále ještě sledoval letadlo, teď už ujíždějící v polovině cesty k dálnici. Will viděl, jak se Doug otočil, otřeseně se otočil zpátky k Sandře a zuřivou gestikulací jí naznačoval: Jeď! Jeď!

Dva Iráčané – alespoň je za ně pokládali – teď Willa spatřili. Teď k letadlu vypálil z pušky druhý muž, a také on mířil neškodně do vzduchu. Will si uvědomil, že nechtějí letoun rozstřílet.

K Dougovi nebo k němu by se tak nechovali…

Doug se teď vedle letounu naplno vystavil pohledu vojáků. Vojáci se zastavili a sklonili hlavně do nízkého úhlu. Will věděl, že i jeho už uviděli. Byl teď od nich necelých dvacet stop. Musel uhnout doleva, aby k nim doběhl, protože podle všeho mířili na Douga. Periferně vnímal, jak Doug dal ruce nad hlavu. Viděl přímo před sebou, jak se bližší Iráčan otočil. Prsty obou vojáků byly na spoušti. Nebyl už čas na útěk.

„NE! STOP! ZADRŽTE! NESTŘÍLEJTE!“ vylétlo Willovi z úst. Mával rukama ve vzduchu, jako by se snažil zablokovat střelu v košíkové. Držel se v linii jejich palby, mezi nimi a Dougem. Už se v duchu připravil na náraz kulek. Byla to náhlá, jakoby od něj oddělená myšlenka; jen by se divil, až by byl zraněn.

Oba vojáci se nehýbali. Stáli jako sloupy a jejich pušky mířily na Willa, který teď stál jen necelých pět stop od nich. Doug byl někde za ním. Ze zvuku motoru poznal, že Sandra se už zvedla ze země. Mise skončila.

Ti dva muži tam ještě stáli. Pokud chtějí střílet, proč to s nimi už neskoncovali?

„Ty… pojď sem!“ nařídil jeden a ukázal na Douga. Will se modlil, ať Doug uteče. Avšak Dougovy kroky se přiblížily a Doug se s rukama nad hlavou zastavil u Willa.

Iráčané na sebe pohlédli a něco si arabsky řekli; jejich hlasy zněly jako staccato výstřelů. Stále mířili na Douga i Willa, prsty pevně na spouštích.

„Vy jste… Američani?“ zeptal se konečně jeden, a aby dotaz zdůraznil, napřáhl pušku.

Doug i Will pomalu přikývli. Jejich letecké kombinézy se stěží daly považovat za civilní oblek.

„Vzdej… vzdejte se!“ Iráčané používali slova jakoby zkusmo, jejich rozrušení rostlo.

Doug a Will s rukama stále nad hlavou se na sebe podívali. Doug procedil: „Myslím, že už jsme se vzdali.“

Znovu přišel rozkaz, tentokrát důrazněji.

„Vzdejte se!“

Will pomalu přikývl. Každým okamžikem si bolestně potvrzoval svou nejhorší noční můru. Jeho hlas téměř nebylo slyšet.

„Ano,“ řekl, „vzdáváme se.“

„Já… no, taky,“ přidal se Doug, rovněž podrobeně. „Vzdávám se.“

Vojáci ustoupili a začali se radit, přitom však na ně stále mířili. Pak zase téměř unisono ustoupili.

A je to, pomyslel si Will.

„Vzdáváte se, ano?“ řekl zase jeden.

Jo, sakra! Vzdáváme se!“ opakoval Will.

Oba Iráčané najednou zvedli zbraně na prsa, poklekli, pušky položili na betonovou podlahu hangáru a zvedli ruce nad hlavu sami.

„Teď se vzdáváme my! Vezměte nás, prosím… Saudská Arábie. Ano?“

16 KAPITOLA

*****

Poušť Al Hajdžaráh, jih středního Iráku

Sobota 9. března 1991 – 7.00 m. č. (04.00 GMT)

Sandru Murrayovou v malém letounu dělilo od povrchu pouště pár set stop. Soustředila se na obzor před sebou a neviděla nic než pustou rovinu.

Cítila se vnitřně prázdná, jako by se v krizi otočila zády k vlastní rodině. Zvuk střelby za ní, jak rolovala z hangáru, a postava Douga Harrise, který tam stál a zuřivě na ni gestikuloval, ať rychle rozpálí motor a unikne, v ní spustily pudovou reakci.

Sešlápla pedál plynu nadoraz a zvedla letoun do vzduchu ještě dřív, než dosáhla dálnice. Ihned v ní však zahlodal pocit viny. Nic jiného ovšem nemohla dělat. Byl to příkaz logiky věci. Jenže někde hluboko uvnitř ji za to svědomí odsoudilo.

Když už byla ve vzduchu, měla se otočit a zamířit na jih, ale nemohla to udělat. Musela zjistit, co se stalo. Opatrně ve vzdálenosti půl míle obkroužila hangár a s motorem běžícím naprázdno znovu proletěla kolem otevřených dveří. Čekala další salvu.

Místo toho na zlomek vteřiny uviděla scénu, která jí zůstala vězet v hlavě jako halucinace z noční můry: Doug a Will s rukama nad hlavou hledí do hlavní pušek.

A ona nemohla nic dělat!

Na okamžik zavřela oči, aby ten obraz zahnala, modlila se, ať je jen zajmou, ať je nezabijí. Pak obrátila myšlenky k svému pasažérovi v bezvědomí.

Jestli zachráním Billa, získá možná smysl i to, že jsem je tam nechala.

Dálnice už dávno zmizela, protože zabočovala na jihovýchod a Sandra letěla na jih. Každých pár minut se vykláněla, aby zkontrolovala, zda pod ní není vojenské zařízení. Pokud byl hangár, v němž našli letoun, padesát mil severně od hranic, jak předpokládal Doug, měla by být Saudská Arábie přímo před ní.

Únava z rušné noci, završená traumatem poslední hodiny, a neuvěřitelný hluk a vibrace motoru pronikající přes uboze izolovanou kapotu letounu ruské výroby zamlžovaly Sandřiny myšlenky, zvyšovaly její obavy a kalily její soudnost. Rozeznala známky únavy. Zvyšovalo ji, že jako příslušnice posádek MAC létala nonstop celý předešlý půlrok na misích v rámci operace Pouštní bouře.

Náhle zvuk motoru zdrsněl. Tak se projevuje led v karburátoru, jenže to bylo při velkých teplotách a nízké vlhkosti pouštního klimatu téměř nemožné. Přesto stiskla knoflík, který vypadal jako tlačítko ukazatele teploty v karburátoru, ale nedostala žádnou odpověď. Kousek vedle byla páka, jíž se zřejmě řídilo směšování paliva. Sandra ji mírně stiskla, a když se zvuk motoru vyhladil, cítila se ihned lépe.

Ještě patnáct minut vpřed, slibovala si, pak se otočím na jihovýchod a poohlédnu se po nějaké spojenecké základně.

Ranní slunce právě začalo rozpalovat písek. Věděla, že malým letounem letícím nad pouští v poledne dokáží pořádně zacloumat stoupavé vzdušné proudy.

Teď ráno však vály jen mírně, což bylo pro Billa požehnáním. Poslední, co potřeboval, byly otřesy.

Opět se podívala na měřidlo paliva. Bylo označeno v litrech, a jestli měl Doug pravdu, mělo by vydržet tři hodiny. To by mělo být dost, ovšem letěla mimo saudskou civilizaci, přímo přes Arabskou poušť.

Zachvátila ji žízeň. Věděla, že takhle začíná proces dehydratace. Měla hlad, byla špinavá a vystrašená a citelně si uvědomovala, že není čas na chyby. Musí co nejrychleji najít pomoc.

Podívala se na hodinky a usoudila, že k hranicím zbývá už jen pár mil. Na Saúdské straně má vést souběžně s hranicemi silnice, ale ještě ji neviděla. Kdyby ji zahlédla, mohla by ji sledovat až tam, kde věděla, že budou koaliční síly. Většina dodávek pro neuvěřitelně úspěšný Schwarzkopfův manévr „Hail Mary“ se dopravovala po ní.

Stříbrný záblesk v samém konci levého okraje periferního vidění nejprve snad ani nezaregistrovala. Její oči přitahovala ručička mířící k červenému oblouku. Předpokládala, že to bude měřidlo teploty oleje, ale jelikož vše bylo popsáno v arabštině, mohla se jen dohadovat. Ať už tam stálo cokoli, teplota stoupala.

Podívala se dopředu, jako by ucítila něco nedobrého, ačkoli před ní byla jen holá poušť. Pohlédla doprava a pečlivě propátrala horizont, ale ani tam nic nenašla.

Pak se zadívala doleva a zachytila malý kovový záblesk na straně vycházejícího slunce. A záblesk se zvětšoval.

Něco tam letí! Kéž by to byl někdo z našich!

Kouřová stopa, zlověstně se deroucí ze zádi stíhačky, tvořila na pozadí zářivého obzoru temný stín. Teď se stíhačka otočila zpátky na sever, pravděpodobně kvůli manévru k Sandře, jak usoudila. Snažila se rozpoznat obrysy letounu a zaujalo ji, že letí sám. Američtí stíhači létali ve dvoučlenných nebo čtyřčlenných formacích.

Stíhačka měla dvojitý ocas jako F-15, ale…

Obrysy vypouklin na břiše letounu a tvar vrchní kapoty, který na okamžik zachytila, ji zmrazily.

To je MiG-25!

Věděla, že oblohu kontrolují Spojenci. Ale také věděla, že mnoho iráckých stíhaček uniklo zničení v těžkých krytech nebo tak, že odletěly do Íránu.

Instinktivně stlačila řídicí páku dopředu a sklonila letoun níž k povrchu pouště. Dost by se divila, kdyby ji tady někdo viděl.

Viděl.

Podívala se na výškoměr a vyhodnocovala situaci. Jak držela nos letounu dolů, slyšela rostoucí hučení větru na špici. Teď se jí hodil výcvik palubního inženýra v C-141 – všechno, co slyšela od pilotů o úhybných manévrech před stíhači v malých výškách.

Stíhači nenávidí nízký a pomalý let a nenávidí těsné, náhlé obraty!

Zvuk motoru se náhle změnil, úroveň hluku vzrostla. Chtěla se podívat na tlak oleje, ale neměla čas.

Stíhač se teď vrátil do polohy na osmi hodinách a mířil k severu. V Sandře rostla naděje, že ji nepovažoval za cíl, který by stál za řeč. Podle všeho byla jen malým peříčkem na širé a pusté obloze. Sotva by do ní vypálil dávku.

Kde jsou naši chlapci, když je potřebuju? Měli by toho banditu vidět! Měl by ho vidět AWACS!

Jenže pro tyhle kontrolory je zajímavější cokoli jiného než starat se o jednomotorové letadýlko, kterému hrozí sestřelení. Nebo že by ten stíhač byl jedním z mála zbývajících iráckých stíhačů, pro které už všechno skončilo?

Ježíši! On se obrací!

Teď už nebylo pochyb. Stíhač přešel do ostrého levého obratu a řítil se na ni. Jedna salva z jeho kanonů a Sandra i Bill prostě zmizí.

Teď byla jen padesát stop nad zemí, ale tlačila letoun ještě níž, přičemž rychle zkontrolovala měřidlo oleje. Pamatovala si, jak jí kdysi jeden pilot F-15 říkal, že svým tepločivným radarem mohl „chytat“ i náklaďáky na německé dálnici. Dokonce i kdyby byla na zemi, nebyla by v bezpečí. Ale ne, tomu bastardovi to neusnadní.

Obrať! Setřes ho!

Znovu se podívala nahoru přes levé rameno, sledovala kouřovou stopu a pochopila, že stíhač je teď přímo za ní, snad jen pět mil, a nepochybně se zaměřil na „palebné řešení“.

Teď se bála, že bude kopírovat její náhlý obrat doprava. Doslova nakopla pravé kormidlo a udělala piruetu doprava. Provedla obrat téměř o sto osmdesát stupňů, aby stíhači zmizela ze zorného pole.

Oukej, Abdule! Já se ti vyšroubuju z hledí!

Jenže stíhače to nevyvedlo z konceptu. Sandra pochopila, že jako jeho cíl se prostě jen pohnula kousek doprava. On si může zaměření snadno korigovat! Měla počkat, až bude těsně u ní, a pak se teprve otočit.

Před okamžikem konečně zaregistrovala ručičku palivoměru, pak pohlédla zpátky a s úžasem shledala, že ručička toho, co pokládala za měřidlo teploty oleje, skočila do červené plochy, a to, co pokládala za měřič tlaku oleje, velice kleslo. Pokud to tak je, brzy ji z oblohy tím či oním způsobem dostanou.

Výšku teď měla třicet stop a děkovala nebesům, že se ještě neobjevila nějaká skála, která by ji při tak nízkém letu donutila příkře vystoupat. Motor řval čím dál hlasitěji; Sandra předpokládala, že to bude pokračovat až do chvíle, kdy se zadře. Někudy ztrácela olej a musela pomýšlet i na nouzové přistání.

Stíhač, nyní od ní vzdálený necelé dvě míle, zpomalil, jeho obrys ve výhledu se zvětšil a Sandra už čekala, že se každou vteřinou přiblíží a zasype ji palbou. S úžasem však zjistila, že míří doprava, jako by ji vůbec nehodlal rozstřílet. Ještě víc užasla, když se jí ustálil téměř po boku: to, co pokládala za ruský MiG-25, jí ve zlomku vteřiny velice připomnělo americký stroj F-15!

Poslala doprava spásný pohled a snažila se co nejvíce zpomalit. Let byl neuvěřitelně rychlý, ačkoli pilot druhého stroje pouze visel na obloze ve své nejpomalejší možné rychlosti kolem 180 uzlů.

Sandra ztěžka dýchala, srdce jí bušilo. Byla jsem si tak zatracené jistá, že to je nepřítel, a vůbec mě nenapadlo, že to může být jeden z našich!

Opět se naklonila doprava, motor stále běžel, ale když se otočila zpět k jihu, ukazatel tlaku oleje klesl ještě níž. Pilot Orla zvýšil rychlost a vytáhl se doleva, pak opět zpomalil a tentokrát letěl ve stejném směru se Sandrou.

Znovu sešlápla plyn a donutila letoun k nejvyšší rychlosti, při níž byl ještě řiditelný, téměř na 120 uzlů, překvapena, že si to motor nechal líbit. Od pilota F-15, který opět zpomalil a byl jen o šedesát uzlů rychlejší než ona, čekala úsměv a zamávání, ale místo toho jí dolehl k uším štěkot kulometů. Teprve teď zaregistrovala, že se ji její průvodce snaží odklonit zpět nad poušť.

On na mě STŘÍLÍ! On mě VARUJE! Myslí si, že jsem nepřítel!

Orel opět zrychlil a uhnul doleva, zatímco jeho wingman, který dosud zůstával nad ním, zpomalil.

V malém letounu nebyla vysílačka. Sandře došlo, že letí v iráckém vojenském stroji do Saúdské Arábie a vzdušného prostoru Spojenců bez povolení a v malé výšce. Musela signalizovat, že patří k americké armádě.

Jak?

Zase se blíží zezadu. Ne, jeden ještě manévruje doleva. To musí být jeho wingman.

Předpokládala, že ji chce donutit přistát. Musela okamžitě dát najevo, kdo je. Při posledním průletu druhý pilot něco gestikuloval, ale letěl příliš rychle, aby Sandra mohla význam gesta pochopit. Když se F-15 znovu přiblížil na pár metrů od ní, byl opět rychlejší jen o šedesát uzlů. Sandra zvedla ruku a ukázala na americkou vlajku na svém rameni. Otevřela okno na levé straně, vyklonila se, co nejvíc mohla, zuřivě mávala a nechala si rozfoukávat své blond vlasy.

Nemohla slyšet rádiový komentář pilota Orla (volací znak Rover 21) vedoucímu pilotovi, letícímu někde nahoře. Když zrychlil, stiskl svůj přepínač a hlásil: „Tomu nebudeš věřit. V tom iráckém letadle sedí blond ženská v letecké kombinéze a ukazuje mi americkou vlajku!“

Reakce jeho řídícího v Koruně byla téměř okamžitá.

„Sledujte pohlavní znaky, Rover dva-jedna. Přesvědčte se, že to je žena v americké uniformě.“

Kontrolor z AWACS sáhl po nouzové lince, aby zavolal záchranný vrtulník, v témže okamžiku, když motor letounu Sandry Murrayová vydal poslední zvuk skřípavého protestu a zastavil se.

Hledej vhodnou rovinu a zůstaň klidná…

V duchu si proběhla celou proceduru nouzového přistávání s jednomotorovým letounem a zároveň si uvědomila, že v polovině Saúdské Arábie jsou vhodná pole pro nouzové přistání, jenže z výšky sta stop měla málo času na klouzavý let.

Slétla kousek ke straně, aby se vyhnula malé proláklině, a držela letoun, dokud se nedotkl země. Pak ostře sešlápla brzdu, aby bezpečně zastavila, a ihned zaregistrovala vlnu dvou F-15, které ji naposledy obletěly.

Pak se podívala na Billa, vydechla a sesula se.

Stále ještě měla šanci.

*****

CENTCOM, Rijád, Saudská Arábie

Sobota 9. března 1991 – 8.30 m. č. (05.30 GMT)

„Seržante Phillipsi, pojďte sem a koukněte se na tohle.“

Plukovník Richard Kerr vypadal divoce a poplašeně. Už hodinu před svítáním si prohlížel snímky stálého vzdušného dohledu. Důstojníci obvykle neprováděli tak důkladnou analýzu fotografií, ale Kerr byl uznávaný expert a byl rozhodnut, pokud to bude jen trochu možné, Willa a Douga najít.

„Pane?“

Phillips vzal fotografii a uviděl bílou čáru na střeše vozu, který vypadal navlas stehně jako náklaďák, který odjel na sever od opuštěné budovy, již použila pohřešovaná posádka C-141.

„Oukej,“ začal Kerr, „přemýšlejte se mnou. Dostal jsem čtyři snímky téhož bodu v rokli nedaleko dálnice, kterou jsme prohledávali. Jeden vznikl těsně předtím, než RF-4 přinesl obrázek budovy a zachytil tam dva členy naší posádky; další snímek je z doby, kdy začala záchranná mise, další z doby o devadesát minut později, poté, co mise neúspěšně skončila, a poslední snímek pochází z poloviny odpoledne. Náklaďák na prvním snímku není, ale na druhém je, na třetím ne a na posledním zase ano. A po půlnoci satelit nezjistil žádnou infračervenou odezvu, což znamená, že náklaďák v noci zase odjel. Nakonec jsem dostal zvětšeninu snímku téhož místa a ta ukazuje, že náklaďák v rokli je stejný jako ten u budovy s Westermanem. Co z toho všeho vyvodíte?“

Phillips jen mlčky studoval plukovníkovu tvář – poznal, že to je řečnická otázka.

„Co soudíte vy, pane?“

Kerr pokývl. Měl v rukou klíč k záhadě.

„Nezajali je! Nevím, jak se dostali k iráckému autu, kdyby však byli v zajetí, jejich věznitelé by se neukrývali v poušti, ale jeli by do Bagdádu nebo někam jinam. Kdybyste byl v kůži Westermana a Harrise a dostal jste se k autu, jel byste za denního světla bez maskování a se ženou?“

„Sotva. Čekal bych na tmu.“

Kerr znovu ukázal na snímek. „Přesně tohle udělali!“

Will ho nezklamal. Věděl, že jeho starý přítel si najde cestu, jak se dostat z pasti.

Teď to však věděli i Iráčané.

Kerr shromáždil fotografie a podpůrné materiály a v centrálním velitelském stanovišti vyhledal generála Bullocka.

„Pane,“ začal, „to znamená, že naše lidi do včerejšího rána nezajali.“

„Tak je zajali teď.“

Kerra to zmátlo. „Nechápu. Co se stalo?“

Bullock ho bleskově seznámil se zprávou záchranářů. Seržant Sandra Murrayová a těžce raněný seržant Bill Backus právě přiletěli z Iráku a jsou na cestě do americké polní nemocnice v Dahránu.

Bullock si pravačkou sáhl pod brýle a krátce si promnul oči, než pokračoval. „Když Murrayová a Backus odlétali, plukovníky Westermana a Harrise zajali iráčtí vojáci. Murrayová si není jistá, jestli je nezastřelili.“

Kerr mrštil satelitními snímky o stěnu. „Do prdele!“

„To mi povídej,“ ozval se Bullock a vzhlédl na Kerra. „Pamatuješ, jak jsem trval na tom, abychom Iráčanům oznámili, že víme, že mají naše lidi? V deset večer se to stalo.“ Bullock těžce vstal z křesla a instinktivně si urovnal uniformu. „Tak co myslíš, že bylo ráno za úsvitu? Díky faktu, že jsme jim řekli všechno o americké posádce, o které jsme předpokládali, že je v zajetí, zatímco nebyla, Iráčani vyrazili a zajali je.“

„Generále –,“ Kerr potřásl hlavou, „– pravděpodobně je to jen náhodná shoda. Neměli dost času zahájit pátrání, zvlášť když zuří občanská válka a mají nedostatečné velitelské spojení.“

Bullock pomalu přikývl. „Doufám, že máte pravdu.“

„No, pane, teď to je opravdu zamotané.“

Bullock opět vzhlédl. „Za hodinu budeme vědět víc. Vyšleme nový záchranný tým, aby našel ten hangár a pro každý případ to tam obhlédl.“

*****

Hlavní štáb prozatímního regionálního velitelství armády, Kirkúk, Irák

Sobota 9. března 1991 – 8.30 m. č. (05.30 GMT)

„Doktore Damerdží, slyšíte mě? Doktore?“

Slova byla arabská, ale z nějakého důvodu se v Šakirově mysli transponovala do angličtiny. Seděl nahý v obrovské posteli nějakého bordelu uprostřed Arizony nebo možná Montany. Byl to Starý Západ, vedle něj v posteli spala mimořádně sexuálně vyvinutá žena a někdo volal jeho jméno. Jenomže to nebylo jeho jméno, ale jméno spolužáka, který ještě neměl doktorát. Mátlo ho, proč se ten hlas ptá po doktoru Damerdžím, když Damerdží ještě není doktor. Krajně neobvyklé!

„Doktore, jste v pořádku?“

Jeho oči se konečně soustředily a sen i dívka zmizely. Snažil se obnovit vzpomínku na ni, ale zmizela mu jako písek mezi prsty a byla pryč.

Byl zpátky v Iráku, seděl na podlaze v rohu velitelské místnosti jakéhosi domu v Kirkúku, který obýval generál Hašmádí se svým štábem. Jeden jeho člen se teď nad ním s ustaraným výrazem skláněl.

Je mi… fajn,“ zachroptěl Šakir, ústa měl suchá na troud a hlas odpíral plnit svou povinnost.

„Dáte si čaj, doktore? Nebo vodu?“

Nezapomeň, kdo jsi? Jsi Muajad Damerdží! Pamatuj si to!

Šakir vzhlédl, a jak jen to šlo, se usmál, narovnal se a protáhl si bolavá záda. „Děkuju, ano, dal bych si vodu.“

Pobočník přikývl a otočil se. Vypadá spíš jak Íránec, pomyslel si Šakir. Pokleslý knír, temně černé vlasy i oči. Ale erární čepice a nadměrně velké maskáče z něj dělají Iráčana. A přispívá k tomu i fakt, že mu nemůže být víc než dvacet let.

Šakir si promnul oči, zkusil nevnímat vlnu pobočníkova tělesného pachu a podíval se na hodinky.

Osm třicet. Spal jsem asi pět hodin.

Generál Hašmádí byl ještě pryč, ale měl se vrátit v půli dopoledne. Boje na severu byly vážné, v nepřehledném prostoru měli kurdští povstalci navrch. Zatímco Šakir čekal, vyslechl několik útržků hovoru, ale nebyly nijak důležité.

Pobočník se vrátil s keramickým šálkem vody pochybného původu; radši ji rovnou vypije, než aby ji zkoušel.

Důstojníka tajné policie, který ho zachránil, nebylo nikde vidět, ale Šakir se nemohl zbavit představy, že je někde za rohem a pečlivě poslouchá, až udělá sebemenší chybu. Muž, který ho eskortoval přímo na vojenské stanoviště, ho pak zmrazil ještě víc, když trval na tom, že na něj počká. Kolem půlnoci však už byl unaven čekáním, a tak ho opustil, nebo to aspoň říkal.

Šakir se nikdy předtím neskrýval za falešným jménem, a to ho duševně vyčerpávalo.

Muajad – skutečný Muajad – souhlasil s tím, že několik dní zůstane doma, aby nemohl být viděn ve stejnou dobu na dvou různých místech. Oba věděli, že největší nebezpečí hrozí z toho, že Šakir může narazit na někoho, kdo zná Muajada nebo jeho. Nebo někoho, kdo viděl jeho fotografii –třeba takový důstojník tajné policie.

Šakir se rozhlédl. Kolem něj byl napůl zničený obývací pokoj. Otevřenými dveřmi ucítil zvenku nepříjemný závan výkalů. Nějakou ubohou rodinu vykopli z domu, aby ho mohla užívat armáda. Vojáci si jako zvířata prostě ulevovali tam, kde to na ně přišlo. Památeční a cenné předměty byly teď s odpadky ve špíně na dvoře, jako by ty věci pro živé lidi nikdy nic neznamenaly.

Snad tu rodinu prohlásili za nepřátele státu… tak jako mě, pomyslel si Šakir. Možná si vojáci myslí, že jejich životy mohou disponovat stejně jako jejich majetkem.

Po jeho levici probíhal živý rozhovor mezi důstojníkem a někým, koho neviděl. Šakir tomu nevěnoval pozornost, ale něco ho najednou přimělo nastražit uši. Zdálo se, že se do Bagdádu bojí ohlásit, že Saddámovy loajální síly v Kirkúku nechtějí přijímat každého, koho k nim Saddámův štáb pošle. Při těch slovech ztuhla Šakirovi krev v žilách. Zkusil odposlouchávat, jak nejlépe uměl, musel však neustále odfiltrovávat hluk nákladáků přicházející zvenku, dusání těžkých bot po podlaze a hlasy v pozadí. Napínal uši, jestli neuslyší jméno „Šakir“, „Abbás“ nebo „Damerdží“, anebo jméno jeho bývalého kolegy, jehož tělo bylo nalezeno spálené v poušti.

Po někom pátrali. Ne, někoho zatkli, ale Bagdád neví, kde zajatci jsou. Šakir usoudil, že muselo dojít k částečnému nedorozumění.

Zavřel oči a snažil se rozmotávat jednotlivé části každé sentence a najednou pochopil, že několik posledních slov, která slyšel, nezněla arabsky.

Byla to jména. Dvě známá jména, která zněla jako „Westaremon“ a „Hair-ís“.

Šakirovi se hned otevřely oči. Poněkud bolestivě vstal, ale nepohodlí si nevšímal a rychle se postavil tak, aby slyšel lépe.

*****

Poušť Al Hajdžaráh, jih středního Iráku

Sobota 9. března 1991 – 8.45 m. č. (05.45 GMT)

Opustit vybombardovaný irácký hangár bylo pro Willa Westermana jednou z nejobtížnějších věcí, jaké kdy musel udělat. Americké záchranné síly se měly objevit během pár hodin – aspoň tak doufal – a znovu unikat záchraně se mu už zdálo stupidní.

Jenže dva iráčtí vojáci, kteří se vzdali, byli piloty pozorovacího letounu. Už dávno svým důstojníkům odeslali radiodepeši, že hangárový komplex je dobré místo pro jejich ustupující obrněnou kolonu. Může se v něm skrýt a vyčkat dalších rozkazů. Piloti pak šli spát do podzemního bunkru pod hangárem a vzbudily je až zvuky způsobené tím, jak jim Američané kradli letadlo.

Motorizovaná pěší brigáda měla dorazit v půli dopoledne. Nemohli ztrácet čas. Willa ovšem při odchodu pronásledovala zmrazující zpráva, že z motoru letadla, kterým odletěla Sandra, unikal olej. Oba Iráčané měli v plánu přeletět do Saúdské Arábie a tam se vzdát, ale kvůli ztrátě oleje byli nuceni přistát. Odeslali radiodepeši v naději, že když dorazí kolona, budou moci letoun opravit. Potřebovali totiž nářadí, které s sebou vezli brigádní mechanici. Představovali si, že pak budou v letu pokračovat.

Jinými slovy Sandra nemohla doletět na spojeneckou leteckou základnu. Záchrana sice může přijít až za několik dnů, ne hodin – ale kdyby zůstali, bylo by nebezpečí, že je zajmou, mimořádně velké.

S velkým zdráháním nasedli Will a Doug do náklaďáku a opět vyrazili. Tentokrát, stěsnaní na předním sedadle mezi dvěma Iráčany – byli to bratři Amal a Harun – mířili přes poušť přímo na východ.

*****

Doug opět zabrzdil; před nimi se objevil další pás pohyblivého písku.

„Jsi si tím jistý, Amale?“

„Ano, ano! Jsem. To… je správně… správný cesta… dostat se na americká základna.“

Amal aspoň lámaně mluvil anglicky, Harun neuměl vůbec, což dalo základ zábavnému nesimultánnímu překladu. Harun mluvil rychle arabsky a Amal se s vyvalenýma očima snažil držet krok, příležitostně však musel bratra chytit za ruku, aby zpomalil a dal Amalovi čas. Když mluvil Will nebo Doug, Harun se nemohl dočkat překladu a nemilosrdně Amala poháněl ke spěchu. To se dělo právě teď.

„Co říká?“ zeptal se Doug a snažil se potlačit smích.

„Harun souhlasí, že to je správně, pane.“ Amal horlivě přikyvoval, dokud Doug nezvedl ruku, že to už stačí.

Will seděl u pravých dveří přeplněné kabiny a hlodaly v něm obavy. Jak teplota vystoupila na třicet stupňů a pokračovala výš, pouštní vítr mu horce dýchal do tváře. Díky Amalovi a Harunovi měli vodu a jakés takés ponětí o směru. Ale neměli už dost paliva a nádrž vysychala. Will odhadoval, že vydrží jet nanejvýš hodinu. A pak zase budou muset pěšky.

Pokoušel se o tom přesvědčit Iráčany. Amal mu rozuměl, ale trval na tom, že tady byla vždycky cesta, „cesta tam… tam nahoru“!

Zdálo se jim, jako by už prchali věčnost, ačkoli od ztroskotání mise, které spustilo celý maratón, uběhlo jen dva a půl dne.

Will si pravou ruku vyložil do okna a nepřítomně hleděl na obzor, zatímco Doug mluvil s bratry a smál se s nimi.

Doug by se spřátelil i s Attilou, bičem božím, bručel si Will pod vousy. Má na to talent. Je to talent, který ho dohání k zlosti, nicméně talent to je.

Náhle se mu v mysli vynořila Sandřina tvář. Myslel si, že to jen kvůli strachu o ni, ale bylo to něco víc.

Chyběla mu.

Ne, opravil se, mně chybí Janice tam doma. 0 Sandru se jenom bojím.

Blbost! vystřelilo mu v mozku. Chybí ti, chlape, protože ji máš rád. Neklam sám sebe!

Náklaďák najednou málem zastavil; motor a převodovka protestovaly, když kola začala v písku prokluzovat. Doug však dunu úspěšně překonal a tlačil se dál k bodu, na který třesoucím se prstem přes okno ukazoval Amal.

„Tam… prosím jet ten směr… ten směr. Byli jsme tam den předem. Je tam americká vojsko.“

Harun opět vyžadoval okamžitý překlad a s Amalem začali znovu brebentit arabsky.

Chtě nechtě – navzdory zlosti na všechny ty irácké věci – Will začínal mít ty dva komedianty rád. Nějak to srovnal fakt, že mohli utéct; jako by potřeboval nějakou omluvu.

A představa, že by ti dva někoho zabili – nebo někdo zabil je, ať už to byli vojáci, nebo ne – už ztrácela smysl.

*****

Zapadli hluboko do písku a dvakrát se vyprostili, než jim došel benzin. Pak seskočili z náklaďáku a poprvé uviděli hnědou stěnu, blížící se z východu. Během pár minut je obklopí písečná bouře. Vlekli se k jihovýchodu. Iráčané razili cestu s překvapující energií.

„Nemít strach,“ říkal jim Amal, když Willovi a Dougovi ukazoval, jak si udělat z oděvu na obličej masku proti písku. „Tam je cesta a potom americké vojsko. Vím to.“

Kráčeli už hodiny, Will a Doug se drželi v řadě za oběma bratry, vedeni spíše ostrým zvukem jejich kroků než vizuálně. Potom je zastavil silný vítr, vanoucí jim do zad, a neuvěřitelná koncentrace písku ve vzduchu. Skutečně nebylo vidět ani na krok.

Když si Will s Dougem sedli, Amal vytáhl z malé torny několikametrovou látku na padák a pár skládacích hliníkových tyčí a za pár minut se už všichni čtyři krčili pod improvizovaným stanem, který usedající písek ihned zatížil.

„To se učíte ve vojenském výcviku?“ zeptal se Doug Amala.

„Učit? Ten… stan?“ zeptal se s užaslým výrazem, který zbarvil jeho snědé rysy.

Pak úžas vystřídal široký úsměv. „Ó ne ne ne. Já jsem Arab. My jsme Arabi. Arabové vědí, co dělat. Tahle poušť je domov, ne?“

Povolali je do armády z obchodnické rodiny v Bagdádu. Tihle dvacetiletí mladíci už rok neviděli své dívky a rodiče, bratry, sestry a bratrance. „Neměli jsme na vybranou,“ řekl Amal na úvod. „Kdybychom nešli, armáda by nás dostala a zastřelila. Jiná cesta nebyla.“

„Jak dlouho jste tady v poušti?“ zeptal se Will.

Amal se podíval na vířící prach, brada se mu třásla a ignoroval Harunův požadavek na rychlý překlad.

„Přišli jsme sem, když Saddám vtrhl do Kuvajtu. Už řadu měsíců jsme z domova nedostali ani dopis.“

Najednou jako by někdo rozsvítil světlo, obloha se rozjasnila, do stanu zasvítilo slunce a muži se začali vykopávat. Pak se opět vydali na jihovýchod. Amal právě vedl skupinu přes nízkou písečnou dunu, když Doug náhle uviděl, jak padl na břicho do písku a naznačoval ostatním, že to mají ihned udělat také.

„Vpředu! Republikánská garda!“ zašeptal přes rameno. „Ne naše… jednotka…“ Amal gestikuloval svému bratrovi. „… ale jednoho z nich znám.“

V kruhu, asi čtvrt míle od nich, parkovala skupina obrněných vozů a tanků, pár vojáků sedělo nebo stálo u svých strojů, ale ke čtyřem utečencům se zjevně nikdo nedíval.

Harun byl značně rozrušený. Mluvil rychle a naléhavě k bratrovi a Amal překládal.

„Harun říká, že ti… ti… vojáci přišli zastřelit každého Iráčana, který se pokusí utéct. Byl v jednotce, jako je tahle. Nesmějí nás vidět!“

Will otočil hlavu k Amalovi a bradou se zabořil do písku.

Amal se otočil k Willovi a pak řekl: „Bude lepší… zůstat tady, než zajde slunce.“

Náhle popadl Willa za rukáv. Zkoumal vzdálený obzor.

„Pane, koukněte tam! Vidíte ten vrtulník? Tam jsou američtí vojáci.“

Will sledoval směr Amalova prstu k malému bodu na obzoru, který se měnil ve vrtulník. Vrtulník zmizel na severu, ale v jeho stopě mohli téměř rozeznat něco, co zůstalo na zemi v místě, odkud vzlétl. Osm či deset mil od nich… tmavé tvary mohly být stany, tanky nebo auta, vznášející se jako fata morgána ve zbytcích horka zapadajícího slunce.

„Jestli to jsou naši…,“ začal Will.

Vrtulník se vrátil, teď blíž k nim, nicméně stále ještě nejméně pět mil daleko. Jeho tvar byl však naprosto zřetelný.

„To jsou naši, Wille!“ Dougův hlas se chvěl vzrušením. „To je blackhawk!“

Will pozorně sledoval, jak se blackhawk vynořil nad obzorem. „Oukej, uděláme obvyklý trik s čekáním do noci, pak obejdeme iráckou jednotku a poženeme se, co nejrychleji to půjde. Jestli je to deset mil, bude nám to trvat… no, dvě hodiny?“

Doug se širokým úsměvem přikývl.

Amal byl také vzrušený. Vzrušený a ospravedlněný.

„Říkal jsem vám, že tam jsou američtí vojáci. Říkám vám, důvěřujte mi. Jsou tam, říkám, a teď tam jsou!“

Will se usmál a poklepal Iráčanovi na rameno, což bylo gesto, které mladého vojáka překvapilo.

„Dobře to děláš, příteli.“

Amalova tvář se zjemnila do výrazu vděčnosti; pokývl Willovi, než se otočil k Harunovi, aby mu poskytl životně nutný překlad do arabštiny.

Doug se podíval na hodinky. 17.00 – dvě hodiny do setmění. Bylo to ještě příliš daleko, ale už téměř cítil slavné uvítání.

Myslel na Kathy a na děti. Už asi dostaly zprávu o jeho pohřešování a Kathy šílí.

Konečně se na americké straně dostane k polnímu telefonu. Zavolá ihned, jakmile přejdou přes čáru.

Ještě dvě hodiny!

17 KAPITOLA

*****

Hlavní štáb irácké armády, Bagdád

Sobota 9. března 1991 –16.00 m. č. (13.00 GMT)

Irácký generál Hassún hodil zprávu z dálnopisu na zjizvenou dřevěnou desku provizorního stolu a zavolal na svého pobočníka. Zase ho rozbolel zub, ale teď nebyl čas na nějaké ošetřování. Zkřivil pravou tvář, z malé stříbrné tabatěrky vytáhl cigaretu, zapálil si a pokynul muži, ať si sedne. Cigaret mu zbylo už příliš málo, aby nabídl i pobočníkovi.

„Kdy to přišlo?“ zeptal se.

„Asi před deseti minutami, pane. Přinesl to kurýr z jiného komunikačního centra.“

Generál přikývl. Ještě jednou to volat na velitelství by bylo směšné. V posledních pěti dnech, které zbývaly Saddámovu velitelskému štábu, vylezli z těžkých krytů a přešli do obyčejných civilních bytů, aby se schovali před novými, laserem řízenými americkými bombami, které pronikaly betonem tlustým třicet stop a v posledním dnu pozemní války vyřadily životně důležitá velitelská stanoviště – spolu s několika dlouholetými přáteli a jedním starším armádním velitelem. Bunkry už bez ohledu na beton nebyly bezpečné. Dokonce i rezidenční oblasti neměly spojení. Bylo to jako válčit pomocí korespondenčních lístků.

Válka však trvala, i když teď to byla válka občanská.

Hassún měl své vlastní plány. Kdyby došlo k nejhoršímu a Bush by se rozhodl vtrhnout do Bagdádu, utekl by do Jordánska. Jeho rodina tam už byla, aniž by to Saddám věděl.

„Kde podle předpokladů mají být ti američtí plukovníci?“ zeptal se.

Pobočník rozložil na stole potrhanou mapu a označil bod na jihu středního Iráku. „Jejich transportní letoun se zřítil zde, generále. Američani předpokládají, že padli do zajetí –,“ jeho prst se pohnul o ekvivalent sto padesáti mil, „– zde.“

„Prověřili jsme všechny předsunuté jednotky v té oblasti?“

„Můžeme se spojit s jednou, pane. Všechny ostatní, jak víte, byly rozprášeny.“

Hassún přikývl a hluboce si povzdechl.

„Pokud jsou Američani přesvědčeni, že jsme ty dva plukovníky zajali, budou na nás tlačit a ječet, dokud je nepošleme domů, a my je domů nemůžeme poslat, dokud je nezadržíme. Nechceme dávat Bushovi do rukou důvod k dalšímu bombardování. Ty dva plukovníky proto musíme najít všemi prostředky.“

„Pane, o to už se snažíme. Zpráva –“

„Zpráva jednoduše říká, kapitáne, že nikdo z našich lidí jejich zadržení nenahlásil. Zpráva neříká, že je není možné najít. Patrně jsou pořád ještě někde tam a patrně, pokud nejsou hloupí, míří k nejbližší hranici, aby se dostali ke svým. Není těžké si představit, kam míří jejich toužebné pohledy. Vyřiďte všem jednotkám, že musí ty dva najít a ihned mi je poslat, a to v dobrém stavu. Kdokoli je zadrží, bude odměněn buď penězi, nebo propuštěním, jak si bude přát.“

„Ano, pane.“

Hassún nechal muže odejít, pak vstal a přistoupil k oknu. V malé příměstské obci, již měl pod kontrolou, bylo několik vrtulníků, připravených s ním odletět, až přijde čas. Nevěřil vrtulníkům, ale byl to jediný dopravní prostředek, který Američané ve vzduchu ignorovali.

S posledními zprávami z Kirkúku a s povykem, který Američané dělali kolem ochrany Kurdů a šíitů, se jeho únikový plán každou hodinou stával přitažlivějším.

*****

Poušť Al Hajdžaráh, jih středního Iráku

Sobota 9. března 1991 –18.05 m. č. (15.05 GMT)

Slunce už stálo nízko nad západním obzorem, teplota začala klesat a k hřebeni malé písečné duny, kde se ukrývali Doug Harris, Will Westerman a dva iráčtí dezertéři, začaly dosahovat delší stíny.

Muži leželi na břichu, částečně zahrabaní do písku, Will po Dougově levici a po levici Willově Iráčané. Jak den končil, začaly nízké sluneční paprsky v písku vykreslovat obrazy, kterých si předtím nevšimli.

Doug ležel stejně jako ostatní s bradou na zkřížených rukou. Už několik minut studoval dva hrboly v písku, jen pár centimetrů před svým obličejem.

„Wille?“ Dougův hlas byl zaplněn pochybnostmi.

„Jo.“

„Zeptej se Amala, jestli mají v Iráku rohaté ještěrky.“

Will nejdřív neodpověděl. Otázka zněla jako typický pokus o vtip v Harrisové stylu a Will neměl náladu na žertování.

Ani od Douga.

„Zeptat se ho na co?“ řekl Will konečně.

„Rohaté ještěrky, jako ve Fort Worthu. Zeptej se ho, jestli je tady mají taky.“

Will se podíval na Douga s nevrlým výrazem.

„Proč bych se, sakra –“

„Prostě… prostě se ho zeptej, uděláš to?“

Will si povzdechl, otočil se k Amalovi, zopakoval otázku a popsal, co je rohatá ještěrka. Pak se otočil zpátky k Dougovi.

„Ne, nemají je. Ale chce vědět, proč se ptáš.“

„Protože před sebou vidím něco, co jako rohatá ještěrka vypadá.“

„Přímo před sebou?“

„Jo.“

„Kde?“

„Koukni se stopu před můj nos. Vidíš ty hrbolky?“

Will se otočil k Amalovi a konverzace začala mít naléhavý tón. Pak se otočil k Dougovi. Mluvil pomalu a o trochu hlasitěji, v hlase bylo cítit napětí.

„Oukej, Dougu, poslouchej pozorně. Udělej přesně, co ti řeknu… oukej?“

„Oukej.“

„Oukej.“ Will objasňoval nebezpečí nejklidněji, jak mohl.

„Dougu, to není rohatá ještěrka.“

„A co –“

Will ho přerušil. Jen… jen mě nech domluvit… Chci, aby ses celým tělem převrátil… doleva, přese mě.“

„Doleva?“

„Doleva. Uděláš to?“

„Jo. Ale co to je?“

„Jen… udělej to. Neptej se,“ naléhal Will.

„Hned!“

Doug se náhlým plynulým pohybem převrátil přes záda Willovi, který ležel mezi ním a Amalem, a současně Amal, Harun i Will vyskočili a odtáhli Douga asi dvanáct yardů dál, pak se zastavili, rozhlédli a opět zalehli břichem do písku.

„Co kolem toho, sakra, tak vyvádíte?“ zeptal se nasupený Doug.

„Milý brachu,“ odpověděl Will a popadal dech, „to byla písečná zmije. Ty tady mají. Zahrabou se do písku a všechno, co vidíš, jsou jen malé rohy. Byla dost blízko na to, aby tě uštkla do nosu.“

Jsou jedovaté?“

Will se ironicky zasmál. „Slyšels někdy výraz ‚dvoukročník‘? Uštkne tě, uděláš dva kroky a padneš. Strašně jedovatý had.“

Ještě než Will domluvil, Doug se vyškrábal na nohy.

„K zemi!“ vyštěkl Will a otočil k němu hlavu. Doug vyčníval nad hřeben duny.

Jak se mám, sakra, zahrabat do písku, když v něm jsou hadi? Nenávidím je! A ty to víš.“

„Měl bys radši irácké kulky? K zemi, člověče!“ ukázal dlaní dolů a Doug opatrně klesl na kolena. Podíval se k irácké jednotce. Výhledu na ni teď už opět bránila duna.

„Nemůžou nás vidět,“ řekl Doug.

Jestli se budeš hýbat se sluncem v zádech, uvidí nás.“

Amal se opatrně přesunul zpátky k hřebenu duny, přičemž si dával pozor na zmiji. Teď už byl zase u Willova boku.

„Pane, strážní jednotka se odsouvá!“

„Dál od nás?“ zeptal se Will poplašeně.

Amal přikývl a ukázal na sever, odkud zněl nezřetelný hluk motorů, tlumený písečnými dunami. Sledovali, jak irácká jednotka mizí.

Will si oprášil vlasy od písku a podíval se na hodinky. Třicet minut do setmění, pomyslel si. Pramen vlasů mu spadl přes oči, Will ho znovu odhrnul a znechuceně potřásl hlavou, když se Doug začal smát nad marností jeho úsilí.

„Království za sprchu a nějaký deodorant,“ řekl Will.

„S tím je amen. Smrdíme víc než po dvounočním tréninku přežití.“

„Spokane v zimě. Bože, nepřipomínej mi to,“ zachrčel Will. „To vzdušným silám nikdy nezapomenu.“

Doug se podíval k západu přesně v okamžiku, kdy se slunce začalo na obzoru vlnit a přecházelo z oranžové a rudé do purpuru. Všichni to mlčky sledovali, Harun chytil Amala za rukáv a ukázal na krásu slunečního kotouče, který se majestátně nořil za nekonečný obzor.

„Oukej,“ prohlásil konečně Will, „připravme se vyrazit. Jakmile budou z dohledu, půjdeme co nejrychleji ke spojenecké základně.“

*****

CENTCOM, Rijád, Saudská Arábie

Sobota 9. března 1991 – 18.30 m. č. (15.30 GMT)

Radiodepeše o krátkém boji uvnitř Iráku už byly odeslány do Pentagonu, když generál Martin povolal generála Bullocka a několik dalších starších důstojníků do poradní místnosti.

„Vyřízeno?“ zeptal se Martin.

Bullock přikývl a zašklebil se. „Museli jsme se zdržet kvůli písečné bouři, jak víte. Bylo jich asi šestnáct set, a jakmile první warthog přilétl k tomu hangáru, začali střílet. Nasadili jsme apače a vyřadili dva tanky, a jakmile se zase přivalily warthogy, všude se objevily bílé vlajky. Chtěli se vrátit jako váleční zajatci. Naši lidi prozkoumali hangár a nenašli tam žádné stopy po náklaďáku nebo po Westermanovi a Harrisovi. Nenašli ani důkaz, že by tam někdo střílel. Místo toho našli stopy náklaďáku mířícího na jihovýchod.“

„Co to znamená?“ zeptal se Martin.

„Může to znamenat cokoli. Iráčani prohlásili, že žádné Američany neviděli. Ale přiznali, že pohřešují dva své průzkumné piloty a letoun.“

„To by byl ten…“

„Taky si to myslíme. Ten, co s ním uletěla seržant Murrayová. Ti dva vojáci, které viděla v hangáru, byli pravděpodobně průzkumní piloti. Ale kde jsou? To je otázka, na kterou ještě nemáme odpověď, ačkoli teď jsme vyslali na další průzkumnou misi RF-4 a jeden z vrtulníků se snaží sledovat stopy auta. A to je druhá otázka. Proč s americkými zajatci zamířili na jihovýchod?“

„Necháme ty irácké vojáky v hangáru, nebo ne?“ zeptal se Martin. „Ano, pane. Jsou krásně zmatení. Jenom jsme zneškodnili zbylé tanky a nechali je být. To není Republikánská garda.“

*****

Ve stejnou chvíli o dvě patra níže se nervózní Dr. Sandar Almeany, bývalý vědecký asistent Dr. Šakira Abbáse, šinul kolem posledního rohu chodby pokryté linoleem a vešel do malé konferenční místnosti, za oba lokty veden přísnými vojenskými policisty. Poté, co si protrpěl nouzové přistání letounu a pak bláznivý hon nocí v divoce se natřásajícím obrněném voze, ho zadrželi a izolovali, i když požádal o azyl.

Čekal na něj plukovník Richard Kerr s dalšími třemi důstojníky. Pokynuli mu, ať si sedne. Krátce Almeanyho seznámili se vším, co už vědí o viru, který vyvinul společně se Šakirem, a o události vedoucí k Abbásově útěku – který nazvali „zmizením“. Iráčan netečně naslouchal a pak nepříjemně dlouhou dobu čekal na výslech. Znal klíčovou otázku, kterou chtěli zodpovědět: kolik viru je pryč a kde? Sandar byl rozhodnut. Neměl v úmyslu něčemu se vyhýbat.

„Doktor Abbás byl mým kolegou řadu let,“ začal, „a podobnou otázku mi kladl v noci, kdy proběhl útok. Nejdřív jsem si myslel, že je zajatec, pak jsem pochopil, že přešel k vám žádat o pomoc. To… ta věc, kterou jsme vyvinuli, je příliš nebezpečná, aby zůstala v rukou našeho vůdce.“

Slovo ‚vůdce‘ zaznělo ironicky. V Bagdádu by ho zastřelili. Pomyslel si, že v Rijádu to nepřijmou s nevděkem.

Sandar se podíval na muže v místnosti a pokračoval. Řekl jim, co ví o dvou zmizelých kontejnerech a kam měly mířit.

„Proč doktor Abbás uprchl od jednotky, kterou jsme tam poslali?“

„Mám jenom podezření,“ odpověděl Sandar. „Nevím to. Z otázek, které mi dával, bych usuzoval, že jel za Ansalláhem pro kontejner nebo kontejnery, které Ansalláh vzal. Šakir je odhodlaný muž, když se pro něco rozhodne.“

Mluvili o silnicích a dálnicích, o Abbásově rodině, o pozici generála Hašmádího a o tom, co by mohl Šakir Abbás udělat, kdyby se vydal na tak životně důležitou výpravu. Richard Kerr potřeboval nějaké vodítko, aby měl rozumnou naději, že z analýzy satelitního sledování a dalších zpravodajských aktivit zrekonstruuje, kde Abbbás je, a bude se moci pokusit nalézt kontejnery. Na Kerra byl vyvíjen zvláštní tlak. Se dvěma dalšími staršími zpravodajci, kteří letěli z Washingtonu za ním do Rijádu, zuřivě hledal jehlu v kupce sena. Kde je Abbás a kde jsou pohřešované kontejnery? Sám prezident Spojených států prohlásil, že je třeba vyvinout veškeré úsilí, aby ten muž a jeho smrtící výtvor byli znovu zajištěni, a to bez ohledu na náklady.

Richard Kerr pronesl pár závěrečných poznámek, poděkoval Almeanymu, pak opustil místnost a zamířil zpátky k satelitním snímkům z oblasti kolem zničené pouštní laboratoře. Především se díval po obrysu zelené toyoty. „Všechno, co musím udělat,“ pronesl sarkasticky, „je sledovat tu dodávku a jejího řidiče přes Irák a dobrat se toho, kde je její pasažér teď.“ A bez ohledu na rostoucí množství osob, které měl k dispozici, se nemohl zbavit fatalistického pocitu, že už překračují hranice elektronického průzkumu.

Člen biomedicínského výzkumného týmu Dr. Walter Hajek, sedící za Almeanym ve vzdáleném rohu konferenční místnosti, klidně poslouchal a čekal na slovo. Teď začal jako hodný profesor, vědou spřízněný s badatelem, věcně probírat detaily vytvoření viru.

Duchem byl ovšem jinde a zjistil, že trapně často sleduje hodinky. Malá nádobka, odeslaná proti jeho vůli, má přibližně za dvě hodiny dorazit na leteckou základnu Andrews a pak má být dopravena do přísně tajného zařízení biologického průzkumu někde poblíž.

Hajek neznal ani krycí název, ani umístění tohoto tajného zařízení, a to bylo dobře. Co ovšem věděl, bylo, že se rozpoutá peklo, když se pokusí ten vzorek testovat.

*****

Vojenská polní nemocnice, Dahrán, Saudská Arábie

Sobota 9. března 1991 –18.50 m. č. (15.50 GMT)

Seržant Sandra Murrayová v místnosti sester odložila sluchátka a chvíli jen tak stála, oči upřené na dveře operačního sálu, kde měli chirurgové stále v práci Billa Backuse. Myšlenkami byla ovšem ještě v poušti. Pátrala po Willovi a Dougovi.

„Je všechno v pořádku, drahoušku?“ Nejprve sotva zaznamenala ustaraný hlas sestry za stolem. Když jí slova konečně pronikla do mozku, s udiveným pohledem se otočila.

„Ó, ano. Jsem… Je mi fajn. Jen čekám na zprávu, víte?“ Sandra se usmívala, i když její pravička kroutila telefonní šňůrou. Byl to symetrický pohyb tam a zpátky, který nemohla zastavit. Uklidňovalo ji to, jako kdyby odříkávala modlitbu.

„Co to bylo za hovor o dalších členech posádky?“ zkusila sestra znovu. „Bylo to o vašich dvou plukovnících?“

Mí dva plukovníci?

Sandra se podívala na sestru v hodnosti majora, která byla alespoň o deset let starší a jako ona aktivovaná ze zálohy. Jak se jmenuje? No ano, Sára. To bylo už potřetí, co zapomněla, a to bylo trapné.

Sandra přikývla a zhluboka vydechla. „Jo. Záchranáři našli náš náklaďák asi osmdesát mil od místa, kde jsem je opustila. Byl bez paliva. Je to zvláštní, ale zároveň i nadějné. Myslela jsem, že je zajali, ale jak se zdá, míří k nejbližší spojenecké základně.“

„To je dobrá zpráva, ne?“

„Ano.“ Sandra věděla, že výraz její tváře slovům odporuje, ale z něčeho měla špatný pocit – nebo že by byla jen vyčerpaná? Lékař, který ji odmítl pustit z nemocnice, jí to před hodinou řekl; že trpí vyčerpáním. Sandra se mu podívala do očí a řekla: „Blbost, pane.“

Gesty dávala najevo, že jí nic není, a snažila se ignorovat antiseptický zápach, který ji ovanul, když se podle příkazu napila z otevřené láhve neznámého obsahu.

„Měla bych teď být v záchranném vrtulníku a pomáhat je hledat. Mně nic není. Proč mě nechcete pustit?“

Otázku pohltil náhlý pohyb dveří od operačního sálu. Vyšel z nich chirurg, stáhl si latexové rukavice, sundal roušku a unaveně se usmál. Mávl na Sáru a pokývl Sandře, že zodpoví její otázky.

„Je to spíš masivní infekce, ale už ji máme pod kontrolou. Odstranili jsme vnitřní poranění a znovu jsme mu provzdušnili plíce.“

„Proč to trvalo tak dlouho? Byli jste tam čtyři hodiny, pane.“

„Já vím,“ řekl a stáhl si chirurgickou čapku. „Jedno žebro měl nejen zlomené, ale olámané do ostrých zubů, a i když vím, že jste se s ním snažili zacházet citlivě, když jste s ním hýbali, roztrhlo mu vnitřnosti. Museli jsme pár věcí restrukturovat.“

„Myslíte, že bude v pořádku?“

Doktor přikývl. „Je silný. Myslím, že bude fit.“

Sandra mu poděkovala a sáhla po telefonu. Billova žena v Jižní Karolíně čeká na zprávu.

Když vyťukávala čísla, v mysli jí opět zazněl Sářin hlas.

Vaši dva plukovníci, řekla.

*****

Poušť Al Hajdžaráh, jih středního Iráku

Sobota 9. března 1991 – 20.00 m. č. (17.00 GMT)

Záře na obzoru je teď blíž, pomyslel si Will. Snad tři míle, a mezi nimi a svobodou není nic než otevřená poušť. Měli za sebou už pár mil od místa, kde je zastavila hlídka Republikánské gardy.

Základna před nimi byla americká. Poslední jejich obavy rozptýlila silueta blackhawku, vyzařující do velkého okruhu záplavu letových světel.

Zbývalo jen se tam dostat.

Will stál v nočním větru a pozoroval východní obzor se vzdálenou oranžovou září základny na pozadí hvězd. Byla to úžasná záře a hnala ho ke spěchu.

Podíval se zpátky na temný tvar, který minuli před deseti minutami. Byl to vrak vyhořelého tanku, který se před nimi náhle objevil ve tmě. Několik set yardů dál se ve strašidelném světle vzdálené rtuťové výbojky koupaly zbytky malého náklaďáku. Měsíc už několik hodin nesvítil a bez světlometů nemohli říci, co ještě je před nimi.

Co se tady stalo? divil se Will. Letecký útok? Pozemní útok? Tank ztratil pásy a vyhořel, náklaďák měl roztržený bok.

Velmi zvláštní. Dalo se to vysvětlit jako opuštěná výzbroj, ale nechal přemýšlení. Únava jeho touhu po poznání vyčerpala.

Harun byl teď třicet yardů vpředu a netrpělivě šlapal dál, periodicky ozařován světly ze základny. Řadu kroků byl jen temným stínem po straně, pak jeho postava náhle přešla světelné pole, aby zase na druhé straně zmizela ve tmě. Will to s úžasem sledoval a pokaždé čekal, až se Harun znovu objeví. Teď se také objevil, náhle se však zastavil a rozhlížel se kolem.

Co mu je? podivil se Will.

Viděl, jak se Harun trhaně naklání, jako by asi sto stop před nimi něco na zemi zkoušel. V týž okamžik se Willovi spojily vyhořelé stroje se skutečností, že se přiblížili k válečné hranici, kde může hrozit jakékoli nebezpečí, a došel k mrazivému závěru.

Ó, můj Bože!

Hlavou mu proběhla nevyslovená myšlenka, když ho náhle oslepila světelná exploze z Harunova směru, po níž následovalo děsivé BHRRUMP!

Pak mu do uší dolehl mučivý výkřik. Nepatřil Harunovi, ale Amalovi, který uviděl, jak nášlapná mina jeho bratrovi utrhla nohu.

„Minové pole!“ zařval Doug. Ježíši, Wille! Jsme v aktivním minovém poli!“ Dougův hlas se o oktávu zvedl, jak chytil Amala a teď ho držel zpátky. V dálce na zemi se zmítal Harun, pokoušel se zvednout, chabě na ně mával a sténal.

Amal začal s Dougem zápasit. Will přiskočil, chytil ho za ruce a křikl: „Poslouchej mě! Nepomůžeme mu, když taky šlápneme na minu. Nemůžeš tam projít!“

Harun něco arabsky volal a Doug se otočil na Amala. „Co říká? Rychle!“

„Abychom tam nechodili… ale já mu musím pomoct!“ zakřičel Amal.

„Co budeme dělat, Wille?“ zeptal se Doug. „Máš v tom nějaký trénink? Ocitli jsme se někdy v takové situaci?“

Will se díval na smrtelně zraněného Amalova bratra a snažil se vypočítat, jestli k němu dokáže přesně stejnými kroky dojít. Na to však bylo příliš málo světla. A jediný krok v jiném směru mohl být osudný.

Hlas Haruna v agonii opět prořízl vzduch.

Amal zakřičel zpátky, plnou vahou těla se Dougovi vytrhl a sprintoval k bratrovi, než ho Harunův hlas zastavil. Dokonce i bez překladu bylo jasné, že Harun mu přikazuje, ať dál nechodí. Amal zaprotestoval, ale Harun znovu začal křičet svůj požadavek a rukou bratrovi naznačoval, ať se vrátí.

Amal kráčel vpřed, pomalu, opatrně, snažil se v temném písku hledat bratrovy stopy. Will a Doug ztuhli, sevřeni vědomím, že je marné Amala následovat a že ani nemohou jít zpátky.

Harun viděl, co se děje. Věděl, že mu bratr musí jít na pomoc, ať už se stane cokoli. Věděl, že neexistuje moc, jež by Amala zastavila, aby neudělal stejnou chybu jako on.

Ale něco udělat mohl.

Harun se už smířil s faktem, že zemře; bolest v roztrženém těle byla téměř nesnesitelná. Když viděl, že Amal dělá další krok dopředu, rozhodl se a pocítil velkou úlevu.

Will v záblesku světla z pozadí uviděl, jak Harun zvedl pušku – její tvar se spojil se siluetou Iráčanovy hlavy.

Pak třeskla krátká salva, Harunovo tělo odskočilo a zmizelo z dohledu. Zůstala jen světla základny, vzdálená už necelé dvě míle.

Amal v hrůze padl na kolena. Pochopil bratrův poslední čin. Will k němu došel, položil mu ruku kolem ramen a přitáhl ho zpátky k vytřeštěnému Dougovi.

„Je mi to líto, Amale. Je mi to strašně líto!“ opakoval Will a držel Amala za jedno rameno a Doug za druhé.

*****

Několik amerických vojáků se už shromáždilo blízko hranic strážního stanoviště a pak se objevil i velitel roty.

„Tam v minovém poli, pane. Myslím, že jsem po výbuchu uviděl pár postav. Jednoho asi zasáhla mina, ale byli moc daleko, aby to šlo rozpoznat.“

Major si vzal dalekohled na noční vidění, prozkoumával scénu a souhlasil s odhadem. Pak dalekohled sňal a zamyslel se.

„Sledujte je. Uvidím, jestli budeme moct vyslat apače, aby se tam podíval.“

*****

Jednotka irácké Republikánské gardy, která se vydala na sever, také uslyšela výbuch miny. Když dostali vysílačkou zprávu, aby našli dva americké piloty pokoušející se dostat ke Spojencům, začali prohledávat okolí minového pole, kde byli několik dní předtím. Irácký poručík, zklamaný hledáním, zastavil kolonu čtyř obrněných osobních vozů a nařídil vypnout motory, aby si mohl vychutnat pouštní noc. Vojáci stáli na svých strojích a dychtivě hleděli do dáli v touze být hlídkou, která zadrží pohřešované americké plukovníky. Dobře si uvědomovali, že záblesk čtyři míle na jihovýchod pocházel od jejich dobyvačného nepřítele.

Výbuch miny byl příliš jasný, aby se dal přehlédnout, zvláště když to minové pole pokládala jeho jednotka.

Teď se jako pavouk rozvíjející svou síť znovu pohnuli, až dojeli k vyhořenému tanku. Řidiči dostali příkaz zhasnout světla a přesné instrukce, jak se vyhnout vlastní smrtící pasti.

*****

Doug uviděl v dálce záblesk reflektorů a zaradoval se – na pár vteřin, než pochopil, komu ta světla nejspíš patří.

Dát se na útěk znamenalo zahrát si ruskou ruletu. Zapadli na několik metrů do minového pole – ať už za tmy, nebo za světla – a jediný krok je mohl zabít.

Mluvili rychle, naléhavě, zkoumali, jak se odtud dostat, ale cesta byla jen jedna: počkat, až se rozední, a jít ve vlastních stopách.

A teď promarnili dokonce i to.

„Možná někdo z naší strany slyšel explozi,“ řekl se slabou nadějí Will.

Irácká hlídka, pokud to byla ona, je teď zachytila světly a APC k nim dojely na vzdálenost necelých sto yardů.

Doug se otočil k Amalovi a ukázal na pušku, která mu zůstala. Amalova tvář, strašidelná v těch vzdálených světlech, byla pokryta slzami.

„Amale, poslouchej.“ Dougův hlas byl jen o málo silnější než šepot a Will, který pochopil jeho plán, se pohnul mezi ně a světla. „Miř na nás. Jsme tvoji zajatci.“

Amal zatlačil pušku zpátky k Dougovi a potřásl hlavou. „Ne! Nemůžu! Byli jste milí na… Amala… a…“ Sklesle ukázal za sebe, puška se ocitla opět v Dougových rukou a Doug zavrčel.

„Na místě tě zastřelí, Amale, pokud si budou myslet, žes utíkal. Potřebujeme tě živého, abys nám pomohl. Potřebujeme, aby ses vymotal z toho minového pole, obešel ho a nějak se dostal k základně. Potřebujeme, abys jim řekl, kde nás zajali. Když budeš mrtvý, nemáme naději. Děláš to pro nás, Amale, chápeš to?“

Když se od světlometů rozkřičely hlasy, Amal pomalu a váhavě přikývl.

„Ještě jednu věc, Amale. Řekni jim…“ Doug Zašátral v kapse po kousku papíru a doufal, že pero ještě slouží.

Psalo. Napsal jména Sandry Murrayové a Billa Backuse. „Dej to americkému důstojníkovi.“

Doug co nejjasněji napsal krátkou zprávu, složil papír a dal ho Amalovi do kapsy.

„Tak. Miř na nás a řekni jim to. Řekni jim, že nás držíš v šachu.“

Amal se podvolil a hlas se mu zvedl, jak potlačoval muka z toho, že vojáci si za pomoci světel a mapy prorážejí posledních pár yardů cesty.

Doug a Will šli napřed, Amal za nimi. Jeho historku vojáci přijali s posměchem. Ten odvedenec jim přece nesebere nárok na odměnu. Nechali ho, ať si jde.

Jeden voják strčil Douga do zad a srazil ho do zadní části obrněného vozu. Poručík na vojáka zařval, ať dá pozor. Američané mají být dopraveni v dobrém stavu. Řekl mužům, že odměna bude pro všechny.

Pak měl do zadních dveřích vyšplhat Will, ale se svázanýma rukama to bylo obtížné. Voják, co stál na kraji, ho vtáhl dovnitř a nechal dveře otevřené, i když kolona vyrazila. Řev motorů přehlušil zvuk amerického vrtulníku, který se přiblížil od jihovýchodu.

Zadními dveřmi bylo vidět Amala; jeho tvář ozářil zadní reflektor APC. Stál na pokraji minového pole se zamlženýma očima, nedbale držel pušku, ramena skleslá. Nebyl schopen zachránit Američany, kteří se pokusili zachránit jeho.

Willovi připadlo, že to je nejsmutnější člověk na Zemi.

18 KAPITOLA

*****

Ve vzduchu severně od Kirkúku, Irák

Neděle 10. března 1991 – 7.00 m. č. (04.00 GMT)

Šakir Abbás sledoval, jak země pod ním mizí. Žaludek mu stoupal ke krku.

Křečovitě se držel opěradla sedačky, až ho levá ruka bolela, ale u otevřených dveří vrtulníku a v hrůzostrašné směsici řevu motorů a hluku vrtule s mrazivým chladem ranního vzduchu nedokázal stisk uvolnit.

Vrtulník se ostře zvedl a dveře jako by se propadly pod Šakira. Cítil podobnou nevolnost a mrazení, jako když se jednou v americkém zábavním parku projel na horské dráze – katastrofický pocit nekontrolovatelné prázdnoty v nitru, když vyletíš nahoru a pak hned hlavou dolů, ani ne tak bolestivý jako poplašný. Šakir na okamžik zavřel oči, a když je opět otevřel, pochopil, že vrtulník prostě nabral rychlost pro let na sever ke generálovi Hašmádímu.

Jste v pořádku, doktore?“ zakřičel na něj arabsky jeden ze členů posádky. Šakir se usmál a přikývl. Nebylo to nijak přesvědčivé, ale aspoň se držel.

Celý den, co čekal na generálův návrat, kouřil, chodil, posedával a spal pod maskou Dr. Damerdžího. Před svítáním se znovu objevil důstojník tajné policie, který Šakira doprovázel do města, zjevně potěšen tím, co pro toho dobrého doktora zařídil. Ohlásil, že Damerdží dostal povolení letět generálovým vrtulníkem, který ho dopraví blíž k místům bojů. Šakir se ten čin snažil ocenit, ale v hloubi duše se bál, že policista zná jeho pravou identitu a že si s ním jen hraje. V mysli se mu opakovaně přehrávala představa, že ho vykopnou z otevřených dveří vrtulníku letícího ve výšce tisíc stop. Se Saliah si to možná už vyřídili.

Se stráží, kterou mu v prozatímním velitelství určili, se předchozí odpoledne procházel chodbami; nechali ho navštěvovat další a další místnosti, až se ocitl v generálově kanceláři. Vrátil se sem dvakrát a pokaždé se snažil, aby to vypadalo jako náhoda. Ruce měl hluboko schované v kapsách, ale očima zkoumal každý předmět v místnosti.

Jenže po kontejneru nebylo ani stopy a zásuvky u stolu se neodvážil otevřít.

Na chvíli se mu vrátila bolest z hladu a málem ho donutila zvracet. Nikdo z vojáků nejedl dobře a Šakir o nic nežádal. Dostal jen o málo víc. Potřeboval jíst, potřeboval pít, potřeboval spát a potřeboval čisté šaty a potřeboval se vykoupat. Ale více než všechno jiné si potřeboval v absolutním soukromí promluvit s generálem.

Vyžadoval to jeho plán.

Vrtulník teď sestoupil pod vlhký šedý baldachýn. Oranž a žluť vycházejícího slunce pohltila tlustá vrstva mraků, chlad ranního vzduchu ho přiměl se nahrbit, aby tak uchoval tělu teplo. Nechápal, proč letí s otevřenými dveřmi, ale ostatní tři členové posádky se o nějaké zavírání zjevně nezajímali.

Teď byli v horách nebo alespoň na jejich úpatí. Skvrny zeleně a stromů prosvítající zdola mezi mlhou a mraky vytvářely scénu svěžích horských luk. Pro člověka, který viděl Skotsko, tak jako on za studií v Oxfordu, to byla jen chudá náhražka, ale pro oči zvyklé jen na iráckou poušť se tam rozkládal skutečný ráj.

Pilot stroj ostře naklonil. Další bojový vrtulník sovětského typu je směroval doprava. Šakir uviděl dole skupinku aut a kolem nich vojáky.

Jejich americký vrtulník začal ostře klesat a zpomalovat. Hluk motoru a svist vrtule narůstal a pak skluznice jemně políbily zem.

Téměř ihned byli u dveří vrtulníku ozbrojení muži, pomohli dovnitř dalším dvěma a posadili je na sedátka u zadní příčky. Šakir se instinktivně pohnul a podíval se po bezpečnostním pásu. Vrtulník se opět odlepil od země a vracel se k jihu.

„Generále?“ Jeden z členů posádky stál před mužem blízko Šakira, který neviděl jeho hodnost.

„Ano.“

Člen posádky kývl k Šakirovi. „To je doktor Damerdží z divize jaderného výzkumu. Potřebuje s vámi mluvit a my jsme dostali povolení vzít ho s sebou.“ Muž zkoumal generálovu tvář a potlačoval paniku. Zjevně si nebyl jist, jestli dělá správnou věc.

Generál Hašmádí přikývl, otočil se k Šakirovi a napřáhl k němu ruku.

„Doktore? Čím vám můžu sloužit?“

Šakir měl v tom okamžiku stejný strach jako provinilý student, zásadní, hluboký strach, co řekne tomuhle přísnému nepoddajnému vojenskému řezníkovi. Jestliže pracuje pro Saddáma, který se obklopuje ničemy a brutálními sadisty, musí být řezník. Slabí generálové v irácké armádě vydrželi zřídka. Často je čekala kulka. Někdy ji vyslal sám Saddám.

Ovšem Hašmádího oči byly teplé a milé, což naprosto kontrastovalo s obrovskýma svalnatýma rukama, pečlivě vmáčkutýma do maskovací uniformy. V generálově tváři byly vidět neúprosné bouře i lepší dny, v liniích obličeje se jevily detaily příběhů, jichž byly svědky, stálé váčky pod očima svědčily o břemeni času a oddanosti. Řidší a šedivé vlasy na skráních a knír v téměř anglickém stylu se spíše hodily pro hraběte z Cornwallu než pro iráckého generála.

Šakir si uvědomil svůj úžas a pohlédl stranou.

„Zoufale s vámi potřebuju mluvit, generále… v úplném soukromí.“

Hašmádí ukázal na interiér vrtulníku. „Soukromí máme zde. Mluvte mi těsně u uší a váš hlas se k nikomu nedonese.“

Šakir váhal jen okamžik, ale generál jeho nerozhodnost poznal a opět se usmál. „Pak to tedy musí být opravdu vážné.“

„Ano, pane, to je,“ řekl Šakir, zhluboka se nadechl a snažil se vzpomenout si na všechny pečlivě konstruované fráze, které jako by se mu teď z hlavy vypařily. Znovu se nadechl a naklonil se blíž.

Jeden člověk z vašeho štábu, pane, přišel minulý týden do jedné laboratoře v západní poušti, zvané Saad-18, aby vzal malý kontejner obsahující novou zbraň. Udělali jsme strašnou chybu a já mám kontejner znovu získat a pak vám přivézt náhradu.“

„Uvidíme.“ Hašmádího odpověď byla stroze suchá. „A tahle je v boji neúčinná?“

„To… by mohla být jedna z charakteristik, pane.“

„Saddám nařídil použít tuto zbraň zítra ráno. Víte to?“

Šakir se přinutil k přikývnutí a generál pokračoval. „Řekl jsem, že zneškodníme nepřítele během jednoho dne. Horečka, žaludeční potíže a obecná nevolnost, která trvá pár dnů. Když jim bude špatně, nebudou moct dobře bojovat, a my s jejich povstáním rychle skoncujeme, o což jde.“

Šakirovi se znovu sevřel žaludek, ačkoli vrtulník teď letěl přímo a ve stejné výšce.

„Tedy… tahle látka je neúčinná, ale vy účinnou přivezete? Kdy?“ chtěl vědět generál.

Šakirovi se v hlavě konečně spojila první generálova slova. Řekl, že jde o to, způsobit lidem onemocnění, ne je zabít.

Je možné, že to neví?

Šakir na sobě cítil generálův pohled.

Hašmádí vědce dlouze zkoumal, aniž by hnul svalem, až se Šakir připravoval na nejhorší.

„Doktore,“ pronesl konečně generál hlubokým a pevným hlasem, „myslím, že něco jste mi ještě neřekl.“

Šakir přikývl. „Kdo vám pověděl, generále, že tahle látka jen na pár dnů vyvolá onemocnění?“

Hašmádí otázku pominul a chytil se významu. „Tak tedy nevyvolává onemocnění? Zabíjí?“

Šakir ve velkých detailech vyložil rozsah pohromy, která je ukryta v jediném kontejneru. Když viděl, že vyvedl Hašmádího z rovnováhy, získal na kuráži a otřásl jím, zejména když zdůraznil, že on a jeho muži by určitě zemřeli také. A to je přece příšerné.

„Může žít ve vodě, říkáte?“

Šakir přikývl.

Jak dlouho?“

„Dost dlouho, pane, aby zabil všechny lidi nebo vůbec živočichy, kteří se ještě po mnoha měsících a snad i letech kontaminované vody napijí.“

Hašmádí se pohroužil do mlčení a zbytek zpátečního letu zíral do prázdna. Tvář mu ztvrdla a nejevila žádné pohnutí kromě malého svalu v levé spodní čelisti, který se jemně třásl.

Přistáli sto yardů od velitelského domu. Hašmádí pokynul Šakirovi, ať ho následuje, a pak nepříjemně rychlým krokem zamířil do budovy.

Šakir za ním vešel do kanceláře a zavřel dveře. Generál otevřel dvířka skříně, vytáhl láhev likéru a otočil se k Šakirovi.

„Nejsem moc zbožný muslim. Jestli vy ano, doktore, omlouvám se za pití ve vaší přítomnosti. Pokud ne, dáte si něco?“

„Minerálku, pokud můžu.“

Hašmádí vytáhl ze skříně láhev vody a k ní mu podal čistou sklenici. Pak odešel ke stolu a ztěžka usedl. Oči upíral na dvůr, viditelný přes žaluzie v okně.

Následovala chvíle napjatého mlčení, než opět promluvil.

„Vy ovšem nejste doktor Damerdží.“

Šakirovi se málem zastavilo srdce. Pocítil závrať a dech smrti. Šaráda byla odhalena. Začal mluvit, ale k ničemu se nedostal, protože generál si rukou opět vynutil mlčení.

„Chtěl jste se zeptat, jak to vím?“

Šakir přikývl.

Generál se otočil k Šakirovi, lokty nechal odpočívat na stole a usmál se.

„Až do vaší nynější reakce jsem to nevěděl. Jenom jsem měl podezření. Uvedl jste se jako jaderný vědec. Jaderní vědci toho vědí málo o práci biologů, protože Saddám chce, aby to tak bylo.“

Šakir stále ještě nebyl schopen slova.

„Tak kdo jste, doktore?“

„Mé…“ Odkašlal si ve snaze vyčistit si hrdlo. „Mé jméno je Šakir Abbás. Jsem biochemik v laboratoři Saad-18.“

„To je zajímavé. Tu laboratoř před pár dny zničili Američani. Víte to?“

Šakir přikývl. „Právě jsem odjel, když se to stalo. Jinak…“

Jinak byste byl v Saúdské Arábii jako host Bushe a Fahda.“

Šakir přikývl. „Taky si myslím.“

„Taky!“ Hašmádí vyskočil, obešel stůl a nakloněn dopředu a s očima těkajícíma po zkřížených rukou se podíval dolů na Šakira. „Bylo mi řečeno, abych vypustil látku, která způsobí onemocnění lidí, a místo toho bych zničil desetitisíce životů a zavinil, že Kurdistán bude po generace neobyvatelný, je to tak?“

Při zmínce zapomenutého jména vlasti Kurdů, místa, které existovalo už jen v jejich snech, Šakir vzhlédl. Saddám to jméno neužívá. A tohle je jeden z jeho generálů.

„Je pravda, co jste mi řekl, doktore Abbási?“

„Ano, generále, je.“

Hašmádí, aniž by dal znát, co se v něm děje, přikývl. Pak náhle zvedl svou těžkou ruku a z poloviny prázdnou láhví brandy mrštil o cihlovou stěnu, až se v alkoholickém oparu roztříštila na tisíc střepů. Vzápětí jako výstřel třeskl generálův hlas.

„Ten bastard!“

Hašmádí stál, třásl se vztekem, tváře mu zbrunátněly a jeho výdechy se podobaly výfukům proudového motoru při nejvyšším tlaku. Pomalu se vrátil zpátky ke skříni a otevřel spodní dveře. Objevil se malý sejf. Vyťukal kombinaci a zatáhl za kliku, dveře se skřípavě otevřely a odhalily malý kovový kontejner. Hašmádí jej vytáhl a podal Šakirovi.

Je to on?“

Šakir s rozšířenýma očima přikývl.

„V tomhle kontejneru jsou zárodky zabíjející lidi?“

„Ve skutečnosti virus.“

„Jak ho mám zabít?“

„Vy… já… potřebuju příslušné vybavení, pane. Musím je zahřát…“

Hašmádí mu podal kontejner, odkráčel zpět ke stolu a zadíval se z okna.

„Můžete to udělat? Můžete takové vybavení najít?“

„Ano, generále, já –“

Generál se náhle otočil k Šakirovi. „Dám vám průvodní dopisy na cestu. A dám vám v podstatě bianko příkaz, mnou podepsaný. Můžete ho použít, abyste se dostal na jakékoli místo kromě hlavního štábu v Bagdádu. Ale musíte si pospíšit. Když nadejde zítřek a ta strašná zbraň se nepoužije, bude Saddám šílet.“

„Co vám udělá?“ zeptal se Šakir.

Hašmádí překvapeně vzhlédl a usmál se. „Vy se zajímáte o nějakého starého válečníka, kterého jste předtím nikdy nepotkal? Máte moc měkké srdce, doktore, abyste vyráběl zbraně hromadného ničení, jak je nazývá Bush.“ Posadil se ke stolu a začal psát, aniž by přestal mluvit. „Vzpomínáte si na velitele vzdušných sil, kterého Saddám v lednu popravil? Byl zástupcem velitele v Bagdádu a pokusil se zachránit své nejlepší stíhače, než aby je nechal na pospas Američanům.“

Já… myslím, že ano.“

„Saddám ho zastřelil. Prostě jen vytáhl pistoli a v bunkru hlavního štábu ho zastřelil.“ Hašmádí vzhlédl. „Saddám nevěděl tehdy a neví ani teď, že muž, kterého zastřelil, byl jako můj bratr. Jeho vraždu mu nemůžu zapomenout, ale až doteď jsem se snažil být k režimu loajální.“

Hašmádí se díval přímo přes Šakira, rty pevně stisknuté, oči mu žhnuly nenávistí. „Dneškem je se vším konec! Nemůžu ho zastřelit, ale můžu jeho zločiny zastavit. Udělám to, co jsem měl udělat už dávno.“

Generál znovu sklonil hlavu a dopsal, složil tři oddělené listy papíru a předal je Šakirovi.

„Tady máte, co potřebujete. Ale jakmile virus v té láhvi zabijete, radím vám, abyste rychle překročil hranice a požádal o azyl. Máte vůz?“

„Ano. Ale mám rodinu…“

„Vezměte je s sebou a jděte. Během čtyřiadvaceti hodin z vás bude velice hledaný muž.“ Obešel stůl a potřásl Šakirovi pravicí. Jestli komukoli řeknete něco z našeho rozhovoru, jsme oba mrtví. Rozumíte tomu?“

„Ano, generále. Děkuju vám, já –“

„Já jsem vaším dlužníkem, doktore. Příští den bych se stal masovým vrahem, jako druhý Eichmann nebo Himmler. Teď si vezměte ten svůj pekelný kontejner a jděte. Alláh ať je s vámi!“

Šakir se otočil k odchodu, ale něco, co uviděl na generálově stole, se mu zadrhlo v podvědomí. Náhle se mu vybavil kousek žlutého dálnopisu v arabštině, nařizujícího všem jednotkám, aby pátraly po plukovnících Westermanovi a Harrisovi.

Šakira vyděsilo, když před mnoha hodinami v chodbě uslyšel jejich jména. Předpokládal, že úderná jednotka bezpečně odletěla zpátky do Saúdské Arábie. Zjevně došlo k nějaké nehodě, ačkoli pobočník, kterého se odvážil zeptat, je nazýval špiony a nevěděl, že by se letoun zřítil. Informovali ho, že na palubě letounu byl Sandar a další Šakirovi podřízení, ale ani o jejich osudu neměl nejmenší ponětí.

Šakirovi ovšem v hlavě vrtala další věc: kdyby nešel na jih žádat o pomoc, ti dva plukovníci by žádné problémy neměli.

Dálnopis se zmiňoval jen o dvou pilotech. Určitě je rychle zadrželi a poslali do Bagdádu. To nevěstilo nic dobrého. Podle všeho Doug Harris a Will Westerman zničili nejslibnější iráckou biologickou laboratoř a to spustí Saddámovy vražedné pudy. Jestli se nic nestane, Westerman a Harris budou mučeni a zabiti, a k tomu Šakir nemůže jen přihlížet.

Dostal jsem je do toho, tak je z toho taky musím vysekat!

Šakirovo rozhodování netrvalo ani celou vteřinu. Musí se zapojit do hry, i když ho možná zatáhne příliš daleko.

„Generále…“ Šakir se podíval Hašmádímu do tváře. „Smím se zeptat, jestli ti dva američtí plukovníci byli zadrženi?“

Hašmádí ztuhl a znovu pronikavým zrakem zkoumal Šakirovu tvář. Zapřel se o stůl a po tváři mu přelétl úsměv. Věděl vše o těch dvou Američanech, kteří přiletěli s útočným týmem do západní pouště. Byl jedním z klíčových velitelů, viděl ty nejdůležitější zprávy, a příběh o útoku v poušti a následném zřícení byl opravdu zajímavý. Jak mohl být tak precizní útok proveden bez pomoci zvenčí? Tahle otázka ho napadla předešlý den.

„Tak vy znáte plukovníky, kteří zničili vaši laboratoř? Teď to dává smysl.“ Hašmádí potřásl hlavou, oči stále upřené na Šakira. Jste velice statečný muž, doktore, když ke mně jdete s takovými nároky. Kdybyste se mě na ty dva zeptal, když jsem nastoupil do vrtulníku – ještě předtím, než jste mi řekl, co je skutečně v kontejneru – vyhodil bych vás ze dveří s kulkou v hlavě.“

Hašmádí poodešel od stolu a těžce kráčel k oknu. „A pak bychom byli oba, příteli, s mnoha dalšími mrtví.“

Pár vteřin se díval přes roletu, než se otočil k Šakirovi. „Ti Američani se o to postarali? Jsou to přátelé?“

„Generále, kdyby nebyli dost stateční, aby vyletěli na misi, zůstala by Saddámovi k použití spousta dalších kontejnerů. Pracovali velice tvrdě a za svízelných podmínek, aby mě dopravili…“ Teď už nemělo smysl něco držet v tajnosti. Už si vzájemně poskytli dost informací, jež by stačily k odsouzení obou. „Přivezli mě zpátky do Saad-18, abych tam mohl zničit veškerý virus, který jsem stvořil. Chyběly dva kontejnery. Jeden jsem našel. Tenhle –,“ zvedl kontejner od Hašmádího, „– je druhý. Další už neexistuje.“

Hašmádí si povzdechl. „Vaši dva plukovníci byli zajati na sklonku minulé noci, daleko na jihu. Budou zadržováni do výměny zajatců.“

Šakir tam jen zmateně stál. Jak daleko se člověk dá zatáhnout, žasl. Byla by nějaká naděje…

Generál Hašmádí se předklonil a zkoumal Šakirovy oči. „Myslíte to vážně, doktore? Skutečně se chcete odvážit jim pomoct?“

Šakir přikývl.

„Oceňuju vaši loajalitu, doktore. Chcete pomáhat, ať už se jedná o opravdu věřícího i dokonce o pár nevěřících.“

Otočil se ke stolu a napsal dvě další poznámky, složil je, na druhou stranu pak zhruba načrtl mapu západního Bagdádu a podíval se zpátky na Šakira.

„Budete v nebezpečí na každé pídi téhle cesty. Můžu vám dát jen základní pomůcky. Nemůžu vám zaručit – či ty pomůcky vám nezaručí – že vás při pokusu o útěk nezastřelí. A Saddám je možná brzy propustí. Tohle riskování pro ně třeba není nutné. Myslete na to, doktore.“

„Přijímám riziko,“ prohlásil Šakir klidně.

„Tak dobře. Tady… by je měli držet. Není to vězení, ale dočasná vojenská základna. Vyjedete po půlnoci. Někde tam zastavíte a pár vojínům zavelíte, aby s tímhle dopisem šli s vámi. Jednejte úředně –,“ zvedl další list úředního papíru, „– a tohle pak dejte další stráži. Buďte na ně tvrdý, rázně požadujte, co potřebujete, buďte pevný a důrazný a nedejte jim čas, aby vás s někým konfrontovali. Stráž nesmí telefonovat. Jen volat vysílačkou. Pokud nebude chtít mluvit se mnou, musí uposlechnout rozkazu. Pak vezměte oba muže a ihned vyrazte přes hranice.“

„Bude to fungovat?“ zeptal se Šakir a zvedl papír.

„Z hlavního štábu mi později zavolají, budou řvát a já řeknu, že jsem je přesunul na Saddámův rozkaz. Pro každého bude moc brzo, aby se odvážil zeptat Saddáma. Pak už budou pryč.“

Šakir začal Hašmádímu opět děkovat, ale generál mávl rukou.

„Jděte! Někdy si o tom promluvíme, doktore Abbási. Snad v exilu, snad v pekle.“

*****

CENTCOM, Rijád, Saudská Arábie

Neděle 10. března 1991 – 8.30 m. č. (05.30 GMT)

Walter Hajek pohlédl na své třesoucí se ruce a snažil se uklidnit.

Kdybyste věděli, jak hněvivou reakci to vyvolá! říkal si.

Jenže to nedomyslel až do konce.

Do jeho hotelového pokoje v Rijádu pro něj přišli tři vojenští policisté a jeho civilní služba GM-15 na něj najednou láteřila, zatímco normálně ho titulovala s respektem a chovala se vůči němu starostlivě. Prostě neměl slov. Byli k němu zdvořilí, ale chladně ho donutili usednout na zadní sedadlo černého sedanu a svištěli s ním k základně CENTCOM. Pak ho odvedli do malé kanceláře dešifrovací sekce zpravodajců. Zeptal se, jestli to znamená vězení, ale policisté mu odmítli odpovědět, což ho ještě víc zmrazilo.

Teď se dveře kanceláře otevřely a vešel sbor zamračených mužů, většinou vojáků a několik příslušníků CIA.

„Doktore Hajeku, jsem Jon McCarthy z Úřadu národní bezpečnosti.“ McCarthy mu nepodal ruku.

„Jsem… jsem zatčen?“

„Až přijde čas, doktore, přečteme vám práva a dáme vám možnost spojit se s obhájcem. Je to naléhavé šetření zaštítěné autoritou vlády Spojených států a úřadem prezidenta, jakož i Rady národní bezpečnosti.“

Hajek si zhluboka povzdechl a snažil se dívat užasle. „Co to všechno znamená?“

McCarthy si odkašlal a prohlásil: „Doktore, byl z rozkazu vašich nadřízených vzorek irácké biologické látky, kterou jste měl otestovat a bezpečně uschovat, poslán do Washingtonu?“

„Ano.“

„Co jste dal do kontejneru, než jste ho zapečetil a předal kurýrovi?“

Hajek popsal nádobu se vzorkem nebezpečné biologické látky a bezpečnostní opatření pro zapečetění a opětné uzavření, vylíčil, jak malé jádro umístil do kontejneru vyloženého sklem, který byl pak uložen do dalšího kontejneru.

„Mě nezajímá balení, doktore. Mě zajímá obsah ústředního kontejneru. Co v něm bylo?“

„Nic,“ řekl Hajek. „Zapomněl jsem na konečný krok – umístit aktivní virový vzorek do ústředního kontejneru. Byl prázdný. Myslel jsem, že se na to přijde později.“

„Opravdu. Po vynaložení přibližně šedesáti tisíc dolarů na let do Washingtonu byl při příletu prázdný. Proč byl prázdný, doktore?“

„Udělal jsem chybu.“

McCarthy vytáhl svazek papírů a probíral se jimi. Občas se podíval, jak se Hajek potí a pokouší se odhadnout situaci. Byl otřesen a hlas mu kolísal.

Konečně McCarthy vzhlédl.

„Doktore Hajeku, toto je prohlášení doktora Alana Benedicta, vládního poradce Rady národní bezpečnosti. Volal jste doktoru Benedictovi včera v 5.30 místního času po tajné lince a žádal jste ho, ať intervenuje u prezidenta Spojených států, aby zakázal přesun vzorku, který jste měl zajistit?“

Hajek přikývl.

„A pak jste náhodou zapomněl tam ten vzorek dát? To je nějak moc náhod, nemyslíte?“

Walter Hajek opět hluboce povzdechl a obrátil dlaně vzhůru.

„V pořádku. Nemám ve zvyku něco předstírat, pane McCarthy. Rozhodl jsem se ten vzorek neposlat, protože nevěřím nikomu, kdo usiloval o zaslání vzorku zpět, že pochopí, co jsme s tou látkou dělali a jak smrtící je. Snažil jsem se věnovat nějaký čas přesvědčování lidí ve Washingtonu, aby tu látku na našem území nechtěli.“

McCarthy s očima zavrtanýma do Hajeka nevzrušeně poslouchal, jako by z donucení čekal, až zmlkne. Znal techniku výslechu; ta selhává jen u lidí patologicky sebejistých.

Hajek to už nevydržel. „Já… nechápu, co kolem toho máte. Proč mě nevyhodíte a nepošlete vzorek sami? Ovšem, věděl jsem, že se na to přijde.“

„Přesto jste nám začal lhát. Před minutou jste řekl, že to byla chyba.“

Hajek opět zvedl ruce k nebi. Pak je znovu složil do klína a podíval se na McCarthyho.

„Tak myslím, že jsem vyhozený. A vzorek zabalí a pošle někdo jiný.“

Nikdo se nepohnul a McCarthy se půl minuty necitelně mlčky díval, než promluvil. „Nějak moc rád byste se nechal vyhodit, pane. Už jste byl suspendován a vaše bezpečnostní povolení je zrušeno. Ale nikdo jiný ten vzorek nepošle.“

Hajek zamrkal. „Skutečně? Změnili názor? Díky Bohu! To prezident změnil názor?“

„Ne, pane. Vzorek biologické látky získané z Iráku – který byl jediným klíčem Spojených států a Koalice k vyvinutí protilátky nebo nějaké osobní obranné strategie – je pořád zde v laboratoři, ale už byl neutralizován. Někdo dal záměrně obě lahvičky do pece a virus usmrtil.“

„Co? Snad si nemyslíte…“

McCarthy vstal a řekl nějakému armádnímu plukovníkovi: „Přečtěte mu jeho práva, plukovníku, a zbytek dejte do záznamu. Když měl přístup k radě pro boj proti kriminalitě, musíme tak postupovat.“

Walter Hajek vyskočil, oči rozšířené zděšením a hrůzou.

„Pane McCarthy! Já… říkám… já jsem to neudělal! To není moje práce!“

McCarthy už otvíral dveře a pouze otočil hlavu.

„To je otázka pro prokurátora a soud, že ano?“

Dveře bouchly a Hajek zpanikařil. Díval se z jedné tváře na druhou a nenacházel řešení. Zoufale pohlédl na armádního plukovníka.

„Co se mnou uděláte?“

Dveře se opět otevřely a muži se odebrali k odchodu. Jeden se na okamžik zastavil.

„Nestarejte se, doktore, my něco vymyslíme.“

*****

O dvě patra výš si generál Herm Bullock právě nacpal do tašky úřední listiny a sendvič pro výlet na druhý konec města, když vstoupil plukovník Richard Kerr, zodpovědný za svolání bleskové schůzky.

„Slyšel jste o tom iráckém pilotovi, Richarde?“

„Ano, pane. Váš pobočník mě informoval o vzkazu, který přinesl od Douga, a o všem ostatním. Nedokážu věřit, že jsme – či spíš oni – byli tak blízko!“

Bullock konečně zapnul naditou tašku, narovnal se a na protest trhl ramenem. „Dobře, o tom teď není pochyb. Jsou v iráckých rukou a míří na sever. Mrzí mě, že jsme ten gambit projeli, Richarde.“

Kerr došel s generálem k jeho štábnímu vozu, ale pak se vrátil. Měl by vyhodnotit pátrání po Šakiru Abbásovi, jenže to ráno bylo rozkošně vlahé a jasné a on váhal. Snaha najít Abbáse byla bez agentů za hranicemi beznadějná. Abbás prostě zmizel v iráckém gulagu a žádné technické zařízení z vesmíru nedokáže najít ani jeho, ani virus, který může nastoupit svou smrtící cestu. Jen Abbás ho teď mohl zastavit, a to jen kdyby byl na svobodě.

Kerr věděl, že by se měl vrátit na základnu a dát se do práce na organizaci nového fotografického hledání obrněných vozidel, která odvážela Willa a Douga. Jenže to by stejně bylo marné. Westerman a Harris se teď potopili jako Abbás.

Tiché uznání porážky spustilo první relaxační reakci, kterou v těch dvou dnech pocítil. Najednou, když se ráno pod baldachýnem čerstvého vzduchu probudil, zhluboka se nadechl, rozhlédl se kolem a dostal nápad udělat něco prostého – třeba pozorovat zaprášenou krásu této pouštní metropole s cizími zvyky a zvláštními názory.

Necelé půl míle odtud byla zahradní restaurace a on si potřeboval trochu užít.

19 KAPITOLA

*****

Hlavní štáb irácké armády, Bagdád

Neděle 10. března 1991 – 15.00 m. č. (12.00 GMT)

„To je šílené, Ihsane, to jistě sám víte.“

Generál Hassún stál zády k úředníkovi ministerstva vnitra a studoval taktickou mapu přiostřující se občanské války. Potom téměř nečitelnou kopii spěšně připíchl na zeď provizorní bojově-operační místnosti.

Ihsan Fethi, malý hubený mužík, jehož kůže se zdála být bolestně napnuta přes nadměrně vystouplé kosti, byl profesorem archeologie, kdysi nadaným vysokým intelektem, jejž však zahodil, když se ponořil do práce ve straně BAAS. Teď byl jen o málo víc než „policejní poslíček“ zpráv mezi odkrytými vojenskými štáby, zatímco irácký prezident se držel v úkrytu. Saddámova hrůza z nové americké bomby a možnost, že bude úkladně zavražděn, živily v jeho starších důstojnících rostoucí pohrdání jeho osobou.

V různých funkcích se ovšem skrývalo příliš mnoho loajalistů, aby bylo bezpečné pronést takové myšlenky nahlas. Zvláště před Fethim.

Hassún se otočil a podíval se na mužíčka. Ten malý patolízal byl zřejmě unaven předáváním neuvážených rozkazů vojenským velitelům a přijímáním nicneříkajících, zmatených odpovědí. Generál Hassún měl podezření, že pár těchto nesouhlasných reakcí se Saddámovým uším vždycky donese.

„No, Ihsane?“ naléhal generál.

„Saddám kvůli zničení nové biologické zbraně zuří. To víte, generále. Informovali jsme ho o zajetí těch dvou amerických důstojníků, o tom, že pocházejí z dopravního letounu, který se zřítil před dvěma dny a přivezl útočníky, co zničili Saad-18, a Saddám se rozběsnil. Chce je vyslýchat, dokud se nedovíme všechno, co se stalo. Chce vědět, jestli se v tom někdo z našich lidí angažoval anebo nekladl odpor. Chce jména, časy, místa –všechno. A pak je chce zabít… pomalu, jako zločince, kteří se provinili proti státu.“

Generál si znechuceně povzdechl a potřásl hlavou. „Copak se nenajde nikdo, kdo by mu řekl, že válka skončila a my jsme ji prohráli?“

„On ví –“

„To snad nechápe, že když ty lidi budeme mučit, nemůžeme je poslat domů, a pokud je nepošleme domů, dáme Bushovi další záminku, aby nás mohl úplně rozbombardovat? Copak nechápe, že další měsíc bombardování už nemůžeme přežít? Copak si neuvědomuje, že pro ně to je záminka potřebná k tomu, aby vtrhli do Bagdádu? Copak tam už nikdo nemá dost pevnou páteř na to, aby mu to vysvětlil? Kde je k čertu Tárik Azíz?“ Odpověď už Hassún znal. Azíz je jen pouhý herec hrající part ministra zahraničí, který je ze Saddáma k smrti vystrašený. V úzkém kruhu diktátorových spolupracovníků nebyl nikdo, kdo by se mu odvážil vyložit mezinárodní skutečnosti.

Fethi se dlouho díval na své boty, než odpověděl. „On vydává rozkazy, generále. Američanům se řekne, že jsme ty dva nikdy nezadrželi. Museli zemřít v poušti. Prostě řekneme, že jsme je hledali, ale nenašli. Potom to nemůžou využít jako záminku.“

Hassún smutně potřásl hlavou a Fethi pokračoval.

„Generále, veškerá práce, kterou jsme vynaložili na přípravu dalekonosného děla, by byla ztracena, kdybychom neměli biologickou látku, o které se předpokládalo, že ji dostaneme. Mohli zabránit našim raketám, aby zasáhly Tel Aviv a Rijád, ale nemůžou zastavit dělostřelecký náboj naplněný epidemií a smrtí. Kdyby nebyla zničena Saad-18, mohli bychom vyhladit půlku Izraele během týdne, jak Saddám slíbil. Ale teď nám už zůstala jen jedna dávka a tu dostanou Kurdové. Jen jedna! Vy nevidíte, proč se Saddám tak vzteká? A za to jsou zodpovědní ti dva Američani.“

„Předpokládám,“ začal generál, který se znovu otočil k mapě a dovolil si malý sarkasmus, „že je chce potom zastřelit sám?“

„Snad až to s nimi skončíme.“

„Chcete je převézt do bezpečnostních zařízení pod vaší kontrolou, že?“

Fethi přikývl. „Jsme líp vybavení.“

Generál Hassún vrhl na mužíčka přes rameno zamračený pohled. „Několik zrůdných zvrhlíků zaměstnaných v těch vašich zařízeních jsem už potkal.“

Fethi poznámku významně ignoroval. I armáda používala takové vyšetřovatele, když se to hodilo jejím účelům.

„Kdy mám říci Saddámovi, že dojde k transportu?“ zeptal se generála.

Hassún zvedl ruce ke stropu. „S jejich satelity, které nás věčně pozorují? Rozhodně ne před večerem. Polohu udejte mému pobočníkovi. Přepravu zajistíme pozdě v noci. A Fethi, ještě jednu věc.“

Na nevyhnutelné post scriptum, které slíbil předat, ale nikdy nepředal, čekal Ihsan Fethi s nezměněným výrazem. Byla by sebevražda říkat takové věci Saddámovi.

„Řekněte našemu váženému vůdci, že je to proti mému doporučení a že mě nebo můj štáb nemůže volat k odpovědnosti za následky.“

„Ovšem, to mu řeknu, generále.“

*****

Západní předměstí Bagdádu

Neděle 10. března 1991 – 17.30 m. č. (14.30 GMT)

Doug vzpřímeně seděl ve smolné tmě cely a srdce se mu divoce rozbušilo, když uslyšel v chodbě zvuk těžkých kroků, který sílil a blížil se k němu.

V posledních hodinách byli z cel po obou stranách jeho vězení za řevu vytahováni vězni, které neviděl, a bylo slyšet bití, nepochybné dunivé zvuky těžkých ran, a bolestný křik. Jednoho později, sténajícího a křičícího, vtáhli zpátky, další se už nevrátil.

Žádný z těch hlasů nepatřil Willovi. Zatím. Tím si byl jist a byl za to vděčný. Ale každý, koho Iráčané bili, mluvil anglicky. Slyšel jejich volání o pomoc a jejich křik při zavírání a otvírání dveří.

Stráže se stále blížily, dunění jejich těžkých bot mířilo přímo k jeho dveřím.

Doug byl v černé tmě už mnoho hodin a nikdo se dveří ani nedotkl, jako by ho sem hodili a zapomněli na něj. Byl vyčerpaný, ale při neustálém pochodování po chodbě sem a tam nebyl schopen usnout.

Neviditelná ruka sáhla po klice, ozval se zvuk řinčících klíčů, a už se odemykal zámek – jeho zámek – a otvíraly jeho dveře!

Instinktivně se vmáčkl k zadní stěně a pokoušel se vzpomenout si na všechno, co je ve škole vzdušných sil pro přežití učili o výslechu a o tom, jak ho přežít. Neměl informace, které chtěli – kromě jednoho jména.

Hned, jak se dveře otevřely, pronikl do cely proud bílého světla a Doug si musel před bolestnou září zakrýt oči.

Majitel těžkých bot hrubě vrazil do místnosti, ale náhle se zastavil. Odpovídal nějakému vzdálenému člověku v chodbě, který něco arabsky zakřičel.

Pak vycouval ze dveří; těch pár slov v angličtině, která vyslovil, zazněla dutě a hrozivě.

„Nejdřív váš přítel, pak vy.“

Dveře se s nebývalou silou zabouchly a světlo opět zmizelo, kroky poodešly o kousek dál, kde zaskřípaly další dveře. Doug slyšel anglický příkaz, aby se dotyčný postavil, a byl překvapen agresivní odpovědí. Někdo, na koho řvali, protestoval, ale jeho hlas přehlušil zlostný řev strážného. Zvuk těla vraženého do zdi ho pak zcela utlumil.

Na pár minut nastalo ticho, potom se v místnosti ozvaly nové zvuky –přišlo to bez varování jako úkladný vrah. Nejdřív byly velmi odměřené, pak žalostnější a nakonec zakvílení někoho, kdo křičel v hrozných bolestech.

Dougovi se opět rozbušilo srdce. Něco takového ještě neslyšel. Opravdu tam zbili člověka, ale jako nikdy předtím.

Pak kvílení ustalo a Douga obklopilo napjaté ticho. Uběhly minuty, potom půlhodina, než se opět někde ozval zvuk otvíraných dveří; Doug znovu otřeseně vyskočil.

Poblíž se rozezvučel malý benzinový motor a nabral na síle tak, že mohl patřit jen k motorové pile. Prskání motoru se zrychlovalo a dlouho trvalo, než se budovou rozlehl ďábelský řev.

Kolik času uplynulo, co zvuky utichly, nevěděl, ale náhle se v jeho cele opět rozzářilo světlo a dveře se rozlétly. Ani neslyšel klíč.

„Vstávej, prase!“ zavrčel někdo dokonalou angličtinou a Doug se pokoušel otevřít oči a postavit se na třesoucí nohy. Sebral všechnu odvahu a stáhl ramena, jak se pokoušel ovládnout svůj hlas. „Chci… vědět, co jste udělali s plukovníkem Westermanem.“

Iráčan se rozesmál. To byla přesně otázka, jakou čekal, a odpověď odbyl slovy: „Nechtěl nám odpovídat na otázky.“

„Co jste s ním udělali? Jste vázáni Ženevskou konvencí! Nemůžete si dovolit špatné tělesné zacházení!“

Muž se otočil ke dveřím a pokynul někomu venku. Dotyčný přitáhl plastový soudek. Strážný ho pak vtáhl do místnosti, zvedl ho před Dougem do výšky a pomalu ho dával dolů, takže se Doug musel podívat na jeho obsah.

„Ptal jste se na svého přítele?“

Doug klesl na kolena a zvrátil se ke zdi.

„Vy… vy odporný zvířata… vy…“

Muž se široce usmál. „Měli jsme nějaké otázky, plukovníku. Během hodiny budete mít jedinou šanci na ně odpovědět.“

Velitel, známý jako Achmed, zavřel dveře Američanovy prozatímní cely a hlučně je zamkl. Pak se společně se svými strážnými vydal chodbou a vstoupili do malé kanceláře. Zatímco pečlivě zamykali, Achmed sledoval čas.

*****

Centrum Bagdádu

Neděle 10. března 1991 – 18.30 m. č. (15.30 GMT)

Lékař, na kterého se Šakir ptal, teď stál před ním, unavenou tvář mu brázdily hluboké vrásky, vlasy měl rozcuchané a ruce ponořené v kapsách zašpiněného bílého pláště se mu třásly, až mu málem stetoskop spadl na podlahu.

Nemocnice byla špinavá. Nebyla přímo poškozena bombami, ale dodávky elektřiny a vody byly už týdny přerušované a osazenstvo traumatizoval nedostatek zásob, ovšem nikoli nedostatek pacientů. Teď objevili úplavici a báli se cholery. Zdálo se, že veškeré obyvatelstvo Bagdádu užívá špinavou vodu z řeky Tigris.

Jak se jmenujete?“ zeptal se lékař arabsky.

„Damerdží. Doktor Muajad Damerdží.“

„A potřebujete použít co?“

„Nějakou pec. Musím sterilizovat jistou vojenskou výbavu.“

Lékař na něj nehybně zíral, až si začal Šakir myslet, jestli neusnul s otevřenýma očima.

Konečně promluvil. „To není možné. Máme jen jeden autokláv a ten je v permanentním používání, a to ještě jen tehdy, když jde proud.“

„Mám zmocnění od –“

„Nezajímám se o to, jestli vás poslal Prorok!“ zařval lékař. „Vy zatracení vojáci si myslíte, že člověka můžete donutit ke všemu! Není to možné!“ Rázem se otočil a zmizel za rohem, aniž by se staral o poslední Šakirův pokus navázat komunikaci.

Tělnatá, nevrlá sestra se důvěrně uculila a přikývla, že by to Šakirovi také tak řekla, kdyby na ni chtěl vyvíjet nátlak. Vojáci je už nedojímali.

Šakir tedy opustil budovu a vrátil se do špinavé zelené dodávky. Rozbitá cesta z Kirkúku z ní udělala hrkotavou rachotinu. Třikrát byl nucen po poušti objíždět silniční zátarasy.

Zastavil se v Samaře, aby poděkoval skutečnému Muajadovi a varoval ho, ať o Šakirově jednání nikomu nic neprozradí nebo neužívá jeho jméno. Poradil mu také, ať sebere rodinu a uprchne za nejbližší hranice.

„To nemůžu udělat, příteli. My jsme tady v pořádku, ale Alláh buď s tebou i se Saliah, ať budete kdekoli.“

Tak odjel do Bagdádu sám.

Stál na betonovém obrubníku u dodávky a rozhlížel se. Den byl příjemně teplý, mírná bríza přinášela vůni květin a stromů, která se však mísila s nechutným pachem neodklizených odpadků a splašků, neboť infrastruktura města už dlouho nefungovala.

Bagdád zažil peklo. Muajad měl pravdu.

Šakir otevřel zadní dveře dodávky a zkontroloval nákladní prostor s rezervou, aby se ujistil, že kontejner je tam, kde ho nechal. Nemocnice byla jeho poslední šance. Neměl tušení, co teď udělá. Musel tu malou biologickou bombu vozit s sebou, než najde něco, co by bylo schopno teplem zničit její obsah. Muajad pomyslel na otevřený oheň, ale tím by asi nedosáhl dostatečně vysoké teploty. Ne, lepší bude vozit látku dál, než bude mít jistotu.

Znovu se podíval na hodinky; ukazovaly čtvrt na sedm. Generál mu řekl, ať počká do půlnoci.

Šakir usedl za volant, nastartoval a vyrazil zpátky do ulic hledat benzinovou pumpu. Stačí jen ji najít, pověření mít nemusí. Jeden vystrašený člověk mu ukázal k policejní stanici, kde stála dlouhá řada rozčilených občanů čekajících na totéž. Kdyby zakřičel Hašmádího jméno a ukázal průvodku od něj, měl by úspěch, ale to poslední, co potřeboval, byla nežádoucí pozornost.

Když na něj konečně přišla řada, stačil policistovi za stolem jediný pohled na jeho úřední příkazy. Pak čekal další hodinu na natankování.

Mezitím se setmělo a Šakir se cítil bezpečnější a anonymnější.

V devět zaparkoval dodávku poblíž malé restaurace, půl míle od hotelu Al Rašid, a prozřetelně odpojil rozdělovač, aby zabránil krádeži auta. Rychle se odešel najíst – posadil se do vzdáleného kouta. Nefungovala elektřina, a on se podivil, jak může být restaurace otevřená, pak si ale uvědomil, jak se arabští obchodníci vyznají a že restauratéři si vždycky najdou cestu, jak hostu posloužit, i kdyby to bylo při svíčkách.

Za celý den v duchu probral svůj plán nejmíň stokrát. Měl vzít dva vojáky a dojet na západní okraj města k neoznačené budově, která sloužila jako shromažďovací vězení pro válečné zajatce. Opakoval si, co má říci strážným.

Během neúspěšného hledání pece několikrát kolem té budovy projel, aby si zapamatoval přístup a únikové cesty.

Hlavou mu probleskovaly myšlenky na domov a Saliah a musel bojovat se stále silnější touhou po své rodině. Nejraději by se za nimi rozjel, překonal těch třicet mil na jihovýchod, ale jeho poslání vyžadovalo jen jednu cestu; nemohl jinak.

Dopil kávu, zaplatil a klidně vyšel ven. Zjistil, že dodávka je nedotčena. Strávil příliš mnoho času přemýšlením a teď ho mimořádnost úkolu, který si zvolil, víc a víc strašila. To nejsou amatéři a pokud na něj už čekají…

Jenže jinak to nejde, to mohou vědět! Generál Hašmádí by ho nepustil do léčky. Kdyby generál nebyl upřímný, mohl ho prostě zabít už v Kirkúku.

Nebo jsou nějaké složitější překážky, o nichž Šakir neví?

Zhluboka se nadechl a, aby setřásl nervozitu, na chvíli zavřel oči. Koneckonců, proč by po tom všem, co zažil, nemohl být otupělý?

Další kroky podle všeho budou vyžadovat ocelové nervy.

Náhle mu na sluch zaútočil zvuk tryskového motoru. Nesl se z úrovně stromů. Nadzvukovou rychlostí nad ním přeletěl nějaký letoun. Asi Američané. Pokračují v přeletech nad městem, aby demonstrovali, že nebe patří jim. Byl to hrozivý zvuk, a jak mizel na západ, vymačkal Šakirovi do žil další adrenalin.

Teď už po něm na obloze nebylo ani stopy. A protiletadlové baterie se o něj po děsivých zážitcích z šestitýdenního bombardování nejspíš ani nezajímaly.

*****

Jízda k vojenské předsunuté základně na severozápadním okraji města mu proběhla ve znamení rozporných myšlenek a obav, když ale Šakir vešel do dveří a přistoupil k vnějším strážím, byl chladný a pevný.

Jeden za druhým kontrolovali pověření od Hašmádího a posílali ho dál a dál do dalších baráků. Tři doporučení mu bez problémů zajistila ozbrojený doprovod – dva vojíny s bezvýrazným postojem. Tři vojáci opustili budovu a zamířili pro dodávku. Šakir si už téměř oddechl, když vtom uslyšel dusot kroků a řev, který jako by na jeho hřbet svolával poslední soud.

Otočil se a uviděl, jak k němu přibíhá mladý důstojník. V mdlém světle parkoviště mu nebylo vidět do tváře.

„O co jde?“ ovládl se Šakir a snažil se udržet si stejný způsob chování.

„Jste doktor Damerdží?“ zeptal se důstojník.

Šakir se snažil odhadnout, co se skrývá za jeho tmavýma očima, ale nedařilo se mu to.

„Ano,“ odpověděl s předstíraným nezájmem.

Důstojník – poručík – podal Šakirovi ruku a vehementně jí potřásl.

„Nepoznal jsem vás, doktore. Vypadáte trochu jinak.“ Usmál se a Šakir se pokusil o totéž.

„Kde jsme se potkali? Musíte mi prominout, nemám brýle a pravděpodobně by mě už nepoznal ani vlastní syn.“

„Vy si to nepamatujete? To mě zničí!“ vyhrkl mladík.

„Tak už dost. Vaši tvář odtud opravdu nevidím jasně, ale váš hlas zní jako…“

„Ali Mahmadi!“

„No ovšem!“ zareagoval Šakir.

„Můj otec vás požádal o pomoc s mým jmenováním do armády a já mám díky vám tuhle hodnost! Pamatujete?“

„Ano, ano, jasně!“ Šakirův mozek běžel na plné obrátky, improvizoval… „To mě moc těší… zdravím vás… i když je to v nečekanou dobu a na nečekaném místě a já plním speciální poslání a nemůžu si s vámi popovídat.“

„Chápu, doktore. Vím, že to je pro generála Hašmádího.“ Šakir viděl, jak na něj mladík spiklenecky mrkl, a kývl mu na pozdrav ve chvíli, kdy pohledem zachytil horečnou aktivitu po své levici. Rychle se blížily reflektory několika vozů a v Šakirovi se jako nekontrolovatelný reflex vynořila potřeba vyrazit a utéct.

Naštěstí se ovládl a donutil se k srdečnosti.

„Kde jste bojoval, Ali?“

„Byl jsem tam… ale… odveleli nás před…“

„To je v pořádku.“ Šakir mu položil ruku na rameno. „Popovídáme si o tom jindy. Snad, když se ta všechna vojenská aktivita uklidnila, se ještě setkáme.“ Měl nutkání říci: „Jak se má otec?“ nebo „Kde je váš otec?“, ale zarazil se. Možná, že je jeho otec mrtvý a Šakir by to měl vědět.

Nebo Muajad, opravil se.

Reflektory se teď na parkovišti stočily a osvítily Šakira i mladého poručíka Mahmadiho, kteří se skláněli před dodávkou.

„Z hloubi srdce oceňuji vaši kondolenci, doktore, ke smrti mého otce. Vím, že jste byl s ním, a chtěl jsem se vás na to zeptat, ale vím taky, že musíme počkat.“

Teď jim po levici projely dva malé armádní vozy, následované neoznačeným šedým sedanem. Šakir si všiml, že oba vojíni se najednou postavili do pozoru. Poručík, který také stál v pozoru, měl ve tváři směs překvapení, strachu a vzrušení.

„Alláh buď pochválen!“ zašeptal mladík.

Sedan zastavil téměř vedle nich, z vedoucího vozu vyběhla stráž s působivými automatickými zbraněmi, otevřela zadní dveře a salutovala vystupujícímu pasažérovi.

Když si muž narovnal uniformu a usmál se, Šakir se nevěřícně podíval na jeho tvář.

To se nemělo stát!

Musí ovšem hrát dál, jako by se nic nestalo.

Ze všech lidí na téhle planetě jsem už nikdy nechtěl potkat jediného člověka, a zvlášť ne dnes v noci…

Muž prošel úsek, dělící ho od Šakira a poručíka, zasalutoval nazpět poručíkovi a pak mu potřásl rukou. Byl to Saddám Husajn.

Poručík Mahmadi se nemohl vzpamatovat.

„Pane prezidente,“ vypravil ze sebe dojetím, „mám tu čest představit vám jednoho z vašich nejoddanějších a nejlepších vědců, doktora Muajada Damerdžího, o kterém jsem si jist, že ho dobře znáte.“

On mě pozná! Pozná, že to je podvod! Jsem mrtvý!

Myšlenky se mu pomíchaly a kolena se roztřásla, ale nějak se přinutil k úsměvu a napřáhl ruku. V očích nabuzeného Saddáma viděl teror, kterým vládl, a zároveň hleděl do očí své zkoušené země. Byl to pohled a postoj, jaký Saddám chtěl, aby byl vidět.

„Jsme potěšeni touto příležitostí, doktore,“ pronesl Saddám svým hlubokým, záhrobním hlasem. „Chcete, abych se podíval na postup vývoje vaší bomby?“

„Ne…,“ zachrčel Šakir a musel si odkašlat. „Promiňte mi… ne, pane, dnes v noci ne, pokud jste myslel. Budu mít pro vás formální prezentaci během dvou dnů.“

„Uvidíte mě za čtyři dny. Všechno mám v programu, co jste mi dal. Nebo se něco stalo?“

Šakir potřásl hlavou. „Ne, pane. To setkání bude podle plánu. Chtěl jsem jen pár minut z vašeho času o trochu dřív.“

Saddám přikývl, jeho zájem opadl a začal se otáčet. Něco ho však zastavilo a on se otočil zpět k Šakirovi. Očima ho téměř provrtával.

Šakir potkal diktátora při mnoha příležitostech a v jeho přítomnosti byl vždycky nervózní. Vědomí, že může stejně snadno vytáhnout pistoli a prostřelit vám hlavu jako s vámi promluvit, bylo zničující.

Saddám teď zíral na Šakira a pečlivě studoval jeho tvář. Jak diktátor pomalu potřásal hlavou a díval se a díval, Šakir se v duchu blížil k apokalypse.

Nakonec Saddám pokrčil rameny a položil svou svalnatou ruku na Šakirovo rameno.

„Vypadáte unaveně, doktore. Všichni jsme unavení. Ale zítra ráno zase získáme navrch. Počkejte a uvidíte.“

A pak byl pryč; zmizel v budově i se svými strážemi.

Jaké je to ohromné štěstí, doktore!“ prohlásil povzneseně poručík Mahmadi. „Jsem tak šťastný, že jsem vás zdržel.“

To je špatný výraz, Ali, velmi špatný, pomyslel si Šakir.

„Mě to taky ohromně těší, Ali,“ zalhal Šakir, „ale musím už jít. Brzy si promluvíme.“

Poručík mu zamával a spěchal dovnitř. Šakir pokynul oběma vojákům, ať si dají pohov a nasednou do dodávky. Nastartoval a musel se nutit, aby jel rozumnou rychlostí, ačkoli nejraději by sešlápl plyn až k podlaze. Oba vojíni ještě stále měli oči doširoka rozevřené vzrušením. Všechny výhrady, které možná k tomu podivnému civilovi s tajným posláním měli, byly pryč.

Vždyť pracuje pro Saddáma.

20 KAPITOLA

*****

Západní předměstí Bagdádu

Neděle 10. března 1991 – 23.00 m. č. (20.00 GMT)

Achmed se rozhlédl po malé kanceláři své provizorní věznice a povzdechl si. Jistě, byla to městská budova, ale jejich tvrdá práce z ní udělala efektivní zařízení k výslechům a vazbě. Především museli vynaložit velké úsilí na instalaci magnetofonů a systému reproduktorů, což všechno objednali ještě před válkou ze Spojených států. Tahle ironie ho vždy rozesmála.

Posel z hlavního štábu armády čekal ve vstupní místnosti budovy a Achmed mu teď pokynul, zatímco jeden z jeho mužů umístil plastový soudek zpátky do velké mrazničky, aby ještě mohl posloužit jako vysoce účinný prostředek, který vystraší nepřítele téměř k smrti. To byl opravdu geniální nápad, pomyslel si, udržovat dobré vztahy s armádní pohřební službou. K vystrašení vězňů se hodí jakákoli část těla. Vhodná velikost a barva se dá zařídit v krátké době, pak zmrazit a rozehřát, když je třeba. Bylo to morbidní, ale ne víc než hrůzný čin, který sami zamýšleli.

Achmed věděl, že oba Američané by se během dalších několika hodin stali jen schránkami hrůzy, dokonce i kdyby nepokračoval v pečlivě připraveném programu pouštění strašlivého křiku z magnetofonu a zvuků motorové pily sdružené s příslušným lidským kvílením a skučením.

Opětoval pozdrav a podepsal poslovi přijetí tajného rozkazu, odeslaného z vojenského velitelství někde na druhé straně města. Roztrhl obálku a rezignovaně a znechuceně si přečetl strohý arabský text.

„Tak, Asside,“ řekl nejbližšímu strážnému, „máme rozkaz ty dva Američany dnes kolem půlnoci odevzdat představiteli ministerstva vnitra. Takže jsme teda zase bez práce.“

Znovu rozkaz složil a vložil jej do ruky jednomu ze svých mužů. Byli to dva poslední vězni. Cítil se rozčarován. Všechno, co potřebovali, byly dva dny. Jen osmačtyřicet hodin, a mohl z nich dostat všechny informace. Potom by je klidně poslali k výměně zajatců. Na jeho nadřízené by to určitě zapůsobilo, nebo v to aspoň doufal. Jenže teď dostal rozkaz zapomenout, že Američané kdy existovali, a vydat je opravdovým sadistům.

Což znamená, že by pro ně bylo lepší, kdyby byli mrtví.

„Saddám musí mít ještě větší vztek, než jsme si mysleli, co?“ ozval se Assid a Achmed přikývl. Celý se uvnitř otřásl při pomyšlení, co ty dva čeká. On a jeho strážní byli vycvičeni, aby předcházeli nasazení těch krvelačných maniaků.

Jenže tomu, aby se jeden z nich dnes o půlnoci nepodíval do tváří obou plukovníků, už zabránit nemohl.

*****

Ve 23.40 Šakir Abbás dojel k prozatímní věznici a zhasl světla. Svým dvěma vojákům dal pečlivé instrukce už předtím. Po celý čas měli mít zbraně připraveny. Za žádných okolností neměli vězňům ubližovat, zraňovat je nebo s nimi jednat hrubě. Neměli odpovídat na žádné otázky dozorců a měli poslouchat jen Šakirovy rozkazy.

Po extempore před hodinou to vzali bez jakýchkoli pochybností a neřekli ani slovo.

Dveře do nízké nevýrazné stavby ze škvárobetonových tvárnic se okamžitě otevřely, a aby překvapením nebyl konec, uvnitř se strážný jen letmo podíval na papíry, které Šakirovi připravil Hašmádí.

„Jsem zde, abych převzal dva Američany v souladu s rozkazy –“

Rozložitý muž v civilním obleku pokynul stráži, ať zavře dveře. „Ministerstvo vnitra, ano, já vím,“ řekl a krátce potřásl Šakirovi rukou. Jsem Achmed Anbarra, velitel tohohle zařízení.“ Pak se otočil, aby je vedl chodbou do kanceláře, a pohlédl přes rameno, zda jdou za ním. „Musím vám říct, že ten transfer není nutný. Potřebné informace z nich můžeme dostat sami, ale vím, že vy mým lidem nevěříte.“ Pokrčil rameny a pokynul ke dveřím. „Chcete želízka a pásky na oči?“

„Promiňte?“ V Šakirově tváři se objevilo překvapení ještě dřív, než si uvědomil, že Achmed míní vězně. „Totiž… skutečná želízka, jestli máte náhradní klíč. Jinak použijeme plastická pouta. Nechci, aby zase došlo k debaklu.“

Dobře, pomyslel si Šakir, aspoň můžu použít jednu nacvičenou frázi. „Pásky na oči jsou nezbytné. Tam, kam půjdou, víte…“ Udělal významnou pomlku a čekal, jak to na Achmeda zapůsobí.

„Chápu. Počkejte zde, pokud proti tomu nic nemáte.“ Pak zmizel v chodbě a nechal Šakira napospas pochybám.

Jak mě mohli čekat? A co znamenala ta zmínka o ministerstvu vnitra? Vnitro ovládli Saddámovi nejoddanější a nejtvrdší troubové – jeho tajná policie. Mohl to generál Hašmádí prozradit? To není možné! Dopadl by špatně sám. Možná –

Bouchnutí dveří a zvuk kroků v chodbě donutily Šakira vystoupit z kanceláře v okamžiku, kdy se za vzdáleným rohem ukázal Will Westerman, ruce svázané za zády. Narazil na zeď a jeden ze strážných na něj zařval.

Vypadá hrozně! Ale toho si nesmím všímat.

Westerman měl na bradě čtyři dny neholené vousy, vlasy měl rozcuchané, leteckou kombinézu potrhanou – a byl bos.

„Mají boty?“ zeptal se Šakir arabsky.

Achmed přikývl a vystřelil na Šakira mírně udivený pohled, že se na to ptá.

„Naše pravidla,“ řekl Šakir prostě.

Achmed pokrčil rameny a přešel za roh, u kterého stál Westerman. Ten teď zůstal stát deset stop před Šakirem, nicméně nevzhlédl. Teprve když další otřesy za rohem oznámily příchod Douga Harrise, podíval se Westerman přes rameno a překvapením mu klesla čelist. V téže chvíli se Harrisovi rozšířily oči překvapením.

„Dougu –“

„Drž hubu!“ zařval Achmed a pak bleskl okem po Dougovi.

Will se znovu otočil dopředu, očima spočinul na Šakirovi, a když ho poznal, obočí se mu mírně pohnulo.

Šakir rychle přikázal, ať jeho dva vojáci zaujmou postavení. Zamířili puškami na Willa a Douga, přesně tak, jak je instruoval. Hrozilo nebezpečí, i když malé, že ve chvíli, kdy Američany nebude zaměstnávat hluk a pohyb, některý z nich něco řekne. Šakir jen oznámil, že je oba přebírá, a dál hrál roli iráckého vědce.

Nesmí jim dát možnost, aby to zkazili.

Pak přepnul na akcentovanou angličtinu. Předpokládal, že ve věznici určitě také někdo mluví anglicky. „Vy dvě americké svině budete držet huby a přesně provádět mé rozkazy, nebo vás ihned tady zastřelím, rozumíte?“

Snažil se, aby měl hlas zvučný, plný napětí a vzteku, a všiml si, jak Achmed lehce pokývl hlavou, když zpoza rohu přinesl vězňům boty a hodil je po nich.

„Obout a jdeme. Hned!“ zařval Šakir. Vojínům, kteří napochodovali k oběma plukovníkům, vydal v arabštině poslední rozkaz.

„Dohlédněte na ně a hlídejte je.“

Prosím vás, nesnažte se mi něco říct, dokud nebudeme pryč, potichu se modlil Šakir, co nejrychleji se kolem nich protlačil, odvrátil zrak a otočil se k Achmedovi. Ten mu podal klíče k poutům tradičního typu.

„Mám hrozně nabitý program,“ řekl Šakir prostě. „Děkuju vám za rychlé předání.“

Achmeda to šokovalo. Nikdo z tajné policie nebo z ministerstva vnitra mu nikdy předtím za nic nepoděkoval. Vojáky vždycky pohrdali. Kdo to je, ten doktor Damerdží?

Šakir uviděl jeho pohled a poznal, že svůj part přehrál. Měl jednat víc nadřazeně a povýšeně. Tajná policie nesmí být přátelská, zvlášť ne nějaký „doktor“.

Ale teď už to nešlo opravit; mohl to jenom zhoršit.

Otočil se ke dveřím a následoval muže k autu. Každou píď cesty cítil v zádech Achmedovy oči. Souhlasně pokývl, když strážci vlezli dozadu a zavřeli dveře. Když otvíral dveře na řidičově straně, začaly se mu najednou třást ruce. Nastoupil však a nastartoval.

Achmed stál v bráně a jeho postava se odrážela v Šakirově zpětném zrcátku. Za chvíli se ve dveřích objevili i dva Achmedovi strážní, a když Šakir rozjel dodávku, viděl, jak se dali do hovoru.

Vzal jsem si ty rozkazy? Co když jsem je tam nechal?

Šakir šátral po papírech od generála Hašmádího a oddechl si, když je našel v kapse košile. Strážný by si však mohl zapamatovat jméno člověka, který je podepsal, a pokud čekali ministra vnitra, bylo to jméno špatné. Proč by měl rozkazy pro ministerstvo vnitra podepisovat armádní generál?

Dodávka teď projela vraty, ale Šakir ještě viděl, jak Achmed udělal pár kroků do cesty, oči stále upřené na dodávku, otáčel hlavou hned k jednomu ze svých mužů a hned k mizejícím vězňům. Blízko vrat nebyl jiný vůz a Šakir se modlil, aby ani poblíž nikdo neparkoval.

Jsi paranoidní. Nemá důvod tě podezírat…

Najednou se v Šakirově mysli vynořila poznávací značka dodávky. Myslel na to, aby ji sundal, ale neudělal to. Tajná policie poznávací značku mít nemusí. Mohl si toho Achmed všimnout?

Už je mezi námi jeden blok!

Will a Doug byli za ním ve tmě klidní, za což jim byl vděčný. Nebyl čas něco jim vysvětlovat.

Šakir zahnul doprava od budovy, a jak se silnice pomalu zatáčela, koncová světla dodávky zmizela z Achmedova dohledu. Teď Šakir zabočil doleva a znovu doleva, dvakrát k východu do jiné ulice, která křížila hlavní, vedoucí přímo k vazební vězníci.

Zprava se teď objevila světla, která se blížila ke stejné křižovatce a mířila přímo k věznici. Dojela tam dřív, a tak Šakir zpomalil a uviděl, jak je míjí neoznačený skříňový náklaďák a černý sedan.

Potom zrychlil, přejel křižovatku, a když se podíval doleva, uviděl koncová světla obou vozů přímo před branou, kterou před chvílí vyjeli.

Asi přivážejí další zoufalé zajatce, řekl si Šakir v duchu, za pár vteřin ho však zasáhlo pochopení pravé situace.

Ne! Tak to není! Když jsem přijel, říkali, že čekají transfer. Já jsem jenom přijel dřív! Až zjistí, co se stalo…

Mrazivý strach mu přitlačil nohu na plynovém pedálu k podlaze a dodávka se rozletěla kolem rohů domů a razila si cestu k jihu vedlejšími uličkami – trasou, kterou si předem projel.

Tam, několik mil odtud, je prázdné vojenské skladiště, kde má zanechat oba vojáky. Než to udělá, nesmí dát najevo paniku ani nesmí nic Westermanovi a Harrisovi vysvětlovat.

Stále se díval do zpětného zrcátka, pln napětí, kdy za sebou uvidí reflektory. Achmedovi nemohlo trvat víc než zlomek vteřiny, aby pochopil, že byl oklamán, když se ukázala skutečná tajná policie.

Za Šakirem se náhle v dáli objevil nějaký vůz a jemu se rozbušilo srdce, ale auto zabočilo a zmizelo.

Možná by měl zajet do nějakého výklenku, zhasnout světla a zůstat stát.

Ne, musí být klidný a držet se plánu. Bagdád je velké město a teď je dělí několik mil.

Konečně se před nimi objevila vrata skladiště. Šakir zabrzdil a vypnul světla, motor nechal běžet, stáhl si do klína svůj kalašnikov, aby ukázal, že je přiměřeně ozbrojen, a promluvil k vojákům.

„Tady vystoupíte,“ řekl arabsky, „ukryjete se a až do úsvitu budete hlídat vchod. Pak se vrátíte na ubikace. Nečekají vás tam dřív než pozítří, takže máte čas a můžete si odpočinout. Ale za žádných okolností nikomu neprozraďte, co jste dnes v noci viděli. Nic z toho se nestalo. Pokud vám záleží na životě, poslechnete mě. Já si s těmi dvěma poradím.“

Když dokončil svou krátkou řeč, vystoupil, obešel dodávku, otevřel jim zadní dveře a vrhl pohled na Westermana a Harrise, kteří byli každý za jednu ruku připoutáni k sedačce. Pak znovu zabouchl dveře, podíval se, jak vojáci zaujali postavení v bráně, a zamával jim. Byli šťastní, že za snadnou noční práci dostali dva dny volna.

Zadní vchod k tomuhle skladišti našel Šakir ještě ve dne. Teď vjel doprostřed skladovací plochy a zatočil ke vzdálenému konci, který byl z dohledu stráže, tam zhasl světla a s vyřazenou rychlostí projel velkou dírou v plotě.

Jel pak půldruhé míle, než zastavil. Zapnul světla a s bázlivým úsměvem, který Doug i Will mohli vidět v odrazu pouličních světel, otevřel zadní dveře.

„Už můžeme mluvit?“ zeptal se Doug.

„Ano, ale potichu. Jsou kolem nás domy,“ řekl Šakir.

Doug ve vteřině setřásl pouta, pomohl s nimi Willovi, pak vyskočil a popadl Šakira za rameno.

„Hned, když jsem vás tam uviděl, mi bylo jasné, že nejste nepřítel! Díky, doktore! Nemůžu vypovědět… já…“ V hrdle mu najednou vyrostl knedlík; vzpomínka na to, co se dělo před šesti hodinami, ho zalila vlnou neovladatelné hrůzy.

Will rovněž vyskočil, vrhl se k Šakirově pravici a třásl jí, až to bolelo.

„Odkud jste se tam vzal, doktore? Jak jste to věděl?“

I on cítil v očích slzy. Žádná známá tvář se mu nikdy tak nelíbila, ačkoli si s bolestí vzpomněl, že během mise jednal se Šakirem, jako by byl vším jiným než přítelem.

Šakir položil levičku na Willovo předloktí, aby mu dal najevo, že už ho má pustit, ale nepodařilo se mu to. Byli u vytržení, zatímco hon teprve začínal.

„Poslouchejte mě!“ procedil Šakir drsným šeptem. Jsme všichni ve velkém nebezpečí. Můžu vám vysvětlit víc cestou, ale musíme se pohnout! Už vás hledají a mě taky.“

Oba plukovníci zmlkli a na okamžik se po sobě podívali. Potom přikývli a spěšně nasedli do vozu.

Šakir projel kolem domů se zhasnutými světly a jen mírně se dotýkal plynu. Když pak vyjeli do polí, sešlápl ho víc. Mířili na jih.

Prvních pár mil proběhlo ve znamení záplavy informací o tom, jak Šakir hledal kontejnery a navázal spolupráci s generálem, Doug s Willem zase zpravili Šakira o tom, jak nouzově přistáli v poušti a snažili se dostat přes hranice. Během deseti minut však všichni tři pochopili, že něco důležitého vynechali.

Jaký máte plán?“ zeptal se Will konečně. „Máte vůbec nějaký?“

Šakir potřásl hlavou. „Nejsem si jistý, jestli pro vás bude důstojný. Myslím, že odtud odjedu.“

„Pak půjdete s námi, Bože.“

„Ne,“ řekl k údivu obou. Šakira drtilo pomyšlení na to, co se může stát –co se teď může stát. Generál Hašmádí měl pravdu. Vezměte rodinu a zmizte, řekl. Ale nejdůležitější povinností bylo dostat přes hranice oba Američany i s posledním kontejnerem. Může jim věřit, že ho zničí. Pak vyrazí pro Saliah a děti a bude se modlit, aby přijel včas. Pravděpodobně bude trvat den či dva, než si někdo se vším, co se stalo, spojí jméno Šakira Abbáse.

Snad.

„Až se dostanete za hranice, vrátím se pro ženu a děti,“ řekl.

„Kde bydlíte, doktore? Kde máte rodinu?“

„Prosim, říkejte mi Šakire.“ Ukázal doprava na záři světel na blízkém obzoru. „Malá obec asi pět mil odsud.“

„No dobře,“ ozval se Will, „když jsme tak blízko, tak o co jde?“

Šakir byl zmaten. „Já… vy mi to dovolíte?“

Will pohlédl na Douga, který vehementně přikyvoval.

„Zahněte doprava. Vezměte rodinu a pak odtud, sakra, zmizíme všichni!“

Tuhle možnost Šakir neuvážil. Podíval se zpátky na Willa, pak na Douga, překvapen jejich rozhodnutím. Tahle část jeho plánu byla nejchatrnější. Bylo by nejlepší vzít rodinu hned, ale Američany to může vystavit většímu nebezpečí.

„Děkuju vám, ale zabere to další hodinu a pro vás to bude dost nebezpečné.“

„Přijímáme riziko,“ řekl Will.

To je zvláštní, pomyslel si Šakir. Přesně tohle jsem řekl generálovi Hašmádímu.

Willova pravička potřásla Šakirovým pravým ramenem a do uší mu zazněl Dougův hlas: „Jdeme do toho všichni společně, příteli.“

21 KAPITOLA

*****

Jihozápadně od Bagdádu

Pondělí 11. března 1991 – 0.45 m. č. (21.45 GMT)

Občas viděli silniční zátaras, ale nic víc. Šakir plánoval, že přejede hlavní dálnici z východu na západ, aby se dostal do svého městečka, jenže sirény a blikající červená světla ve tmě mu to znemožnily. Držel se tedy vedlejších silnic u dálnice, až náhle spatřil zlověstné nakupení vojenských vozů blokujících cestu do Kuvajtu.

Vypnul světla a otočil, aby je neuviděli.

Jenže i vedlejší silnice byly postupně obsazovány, a i když se Šakir snažil držet dál od stahující se sítě, vjelo do postavení asi půl míle před nimi, kde byla poslední úniková cesta k jihu, vojenské auto.

Potom jeli polními cestami na sever a severovýchod, nicméně sledovali, jak se za nimi vztyčují další zátarasy. Bylo zřejmé, že se rozhněvaný režim snaží odříznout každou únikovou cestu.

Šakir byl blokován od jihu a od západu vojáky a na východě ho brzdila řeka Tigris. Pokračoval na sever, ale narůstaly v něm obavy, že i když se dostane do své obce, oni ji už stačí obklíčit a možná i pozatýkají jeho rodinu.

A za hodinu byli zpátky v ulicích Bagdádu, kousek na jih od starého města, a cítili se jako liška zahnaná zpátky do nory.

Ještě stále však měli možnost volby a jedna z nich se jim zjevila v podobě černé dodávky zaparkované v pusté ulici. I když už před několika mílemi odstranili značku, zelená toyota ženoucí se kolem půlnoci městem by určitě přitáhla pozornost, zvláště když po ní pátrá polovina Saddámovy tajné policie.

Šakir zajel k obrubníku, ale Will spatřil na křižovatce několik bloků před nimi reflektory, které se otáčely v jejich směru.

„Stát! Zhasni světla a skrč se!“ zasykl rozrušeně.

Šakir rychle vypnul motor a všichni tři se sehnuli k podlaze.

„Myslím, že to jsou vojáci,“ řekl Šakir. „Jejich majáček vypadal jako vojenský.“

Zvuk motorů sílil a vyznačoval cestu malého konvoje. Pak za nimi pomalu slábl a nic nenaznačovalo, že by někdo hodlal zastavit.

Zůstali tak ještě asi čtyři minuty, než se Will opatrně zvedl nad přístrojovou desku.

„Jsme sami a černá dodávka tam ještě je.“

„Předpokládám,“ zašeptal Doug, „že při kradení dodávky budeme stejně dobří, jako když jsme kradli ten náklaďák.“

Will vyskočil k druhému vozu a otevřel dveře. Potěšilo ho, že stropní světlo nefunguje. Pomocí sirek našel pod přístrojovou deskou potřebné dráty, spojil je a během několika minut vyrazili od chodníku. Smrtící kontejner pečlivě uložili do nákladního prostoru.

Šakir pak zabočil zpátky na západ a nakonec našel klidnou postranní ulici, která vedla pod hlavní dálnicí. Ve zpětném zrcátku neustále sledovali, jestli se někdo neobjeví, ale neviděli nic.

Šakir jel na západ, občas změnil směr na severní, aby se ujistil, že je nikdo nesleduje, a konečně stočil vůz na jih, na sotva znatelnou pouštní silnici, která vedla k jeho domu. Vzdálená světla Bagdádu mu sloužila jako kompas.

Pomalu se blížili k městečku. Všichni tři věděli, že dlouho předtím, než dorazí k hranicím, nastane den. A věděli také, že všude budou silniční zátarasy. Jejich šance, že se ze země dostanou nepozorováni, byla téměř nulová.

Byly už skoro tři hodiny ráno, když před dodávkou zazářila světla Šakirovy obce a Doug začal vlevo před nimi rozeznávat dva důvěrně známé tvary.

„Jsou to vrtulníky?“ zeptal se nevěřícně.

„Ano,“ odpověděl Šakir suše. „Ale nevím, proč je tady armáda má.“

„Co je to za baráky?“ zeptal se Will.

„Tady shromáždili spoustu mladíků, co odvedli z naší obce, ale všechny poslali do Kuvajtu,“ odpověděl Šakir.

Dougovy oči se vpíjely do dvou vrtulníků.

„Jsou to sovětské bojové vrtulníky Mi-24, Wille!“

To Willa vyburcovalo do plné pohotovosti, protože tam, kde je takový sofistikovaný vojenský letoun, tam bude i vojenská stráž.

Šakir zhasl světla a zajel k záhybu cesty, zatímco Doug s Willem rozebírali situaci. Nechal motor běžet a pokoušel se nevnímat malý obláček výfukových plynů, který se točil kolem auta a vnikal otevřeným oknem dovnitř.

„Nic se tam nehýbá,“ řekl Will konečně. „Vidíte něco?“

Doug přikývl. „Jistě.“

„Co?“ zeptal se starostlivě Will a hledal, co to může být.

„Co vidím, starý brachu, je dopravní prostředek k našemu útěku.“

Na vteřinu zavládlo mlčení, jak Will promýšlel všechny možné významy Dougových slov.

Nikdo tam nebyl.

„K našemu útěku… Snad vážně nemyslíš na to, že jedním z těch vrtulníků uletíme!“

Jestli má některý palivo a dobrou baterii, tak je to odpověď na naše modlitby,“ pronesl vzrušeně Doug.

„Dougu –“

„Hledají nás úplně všude, ne? Buď si teda vykopeme díru a na pár dní se v ní schováme, nebo budeme riskovat, že se vrátíme zpátky do horší verze toho… toho…“ Vzpomínka na všechno, co ve věznici zažili, mu stáhla hrdlo. „Anebo odletíme.“

„To je tvoje stanovisko,“ řekl Will klidně. „Ale dokážeš s něčím takovým letět?“

„Pokud to nastartuju, tak poletím.“

„Proboha, jsou to ruské mašiny a nápisy u přístrojů budou nejspíš v arabštině.“

Doug potřásl hlavou a zvedl ruku, aby Willa uklidnil.

„Rozjedeš turbíny, pustíš palivo a stiskneš zapalování, budeš uvolňovat škrticí klapky, než dostaneš vrtule do otáček, a zbytek je standardní vrtulník. Bez obav.“

Will na něj zíral; zdálo se, že motor dodávky v nastalém tichu vydává děsivý řev. Šakir oba muže nervózně sledoval a těkal očima z jednoho na druhého.

Jsi blázen, Dougu, ale –,“ pronesl Will se směsí obav a naděje.

„Máme nějakou volbu? Dobrou volbu? Musíme do toho jít, Wille, jinou volbu nemáme.“

Will přikývl. „To vím.“

„Buď to, nebo nic, člověče.“

Šakir už to nevydržel. „Mluvíte o tom, jak jedním z těch vrtulníků uletět do Saúdské Arábie?“

„Myslím, že ano, Šakire,“ potvrdil Will.

„Chcete, aby nás sestřelili stíhači?“

„Ne,“ řekl Doug. „Saddám nesmí se stíhačkami lítat. Dostal varování, že mu sejmou každého stíhače, kterého pustí do vzduchu. Ale vrtulníky jsou v pořádku. Ty naše strana nesestřelí.“

Doug se na chvíli odmlčel a pokračoval: „Šakire, jsou ty vrtulníky hlídané?“

Šakir přikývl.

„Všimli by si, kdyby kolem nich ve tři ráno projelo něco jako tahle dodávka?“

„Pochybuju,“ klidně odpověděl Šakir. Je to obvyklý noční provoz.“

Než se pohnuli, vyjasnili si plán. Šakir kolem vrtulníků pomalu projede do městečka. Po několika stech stop, až bude jisté, že se kolem vrtulníků nic neděje, Doug a Will se Šakirovou puškou z dodávky vyskočí a vrátí se zpátky, aby přemohli stráž.

Šakir pojede domů, vzbudí ženu a děti a dostane je do dodávky, aniž by vzbudil pozornost sousedů.

„Jak dlouho myslíš, že ti to bude trvat, Šakire?“ zeptal se Will.

„Těžko říct. Pokud moje žena nebude pomalá…“

„Sebrali nám hodinky,“ ozval se Will. „Kolik je?“

Šakir se podíval na své digitálky. „Tři dvacet. Mám doma ještě jiné. Vezmu si je –,“ sundal je z ruky a podal Willovi, „– a budu tady přesně ve čtyři deset. Pokud na vás někdo začne střílet nebo pokud se neukážu, leťte sami.“

Will potřásl hlavou. „I když se opozdíš, přijď. Počkáme, když to bude jen trochu možné.“

Doug pak otevřel posuvné dveře a s Willem se připravili na skok. Šakir zapnul světla a vyrazil kolem opuštěných vrtulníků. V dohodnutém místě zpomalil na patnáct a podíval se přes rameno.

„Teď!“

I když auto jelo pomalu, Doug při výskoku neudržel rovnováhu, upadl a na štěrku podél cesty se odřel.

Willovi posloužily dlouhé nohy lépe; hned po výskoku se vzpřímil a dal se do běhu. Za pár vteřin se připlížili k nejbližšímu vrtulníku, jenž se v nočním osvětlení každou minutu zvětšoval.

Oba stroje stály nosem k silnici a velké posuvné dveře mířily na sever, zatímco Doug s Willem se blížili od jihu. Ozval se motor auta vzdáleného několik mil a ve velké výšce přeletělo proudové letadlo. Jedině na malé budově naproti vrtulníkům viselo žhnoucí světlo.

Doug ukázal Willovi, ať leze po kolenou, sám se pomalu, opatrně přiblížil k boku obrovského sovětského bojového vrtulníku a přitiskl tvář k oknu.

Posuvné dveře na druhé straně byly otevřené a světlo jasně osvěcovalo interiér – který byl prázdný.

Rychle proklouzli pod ocasem, zastavili se ve stínu kapoty mohutného dvouturbínového motoru na vrcholu druhého vrtulníku a pohnuli se blíž, aby se mohli podívat oknem dovnitř.

Když si Will klekl, aby se podíval pod břicho vrtulníku, vyhopkal odtud škorpion velký jako dětská pěst. Will, zasažený panickou hrůzou, začal šoupat nohama tak nahlas, že ho Doug musel mlčky napomenout s prstem před ústy. Will poskočil ještě o kousek dál, aby si od škorpiona udržel bezpečnou vzdálenost, a jakžtakž se uklidnil. Zdviženým palcem dal Dougovi znamení, že už je v pořádku. Potom Doug pomalu zvedl hlavu k oknu.

To, co uviděl, bylo příliš krásné, aby to byla pravda. Dva strážní – vlastně jen starší kluci – odfukovali s hlavami zabořenými do sedadel a pušky ležely na podlaze mimo jejich dosah.

Doug zatáhl k oknu i Willa, aby si šeptem probrali strategii.

Potom prošli kolem zbývajících oken a nahlédli pod ocas vrtulníku. Žádná další stráž tam nebyla. Zvolna se přiblížili k otevřeným dveřím. Doug kryl Willa, ten vklouzl do vrtulníku a potichu Dougovi posunul jednu iráckou pušku.

Teď vlezl dovnitř i Doug, užasl, jak hlasitě ti kluci dokážou chrápat, a znejistěl, protože nevěděl, co dál.

Will vzal želízka, která jim Šakir v autě sundal. Jedním náramkem obepjal zápěstí bližšího vojáka a druhý provlékl okem v podlaze.

Ještě se ani jeden nepohnul.

Chtěl manévr zopakovat i s druhým vojákem, ale když se snažil provléknout pouta okem v podlaze, trochu to zacinkalo.

Voják se rázem probudil a vydal překvapený výkřik, který vzbudil i druhého.

Will odskočil a sáhl po pušce, zatímco Doug zamířil na hlavu prvního vojáka; ten právě zjistil, že má ruku připoutanou k podlaze, a nedovedl si dost dobře představit proč.

„Ani hnout!“ štěkl Will. Slovům mladý Iráčan nerozuměl, ale jejich význam byl jasný – oba si jej pod hlavněmi kalašnikovů jasně uvědomili.

„Hlídám je. Podívej se do kokpitu,“ sykl Will.

Doug vylezl na sedadlo pilota a vytáhl z kapsy krabičku sirek. Jak Will předvídal, všechny nápisy byly v ruštině a arabštině a rozestavení spínačů a kontrolek bylo hodně nezvyklé.

Někde ale musí být hlavní vypínač, který propojuje základní pohon s baterií – a rozsvítí alespoň jedno světlo v kokpitu. V každém ruském bojovém vrtulníku vede kabel základního pohonu do jakési malé bedýnky. Doug o ni ve tmě málem zakopl.

Zapálil sirku, světlo ho na okamžik ozářilo, ale zhaslo, než stačil zaostřit na panel. Zapálil druhou a snažil se ji udržet déle, aby si mohl prohlédnout přístroje.

Všude byly vypínače, i na panelu palubního inženýra vzadu v nákladním prostoru, ale několik kovových zábran kolem bránilo náhodnému doteku.

Hlavní vypínač by mel vypadat jako tohle.

Druhá sirka vyhořela, ale Doug sáhl do tmy po paměti, protože cítil, že vypínač, který zahlédl, je ten pravý…

Odtáhl pojistku a pohnul jím.

Elektrické ventilátory a gyroskopy se začaly otáčet, na stropě zazářilo červené světlo a osvítila se i přístrojová deska.

„Mám to!“ zašeptal pro sebe.

Teď si představit startovací systém – a postup.

Na levé straně panelu zazářilo měřidlo a upoutalo jeho pohled. Přesně řečeno dvě měřidla, ukazující množství paliva.

Ručičky obou byly téměř na nule.

Doug se znovu podíval na panel a pátral po jiném vysvětlení.

Nenašel je. Byla tam dvě měřidla, která udávala, že o nějakém palivu se vůbec nedá mluvit.

Vypnul hlavní vypínač, vylezl z pilotova sedadla, krátce informoval Willa, pak se vyhoupl ze dveří a s tlukoucím srdcem zamířil k druhému vrtulníku. Teď už po paměti vylezl na pilotovo sedadlo a pohnul hlavním vypínačem. Když se rozsvítila světla a rozběhly ventilátory, upřel zrak na kontrolku paliva.

Ručičky měřidel nejdříve kolísaly na levé straně, pak se však začaly pohybovat doprava, přičemž každý milimetr znamenal víc paliva.

Během půl minuty byl zpátky u Willa.

„Ten druhý je plný. Obě nádrže. Nemám tušení, kolik liber, ale vsadím se, že přes hranice nás donese.“

Will se pousmál a krátce zasykl. „Začínáme mluvit jako desperáti. Opravdu, ‚dostat se přes hranice‘.“

„Však jsme desperáti.“ Doug ukázal na vojáky. „Co s nimi? Necháme je tady, nebo je vezmeme s sebou?“

Ze zadní části vrtulníku se na ně upíraly dva páry doširoka rozevřených očí.

Will se na chvíli zamyslel. „Lepší by bylo vzít je s sebou. Když je tady necháme, můžou udat náš popis, čas, metodu, všechno. Když je vezmeme, budou se tady jen dohadovat, kdo vrtulník unesl.“

„Přijdou na to, Wille,“ prohlásil Doug.

„Jo, ale proč jim to ještě usnadňovat?“

Převedli oba vojáky do druhého stroje, Will je připoutal k podlaze jako předtím a Doug vlezl do kokpitu.

Spínač za spínačem, měřidlo za měřidlem prozkoumal přístrojový panel a hledal něco, čím by se mohl řídit start dvou turbovrtulových motorů. Pak vypnul hlavní vypínač, aby zachoval dostatečnou kapacitu baterie, zrovna když se Will pohnul do otevřeného prostoru mezi sedadlem pilota a velkým vybouleným plexisklem, které krylo kokpit. Oba mlčeli.

Doug se podíval na hodinky, které mu dal Šakir. Do dohodnutého času, kdy odstartují, zbývalo něco přes deset minut.

K uším jim dospěl zvuk kožené boty pohybující se po hliníkové podlaze, jak jeden z vojáků pomalu změnil svou polohu. Doug podruhé zkontroloval, že všechny pušky mají v kokpitu.

Pak byl znovu klid.

Úplně utonuli v tichu, v němž se rozléhal hlas vzdáleného nočního ptáka a bzučení hmyzu prolétajícího otevřeným oknem. Kdyby byly jiné okolnosti, mohla to být pohodová scéna.

Doug plexisklem hleděl na hvězdy a pokoušel se držet nové skutečnosti, ale nedávné zážitky byly příliš mrazivé. Musel potlačovat myšlenky na hrůzu prožitou v cele.

Mysli na let. Mysli na domov. Mysli na všechno možné, jen ne na tohle!

Podíval se na Willa, který byl hluboce pohroužen do přemýšlení, ruce složené v klíně, oči soustředěné do dáli. Než promluvil, sledoval Willův pohled mířící na západ. Když ho Will uslyšel, tak ho to překvapilo, že povyskočil.

„Nám se to povede.“

„Co?“ zmateně se zeptal Will.

„Nám se to povede, Wille. Dostaneme se odsud.“

Will pomalu přikývl. „Musíme.“ Doug viděl, jak pátravě přejíždí očima zleva doprava.

Na pár vteřin nastalo ticho, jak jim v hlavě s mrazivou jasností vyvstávaly vzpomínky na uplynulých pár hodin.

Will ukázal palcem za rameno. „Tam ve vězení mě přesvědčili, že tě rozřízli motorovou pilou.“ Beznadějně mávl rukou. „Řekli, že se za pár hodin vrátí, aby totéž udělali se mnou. To mě teda vyděsilo, Dougu.“

Doug přikývl. „Mě taky, kamaráde. To samé mě donutili myslet si o tobě. Hluk a řev – všechno asi nahrané.“

„Pořádně účinné.“

Willův hlas zesílil zlostí a emocemi, když Dougovi povídal o plastovém soudku a jeho obsahu, a překvapilo ho, když totéž uslyšel od Douga.

Náhle se Will otočil; bylo mu jasně vidět do tváře. „Když mi do hlavy nasadili myšlenku, že tě… zabili, seděl jsem tam a… přemýšlel o všech těch ztracených letech, kdy jsme spolu neměli žádný kontakt. Já…“

Doug přikývl. Já vím.“

Will znovu odvrátil hlavu, ale jeho slova se zřetelně odrážela od plexiskla. „Nikdy jsem nebyl tak vystrašený. I když mě nemlátili, cítil jsem se jako znásilňovaná ženská.“

Doug se sevřenými pěstmi pomalu přikývl, ale Will se dál díval ven a pokračoval: „Vždycky jsem měl hrůzu ze zajetí, Dougu. Myslím, že v tom jsem trochu zbabělec, zvlášť od Vietnamu.“

„Blbost! Nikdy jsi v tom nebyl zbabělec, Wille Westermane. Přežils to, ne?“

„Uvnitř ne, Dougu. Uvnitř jsem tisíckrát zemřel.“

„Koukni, ovšemže jsi měl strach, když jsi odešel do války jako tvůj táta.“

Will se otočil k Dougovi. „Ne, to je něco víc. Tys to nikdy nechtěl vidět, nebo jsi byl příliš dítě, abys mi rozbil nos, ale já jsem v pár věcech byl vždycky trochu zbabělec. A bohužel jsem na to vždycky doplatil. Bohužel mě zajali, bohužel jsem měl šanci v aerolinkách a nechal jsem služby jako ty, bohužel jsem se bavil a toužil po těch všivých hodnostech jako ty.“

Doug se tlumeně zasmál. „Pokud vím, byls hodně dobrý student.“

Jo, a ty ses životem bavil! To je ten bod. Tys nikdy nezapomněl chňapnout příležitost a bavit se. Tebe to neudělalo nezodpovědným, nechalo tě to žít. Já jsem byl vždycky zakotvený jako v bahně, všechno běželo kolem mě a všechno mě nabádalo k zodpovědnosti a opatrnosti.“

Na pár vteřin opět nastalo ticho, než je vyplnil klidný a pevný Dougův hlas. „Nikdy jsi nebyl zbabělec, Wille.“

„Tak proč jsi utekl? Řekni mi to! Proč si pořád s tebou nemůžu… promluvit o Wendy?“

Jak do toho spadá Wendy? pomyslel si Doug. „Nechápu.“

Ozval se dlouhý vzdech a zaskřípání sedadla, jak si Will poposedl a otočil se na Douga.

Já jsem ji miloval, Dougu.“

Ta slova padla k Dougovým nohám jako závaží, jehož se Will najednou zbavil.

„Bylo to poprvé, co jsem se tak zamiloval, a myslím, že naposled.“

„Do Wendy?“ ozval se nevěřícně Doug a odněkud ve Willově mysli spadl poslední kousek chybějící do rozluštění staré hádanky.

Nikdy mé nepodezříval, pochopil Will.

„Bylo to oboustranné? zeptal se Doug.

Will potřásl hlavou. „Potkali jsme se v thajském U-Tapao, když tam pracovala jako zdravotní sestra. Pamatuješ? Říkal jsem ti to.“

„Zčásti ano, ale když –“

„V U-Tapao o víkendech… nejdřív pomalu. Naše letka tam prakticky denně zajišťovala kyvadlové lety. Pokaždé jsem to využil, abych se na ni podíval. Časem se vrátila zpátky do Států a usadila se ve vojenské nemocnici Madigan ve Fort Lewis u McChordu. Věděl jsem, že nechci žádnou jinou, ale nevěděl jsem, jak jí to říct – nebo tobě.“

„Vždycky jsem si myslel, že ses přesunul do McChordu, abys byl pohromadě se starým týmem.“

„Ano, zčásti. Ale hybnou silou byla Wendy.“

„Můj Bože, Wille, to jsem vůbec netušil. Já…“ Doug zmateně mávl pravicí. „Měl jsem radost, že jsem ti ji přebral a… a bylo to poprvé, kdy se něco takového stalo, protože obvykle jsi mi holky přebíral ty, pamatuješ?“

Will přikývl.

„To mi chceš teď říct, že jediná dívka, kterou jsi mi představil, kterou jsem ti přebral a se kterou jsem se oženil, byla tvá životní láska?“

Odpověď byla velmi klidná. „Proto jsem tě po svatbě opustil. Proto jsem ti celé ty roky nezavolal. Promiň, Dougu.“

„Ty se omlouváš? Ty promiň mně Pane na nebi, Wille!“

„Já vím.“

„Celé ty roky.“

„Já vím.“

Pak opět umlkli a Doug se podíval na hodinky. Byly čtyři. Rozhodl se, že se startem ještě pár vteřin počká. Byl tu ještě jeden kousek do mozaiky, o němž Will ani nevěděl, že schází.

„Wille, kvůli vám dvěma bych to neudělal.“

„Pravděpodobně ne.“

„Ne, mám na mysli něco, o čem nevíš. Wendy byla hodně nemocná a mně trvalo roky, než jsem to zjistil, a pak už bylo příliš pozdě.“

„Co tím myslíš, nemocná?“

„Maniodepresivní stavy se schizoidními tendencemi, taková byla, myslím, diagnóza. Dokonce mě tak šestkrát za rok strhla s sebou.“

„A tos nemohl říct –“

„Wille…“ Doug zvedl ruku, ať přestane. „Wille, spáchala sebevraždu. Tři roky po svatbě.“

Willa to ohromilo právě tak, jak Doug tušil.

„Jak?“ dostal konečně ze sebe.

„Pokusila se o to předtím už dvakrát. Poprvé se předávkovala, ale našel jsem ji včas. Podruhé to zkusila v garáži s puštěným motorem auta. Potřetí mi už nechtěla dát šanci. Použila brokovnici dvanáctku.“

„To je mi líto, Dougu.“

„Našel jsem ji… no… to by byla další hrozná historka.“ Will pomalu vrtěl hlavou. Bylo to příliš emocí, aby si je mohl srovnat, a tak je začal vytlačovat.

„Kolik je hodin?“

Doug se nahnul dopředu, a ještě než odpověděl, zapnul hlavní vypínač.

„Tři minuty po čtvrté. Půjdeme na to.“

Gyroskopy a měřidla se stabilizovaly, když Doug zapnul dva další spínače, které podle Dougova předpokladu ovládaly palivová čerpadla. K uším jim opravdu dolehl jejich uklidňující zvuk. Pak Doug provedl zkoušku zabržděného motoru, a když potom nenašel nic jiného, stiskl to, co pokládal za startér.

Bylo to dobré, pravý motor se rozběhl, ručička na arabsky popsaném otáčkoměru se posouvala doprava. Doug odhadoval, že při pětadvaceti procentech výkonu začne proudit palivo a dojde k zážehu.

Nedělo se však nic. Motor se točil jen díky základnímu pohonu z baterie, ale žádná známka zážehu.

Doug se opět podíval dolů, aby zjistil, co dělá špatně. Začínal panikařit.

„Špatný motor, Dougu. Spustil jsi pravý, ale řídíš levý.“

Ježíši!“ Zvedl ruku a sáhl po příslušném vypínači. Téměř ihned uslyšel zasyčení plamene ve spalovací komoře pravého motoru, jak horký plyn začal roztáčet listy turbíny.

„Všemohoucí Bože, Willarde, hochu, my jsme tu ruskou mašinu nastartovali!“

Jde ti to, Dougu. Jen tak dál.“

Doug zopakoval postup, načerpal palivo a stiskl startér levého motoru. Uslyšel stejný zvuk, jak se rozběhl, a nad jejich hlavami se začal otáčet obrovský rotor. Nejdřív pomalu, pak divočeji a divočeji, jak Doug ovládal škrticí klapku na páce společného řízení vlevo od svého sedadla.

„Z města jede nějaké auto,“ hlásil Will zvýšeným hlasem, aby přehlušil řev motoru a svist vrtule.

Will se rozšířenýma očima podíval zpátky doprava. „A ze severu se blíží světla. Několik vozů. Nemáme zapnout poziční světla?“

„Ani nápad. Jak jsou daleko?“

„Skoro dvakrát dál než Šakir… pokud to je on, ale rychle se blíží.“

Doug ještě o trochu zvýšil otáčky, vypočítával vzletovou rychlost, hýbal otočnou pákou mezi nohama ve všech směrech a cítil, jak vrtulník sleduje jeho pohyby. Šlapal i na pedály pro ocasní vrtuli a cítil okamžitou odpověď.

Zleva se k nim řítila světla. Jediný vůz, ale byl příliš daleko, aby ho mohli rozeznat. Zprava rozpoznali tři vozy, z toho jeden nákladní. Will je mohl vidět pouze přes roh budovy. Ti v autech je měli stále ještě z dohledu, ale jestli si pospíší, budou problémy.

Doug se otočil k Willovi a ukázal k nosu vrtulníku.

„Myslíš, že minikanon vpředu je nabitý?“

Jinými slovy, mám ho zkontrolovat a připravit?“

„Něco takového.“

Will se sklonil a posunul se dopředu do sedadla střelce, umístěného pod menší plexisklovou výduti. Doug uviděl, jak se uvelebil a pouští se do kontroly zbraňových systémů.

Ve světlech jednoho z blížících se vozů rozeznali černou dodávku.

Je to Šakir! Díky Bobu – nebo, v tomto případě, díky Alláhovi.

V téže chvíli se Will znovu objevil vedle Dougova sedadla.

„Myslím, že je nabitý, ale nevím, jak s tou prokletou věcí zacházet, a už nemáme čas. Nejdřív pomůžu dovnitř Šakirovi a jeho rodině.“

Doug přikývl a trochu povolil škrticí klapky. Dodávka k nim dorazila, tvrdě zabrzdila a stočila se podél pravé strany vrtulníku.

Will už na ně čekal. Otevřel postranní dveře dodávky, popadl první dítě, které uviděl, a vysadil je do vrtulníku, zatímco Šakir nesl dovnitř další dvě. Všechny měly vytřeštěný pohled.

Will ještě pomohl dovnitř Šakirově ženě, načež naskočil sám a zatáhl za sebou dveře.

Ještě ne!“ překřičel Šakir hluk a drápal se ven. Skočil k zadním dveřím dodávky a něco lovil. Doug zakřičel přes rameno do nákladního prostoru: „Už jsou blízko. Nejlepší bude vypadnout!“

„Hned přijde,“ odpověděl Will. Jenže Šakir ještě stál u dodávky a něco z ní tahal.

„Musíme letět!“ zakřičel na něj Will.

Šakir nevzhlédl. Jeho oči poutalo něco na podlaze auta.

„Je to v troubě,“ zaklel. „Ten kontejner se tam zaklínil.“

„Tak tam ten kus železa nech,“ navrhl Will.

„Ne! To… to je kontejner s virem.“

Will k němu doběhl a vyděšeně se podíval na stříbrný kontejner. Měl za to, že všechny byly zničeny v poušti. Náhle poznal příčinu celého debaklu. Bylo to něco, co nečekal.

Doug otevřel malý poklop v kokpitu a přiložil ústa blíž k otvoru.

„Wille! Pro Kristovy rány, oba hned dovnitř!“ Přes řev vrtulníku ho bylo sotva slyšet. Will se rozhlížel kolem, obrysy reflektorů blížících se ze severu byly teď zcela jasné.

„Teď, nebo nikdy, Šakire. Nemáme čas.“

Oba společně popadli kontejner za hrany a zatáhli, ale kontejner se ani nehnul. I ve skrovném světle Will konečně uviděl proč. Část kovové příruby na podlaze byla ohnuta dolů a kontejner sklouzl za ni. Držel tam jako v čínské pasti na prsty.

„SAKRA, POJĎTE SEM!“ ozval se znovu Doug, ale nebyl čas, aby si ho všímali. Zvuk motorů a rotoru ho přehlušoval.

Will popadl páku a snažil se přírubu narovnat. Šakir to konečně pochopil a přidržoval kontejner, zatímco Will pracoval na jeho druhém konci. Teď se ozval silný motor náklaďáku už jen několik set yardů odtud a Will uslyšel, jak Doug zvyšuje otáčky rotoru, připraven ke vzletu.

„SAKRA, WILLE!“

Will ho ignoroval a dál se namáhal. Měl jen jednu možnost. Jestli konec železa sklouzne, už ho nenarovná.

„Máme ho!“ Příruba náhle povolila a Šakir vykřikl radostí, že kontejner je volný.

Will odhodil tyč a hnal se za Šakirem ke dveřím vrtulníku. Oba vpadli dovnitř, Will se otočil, aby za sebou zavřel, a zakřičel dopředu. „Už, Dougu! Leť!“

V témže okamžiku před nimi zarachotil nákladní vůz a za ním další dvě auta. Muži v nich byli ohromeni, když viděli, že se vrtulník chystá k odletu.

Byly to dva náklaďáky a gaz. Náklaďáky projely, ale řidič gazu zahlédl černou dodávku a zabrzdil, aby zjistil, proč je takový vůz v blízkosti osobního vrtulníku generála Hassúna.

Zastavili jen dvacet stop před Dougem, aby mu znemožnili odlet.

Pokusit se vznést by byla sebevražda, i kdyby se Iráčané rozhodli nestřílet. Druhý vrtulník byl příliš blízko. Jediná chybička a vrazili by do něj.

Doug si uvědomil, že mu zbývá jen stlačit řídicí páku dopředu, aby se tím směrem vrtulník rozjel, a pak ho zvednout. Nevěděl, zda přitom do gazu nenarazí.

Stlačil řídicí páku, zatímco důstojník z gazu přešel k řidiči, mával na pilota, kterého neviděl, ať zastaví, a oháněl se zbraní.

Místo toho Doug vyrazil s vrtulníkem dopředu, na užaslého Iráčana. Muž uskočil, ale zjistil, že je přišpendlen na dveřích vozu. Musel se rozhodnout ve zlomku vteřiny. Vrtulník jel po zemi a rychle se blížil. Mohl buď střílet, nebo utíkat. Obojí dělat nešlo.

Důstojník se rozhodl pro druhou možnost. Zařval na řidiče a chytil se dveří. Gaz vyrazil a uhnul doleva těsně předtím, než na jeho místo dojel vrtulník.

Byli teď napříč dráhy a stále ještě na zemi; ocas vrtulníku se zvedal dřív než nos, což Douga vystrašilo. Začal cítit, že nad strojem ztrácí kontrolu.

Příliš tlačí na otočnou páku! Stáhl ji zpátky a dvě zadní kola podvozku s mohutným nárazem padla opět na zem, přední kolo se zvedlo, stroj se naklonil dozadu, pak se zvedl i zbytek trupu a vrtulník se v celé své kráse ocitl ve vzduchu. Irácký důstojník, bez sebe vzteky, zvedl pušku, aby na stroj zamířil, ten se však náhle přihnal k němu zpět a zahnul dozadu a pak doleva.

To bylo už moc. Důstojník zařval, proběhl kolem auta a mával na řidiče, ať ho pronásleduje. Ten pilot je nebezpečný šílenec!

Doug opět stlačil otočnou páku dopředu, tentokrát však nijak násilně, pocítil, že se vrtulník ve zpětném letu zastavil a zatáčí doleva, pak vyrazil dopředu a prudce zahnul doprava.

Pochopil, že musí se strojem bojovat. Stlačil levý pedál směrového kormidla a pocítil, jak nos vrtulníku opět poskočil dopředu, pak povytáhl páku společného řízení, zvýšil otáčky rotoru a rychle se vznesl.

Zase letěli na stranu, tentokrát doprava, a naklonili se dopředu; vrtulník spíš letěl dopředu, než by stoupal.

Doug tentokrát jen trochu strčil do otočné páky, místo aby za ni zatáhl, srovnal sklon, aniž by to přehnal, a sešlápl pedál levého směrového kormidla, aby usměrnil trhaný pohyb.

Země se vzdalovala, avšak přístroj, který považoval za výškoměr, začal vykazovat hodnoty, jako by už byli několik set metrů vysoko.

Rychlost! Kde je, sakra, rychloměr!

Nápisy nemohl rozluštit, ale ručička rychloměru je přece nezaměnitelná. Zuřivě ji hledal, zatímco vrtulník sklouzával, odbočoval, nakláněl se, začal zvyšovat dopřednou rychlost a pomalu se stabilizoval.

Konečně letěli dopředu, minimálně rychlostí padesát či šedesát uzlů, a zrychlovali – měli dostatečnou rychlost, aby se zde člověk cítil jako v letadle. Jemný pohyb otočné páky doleva spolu s mírným sešlápnutím pedálu kormidla mohl stroj uvést do mírného obratu vlevo a obráceně.

Pokud jde o aerodynamiku, v té byl Doug vždycky jako doma.

Jen nesmí zpomalit nebo se pokusit o vis.

Našel kompas a ověřoval, zda míří přes poušť na jiho-jihovýchod, když se u jeho sedadla opět objevil Will a oči měl tak rozšířené, jak u něho Doug ještě neviděl.

„Myslel jsem,“ pronesl Will pomalu, „žes říkal, že umíš lítat s vrtulníkem!“

Doug vzhlédl a usmál se. „Nic takového. To jsem nepovídal. Nikdy jsem se to neučil.“

„Ale říkal jsi…“

Doug se zasmál, ale hřmot vrtulníku byl hlasitější. „Jediné, co jsem řekl, je, že kdybychom ho nastartovali, můžeme odletět. Nikdy jsem neprohlásil, že s ním umím lítat… cha cha…“

Náhlý poryv větru je naklonil doleva a Doug musel chvíli bojovat, aby nad strojem opět získal kontrolu.

„Tak.“ Podíval se na Willa. „Co tomu říkáš?“

Will se křečovitě, jako o život držel opěradla Dougova křesla. Potom, když všechno naložili, přesvědčil sám sebe, že odlet bude hračka. Doug ho zase přesvědčil, že to tak snadné nebude.

„Řekl jsem ti, že poletíme,“ pokračoval Doug, „a vidíš, letíme!“

„Ale ne díky tobě! I když nás přeneseš za hranice, jak s tím přistaneš?“

Doug se upřeně díval vpřed. „Stejně jako se milují dikobrazi – velmi opatrně.“

„Ježíši, ty jsi blázen, Harrisi!“

22 KAPITOLA

*****

Hlavní štáb irácké armády, Bagdád

Pondělí 11. března 1991 ~ 4.45 m. č. (01.45 GMT)

Ihsan Fethi, kterému v uších ještě zněly invektivy jeho vůdce, vyskočil z auta a proběhl kolem stráží do štábu. Sháněl se po pobočníkovi generála Hassúna.

Pomyslel si, že to místo připomíná rozkopané mraveniště. Nejenže byly všude v zuřivém chvatu rozloženy plány na protiofenzívu proti Kurdům na severu a šíitům na jihu, ale teď k tomu ještě ta záležitost s uprchlými Američany.

Důstojník, kterého sháněl, měl u každého ucha polní telefon a pokynul mu, ať počká. Spojení k většině polních jednotek téměř neexistovalo, ale pár přetížených linek a rádiových okruhů pracovalo a zvuk lidského křiku v archaických sluchátkách mu připomněl situaci na počátku bombardování.

A teď měli všeho nechat a použít každé možné spojení k jihu.

Pobočník i jeho generál byli ohromeni, když uslyšeli Saddámův poslední rozkaz, ale jestliže se prezident rozhodl Američanům postavit a poslat stíhače, aby sestřelil jejich vrtulník, muselo se to přesně tak udělat.

Za letu, 200 mil jihovýchodně od Bagdádu Pondělí 11. března 1991 – 6.05 m. č. (03.05 GMT)

*****

Šakir Abbás seděl na levém bočním sedadle, držel svou ženu a tři děti a ve studeném vzduchu, který proudil nedovřenými hlavními dveřmi, se je snažil zahřívat.

Will se dveře pokoušel zavřít a zajistit, ale ruská práce Američanovu úsilí vzdorovala a dveře se mu opět otevřely – díra do černé tmy, velká na dva kroky, přinesla úplný větrný hurikán.

I oběma strážným bylo zima – choulili se k sobě, aby udrželi tělesné teplo, stočeni kolem oka, za něž byli připoutáni k podlaze. Dvě hodiny tak letěli nocí beze změny, až teprve teď se na východním obzoru ukázala oranžová záře a na kontrolu k Šakirovi opět přišel Will.

„Za deset minut přeletíme hranice a pro přistání byste si měli vzít bezpečnostní pásy.“

„Opravdu máme takovou naději?“ zeptal se Šakir. „Čekal jsem, že nás budou honit a zkusí nás sestřelit.“

Will pokrčil rameny. „I kdyby věděli, kde jsme, Šakire, můžou nás honit jen s jiným vrtulníkem, a zatím se žádný neobjevil.“

Pak se vrátil do kokpitu, pohlédl na nedovřené dveře a rozhodl se, že už nemá cenu o něco se pokoušet.

Šakir položil jednu pušku stranou na podlahu. Tam byla v bezpečí –z dosahu obou vojáků, kteří i tak byli neškodní a jenom se třásli.

Náhlý pohyb vpravo způsobil, že se Šakir tím směrem prudce otočil. Uviděl vojáka, jak se před ním krčí jako tygr, a najednou skočil, chňapl po pušce a opřel se zády o roh nákladního prostoru.

Šakirovi se rozbušilo srdce. Hleděl do hlavně automatické pušky a zřetelně uslyšel, jak cvakl uzávěr.

Oči mladého vojáka byly zúženy odhodláním; pravou pěst mu stále svíral železný náramek, ale druhá část s opatrně odstraněnou spojkou se volně kymácela na druhém konci pout.

„Přistát. IHNED!“ zařval arabsky na Šakira.

Saliah přidušeně vykřikla a přimkla děti těsněji k sobě. Nejmladší pevně svíralo matku a jen kňouralo, příliš ztuhlé na to, aby mohlo vykřiknout.

Will uslyšel povel a ohlédl se. Ze svého místa však uviděl jen Šakira, jak mu ukazuje, ať zůstane tam, kde je. Potom řekl anglicky: „Jeden strážný si uvolnil pouta a sebral mi pušku. Chce, abychom přistáli.“

To uvedlo do plné pohotovosti i Douga. Podíval se na Willa a oba bleskově hledali odpověď. Pak Doug, který Willovi četl myšlenky, jen přikývl, mírně se pousmál a opět se soustředil na let.

„Hodně štěstí, starý brachu,“ řekl si pod vousy.

„PŘISTÁT! IHNED!“ zopakoval voják a přiblížil hlaveň k Šakirovi. Zároveň pošilhával ke vchodu do kokpitu, jak výzvu zapůsobí.

Will popadl pušku, co dosud stála opřená vedle pilotova sedadla, zkontroloval ji a analyzoval situaci.

Z kokpitu nemohl vojáky vidět, aniž by vyšel ven, jenže to by ho vystavilo palbě, ještě než by stačil zvednout zbraň.

Nabízela se jen jedna možnost. Pohnout se musel voják.

Will teď stál vedle pilotova sedadla a díval se dozadu. Nahnul se k Dougovi a zašeptal: „Můžeš vrtulník prudce naklonit doprava a postavit ho na ocas? Víš, co je prudký obrat nosem vzhůru?“

„Můžeme to zkusit.“

Will zachytil Šakirův pohled a rukama mu naznačil, co se bude dít. Šakir jen dvakrát mrkl, aniž by změnil neutrální výraz.

Doug škubl otočnou pákou doprava a sešlápl pedál levého směrového kormidla. Vrtulník se stočil doprava. Vzápětí Doug zatáhl za páku společného řízení a stroj se postavil nosem vzhůru – gravitace bezohledně hodila vojáka proti nedovřeným dveřím.

Voják se snažil postavit na nohy, ale podlaha nechtěla spolupracovat. Ve snaze získat rovnováhu se snažil něčeho zachytit. Jak se točil, kopl Šakira do ruky, ten pustil kontejner a voják se ho chytil.

I s kontejnerem pak skončil na zadní přepážce nákladního prostoru. To už se z kokpitu vynořil Will, zvedl pušku a zamířil. Vrtulník se opět sklonil dopředu a nabral rychlost, což i Willem smýklo na podlahu. Ležel a naléhavě si uvědomoval díru zející mu po levici. Hlavní dveře teď byly otevřeny téměř ze dvou třetin a Will šátral po nějaké pevné opoře, když mu v uších zazněl Šakirův hlas: „Nestřílej! Má kontejner! Nemůžeme riskovat, že ho zasáhne kulka!“

Slova Willovi nedávala smysl, vnímal jen jejich naléhavý tón. Teprve když Šakir uviděl zmatek ve Willově tváři, uvědomil si, že křičí arabsky.

Voják ovšem pochopil okamžitě. Ať už v tom stříbrném kontejneru je cokoli, je to velmi důležité. Vyskočil a opět se chopil zbraně, vědom si skutečnosti, že má v ruce všechny trumfy.

„IHNED PŘISTÁT, NEBO DO TOHO STŘELÍM!“

*****

V Saúdské Arábii, sto dvacet mil severně od Rijádu, potvrdila obrazovka radaru na palubě AWACS, který monitoroval dění v prostoru kuvajtských operací, že rychle se pohybující cíl, který před chvílí vyletěl z okrajové irácké letecké základny severozápadně od Basry, není „přátelský“. Kódy transpondéru byly špatné a letěl příliš rychle, aby to byl vrtulník.

Kontrolor sektoru vypočítal čas potřebný k tomu, aby narušiteli překřížily let čtyři F-15 z letecké patroly, a přepnul vysílačku, aby jim udal směr. Ať už v irácké stíhačce letěl kdokoli, musel vědět, že to je sebevražda, pokud nešlo o zradu.

Kontrolor se o této možnosti zmínil svému šéfovi, který byl v přímém spojení se čtveřicí F-15, jež vyrazily proti narušiteli, který se teď pohyboval třicet mil od předsunuté spojenecké letecké základny.

„Je tam ještě něco jiného.“ Kontrolor sledoval prstem dráhu pomalu letícího vrtulníku, který monitoroval už hodinu. Zdálo se, že také míří ke Spojencům, a prodloužená dráha stíhačky mířila přímo na něj.

*****

Čtyřiatřicetiletý velitel letky v kokpitu iráckého MiG-21 znovu otočil hlavu, aby zkontroloval svou pozici na šesti hodinách, načež zaměřil pozornost na cíl. Pomalý vrtulník měl rychlost něco přes sto uzlů a on se k němu blížil víc než čtyřikrát rychleji. Bylo by snadné dostat ho jedinou řízenou střelou typu vzduch-vzduch, jenže Iráčané byli rádi, když z bunkru dostali alespoň letoun vyzbrojený pouze kulomety.

Tento MiG však neměl ani vzlétnout. Byl jeden z mála, který Iráku zůstal, a jeho údržba byla tolik pracná a drahá, že velení vzdušných sil nehodlalo dopustit, aby byl zničen v první letecké válce s Íránem. A pak tu byli američtí stíhači, kteří by ho během několika minut poslali k zemi. Pilot měl tedy pouze sestřelit ukradený vrtulník, pak se otočit a letět na nejbližší základnu – anebo se katapultovat dřív, než sestřelí jeho.

Obrazovka radaru náhle ožila náznakem toho, čeho se nejvíc obával: zachytil ho tepločivný radar. Teď už je sledován automaticky.

*****

Oknem kokpitu byla vidět oblaka kouře ze stovek kuvajtských ropných vrtů, které při svém odchodu Iráčané zapálili. Doug se opět podíval přes rameno do nákladního prostoru. Voják byl vyveden z rovnováhy, ale svou roli zvládal. Stál teď u zadní přepážky, hlaveň pušky držel u kontejneru a opakovaně vykřikoval arabská slova. Šakir je se vzrůstajícími obavami překládal.

„Myslim, že ví, co to je! Myslím, že bude nejlepší přistát!“ křičel Šakir na Willa. Ten mířil na Iráčanovo čelo a přemýšlel, jestli když vystřelí, stačí voják stisknout spoušť.

Byla to příliš riskantní sázka.

Will se otočil, aby na to upozornil Douga, když k nim zvenku dolehl zvuk velkého a hlučného stroje. Doug instinktivně stlačil otočnou páku dopředu a sklonil vrtulník nosem dolů v úhlu větším než třicet stupňů, a to přesně v okamžiku, kdy proletěli proudem vzduchu, který za sebou zanechal letoun, jenž je minul. Byl to náraz, jako když auto jedoucí rychlostí šedesát mil za hodinu spadne do výmolu o průměru čtyř stop. Všechno živé i neživé ve vrtulníku nadskočilo a pak opět spadlo dolů.

Will se udeřil o strop a ztratil kontrolu nad puškou. Vypadla mu k otevřeným dveřím, kde na okamžik jakoby zaváhala a pak vylétla do pouště.

Šakirova rodina byla připoutána a dopadla lépe než Šakir, který se také uhodil o strop a pak tvrdě spadl přímo do klína své ženy.

Voják se snažil zapírat nohama, najednou se však už neudržel, kotníky se mu vyvrátily a on prudce dopadl na podlahu. Začal se koulet kolem svého kamaráda k otevřeným dveřím, a tak pustil pušku, ale kontejner chytil ještě pevněji.

Šakir viděl, co se stalo, a skočil k zaťaté vojákově ruce s kontejnerem. Zatím se vrtulník stočil doprava, stále s nosem dolů. Voják se na zlomek vteřiny zaměřil na bolest v kotnících a neuvědomil si, že začal nezadržitelně klouzat otevřeným dveřím.

Šakir chňapl po kontejneru, ale minul ho. Klekl si a snažil se posunout dopředu, když vtom vojákovi sjely nohy přes okraj dveřního otvoru a on začal volnou rukou tápat po opoře. Kontejner byl od Šakira jen pár centimetrů, ale stále nedosažitelný.

Mozek mu teď zapnul na plné obrátky. Když po kontejneru skočí, vyletí i s ním ze dveří, a to by ničemu neprospělo. Jestli ovšem výpad neudělá, bude kontejner pryč. Vojákovy nohy teď vlály ve vzduchu; chňapal po něčem, čeho by se mohl zachytit, nacházel však jen klouzající kovovou podlahu a oválný okraj dveří.

Nebylo na vybranou.

Šakir se levou nohou odrazil, skočil do rohu nákladního prostoru a popadl paži vojáka, který už byl téměř celý venku. Voják překvapeně vykřikl, když mu paže, loket a dlaň postupně klouzaly z Šakirova sevření, až Šakirovi konečně zůstal v ruce kontejner.

Teď se však začal koulet ke dveřím i Šakir a odněkud zezadu uslyšel výkřik Saliah.

Vrtulník se stále točil doprava, ačkoli se jeho náklon vyrovnal, jak Doug zatáhl za otočnou páku a očima hledal stíhače, který ten zmatek způsobil.

Šakirovy nohy už doputovaly k okraji otvoru. Pravou rukou svíral kontejner, levou se křečovitě držel předního sloupku dveří, tělo roztažené nad propastí hlubokou tisíc stop.

Will se konečně vzpamatoval. Klekl si, levačkou se chytil za madlo přední přepážky a pravou rukou se snažil zachytit Šakirovu ruku a přitáhnout ho. Šakir mu však místo toho vtiskl do dlaně kontejner.

Vzápětí se oběma rukama chytil dveřního sloupku a prsty sevřel tak, že se do nich ostrý kov začal zařezávat.

„Dougu!“ vykřikl Will dopředu, aniž by se tam podíval. Byla to jediná naděje. Doug se otočil.

„Co?“

„Hodím ti dopředu kontejner.“

Opatrně jej hodil; stříbrný předmět jako by chvíli visel ve vzduchu, pak prolétl vchodem kokpitu, zazvonil o podlahu, dovalil se k sedadlu střelce a tam se zastavil.

Will se křečovitě držel madla a znovu na Douga zakřičel: „Otoč doleva! Toč se zpátky doleva!“

Než stačil Doug odpovědět, Šakirovi sklouzly nohy přes okraj teď už zcela otevřených dveří a Will uviděl, jak mu tělo zachytává vzdušný vír. Ještě stále svíral dveřní sloupek, a Will natáhl ruku a zachytil ho za předloktí.

Ucítil neuvěřitelnou tíhu. Will byl v dobré kondici, ale Šakir teď nebyl nic než drtivá mrtvá váha. Už dokázal jen viset a nechat se táhnout dovnitř. Will uviděl krev na jeho rukou, jak se mu do nich zařezával ostrý sloupek. Šakirovy prsty začaly odmítat poslušnost.

Nejdřív povolila levá a Will ucítil na předloktí ještě větší váhu. Šakir mu klouzal, až visel jen za pěst.

Vzchopil se a snažil se vytáhnout pravačkou, ale nepodařilo se mu to. Will viděl, jak se sevření prstů kolem sloupku uvolňuje. Za pár vteřin mu úplně vyklouzne.

Sakra, táhni! křičel na sebe Will v duchu a sbíral poslední síly. V tom okamžiku se Doug ohlédl, bleskově zhodnotil situaci a ostře otočil vrtulník doleva.

Odstředivá síla Šakira katapultovala zpátky do dveří a potom na Willa. Oba narazili do stěny nákladního prostoru.

„Přivaž se!“ zakřičel Will na Šakira, když uviděl, jak se sune k sedadlu vedle Saliah. Ta ho s očima rozevřenýma hrůzou sevřela v objetí.

Will se také vytáhl na sedadlo a připoutal se. Doug otočil stroj na sever, oči upřené na kouřovou stopu stíhače. Snažil se ho identifikovat.

Ježíši Kriste, Wille, myslím, že to je MiG-21!“

Stíhač se otočil, nabral přímý kurs a začal se blížit. Černé výfukové plyny naznačovaly, že zrychluje.

Jestli má rakety, jsme mrtví,“ prohlásil Will chladně.

„Kdyby je měl, tak by je použil, sotva nás našel. Chystá se na střelecký přepad.“

Dougovy obavy podpořilo pár světelných záblesků, jež vyšlehly zpod křídel MiGů. Střely se rozprskly těsně pod vrtulníkem. Teď se ke střelbě připravila i špice letounu.

„Dougu –“

Já vím!“ Doug zatáhl zároveň za otočnou páku a za páku společného řízení, vrtulník zpomalil a vyskočil ze stíhačova hledí. Když se pilot MiGu začal přizpůsobovat, Doug trhl otočnou pákou doprava, tvrdě sešlápl pedály stranového kormidla a stlačil páku společného řízení – vrtulník se v šíleném sklonu spirálovitě roztočil doprava.

Opět unikli z hledí MiGu. Ten však byl jen tři míle od nich a rychle se blížil.

Zleva se vynořily další kouřové stopy. Doug se ještě chvíli točil doprava a pak změnil směr. Naklonil stroj doleva a začal stoupat. Pilot MiGu se vydal za ním, ale jeho střely ho stále míjely.

Vrtulník v piruetách pod Dougovým vedením vyvíjel největší rychlost, jaké byl schopen. Jenže sto padesát uzlů není pro MiG žádná rychlost.

„Kde jsou, k čertu, našil“ zařval Doug.

Jsme irácký vrtulník, na který útočí irácký stíhač. Myslíš, že nám půjdou na pomoc? Vypadá to jako součást občanské války. Jsme v tom sami!“ zakřičel Will.

„Tak pojď sem a postarej se o minikanon. Musíme mu to vrátit.“

Dostanu ho do visu. Dostanu to dítě do visu a vyšroubuju se z jeho střel, rozhodl se Doug.

Will vyšplhal do kokpitu na místo střelce a za okamžik už Doug viděl za vydutým plexisklem, jak zkoumá mechanismus míření a střelby.

MiG se k nim znovu otočil. Doug zatáhl za otočnou páku a silněji nalehl na společné řízení. Vyrovnával to stranovým kormidlem a zpomalil na rychlost obvyklou u vrtulníků.

Zase jsem ztratil kontrolu!

Téměř okamžitě se z vrtulníku stala jankovitá bestie, skákající na všechny strany a vzpírající se pokusům přivést ji do visu.

Výšku teď Doug odhadoval na tisíc stop a čekal, až MiG, nyní pět mil odtud, zakrouží v jejich směru. Musí počkat na ten správný okamžik, kdy stlačí páku společného řízení k podlaze a MiGu doslova slétne z hledí.

Stíhač měl teď pevný kurs a mířil přímo na ně. Pilot s prstem na spoušti čekal na vhodný okamžik. Doug viděl, jak Will vrtí hlavou sem a tam; ještě stále nepochopil, jak se s tím střílí.

TEĎ!

Doug stlačil páku společného řízení a ucítil tlak na žaludku, jak náhle zrychlili vstříc poušti s téměř nulovou dopřednou rychlostí.

*****

Čtyři míle jižně se na americké základně shromáždil dav lidí. Bylo ohromující a zároveň zábavné vidět souboj ruského vrtulníku a ruské stíhačky. Zatímco vojáci hleděli vzhůru, docházely radiodepeše, přikazující vmísit se do boje, kdyby se přenesl k základně. Do pohotovosti byla uvedena i protiletadlová baterie.

Zprávy pozemních pozorovatelů o souboji přicházely i k nevěřícím uším na palubě Koruny. Vypadalo to skutečně jako zrada – ale kdo zradil?

„Pravděpodobně vrtulník. Sledoval jsem, jak celou hodinu mířil na jih. Stíhače asi vyslali, aby ho dostal,“ sdělil řídící svému veliteli, když sledovali, jak k místu bitvy vyrážejí F-15. Dorazit tam měly za čtyři minuty.

*****

Vrtulník byl v zaměřovači iráckého pilota pevným cílem. Střílet na něj se zdálo tak snadné, až tomu nechtěl ani věřit. Jeho vlastní radar mu prozradil, že ho zaměřilo několik amerických stíhaček. Ty měly řízené střely. Zatím je nikdo nevyslal, ale byly tady a Iráčan věděl, že má jen velmi málo času.

Byla to ovšem divoká karta. Pokud vrtulník zůstane ve vzduchu, američtí stíhači ho pravděpodobně doprovodí ještě před útokem. To by mu snad dalo čas na útěk, i když vrtulník nedostane.

Pilot MiGu, prst na spoušti, začal používat stranové kormidlo, aby dostal vrtulník do svého nitkového kříže.

Věděl, že vrtulník má účinný kulomet typu Gatling, ale bylo zřejmé, že ať už v něm letí kdokoli, neumí ho použít.

Obrazovka mu ohlásila další zaměření.

Rozhodl se. Podle rozkazu sestřelí vrtulník, a jelikož už nebude mít čas na útěk, ihned se katapultuje.

Jeho tryskáč už nikdy nepoletí. Není možné, aby mu Američani nechali čas na odlet.

Znovu se zahleděl na vrtulník v zaměřovači.

Nebyl tam!

Doug opět vzal za společné řízení, aby zastavil divoce střemhlavý sestup. Myslel, že vrtulník zastaví do visu, ale stroj se vzpíral. Najednou vylétli dozadu, pak do strany. Začal se strojem zápasit. Stíhač stále mířil na bod pět set stop nad nimi, kde byli ještě před několika okamžiky, ale vzápětí už je opět zachytil, a jak se zvedali, znovu jim cestu překřížila kouřová stopa. Zvuk kulek odrážejících se od listu vrtule následovalo čtvero zadunění v nákladním prostoru. Znělo to, jako když střely pronikají plechem.

MiG se najednou stáhl; jeho palba už byla nebezpečná i pro něj. Aby mohl ve střelbě pokračovat, musel by se víc sklonit k zemi.

Doug opět vyrovnal vrtulník do přímého směru, otočil se doleva – a uviděl něco na zemi.

„Wille, tam je základna!“

Will neodpověděl; seděl pevně, nehnutě, jako kdyby se nad něčím hrbil.

Doug se znovu podíval dolů. Byla to jen představa, nebo jsou tam opravdu stany?

Kéž by, pomyslel si. Kéž by!

Znovu otočil vrtulník a pátral po MiGu. Ztratil se mu z dohledu, a to nevěstilo nic dobrého.

Natočil vrtulník ještě více k severu a hledal na obloze kouřovou stopu. Slunce teď bylo téměř nad obzorem; jestli vyjde ještě před dalším stíhačovým útokem, měl by zkusit postavit vrtulník za slunce.

Podíval se dozadu do nákladního prostoru. Šakir se držel ženy, ta zase držela děti. Připoutaný voják se zjevně už nezajímal o nic jiného než o přežití.

Doug překontroloval přístrojovou desku a zamyslel se nad arabskými nápisy. Neblikalo žádné červené světýlko a nic nenaznačovalo, že by jim kulky způsobily vážnější újmu.

Kde, sakra, je?

Doug už téměř doufal, že MiG setřásli, když vtom zahlédl kouř na deseti hodinách.

Pane na nebi! Ten zkurvysyn se řítí dolů!

*****

To bude poslední pokus, říkal si irácký pilot. Tentokrát si ten zatracený vrtulník nenechal zmizet z mušky. Pokud si udržoval omezený vertikální úhel, mohl se vrtulník točit, jak chtěl, a přece mu z rány nemohl uniknout. Cítil narůstající rychlost, centroval zaměřovací kříž a byl připraven přizpůsobit se všemu, o co se cíl pokusí. Chtěl vystřelit, vyletět výš, zamířit na sever a katapultovat se – pravděpodobně ve chvíli, kdy na něj někdo vypustí řízenou střelu. Všechno, nebo nic. Veškerá jeho mysl, všechno, čemu se naučil při výcviku, a pud sebezáchovy se soustředily na tento poslední sestřel.

*****

První kouřové stopy se vinuly zprava. Doug vytáhl stroj a zrychlil. Cloumal otočnou pákou sem a tam, divoce nakláněl vrtulník a doufal, že to rotor vydrží, zatímco ho pronásledoval proud střel a kouře. Napadlo ho, že to je, jako kdyby si nějaký kluk hrál s hadicí a pokoušel se stříkat na cíl.

Will se stále nehýbal a Doug trochu zneklidněl. Ty rány byly vzadu, ne? Snad to nedostal?

Znovu nahnul vrtulník doprava a uslyšel děsivý zvuk, jak několik kulek za ním prolétlo trupem. Jedna se rozprskla jako šrapnel.

MiG byl stále ve vzdálenosti dvou mil. Najednou střelba ustala, právě v okamžiku, kdy se z přední vydutě ozval Will. Douga tolik potěšilo, že ho slyší, že samotná slova téměř nevnímal.

„Zvedni to! Mám to! Ihned to zvedni!“

MiG opět vypálil, kouřové stopy před ním začaly klesat, a jak pilot zpřesňoval mušku, byly blíž a blíž.

A najednou bez jakéhokoli varování zazněl podivný zvuk a vrtulník se roztřásl. Douga napadlo, že byl zasažen jeden z motorů nebo ocasní vrtule.

Otočná páka začala ošklivě vibrovat, až se Dougovi roztřásla páteř.

Čím to, sakra, je?

Náhle Doug pochopil, že střílí jeho vrtulník. Otřesy způsoboval minikanon.

*****

Když první kouřové stopy minuly kokpit MiGu, pilot je omylem považoval za vlastní. Pak pochopil, že se na něj střílí. Ve vrtulníku objevili minikanon.

Ke střemhlavému útoku mu zbývalo už jen pár vteřin, a vrtulník byl stále ještě ve vzduchu a nezraněný. Mohl toho nechat a zvednout se, nebo letět ještě pět vteřin a vyslat další salvu.

Ten myšlenkový proces mu zabral necelé dvě vteřiny. Vyhlídka na to, že odletí, aniž by splnil úkol, byla pro něj nepřijatelná.

Ještě jednu salvu.

Vrtulník zeširoka pálil, zatímco pilot MiGu stlačil řídicí páku dolů a dál klesal. Už dostal vrtulník hezky do středu hledí. Jeho mozek vyslal zprávu prstu, že má stisknout spoušť, ale zpráva už nedošla.

Proud střel, které vyslal Will, konečně našel svůj cíl. Vymazal kapotu stíhače, kokpit i jeho pasažéra ještě dřív, než se mu roztrhl motor a vybuchly nádrže s palivem.

„Dostal jsem ho! Dostal jsem ho!“ zařval Will na Douga.

V okamžiku byla z MiGu ohnivá koule padajících trosek, jimž bylo nutno se vyhnout.

Doug strhl vrtulník doleva a Willovi teprve došlo, že už nemá cíl. Sundal prst ze spouště a divil se, co dokázal.

Otočil se v sedadle a s nezvykle širokým úsměvem se podíval na Douga, palec pravé ruky nahoru.

V kokpitu vedoucí F-patnáctky zaměřený cíl náhle zasvítil a zmizel a zůstal jen pomalu se pohybující objekt, který AWACS identifikoval jako vrtulník.

„Dobrá trefa, Rangere jedna-nula-jedna,“ zazněl mu ve sluchátkách hlas řídícího z AWACS. Pilot F-15 přepnul vysílačku na odpověď. „Ranger jedna-nula-jedna nestřílel. Nevím, kdo ho dostal.“

*****

Will prolezl zpátky do kokpitu a objevil se u Dougova lokte, stále ještě úsměv na tváři – než se podíval na sever.

„Proboha, další stíhačky!“

Doug potřásl hlavou a pozoroval kouřové stopy – a dvojitá ocasní křídla.

„To jsou naši Orli,“ prohlásil, „a tady jsme nepřátelský vrtulník. Máme něco bílého, abychom jim zamávali?“

Překvapilo ho, když Doug přikývl. „Už jsem si ho vypůjčil od paní Abbásové. Vytáhla to pro mě z tašky.“

Uchopil bílé kombiné a tázavě zvedl obočí.

Doug se rozesmál a začal směrovat vrtulník k táboru, který předtím zahlédl. Dělalo mu však potíže dodržovat nízkou rychlost jako předtím.

„Musím letět pomalu pro případ, že by tam dole někdo z nervozity sáhl po spoušti.“

„S tímhle nemůžeš letět pomalu,“ řekl Will. „Viděl jsem, jak ses předtím pokoušel o vis, pamatuješ? Byla to katastrofa.“

„To má být přednáška o lítání?“ Doug se zkusil zatvářit uraženě, pak ale opět zvážněl. „Lepší by bylo, kdybys začal mávat tou věcí.“

Pilot vedoucí F-patnáctky ze tří mil propočítával zbývající vzdálenost mezi vrtulníkem a americkou základnou a usoudil, že střílet by bylo příliš nebezpečné. Už několik minut byl zaměřen; jeho řízená střela vydávala stálý tón značící přesné zacílení. Čekala už jen na povel, aby mohla vyletět.

Jenže trosky by mohly spadnout do tábora a navíc tu stále byla možnost, že to je zrádce, který neposlouchá rádiové povely, aby se vyhnul táboru.

Pilot F-15 naklonil stroj doprava a začal kroužit. Jeho wingman mu porozuměl, zpomalil a letěl se podívat na vrtulník z menší vzdálenosti.

Když F-15 míjel vrtulník, Will se vyklonil z okénka a zamával bílým kombiné Šakirovy ženy.

„Máme tu přeběhlíka s bílým praporem,“ odeslal radiodepeši Koruně a svému vedoucímu. Víc toho zahlédnout nemohl, ale v souvislosti s útokem stíhače to dávalo smysl.

*****

Na severním okraji tábora se teď shromáždilo téměř dvě stě mužů i žen z obslužného personálu letecké základny. Šeptanda, že sledují přeběhlíka, který se chce dostat do bezpečí, rozvlnila dav a každý se radoval, když vrtulník vypálil a MiG-21 zmizel v jediné ohnivé kouli.

Teď se od vrtulníku oddělil pár F-15, což ty pověsti potvrzovalo.

Vrtulník se blížil, jako kdyby se pilot rozhodl předvést leteckou komedii. Viděli, jak se stroj trhaně vzpíná k obloze, pak se obrací k táboru, naklání se na stranu, otáčí se na západ a vyrovnává se, sklání se dopředu a úplně se přetáčí doprava, načež opět vyráží k táboru. Potom se stroj opět naklonil k východu, jako by chtěl pokračovat souběžně s hranicemi.

Létal nahoru a dolů, kymácel se, vibroval a nakláněl se, nicméně se snažil letět k nim.

Když byl vrtulník už jen necelých dvě stě metrů od tábora, opět se naklonil k západu a celý tábor poprvé uviděl bílé kombiné, vlající po levé straně.

Ozvalo se další hurá.

*****

Divoké kroužení vypadalo komicky, ale teď už z něj šel strach.

„Dougu, nemůžeš tu kraksnu stabilizovat?“ zeptal se Will a soustředěně se na něho zahleděl.

„Dělám na tom.“ Doug viděl, že tábor mizí vlevo. Chtěl se snést přímo do tábora, jenže vrtulník se jeho vůli vzpíral. Buď se nakláněl doleva, nebo zase doprava.

„Nemůžu s tím zatraceným krámem letět dopředu!“ zakřičel.

„Dobrá, tak přistaň někde vedle,“ zařval Will přes rameno. Stále ještě mával bílým kombiné, až hrozilo, že se větrem roztrhne.

Viděli dav, který se pod nimi shromáždil. Vrtulník se kymácel sem a tam.

Doug mírně pokynul hlavou. „Tam je volné místo, uprostřed tábora. Budu se tlačit tam.“

„Tam je ale taky moc lidí,“ odpálil ho Will, jenže viděl, že Doug se už rozhodl. „Do něčeho narazíme!“

„Nenarazíme. Věř mi!“

Otočná páka teď byla v neustálém pohybu, jak se Doug snažil nastavit správnou kombinaci rychlosti a sklonu. Opakoval si, že stačí jen „myslet“ na řízení v příslušném směru, jenže pohyby byly stále ještě příliš trhané.

„Dougu, až přistaneme, dají nám určitě dýchnout. Nestačí nám ani celé nebe!“

Byli teď nad okrajem davu a kolísali ve výšce padesát až osmdesát stop, když Doug zase pocítil, že uhýbá na stranu. O kousek víc stlačil společné řízení a otočnou páku postrčil doprava. Následovala přemrštěná reakce. Vzpomněl si na útržek dávné rady instruktora, který si téměř zoufal, když poručíka Douga Harrise učil létat ve formaci.

„Udržujte řídicí páku v pohybu,“ doporučoval. „Vyrovnejte korekce.“

Doug rozhýbal otočnou páku; vyvolal tak pohyby zavánějící mořskou nemocí, nicméně se mu podařilo získat nad strojem lepší kontrolu.

Will se držel sedadla a hleděl dozadu. Všiml si sinalé tváře Šakira Abbáse; držel Saliah i vyděšené děti.

Zdola to vypadalo jako nějaký druh vítězného tance ve vzduchu a za chvilku už někdo v davu začal bubnovat do dřevěné bedýnky. Rytmus doprovázel trhané pohyby vrtulníku, který byl teď přímo nad jejich hlavami a kymácel se jako chomáč peří ve větru.

„Hrome, myslím, že to mám!“

Doug konečně pocítil, že ho stroj poslouchá. Stále ještě se kymácel, ale už to byly kontrolované výkyvy, a Doug ho tlačil k malému volnému prostoru ve stanovém městě, stranou několika větších stanů uvnitř komplexu.

„Já nevím, Dougu.“

Doug zamířil stroj k něčemu, co vypadalo jako stan se sprchami. Páku společného řízení ohnul dolů, otočnou páku udržoval v pohybu a tlačil stroj k cílové přistávací zóně.

Padesát, čtyřicet, třicet a konečně jen dvacet stop, tak usazoval Doug vrtulník. Potom otočil hlavu a očekával Willův závěrečný komentář.

„Hej! Myslím si, že se mi konečně ten vis podařil!“

Nevědomky však mírně pohnul pákou a vrtulník opět odskočil.

Vznášeli se víc než dvacet stop nad zemí, když levé kolo hlavního podvozku zachytilo o lano stanu se sprchami, pogumovaná plachta se zvedla a ukázala netknuté vnitřní zařízení kójí, trubek a plastových hadic a pak ji mocný vír od vrtule odhodil.

Doug tlačil stroj zpátky, tam, kde byl pod nimi volný prostor; odlehčil páku společného řízení a nechal vrtulník sednout na zem. Následoval boj s vypnutím motorů a zastavením rotoru, který zatím zvedal volné části stanu. Plácající plachta vydávala strašné zvuky – a pak se rotor konečně zastavil.

„Byl tam někdo?“ zeptal se Doug poplašeně a podíval se na místo zmizelého stanu. Vypnul hlavní vypínač.

Will přikývl. „Oni ti řeknou.“

Když se ozval zvuk blížícího se vrtulníku, byli ve sprchách tří muži. Neměli čas, a teď vedle velkého ruského vrtulníku s iráckými znaky stáli tři důstojníci – jeden brigádní generál a dva kapitáni – nezranění, ale úplně nazí. Když se přiblížil hulákající dav, zmohli se jen na užaslý výraz a na nohy jim stříkala horká voda z roztržené hadice.

Byl to zmatek nad zmatek.

Dva kapitáni ustoupili stranou a začali hledat šaty, zato generál stál dál a studoval okna kokpitu. Uvědomil si, že se odtamtud na něj dívá přinejmenším jeden americký voják, který se účastnil toho podivného příletu nepřátelského stroje.

Pak uviděl leteckou kombinézu a záblesk plukovnických orlů na ramenou.

To už se sem vrhl dav. Vrtulník přistál mezi stanem se sprchami a přednáškovým stanem, ale vojáci teď viděli generála a začali aplaudovat a hulákat a blokovali cestu vojenským policistům, kteří spěchali ke stroji.

Jednohvězdičkový generál zamával, jako by se nic nedělo, sklonil se a pomalu odkráčel pro ručník. Ten si omotal kolem boků, našel čepici a vyhaslý doutník, čepici si posadil na hlavu, do koutku úst vložil doutník a vyrazil k vrtulníku.

Doug ho uviděl, stáhl okno a tvář mu pokryl úlevný úsměv.

„Jsme američtí vojáci! Vzdušné síly!“ zakřičel.

Dav je obklopil těsněji. Generál vyndal doutník z úst, odkašlal si a vzhlédl.

„Především,“ prohlásil, „bych se rád koukl na vaši leteckou licenci.“

*****

Will vyskočil z vrtulníku a hned za ním Doug. Oba se široce usmívali, představovali se a se všemi kolem si potřásali rukama. Viděli, jak se v rohu uvnitř vrtulníku choulí Šakir se svou rodinou – irácký voják byl stále připoután k podlaze – ale nevšimli si mučivé úzkosti v očích Saliah Abbásové.

Dav se tlačil a rozptyloval jejich pozornost, ale hlásek z nitra vrtulníku způsobil, že se Will s Dougem otočili.

„Prosím… pomoc, prosím!“ Tahle důrazná prosba vyšla z úst Saliah Abbásové, která stále seděla na postranní sedačce, držela svého muže kolem ramen a zděšeně zírala na rostoucí rudou skvrnu na jeho košili. Šakirova hlava jí klesla na rameno.

Will okamžitě skočil do vrtulníku, v těsném závěsu za ním Doug. Rozepli Šakirovi košili a odhalili celé zranění.

„Pomoc… prosím!“ ozvala se opět Saliah jedinými anglickými slovy, která znala, a několik vojáků ihned přiskočilo a pomohlo z vrtulníku jí i dětem, zatímco Doug přivolal zdravotníka a Will pomohl Šakirovi ulehnout na lavici.

Will se podíval na díry po kulkách. Dosud si neuvědomil, kolik dostali zásahů. Většina jich prolétla několik stop od Abbásovy rodiny i iráckého vojáka. Jedna však zřejmě vybuchla jako šrapnel a jeho střepina skončila v Šakirově hrudi.

Šakir se probral z napůl bezvědomého stavu, chytil Willa za ruku a silně ji stiskl.

„Máte kontejner?“ zeptal se naléhavě.

„Ano, máme… Dougu, uděláš líp, když tu věc sundáš ze sedačky.“

Doug přikývl a pohnul se do kokpitu. Vrátil se se stříbrným kontejnerem a podržel ho Šakirovi před očima. Ten bolestně přikývl.

„Slíbíte mi, že ho spálíte? Dáte mi své slovo důstojníka?“ Očima se vpíjel do Willovy tváře.

„Máš můj slib, Šakire. Ale zatím to nechám, až budeš schopný si to ověřit.“

„Mám… závrať. Nechápu… je to zlé zranění.“

„Klid, doktore,“ řekl Will. „Pomoc je na cestě…“ Will se otočil a otevřenými dveřmi zakřičel do půl tuctu tváří, aby uspíšili příjezd ambulance. Viděl, jak jeden důstojník přikývl a někam odběhl.

„Lež a odpočívej,“ uklidňoval Will Šakira. „Budeš v pořádku, tím jsme si jisti.“

Šakir však sevřel Willovi ruku ještě silněji a znovu ho přitáhl k sobě. Zápasil s bolestí a naléhavě potřeboval něco říci.

Doug se pohnul a podepřel mu záda. Will se Šakirovi zahleděl do očí a řekl: „Vděčíme ti za život, doktore. Udělal jsi pro nás hrozně moc.“

Zvuk sirény zvenčí oznámil příjezd ambulance.

Doug důrazně pokýval hlavou. „To mluvil i za mě, já…“

„Musíš mě vyslechnout, plukovníku,“ soustředil se Šakir na Willa. „Tam je… ještě jeden…“

Pak se mu zavřely oči a upadl do bezvědomí. Will mu zkusil puls a ucítil slabounké tepání. Zdravotnický tým už dorazil a ihned se dal do práce. Přenesli Abbáse na nosítka, pak do sanitky a za jekotu sirény s ním odjeli.

EPILOG

*****

CENTCOM, Rijád, Saudská Arábie

Úterý 12. března 1991 –16.00 m. č. (13.00 GMT)

Pec vydávala čtyřicet minut teplotu tisíc stupňů Fahrenheita. Laborant ji vypnul a otočil se ke skupince shromážděných důstojníků, kteří proces sledovali.

Je to hotovo, a jak jste, pánové, viděli, bylo tam všechno. Tím jsme eliminovali nejhroznější lidský virus, jaký kdy byl objeven, a já jsem tomu zatraceně rád.“ Vyndal pero a naklonil se ke stolu, aby podepsal certifikační listiny. Pak vstal a potřásl plukovníkovi Richardu Kerrovi rukou.

„Byl opravdu tak hrozný?“ zeptal se Kerr.

„Ani si neumíte představit, jaké utrpení a zkázu by mohl způsobit, plukovníku. Ani si to nemůžete začít představovat. Testy, které jsme v posledních deseti hodinách provedli s laboratorními zvířaty, byly strašlivé. Zředili jsme vzorek pětsettisíckrát, a ještě za dvě hodiny zabil opici.“

Kerr a Jon McCarthy z Úřadu národní bezpečnosti spolu kráčeli k bezpečnostním dveřím, oba pohrouženi v mlčení, než je Kerr přerušil.

„Musíme říci doktoru Hajekovi, že je mimo podezření… dřív, než se zblázní,“ řekl Kerr. ‚Jak se vypořádáte s tímhle malým úkolem, Jone?“

„Já?“ McCarthy předstíral úžas, ale byl to on, kdo způsobil, že se doktor Hajek dostal do vazby pro podezření, že zničil vládní majetek – že usmrtil virus. Věděl, že Hajek ve svém hotelovém pokoji v Rijádu čeká v mentální agonii, kdy si pro něj přijdou.

„Ano, vy,“ opakoval Kerr s úsměvem. „Chudák. Asistent v laboratoři se prostě snažil dodržet doktorovy příkazy, aby ‚všechno‘ sterilizoval. Omylem to pak provedl i se živým vzorkem a my jsme z toho usoudili na Hajekovu sabotáž.“

„Je vinen,“ namítl McCarthy Kerrovi. „Každopádně sabotoval naši snahu poslat vzorek do Států.“

„Myslím, že Hajek měl svým způsobem pravdu,“ ozval se Kerr. „Já bych ve Státech taky nechtěl něco tak nebezpečného.“

„No, to je teď sporné,“ řekl McCarthy.

„Sporné? Ano, tahle látka je historií, ale co když někdo příště narazí na biologickou zbraň a naše strana se rozhodne vtáhnout si domů trojského koně? To by se mohlo zvrhnout, jak víte.“

„Nechápu, co tím míníte,“ podrážděně odsekl McCarthy.

„Nelíbí se mi, Jone, že tu celou věc musíme držet v tajnosti. Chápu proč a vím, že nemáme jinou volbu, ale je to zatraceně nebezpečná stydlivost. Lidi by se měli dovědět, co se stalo a co by se mohlo stát.“

„Mluvíte o tom, co udělal doktor Abbás, Richarde, nebo o samotném viru?“

„O obojím. Abbás nám nemusel všechno prozradit a určitě nemusel zachraňovat naše lidi. I když ten virus vytvořil, taky nám umožnil jeho likvidaci. Tím, že nás varoval, riskoval úplně všechno, a co děláme my? Tajíme to. Rozčililo mě, když prezident veškeré záznamy zapečetil.“

McCarthy se znovu začal pochechtávat, jak to dopadlo. Bublal smíchy celý den poté, co dostal úplnou zprávu z Kuvajtu. „Nemohl jsem uvěřit, že ti naši dva šílení plukovníci uletěli nějakým zatraceným vrtulníkem Saddámovi přímo před nosem! A přitom ani jeden předtím vrtulníkem nelítal. Tohle bych rád publikoval. Mělo by to trknout každého ve vzdušných silách!“

Richard Kerr se s McCarthym rozloučil a zamířil na leteckou základnu, aby chytil letadlo zpátky do Dahránu, kde měli být Doug Harris a Will Westerman propuštěni z nemocnice a měli podat krátkou zprávu o své akci. A také potřeboval něco zařídit pro Abbásovu rodinu.

I pro samotného Dr. Šakira Abbáse, který měl pohřeb.

Tragická smrt Dr. Abbáse pohřbila jeho tajemství. Příběh o tom, jak znovu získal zbývající kontejnery, jak a kam uložil první, s ním zemřel.

Bylo však po hrozbě.

*****

Západoirácká poušť

Úterý 12. března 1991 –17.45 m. č. (14.45 GMT)

Velký oranžový kotouč slunce klesal k západnímu obzoru a vytvářel dlouhé stíny. Osamocený beduín vedl svého velblouda přes malé vádí. Muž šel pomalu, zabrán do úvah o tom, kde se utáboří a uvaří si čaj. Mohl zůstat někde na druhé straně.

Přešel okraj vádí, když vtom se velbloud zarazil, nasál pach písku a odmítl jít dál. Muž se otočil a začal na zvíře křičet. Modlitbami, kletbami i ručně se ho snažil přimět k pohybu.

Když velbloud konečně vádí přešel, muž zamířil k bodu někde na druhé straně hlučné dálnice. Projíždějící náklaďák i menší hrkotající auto z druhé strany nevnímal.

Neviděl, jak za ním ze stěny vádí spadává malý potůček písku, přesně tam, kudy velbloud odmítal jít. Potůček rostl a sypal se dál, i když beduín se svým velbloudem už zmizel za obzorem. Vodopád písku pokračoval až do chvíle, kdy se v břehu objevilo cosi tvrdého a lesklého – něco cizího rytmu a podstatě pouště.

Pak se vyvalil malý kovový kontejner, zrychloval dolů po straně vádí a přistál v jeho středu. Vyleštěný stříbrný povrch odrážel poslední paprsky zapadajícího slunce.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai