Křídla medúzy

John J. Nance

(2002)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Thrillery

Pro třicetiletého kapitána Scotta McKaye je nákladní let z Miami do Denveru příležitostí získat peníze, které zoufale potřebuje na odvrácení bankrotu své malé letecké společnosti. Během letu je však na palubě jeho boeingu nalezena záhadná bedna a McKay dostane příkaz, aby se od původního kurzu odchýlil a náklad i jeho majitelku Vivian Henryovou dopravil do Washingtonu. Toto nucené zdržení zatím nikoho nezarazí - dokud se z nitra tajemné bedny neozve reprodukované varování Vivianina manžela, vědce dr. Rogera Henryho. Překvapená posádka se dozvídá, že letadlo nese plně funkční zařízení nazvané Medúza - termonukleární zbraň, jež dokáže zničit všechny počítačové čipy na tisíce mil daleko a vrátit moderní technickou civilizaci do doby kamenné. Nastává hra s časem, neboť Medúza je naprogramována tak, aby do několika hodin svou hrozivou sílu aktivovala... Podaří se kapitánu Scottu McKayovi nebezpečnou situaci zvládnout a bezpečně přistát? Dokonalá věrnost popisovaného prostředí i strhující téma, které je v dnešní době aktuální více než kdy jindy, činí z Křídel Medúzy kvalitní thriller, jenž svou atraktivnost prokázal i tím, že se stal předlohou pro americký televizní snímek (v letošním roce jej vysílala též Česká televize).

KŘÍDLA MEDÚZY

JOHN J. NANCE

THE WHITE HOUSE

ZPRÁVA

KOMU: Prezident Spojených států amerických

OD: Poradce pro otázky národní bezpečnosti

VĚC: Naléhavé doporučení vytvořit nouzový program pro posílení schopnosti odhalit na amerických letištích pašovaný nukleární materiál vhodný pro výrobu zbraní.

Pane prezidente,

požádal jste mě, abych prověřil jednak zadržení 265 gramů vysoce obohaceného plutonia 239, jež minulý měsíc v Portlandu (stát Oregon) provedlo FBI, a jednak obdobný případ týkající se podobných materiálů, údajně pocházejících z Ruska, zabavených na německém území v roce 1994.

Za prvé, Němci vážně přecenili nebezpečí, když prohlásili, že Rusko ztratilo kontrolu nad velkou zásobou materiálu vhodného pro výrobu zbraní. Kdyby toto bylo všechno, čeho se musíme obávat, pak by ohrožení bylo jen malé.

Na druhou stranu to, co náhodou zadrželi v Portlandu, je úplně jiná věc. Uvedený materiál byl totiž nejen vysoce obohacený, a tedy vhodný pro výrobu zbraní, ale navíc je zřejmé, že šlo o produkt nově vyrobený, tj. nikoliv recyklovaný z nějaké vyřazené nebo ukradené jaderné hlavice. Směsi materiálů s plutoniem chybí charakteristický „otisk“, který by nás mohl dovést ke zdroji nebo upozornit na podezřelou zemi. Proto musíme vážně počítat s možností, že někdo těsně za našimi hranicemi a bez našeho vědomí disponuje vybavením a postupy ke zpracování takových izotopů, které mohou sloužit k výrobě pum, a že je může prodat nebo distribuovat tomu, kdo za ně nabídne nejvíce. Jinými slovy, ohrožení je v tomto případě zcela aktuální a my jsme mu vystaveni prakticky bez přímých obranných prostředků. Je zřejmé, že pokud uvažujeme o možnosti jaderného výbuchu na našem území, nestačí se spoléhat na únik informací nebo šťastnou náhodu.

DOPORUČENÁ OPATŘENÍ: Vydat prezidentské prohlášení, že odhalování takzvaných štěpných materiálů pronikajících do Spojených států má nejvyšší zpravodajskou prioritu, a nařídit okamžité vypracování programu, v jehož rámci by všechny hlavní americké vstupní přístavy byly vybaveny existujícími technickými prostředky (neutronovými detektory).

01 KAPITOLA

MIAMI, FLORIDA

„Vivian, to je tvůj bývalý manžel.“

Když majitelka malého květinářství vyřizovala vzkaz, opírala si telefonní sluchátko o prsa a znepokojeně sledovala šokovaný výraz své prodavačky – vysoké elegantní ženy těsně po šedesátce, která stála na místě jako přikovaná a v ruce svírala tucet neořezaných růží.

„Není ti nic, drahoušku?“ zeptala se majitelka obchodu.

Vivian Henryová nespouštěla oči z telefonu a zmateně o krok ustoupila, přičemž z pracovního stolu shodila prázdnou vázu. Ta spadla na zem a roztříštila se, ale žena dál upřeně hleděla na sluchátko.

Drobná šedovlasá majitelka obchodu se podívala na střepy a pak znovu na Vivian.

„Chápu správně, že s ním nechceš mluvit?“

Vivian rázně zavrtěla hlavou, oči široce otevřené, a zašeptala: „Proč volá? Co chce?“

„Nevím. Mám se zeptat?“

Vivian přikývla, avšak potom změnila názor a zavrtěla hlavou. Pomalu vykročila vpřed, natáhla ruku po telefonu a se zavřenýma očima si jej přiložila k uchu.

„Co chceš, Rogersi?“ zeptala se po chvíli.

Po třech nádherných letech mlčení v ní pouhý tón hlasu bývalého manžela vyvolal staré známé příznaky paniky – hrůzu z toho, že bude zahnána do úzkých a nedokáže utéct.

„Jak se máš, Vivian?“ zeptal se klidně. Při této otázce ji zamrazilo.

Jeho hlas zněl jaksi nezvykle – vyrovnaně a tajuplně přátelsky – jako vždycky, než došlo k nějakému ničivému slovnímu útoku. Nebylo v něm však nic z někdejší zuřivosti a neupomínal na neustálé telefonické výhrůžky, kterými ji manžel zahrnoval celé měsíce po tom, co od něho odešla. Namísto toho promluvil vypočítavý a mazaný dr. Rogers Henry, jenž bezpochyby něco chtěl. Podivný tón a chlad jeho hlasu způsobil, že Vivian ve zlé předtuše naskočila husí kůže.

„Nezavolal jsi proto, aby ses mě přeptal na zdraví, Rogersi. Co chceš?“

Měla bych to nějak ukončit! Varovala sama sebe, i když se smiřovala s myšlenkou, že pokud s ním pohovoří, mohlo by ho to uklidnit – jako kdyby nedělala tutéž chybu po třicet let svého zajetí – manželství v okovech nesmlouvavého ovládání a týrání.

„Proč si myslíš, že něco chci?“

„Protože…,“ začala, ale hlas jí zakolísal. Špatná odpověď by spustila předvídatelný teatrální proslov. „Co bys mi, proboha, mohl chtít po takové době? O čem… bys mohl chtít mluvit po všech těch výhrůžkách?“

Jeho reakce byla stejně nevzrušená jako předtím.

„Nenapadlo tě, že bych se mohl chtít omluvit? Podívej, potřebuji pár minut na vysvětlení. Dáš mi pár minut, Vivian?“

Jeho hlas, ač klidný, zněl slabě – postrádal obvyklou bojovnost. Přemýšlela, co není v pořádku. Slíbila si, že už si s ním nikdy nebude dělat hlavu – že se nebude starat o svého trýznitele – ale nemohla si pomoci. Stále si pamatovala to vzrušení, když ji pozval na schůzku. Byla tehdy začínající jaderná inženýrka v prvním důležitém zaměstnání a on mladý génius, který posouval hranice teoretické fyziky. Někde v jeho temné a nenávistné duši se skrýval pohledný vědec, za něhož se kdysi dávno provdala, nebo si to alespoň pořád namlouvala. Tato marná, nekonečná naděje byla příčinou jejích neustálých proher a ona ke svému zděšení zjistila, že se jí dosud nezbavila a v uších stále znějí hloupé sliby, že tentokrát to bude jiné.

„Vivian? Jsi tam ještě?“

Přikývla a uvědomila si, že musí promluvit, aby ji bylo slyšet.

„Jsem.“

„Dobře. Mám pro tebe něco opravdu cenného a vážně se s tebou chci vidět. Chci… chci tě odškodnit, než bude pozdě.“

Pozdě? Pomyslela si. Vnitřní hlas ji varoval, aby neposlouchala, aby se nenechala do něčeho zatáhnout.

„Jsi nemocný, Rogersi?“

Na druhém konci bylo chvíli ticho.

„Umírám, Vivian. Rakovina slinivky břišní. Zbývá mi přinejlepším několik týdnů.“

„To je mi líto,“ řekla bez emocí.

„Prosím tě, přijď. Jenom na pár minut. Odkazuji ti tenhle dům. Bez podmínek. Ale nejen to, rád bych s tebou ještě jednou mluvil. Měl jsem čas hodně věcí si promyslet.“

Vivian zavřela oči a mnula si obličej. Jediná rozumná reakce byla odmítnout a rozloučit se. Po letech, kdy se pokoušela zapomenout na uplynulá desetiletí – po letech právních konzultací, aby byla znovu sama sebou – nepřicházelo v úvahu, aby se s ním opět setkala. Co když se vůbec nezměnil?

Byl však zjevně oslabený nemocí a ona zjistila, že chce vědět, zda se stalo nemožné. Třeba se skutečně změnil.

Musela to zjistit.

Vivian uslyšela svůj vlastní hlas. „Tak dobře, Rogersi, hodí se ti to dneska odpoledne?“

*****

Vyzáblý strašák, jenž otevřel dveře jejich domu na jihu Miami – jejího bývalého domu – se jen vzdáleně podobal jadernému fyzikovi světové třídy, který v Los Alamos kráčel ve šlépějích průkopníků, jako byli Oppenheimer a Teller. Mrtvolně bledá pokožka, zapadlé oči a shrbená ramena Vivian hluboce otřásly, takže zůstala několik okamžiků stát na přední verandě a vstřebávala vědomí, že křehkému drobnému muži před ní je teprve šedesát dva.

Vypadal na devadesát.

„Jsem rád, že jsi přišla, Vivian,“ přivítal ji unaveně a otevřel dveře dokořán.

Interiér domu byl temnější a ponuřejší, než si pamatovala, a vzhledem k zataženým záclonám a tlumenému světlu z jediné lampy připomínal pohřební síň. Páchla v něm plesnivina a nevětraný kouř. Vivian se posadila na potrhanou pohovku a v hlavě se jí honily rozporuplné pocity. Bývalý manžel se došoural ke křeslu u dveří a ztěžka se usadil naproti ní.

„Říkal jsi něco o tom, že mě chceš odškodnit, Rogersi,“ začala.

„Nechám za sebe mluvit své činy,“ odpověděl. „Řekl jsem ti, že tenhle dům nikdy nedostaneš, a to byla chyba. Změnil jsem závěť.“ Ukázal na obálku na kraji stolu u pohovky a ona ji zvedla a přečetla si zakroužkované nové ustanovení o tom, že jí připadne dům, který rozvodový soud přiřkl jemu.

„To není všechno,“ pokračoval, když zvedla oči, aniž dočetla do konce. „Pokud pro mě uděláš jeden poslední úkol, dostaneš taky pojistku.“

„Pojistku?“ zeptala se Vivian.

„Moji doživotní pojistku s výplatou důchodu. Tři sta tisíc.“

Pokývala hlavou. „Zapřísáhl ses, že všechny peníze odkážeš nějaké sektě. Řekl jsi, že komukoli jinému, jenom ne mně.“

Vivian se připravovala na podrážděnou reakci, ale Rogers Henry se pouze netrpělivě zamračil, vstal a dovlekl se ke knihovně u stěny.

„Peníze budou tvoje, jestli ten úkol dotáhneš do konce,“ zopakoval.

„A co mám pro tebe udělat, Rogersi?“ zeptala se klidně.

Chvíli neodpovídal, ale když se k ní obrátil, v očích mu jiskřilo.

„Dokázal jsem to, Vivian! Dokončil jsem Medúzu. Vlna Medúzy je uskutečnitelná a já jsem to zařízení dovedl k dokonalosti!“

Vypadala ohromně a on s uspokojením sledoval její výraz, když nejistě hledala slova.

„Sám! Jak? Vždyť jsi měl tým čtyřiceti vědců, kteří na tom pracovali – jak dlouho to bylo – deset let?“

„Trvalo mi to osmnáct let po mém nuceném odchodu do důchodu, ale dokázal jsem to, a ty ten prototyp odvezeš do Washingtonu, až tady nebudu.“

„Tomu… tomu nerozumím…“

„Sestrojil jsem model. Maketu, samozřejmě, ale je to úplný funkční model bez plutonia. Na tom jsem celé roky dělal ve své laboratoři. Nový spouštěcí mechanismus, nové pojetí, nové všechno.“ Začal se šourat zpátky ke křeslu, obočí mu poskakovalo a oči mířily ke vzdáleným dveřím přestavěné garáže.

„Proč do Washingtonu, Rogersi? Proč ne do Los Alamos?“

Rozčileně zavrčel.

„Protože ti podlézaví mizerové, kteří ukončili můj program a tvrdili, že nejde uskutečnit, teď sedí v Pentagonu. Chci ten model dostat tam, aby si ho mohli prohlédnout a osahat, než ho přepraví na západ, což se určitě stane.“

Znovu se posadil a ztěžka oddychoval.

„Ale bude fungovat?“ zeptala se.

„Je to úžasné, Vivian. Ukázalo se, že k vytvoření ničivého elektromagnetického pulzu nepotřebuješ výšku sta mil. Exploze jedné jediné Medúzy na úrovni terénu způsobí zhroucení průmyslové společnosti tím, že vyšle sekundární elektromagnetickou vlnu do vzdálenosti dvou tisíc mil. Nic jiného jsem na začátku sedmdesátých let nesliboval!“

„A… ty chceš, abych…“

„Ten model přepravila nákladním letadlem do Washingtonu a dohlédla na jeho doručení do Pentagonu.“

„Za peníze z pojistky, je to tak?“

Přikývl a odmlčel se, jako kdyby přemýšlel, jak moc má naléhat. „Předpokládám, že je pozdě žádat tě, abys to udělala z lásky.“

Dlouze se na něho zadívala a očekávala, že uvidí sarkastický úšklebek, ale jeho tvář zůstala bez výrazu.

„Z lásky, Rogersi? Tu lásku jsi zničil, když jsi na mě poprvé vztáhl ruku v hněvu.“

Zasupěl a vstal.

„Myslela jsem, že mě chceš odškodnit,“ pokračovala Vivian.

Pomalu se přesouval k zadní stěně, kroutil hlavou a klopil zrak k zemi.

„Udělal jsem ti nabídku, Vivian. Na stole vedle tebe leží obálka s pokyny. V ní je klíč od laboratoře.“ Zvolna obrátil oči k ní. „Dodrž ty pokyny do puntíku a správce malého fondu, který dostane peníze z pojistky, ti je vyplatí. Jestli ten úkol odmítneš nebo zpackáš, nedostaneš ani cent. Tak jako tak ti připadne dům, jenže nebudeš mít těch tři sta tisíc, abys splatila hypotéku.“

Postavila se. „Je mi líto, že umíráš, Rogersi.“ Vykročila ke dveřím a zaváhala, než na něho pohlédla. „Nepotřebuji tvoje peníze. Sežeň si na tu práci někoho jiného.“

„SEDNI SI!“ zakřičel a v očích měl šílený výraz, který tak dobře znala. „Mohlo mě napadnout, že z tebe vypadne nějaká podobná pitomost!“

Vivian cítila, že se jí roztřásla kolena. Klesla zpátky na pohovku, kousla se do rtu a zavrtěla hlavou. Bývalý manžel se zarazil uprostřed věty.

„Já… omlouvám se, Vivian. Promiň, že jsem na tebe takhle vyjel.“

Beze slova přikývla, a zatímco se Rogers Henry šoural k ní, přejížděla pohledem po koberci.

„Vím, že jsem jako tvůj muž zklamal. Vím, že jsem ti zkazil život a že jsem hajzl a nejspíš se budu smažit v pekle, ale jedna věc se mi povedla a já chci, aby z ní moje země měla prospěch a aby ti připadla čest ji předvést. Tahle věc změní dějiny, Vivian!“

Přibližoval se a ona cítila stoupající adrenalin a propočítávala vzdálenost ke dveřím.

„Vivian? Co říkáš? Uděláš to?“ Jeho slova znovu zněla tiše. Když se na něho podívala, vypadal málem prosebně.

„Ty bys svěřil své celoživotní dílo tak pitomé ženské?“ zeptala se polohlasně.

Zase zavrtěl hlavou. „Nemyslel jsem to tak. Odjakživa moc mluvím, Vivian. Velké výhrůžky, hodně řečí, plno výsměchu. Nemyslím to tak.“ Pochopil, že výbuchem hněvu zničil křehkou důvěru, kterou v ní vzbudil. Náhle se mu podlomily nohy. Pravou rukou se opřel o stůl a jeho pohublá postava se roztřásla vzlyky.

„Vivian… nikdy jsem ti nechtěl ublížit. Omlouvám se, že jsem takový sprosťák.“

Jeho slova tlumily dlaně, jimiž si zakryl obličej, a jeho bývalou manželku znovu ovládly smíšené pocity.

„Jestli ten model doručíš,“ pokračoval, „vezmou ho na vědomí. Jestli ne, budou ho přehlížet. Je to můj život, Vivian. Jediná jeho část, která kdy za něco stála. Prosím…!“

Na okamžik zaváhala, protože jeden vnitřní hlas ji nabádal, aby utekla z tohoto domu, z ulity muže, jenž ji žádal o splnění úkolu, na který už sám nestačil. Další hlas však připomínal, že pokud lze Rogersovi věřit, jeho dílo má zcela mimořádný význam. Strávila dost let jako jaderná inženýrka na to, aby to věděla s jistotou.

Soucit převážil nad pudem sebezáchovy. Koneckonců, bývalý manžel trpěl bolestmi – umíral – a tato skutečnost poněkud zatemnila vzpomínky na minulá příkoří.

Vivian k němu přistoupila a z jakéhosi zvyku ho objala, přičemž jeho hlavu podržela několik minut na svých prsou a po tvářích jí stékaly slzy.

„Dobře, Rogersi. Udělám to pro tebe. Není to kvůli penězům.“

*****

Vyprovodil ji ke dveřím, a než vyšla ven, stiskl jí ruku.

Odešla bez jediného dalšího slova a on ji sledoval oknem, dokud její auto nezmizelo za rohem ulice. Pak se napřímil a na jeho tváři se objevil sotva znatelný úsměv na znamení triumfu a uspokojení. S jistými potížemi došel do přestavěné garáže pro dvě auta, která mu sloužila jako laboratoř, a zavřel za sebou dveře.

Vzduch v místnosti bez oken byl vlhký a chladný a Rogers Henry se zachvěl, když rozsvěcel několik lamp, aby si prohlédl své dílo. Pomalu přistoupil k otevřenému panelu na boku velkého pravoúhlého objektu, který spočíval na spodním dílu masivní dřevěné bedny a podlahu laboratoře zabíral téměř z poloviny. Viditelný povrch kontejneru připomínajícího trezor byl hladký a celistvý až na jediný otvor, kontrolní průzor široký dvě stopy, jenž zůstal otevřený. Uvnitř byl vidět olověný kryt vnitřní komory a Rogers Henry se k průzoru naklonil a pečlivě obsah kontejneru zkontroloval, než otvor zakryl a uzamkl. Spustil malý počítač, nastavil hodiny a schránku opatrně uzavřel pomocí svařovacího hořáku.

Horní část těžké dřevěné přepravní bedny visela na kladce připevněné pohyblivě na kovový nosník pod stropem. Zvolna a s vypětím všech sil ji sunul po nosníku, a jakmile byl spokojen s její polohou, začal ji na silném laně spouštět dolů, aby dosedla na místo. Námaha ho vyčerpala, takže se musel téměř na deset minut posadit vedle bedny, než ji nechal klesnout až na podlahu. Když byla dole, ještě jednou si odpočinul a pak bednu uzavřel pomocí důkladných šroubů.

Ještě jedna věc, připomněl si. Část střechy garáže byla opatřena solárními panely, které měly vyrábět dostatek elektřiny pro nabití baterie uvnitř obalu a libovolně dlouho ji udržovat v pohotovostním stavu. Do zástrčky na boku schránky připojil nenápadný kabel, ujistil se, že se rozsvítila drobná kontrolka, a odstoupil, aby si svůj výtvor naposledy prohlédl. Kabel byl navržen tak, aby se rozpojil a nepozorovaně zasunul do stěny, jakmile se bednou pohne. Rogers Henry vkleče prověřil jeho pnutí a vstal.

Zařízení bylo připraveno. Konečně své dílo dokončil.

*****

Malá láhev šampaňského byla zakoupena před mnoha lety a čekala vzadu v ledničce od chvíle, kdy jeho mysl ve slepém hněvu nad Vivianiným odchodem začala spřádat plán. Nyní ji vytáhl, vystřelil zátku do ručníku a nalil víno do zlatem zdobené sklenky z dvě stě let staré sady křišťálu, kterou Vivian zdědila po matce – a kterou Rogers Henry s požitkem rozmlátil kladivem a poslal bývalé manželce v krabici od bot, přičemž si jeden kousek ponechal nedotčený pro vlastní potřebu.

Odnesl si šampaňské do obývacího pokoje a usadil se do svého pohodlného křesla. Kroužil sklenkou v ruce a detailně rekapituloval události, jež uvedl do pohybu. Na rtech se mu objevil cynický úsměv, a když dopil, mrštil křišťálem do cihlového krbu a pociťoval uspokojení z nezvratností jeho zkázy.

Úsměv se ještě rozšířil, jakmile si vzpomněl, že ho před hodinou objala. Přesně, jak plánoval.

Přišel čas, rozhodl.

Dr. Rogers Henry sáhl do zásuvky odkládacího stolku a vytáhl z ní naleštěnou dřevěnou skříňku. Pak si k uchu přiložil telefon a zavolal na tísňovou linku 911.

„Hlásíte nějakou kritickou situaci?“ ozval se věcný ženský hlas.

„Máte moji adresu na počítači?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ odsekla žena. „Hlásíte nějakou kritickou situaci na této adrese?“

„Ne.“

Otevřel skříňku a ze sametového polstrování zdvihl nabitou pistoli Magnum ráže .44.

„Hlásím sebevraždu.“

MIAMI – O MĚSÍC POZDĚJI

Telefon probudil Vivian z opakujícího se nesouvislého snu, z bizarního opakování pohřbu, během něhož Rogers při smutečním proslovu vylezl z rakve a pronásledoval ji s řeznickým nožem.

Setřásla ze sebe zmatek ustupující noční můry a zvedla sluchátko. Překvapilo ji, že slyší hlas právníka, který byl ustanoven vykonavatelem poslední vůle. Zeptal se jí, kdy hodlá podniknout cestu do Washingtonu, aby mohl uzavřít účty a převést na ni dům.

„Nikdy,“ odpověděla.

„Tomu nerozumím,“ řekl právník.

Vlastně ji nepřekvapilo, když objevila ustanovení závěti, které jí Rogers zatajil, totiž že na ni vykonavatel nebude moci převést dům, dokud Medúza nebude doručena.

„Paní Henryová, nesmím na vás do tří let přepsat dům, pokud nevyhovíte jeho požadavku.“

„Chápu.“

„Ani vás v něm nemohu nechat bydlet. Musím z pozůstalosti vašeho manžela hradit údržbu domu a sekání trávníku, odvádět daně a splácet hypotéku.“

„Řekla jsem, že chápu. Konáte svou povinnost.“

„Ale vždyť přijdete o tři sta tisíc!“

Poškrábala se na čele a zavřela oči. „Pane Wallace, buď ten dům převeďte, až to půjde, nebo to nechte být. Mě to nezajímá. Mám svou práci. Při rozvodu bylo rozhodnuto, že budu po manželovi dostávat rentu. Nic jiného nepotřebuji.“

Zavěsila telefon a promnula si oči. Povzbuzovalo ji rozhodnutí, k němuž dospěla několik dní po pohřbu; že už sebou nenechá manipulovat. Jakmile dům dostane zpátky, prodá jej. Představa, že by měla žít v domě skrývajícím tolik nenávisti a zmaru, jí připadala příliš děsivá.

A pak tam samozřejmě byla ta maketa. Tu nechá zničit.

Celkem vzato, poslední věc, kterou svět potřeboval, byla další zbraň.

02 KAPITOLA

CENTRAL CITY, COLORADO – 12. ZÁŘÍ – O DVA ROKY POZDĚJI

Scott McKay zavěsil sluchátko a několik sekund mlčky seděl, přičemž se na jeho široké, bezmála čtvercové tváři rozšiřoval spontánní úsměv. Ten telefonát byl dar přímo z nebes a Scott vnímal obrovskou úlevu jako šumící vodopád odplavující nesmírné napětí, jež během posledních týdnů rostlo s tím, jak jeho malá firma směřovala k bankrotu.

Nakonec však letecká společnost s jediným nákladním letadlem, kterou pojmenoval ScotAir, přežije díky nové vládní zakázce.

Scott vyskočil na nohy a popadl svou nepromokavou koženou bundu. Byl čas slavit a nezáleželo na tom kde. V horském městě bylo barů více než dost a on měl po krk vysedávání o samotě a propadání depresi.

Mezi mraky se objevilo slunce jako obraz jeho rychle se zotavujícího optimismu. Scott se zastavil mezi dveřmi na ochozu v prvním patře sto let starého domu a jen matně si uvědomoval, že slunce vysvitlo právě ve chvíli, kdy obdržel tu dobrou zprávu. Přejel očima barvitý průvod turistů na konci sezony, jenž se po hlavní třídě coloradského Central City – prodejci obsazeném údolí téměř bez stromů – přeléval od jednoho obchodu ke druhému. Tento pohled mu zpravidla na náladě nepřidal.

Náhle mu nepřipadal tak bezútěšný. V tu chvíli skoro chápal otce, který ten starý dům – a celé město – tolik miloval.

Při vzpomínce na tátu a na nečekaný infarkt, jenž před dvěma lety ukončil život tohoto zkušeného člena správní rady, jím projela dobře známá vlna smutku. Scott v té době létal na moři na stíhačkách F-16 a za dva dny měl od námořnictva odejít a vrátit se do Colorada. Aby se stačil dostat zpátky ze středozemí, pohřeb musel být odložen skoro o týden.

Stále měl pocit, jako by se to stalo před pár dny. Když o deset let dříve jako chlapec, žijící tehdy poblíž Wichity v Kansasu, přišel o matku, která zahynula při autonehodě, nesmírně trpěl, ale otcova smrt pro něho byla ještě horší. Náhle byl na světě úplně sám.

Scott se podíval na otcův portrét visící nad kamenným krbem. McKay starší našetřil stovky tisíc dolarů v naději, že až jeho syn, absolvent vojenské akademie v Annapolisu, odejde z námořnictva, společně si založí vlastní firmu. Bylo zábavné neustále si s tátou dopisovat a do detailů rozebírat tisíce podnikatelských nápadů, ale ve skrytu duše Scott toužil stát se dopravním pilotem namísto budovatele obchodního impéria.

Vyšel ze svého doupěte v prvním patře, seběhl schody po dvou a otevřel hlavní dveře. Na okamžik se zastavil a nechal si chladným vzduchem ovanout obličej a načechrat světlé vlasy. K jeho čichu dorazila příjemná vůně staré borovice před domem, úspěšně soupeřící s česnekovým aroma z italské restaurace o blok dál.

Měl dojem, že na něco zapomněl, a ve snaze přijít záhadě na kloub trčel zamyšleně ve dveřích. Opozdil se s placením daní a vyplňováním zpráv pro ministerstvo dopravy, a proto by se možná měl vrátit dovnitř a znovu se dát do práce. Celý uplynulý týden měl příliš špatnou náladu na to, aby cokoli udělal.

Po chodníku přešla malá holčička, vesele poskakovala a táhla za sebou stříbřitý balonek ozdobený přáním veselých narozenin. Scott si vzpomněl, že se rychle blíží jeho vlastní, jednatřicáté narozeniny.

A co jsem zatím dokázal? Zamyslel se.

Nerad si připouštěl, že založil ScotAir proto, že v době jeho odchodu z námořnictva aerolinie zrovna přestávaly zaměstnávat piloty ve velkém. Jedinou možností, jak se posadit do kokpitu, bylo založit si vlastní leteckou společnost, a on udělal právě to.

Samozřejmě, mohl počkat. Nabízela se varianta létat pro menší a regionální dopravce a čekat, až giganti začnou znovu přijímat.

Místo toho však investoval podstatnou část dědictví po otci, aby bez jediné zakázky rozjel svou firmičku, což při zpětném pohledu nevypadalo jako obzvlášť promyšlený čin – zejména proto, že na něm záviseli dva místní zaměstnanci…

Panebože, Jerry i Dok čekají na telefonu!

Scott vběhl zpátky do domu a sáhl po telefonu na stolku u dveří, aby svému druhému pilotovi a letovému inženýrovi oznámil potěšující novinku. Vyvolal uložené číslo Doka Hazzarda v Colorado Springs, přepnul na druhou linku a navolil číslo Jerryho Christiana v Dallasu. Dalším zmáčknutím knoflíku linky propojil a během několika sekund uslyšel oba hlasy.

„Máme zakázku, chlapi. Dostaneme se z toho!“

„Paráda!“ zvolal na svém konci Dok. Scott zaslechl, že byt bývalého kapitána společnosti Pan Am na jih od letiště v Colorado Springs zaplnil zvuk proudového dopravního letadla a téměř přehlušil vážnou hudbu, která zněla v pozadí. Houslový koncert mohl být docela dobře jednou z Dokových vlastních nahrávek s místním symfonickým orchestrem. Dok býval vždycky prvotřídní houslista. Hraní bylo jeho vášní, ale nikdy profesí.

„Díky Bohu, Scotte!“ ozval se Jerry z Dallasu se zjevnou úlevou. „Kdy na tom začínáme dělat?“

„Ve čtvrtek,“ řekl Scott. „Ve čtvrtek se prázdní přesouváme do Miami. S nákladem poprvé letíme v pátek ráno. Je to vědecký náklad s vysokou prioritou, který do Miami dorazí odněkud z jihu… jižní části Jižní Ameriky.“

„Těch jihů je trochu moc,“ popíchl ho Dok a stále se pochichtával rozradostněn vědomím, že tvrdá roční práce pro šéfa mladšího o třicet let se možná přece jenom vyplatí.

„Dobrá, z jižního Chile,“ odpověděl Scott a povšiml si, že zvuk orchestru byl vystřídán houslovým sólem. Zauvažoval, zda je Dok doma sám. „Ty věci se stejně vracejí z antarktické expedice, která byla předčasně zrušena. Příští dva měsíce budeme létat s nákladem do Denveru a od listopadu…“

„Od listopadu se dáme do té práce pro Nissan, nemám pravdu?“ zeptal se Jerry. „Na té smlouvě se nic nezměnilo, že ne?“

„Ani čárka,“ ujistil ho Scott. Několik týdnů hrozilo, že do listopadu, kdy začnou plnit nový tříletý kontrakt na přepravu cenných automobilových součástek v přesně určených termínech, budou mít potíže s placením účtů. Nyní se zdálo, že v prosinci budou mít dost peněz na pořízení druhého letadla a najmutí další posádky.

Jerryho hlas zněl ve sluchátku zaraženě, téměř otřeseně. „Jak jsme byli blízko, Scotte?“

„Blízko k čemu?“

„K bankrotu. K tomu, že nám dojdou peníze.“

Scott mlčel a přemýšlel, co říci člověku, jehož peníze byly ve stejném ohrožení jako zaměstnavatelovy. Letový inženýr měl tři děti a nespolečenskou manželku, která bez ohledu na momentální situaci trvala na nákladném domě na severu Dallasu, a čelil tedy značnému tlaku. Neměl možnost ušetřit ani cent a další ztrátu zaměstnání by finančně nepřežil.

„Zatraceně blízko, Jere. Během deseti dnů nás čekala další splátka po třiceti tisících a já jsem je neměl.“

„O tom jsi mi nic neřekl,“ připomněl Jerry tiše.

„Protože jsem byl přesvědčený, že tuhle zakázku dostaneme, a teď ji máme. Vyjde to, chlapi. V lednu budete ze dvou posádek ta služebně starší.“

*****

Když domluvili, John T. „Dok“ Hazzard se zářivým úsměvem zavěsil a poškrábal se na široké hrudi. Stál u okna s výhledem na letiště v Colorado Springs, kde měl základnu Boeing 727 patřící ScotAiru.

Život je fajn, uvažoval, od krachu PanAm možná ještě lepší. Ve třiašedesáti by tak jako tak nemohl dělat kapitána dopravního letadla.

„To se pořád předvádíš u okna úplně nahý, Doku?“ Z nedalekého gauče k němu dolehl ženský hlas a Dok se otočil, aby věnoval ještě oslnivější úsměv krásné blondýnce, jež byla sama oblečena pouze do jednoduchého perlového náhrdelníku a nyní opřela své cello o stěnu. Podíval se, zda jeho housle spočívají bezpečně na stole, a vykročil k ní. Cestou z pultu shodil partituru, ale toho si nevšímal.

„Pořád.“ Napodobil kulturistickou pózu. „Tohle tělo je moc skvělé na to, abych je skrýval. Sama jsi to říkala!“

Jak se k ní blížil, zavrtěla hlavou. „Tvoje podrážděné ego mě nezajímá. Kromě toho mám mnohem radši tvoje prsty než tělo, sekáči.“

Zašklebil se. „Myslíš to, co dokážou s houslemi?“

Zvolna přikývla. „To taky.“ Na tváři se jí objevil smyslný úsměv. „Ten telefon byla dobrá zpráva, nemám pravdu?“

Vyprávěl jí, jak se mu ulevilo.

„Tak kdy toho necháš, Doku?“

„Čeho? Kdy přestanu dychtivé mladé ženy učit milování?“

„Kdy skončíš s létáním? Kdy přestaneš neustále cestovat? Kromě jiných nadání“ – mrkla na něho – „a fyzických předností jsi vynikající houslista, vysoko nad amatérskou úrovní.“

„A ty jsi vynikající cellistka. Díky tomu jsme se poznali, jestli si dobře vzpomínám. Vášeň v orchestřišti.“

„Ne, mluv vážně.“ Zlehka ho odstrčila. „Kdy se usadíš a začneš se věnovat hudbě? Nechtěl bys hrát v symfonickém orchestru na plný úvazek? Nechtěl bys trávit víc času se mnou?“

Políbil ji a pohladil po světlých vlasech. „Nemůžu si dovolit, abych se usadil, Karen. Stále jsem šťastně rozvedený se třemi manželkami a ty potřebují peníze.“

„Jsi ten nejpodivnější rozvedený muž, jakého jsem kdy poznala. Zdá se, že ti to tak vyhovuje!“

„Pořád je všechny miluji.“

„Ale jednou, Doku, budeš muset zpomalit.“

Něžně ji uchopil za ramena a opřel ji, aby se jí mohl podívat přímo do očí. „Miláčku, mám v plánu umřít v pohybu. Vždycky jsem si to přál. Právě teď mě vážně baví létat s jedním ohromným mladíkem, který zoufale touží po úspěchu, ale na velkých proudových letadlech toho zatím moc nenalétal. Potřebuje moje zkušenosti víc, než si myslí. Nejde jenom o peníze, je to prostě výzva – a připouštím, že jde taky o to, sednout na koně a uhánět do dáli, jak praví staré rčení.“

„Jsi encyklopedie starých rčení, Hazzarde.“

„Dobře, tak teď jedno nové.“ Usmál se, zvedl hlavu a nepřestával jí hledět do očí. „Až se tady zastavím, chci pro svoje tělo týdenní odreagování.“

MIAMI – 12. ZÁŘÍ

Pod kupou účtů, které již měly být zaplacené, čekala na Vivian Henryovou v poštovní schránce prostá bílá obálka. Jakmile si na ní povšimla slov ODVOLACÍ SOUD SPOJENÝCH STÁTŮ, žaludek se jí stáhl.

Muselo to být soudní rozhodnutí – poslední šance na navrácení renty, již jí vláda odmítla vyplácet po sebevraždě Rogerse Henryho, měsíčních dávek, na které se měla spoléhat po zbytek života.

Jestliže list papíru v obálce zvrátí předchozí zamítnutí, peníze jí budou vyplaceny a ona si možná najde nějaké lepší bydlení.

Pokud ale neuspěla…

Pocítila slabost – roztřásla se jí kolena, točila se jí hlava – vyšla do svého nevelkého bytu v prvním patře a hlavou se jí honily pochmurné vzpomínky na soudní řízení ve Washingtonu.

Bylo to příšerné, sedět ve ztichlé soudní síni a sledovat, jak se její obhájce dostává do slepé uličky a nedokáže třem přísným federálním soudcům vysvětlit, proč by vláda měla napravovat chybu, jíž se před lety dopustil soudce při rozvodu. Jedna špatně formulovaná věta ji dělila od chudoby – jediná zpackaná věta, která jí sice zaručila polovinu penze, dokud Rogers Henry bude žít, ale jasně vládě nenařizovala vyplácet tentýž obnos i po jeho smrti.

Měsíc po pohřbu peníze přestaly přicházet a následovaly dva roky zamítaných odvolání a tenčících se prostředků. Zbýval jí malý obnos na spořícím účtu a měsíční šek od sociálního zabezpečení na tři sta dolarů, a to bylo všechno.

Vivian vstoupila do svého neveselého bytu, rozsvítila a posadila se ke kuchyňskému stolu. Na jednu stranu položila účty, na druhou obálku od odvolacího soudu a neodvažovala se doufat.

Co budu dělat, jestli jsem prohrála? Uvažovala. Za další dva roky by získala vlastnické právo na dům, ale tak dlouho by finančně nevydržela. Myšlenka, že by ustoupila a vyhověla Rogersovu požadavku, aby dostala tři sta tisíc dolarů, jí teď připadala méně nesnesitelná než stěhování do menšího bytu a vyčerpání úspor. Dokonce, i když její přítelkyni a zaměstnavatelku postihl infarkt, takže musela zavřít květinářství, Vivian si stále říkala, že nějak překoná těžké období, než jí bude znovu vyplácena penze.

V mysli jí dosud zněla slova toho pitomého právníka, kterého si najala: „Tentokrát nemáte možnost se odvolat, Vivian. Ať soud rozhodne jakkoli, celá věc tím skončí.“

Hleděla na obálku před sebou jako na schody k šibenici, ale protože další oddalování nemělo smysl, sáhla po ní a roztrhla ji. Rozložila listy papíru a její zrak padl na slovo, jež doufala, že neuvidí: ZAMÍTNUTO.

Vivian pomalu položila verdikt zpátky na stůl. Dva tisíce pět set dolarů měsíčně bylo navždy pryč a ona si uvědomovala další skutečnosti, kterým se již nemohla vyhnout: Neměla práci. Neměla žádné peníze.

Zbývala jen jediná možnost.

Vivian vstala, došla do nevelkého kuchyňského koutu a začala listovat malým adresářem. Vytočila číslo a opět se posadila ke stolu, jednu ruku přitisknutou na čelo a druhou se sluchátkem u ucha. Z telefonu se ozval právní zástupce jejího bývalého manžela.

03 KAPITOLA

RAMPA LETECKÉHO NÁKLADNÍHO ZASILATELSTVÍ UNIVERSAL, MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ MIAMI – 9:45 – 19. ZÁŘÍ

„Vy jste kapitán McKay?“ zeptal se ženský hlas, jehož přísnost byla v rozporu se svůdným podtónem.

Scott McKay klečel na pravém kolenu na betonu pod přední části boeingu a zkoumal pneumatiku levého příďového kola. Obrátil se, zastínil si oči před sluncem a pokoušel se pohlédnout do tváře mladé ženy, která stála za ním s rukama založenýma v bok. Měla khaki kombinézu a podrážděný výraz.

„Jo, to jsem já,“ přisvědčil Scott a zvedl se. V předklonu si důkladně oprášil kalhoty, teprve potom se napřímil a podíval se ženě do očí. Pohled, který se mu naskytl, ho potěšil.

„Váš nákladový důstojník se chová jako idiot, kapitáne,“ pronesla žena vážně.

Scott se otočil stejným směrem jako ona. Jeho letový inženýr Jerry Christian hovořil opodál s řidičem vysokozdvižného vozíku. Když si všiml Scotta a ženy, zamířil k letadlu.

„Támhleten vysoký chlapík?“ zeptal se Scott.

„Zrovna ten,“ odpověděla. „Odmítá naložit můj náklad. Podívejte, vím, že odsud máte odvézt něco jiného než moje věci, ale najala vás NOAA, já jsem taky od NOAA a navíc máte místo.“

Scott se usmál a zavrtěl hlavou. „Není to idiot, vážená. Je to můj letový inženýr a moc příjemný člověk.“

„Řekla jsem, že se chová jako idiot!“ ohradila se žena zcela bez humoru.

Scott sklopil oči a tiše se zasmál. Pak znovu vzhlédl a natáhl ruku před sebe.

„Možná bychom mohli začít znovu, jestli vám to nevadí. Ahoj, já jsem Scott McKay. A vy?“

Dr. Linda McCoyová si levou rukou prohrábla havraní vlasy po ramena a její výraz se posunul od zamračenosti k lehkému úsměvu. Pak pokrčila rameny, stiskla Scottovu ruku a potřásla jí.

„Fajn… tak dobře, omlouvám se.“

„Nic se nestalo. Jsem doktorka Linda McCoyová z Národní oceánické a atmosférické agentury. Mám nabitý program, několik dní cestuji z Antarktidy a opravdu nemám čas ani trpělivost na hádky. Ve čtyři ráno jsem přiletěla z Chile a do večera musím své palety dostat zpátky do Boulderu. Mám na palubě nesmírně důležité nástroje, vím, že se k východnímu pobřeží blíží hurikán, který úplně zastaví dopravu, a proto bych odsud ráda vypadla.“

Scott ukázal na Jerryho, který mezitím stanul za ním. „Vy tvrdíte, že můj inženýr odmítá vzít váš náklad?“

Přikývla. „Přesně tak. Říká mi, že když moje věci nejsou na jeho seznamu, nemůžete je vzít. To je nesmysl! Letíte do Denveru, najala vás NOAA a já mám palety NOAA, které taky směřují do Denveru. Řešení je jednoduché.“

Scott se podíval na Jerryho. „Co s tím můžeme dělat, Jere?“

Jerry vypadal rozpačitě, když vzdychl a pokrčil rameny. „Scotte, ve smlouvě se píše, že můžeme brát jenom náklad uvedený na seznamu, a to ten její není. Jsme tady kvůli paletě, kterou se nám právě teď chystají naložit.“

„Na tu vaši smlouvu kašlu,“ přerušila ho McCoyová. „Jako představitelka NOAA si to vezmu na zodpovědnost a…“

Scott jí zdvihnutím ruky naznačil, aby počkala. „Doktorko, asi tomu nerozumíte. Na tyhle vládní zakázky na leteckou přepravu dohlížejí neuvěřitelně přísní byrokrati. Pokud uděláme jedinou chybu, přijdeme o smlouvu a tohle riziko nejsem ochoten podstoupit.“

Doktorka se sotva znatelným pohybem přiblížila ke Scottovi a upřeně se mu zahleděla do očí.

„Nenapadlo vás, kapitáne, že chybu, které se snažíte vyvarovat, uděláte možná právě tím, že tady necháte můj náklad? Zaručuji vám, že jestli tady zůstanu, ten přísný úředník se o tom dozví od unavené a rozzuřené zaměstnankyně vládní agentury ve vysokém postavení!“

Scott zvedl hlavu a zamračil se. „Madam, tím, že mi budete vyhrožovat, ty svoje věci na palubu nedostanete.“ Na očích jí poznal, že ji svými slovy dostal do varu.

„Komu říkáte ‚madam‘?“ vyštěkla a přisunula se ještě blíž.

„Prostě jsem… se snažil být slušný ke krásné mladé ženě. Slovo ‚madam‘ považuji za lichotku.“

„Jenomže jste je pronesl jako urážku.“

Jerry couval do dostatečné vzdálenosti od zostřené výměny názorů. Scott zasunul ruce do kapes, stáhl rty, a než se na ženu s pokrčením ramen znovu podíval, několik sekund hleděl stranou.

„Podívejte, doktorko, mrzí mě, že jsem se vás dotkl. Nechtěl jsem, aby to vyznělo pohrdavě. Prostě ty vaše věci nemůžu vzít bez ověření.“

Žena chvíli stála s rukama na bocích a měřila si ho nevraživým pohledem. Pak se podívala k malé nákladové kanceláři a znovu na kapitána.

„Co tedy hodláte podniknout?“

Scott se zhluboka nadechl a koukl na hodinky. Do odletu zbývalo jen něco málo přes půl hodiny. „Když mi dáte pár minut, doktorko, zavolám do Washingtonu a zjistím, co můžeme dělat.“

„Dobře. Řekněte svému inženýrovi, aby mezitím naložil moje palety, abychom neztráceli čas.“

„Ale doktorko McCoyová,“ začal Scott a okamžitě si uvědomil, jaká reakce by mohla následovat.

„Máte něco proti tomu?“ zeptala se bojovným tónem.

Scott úspěšně potlačil přirozený instinkt přejít do protiútoku. Koneckonců, byla to zákaznice. Kdyby ji rozčílil ještě více, nic by se tím nevyřešilo.

Podíval se na ni a usmál se. Všiml si, že když se hněvá, její hnědé oči vypadají široce.

„Ne. Vůbec nic. Naložíme je.“

Přikývla a Scott se obrátil k Jerrymu, aby vydal rozkaz.

MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ MIAMI – 11:45 – 19. ZÁŘÍ

Když technik potřetí zkontroloval graf, cítil, jak mu krev tuhne v žilách.

Nejednalo se o chybu.

Jeho skener vysílal kontrolní neutronový paprsek, který měl vyvolat malou emisi gama paprsků, pokud se dostane do kontaktu s typem jaderného materiálu, jaký se používá na výrobu bomb. Právě to se stalo. Na mezinárodním letišti v Miami se ráno několik hodin nacházelo něco, co uvolňovalo gama záření při každém styku s neutronovým paprskem.

Pak, před hodinou – zatímco on a jeho nadřízený pojídali tacos před plánovanou odpolední kontrolou – úroveň gama paprsků klesla na nulu.

Panebože, prošvihli jsme to! Pomyslel si technik s hrůzou. Nějaký inspektor – možná vojenský, možná z NRC, Komise pro jadernou regulaci – se procházel po letišti s kufříkem plným odstíněného plutonia, aby vyzkoušel zařízení, která sám pomáhal navrhnout, a oni tou dobou prakticky spali. Inspekce očividně proběhla ve špatnou dobu. Měli být ve střehu i ráno.

O něco dále jeho nadřízený – velitel od námořnictva – hrdě objasňoval systém okamžité detekce jaderného materiálu třem ustaraným úředníkům s FAA, Federální letecké agentury, zodpovědným za ochranu letišť před teroristy. Prezidentovo nařízení vylepšit po celé zemi zabezpečení letišť před nukleárním ohrožením vyvolalo horečnou aktivitu a do Miami přiletěl první funkční model přenosného detektoru.

„Jakmile se schránka se štěpným materiálem dostane na letiště, jako je toto, například v teroristově kufříku,“ vysvětloval, „uvidíme ji.“

Jasně, jen kdybychom se dívali, pomyslel si technik a zamáváním přivolal velitele k pruhu papíru s grafem, který spočíval na stole jako jedovatý had, jako zvlněný důkaz jejich nedbalosti v nejhorší možnou chvíli.

Velitel přijal sdělení s nečekaným klidem a s papírem v ruce se bez váhání obrátil k lidem z FAA. „Nedoneslo se nám, že máme být dnes ráno připravení, ale naše zařízení běželo, a jak se zdá, váš test jsme stejně zachytili,“ pronesl s nuceným úsměvem a povšiml si zmatených výrazů, s nimiž si muži prohlíželi graf.

Jako první promluvil bezpečnostní administrátor FAA. „Takže bychom viděli něco takového, pokud by se na letiště opravdu dostal materiál na výrobu pumy?“ zeptal se a ukázal na křivky.

Velitel přikývl. „Viděli byste přesně tohle. Pravdou je, že my jsme to viděli.“ Jel prstem po křivce až k ostrému vrcholu. „Tady na nás skutečný bombový materiál prskal gama paprsky, jak jistě víte, přátelé. Mimochodem, kdo vám tu věc dopravil do Miami?“

Jak velitel hovořil, trojice mužů si vyměňovala znepokojené pohledy. Jejich hraná nevědomost ho lehce urážela.

„No tak, všichni jsme tady prověření a moc dobře víme, že takovouhle špičku může udělat jenom jediná věc: kvalitní zboží, nějaký hrůzostrašný obohacený izotop uranu nebo plutonia. Takže nechápu, proč mi nechcete říct, kdo nás zkoušel.“

Lidé z FAA neodpovídali a velitel byl stále nevrlejší.

„Podívejte, je jasné, že ještě před hodinou bylo na miamském mezinárodním letišti dost plutonia k sestrojení jedné zatracené jaderné… bomby…“ Ztichl, protože si uvědomil, že se stalo něco velice špatného. Nadřízený úředník FAA zavrtěl hlavou, a když chytil velitele pravou rukou za předloktí, jeho tvář se varovně stáhla. Neurčitě máchl rukou k terminálu a jeho hlas se chvěl naléhavostí.

„Veliteli, vy tvrdíte, že tyhle záznamy jsou pravé?“

„Ano. Proč?“

„Protože my jsme to nepřipravili! Rozumíte, co vám říkám? Jestli byl na tomhle letišti nějaký štěpný materiál, my jsme ho sem nepřinesli!“

SCOTAIR 50, VÝŠKA 35 000 STOP, 125 MIL JIHOVÝCHODNĚ OD NEW ORLEANS – 12:15 – 19. ZÁŘÍ

Scott McKay, kapitán letu ScotAir 50, se podíval ke dveřím kabiny, do nichž právě vpadl letový inženýr s hluboce znepokojeným výrazem ve tváři. Jerry Christian se ani nepodíval na cestující na místě pozorovatele, přistoupil za kapitána a sklonil se k jeho uchu.

„Problém?“ zeptal se McKay, přestože se dopředu obával odpovědi. Letový inženýr se bez ustání tvářil smutně, ale jen zřídkakdy rozrušeně.

Jerry Christian krátce a nervózně ukázal pravým palcem k nákladovému prostoru. Jejich pronajatý Boeing 727 vozil dvacet pět let cestující pro různé letecké společnosti. Nyní byla osobní kabina přeměněna na nákladový prostor.

V něm se nacházely tři palety vědeckého materiálu, z toho dvě náležely doktorce z NOAA, která seděla hned za kapitánem.

„Tak co, Jerry?“ naléhal Scott McKay.

„Paleta číslo tři. Dělal jsem rutinní kontrolu. Číslo nesouhlasí s naším seznamem ani se zakázkou. Vlastně nesouhlasí vůbec nic. Scotte, je mi to líto, ale mám dojem, že jsme naložili špatnou paletu.“

McKay vypadal ohromeně. „Proboha, jde nám o smlouvu! Ten náklad má vysokou prioritu. Určitě se pleteš!“

Christian ve tváři mladého kapitána zaznamenal stín strachu, který však okamžitě vystřídala obvyklá rozhodnost.

Druhý pilot Dok Hazzard si na pravém sedadle pohrával s navigačními rádii. Nyní i on vzhlédl.

„Jerry, před nakládáním jsme všechna čísla zkontrolovali,“ připomněl. „Všechno souhlasilo. Nemůže to být špatná paleta.“

Jerry Christian zvolna zavrtěl hlavou. Při šesti stopách a šesti palcích byl příliš vysoký na to, aby mohl v kabině boeingu stát vzpřímeně. Sklonil se k řídicímu panelu, a než znovu promluvil, hryzl se do rtu a na okamžik se zadíval na věže kupovité oblačnosti nad pobřežím Lousiany sto mil před letadlem.

„Řidič vozíku musel naložit špatnou paletu po tom, co jsme čísla ověřili a podepsali papíry,“ řekl. „Navedl jsem ho před tu správnou. Nemůžu uvěřit, že mohl zvednout nějakou jinou – ale ať se to stalo jakkoli, stalo se to. Paleta číslo tři není naše. Údaje na seznamu a na štítku se liší o jednu číslici. Nejspíš… jsem to pořádně nezkontroloval, když jsme ji měli na palubě. Omlouvám se, Scotte.“

Scott McKay si již rozepínal bezpečnostní pás a díval se na pohlednou ženu na sedadle pozorovatele.

„Doktorko, mohla byste natočit nohy doprava? Potřebuji tu sedačku posunout dozadu.“

„Nebyla řeč o mých dvou paletách, že ne?“ zeptala se dr. Linda McCoyová. „Dívala jsem se na ně po nakládání. Ty první dvě jsou určitě moje.“ Vyslala ustaraný pohled napravo k Jerrymu Christianovi, který kroutil hlavou a couval ke dveřím přeplněné kabiny, aby ostatní mohli projít.

„Ne,“ ubezpečil ji, „je to ta třetí. Ta paleta vzadu. Vaše ne, doktorko.“

McKay se krátce podíval na Doka Hazzarda a zvedl se z levého sedadla. Svalnatý druhý pilot, o třicet dva let starší než kapitán, přikývl.

„Podívám se na rádia, Scotte.“ Když Christian a McKay zamířili do nákladového prostoru, Hazzard si natáhl kyslíkovou masku, což bylo běžné opatření v případě, že jeden z pilotů opustil své místo.

Kapitán šel první a hlavou se mu honily možnosti, jež všechny vedly k jedinému nepříjemnému závěru: Jestliže cenná paleta s vysokou prioritou, kterou měli dopravit do Denveru, stále čeká na rampě zhruba devadesát minut za nimi, pak se jeho nedávno založená malá letecká společnost nachází ve vážných potížích a hrozí nebezpečí, že smlouva, jež se pro ně stala záchranným lanem, bude zrušena.

Palety s nákladem, všechny přibližně o hraně osmi stop a zaplněné do výšky vybavením, držícím na místě díky umělohmotným pásům a přepravním sítím, byly umístěny jedna za druhou patnáct stop za kabinou boeingu a k poslední to bylo přibližně čtyřicet stop. Zbývajících sedmdesát stop klenutého prostoru bylo prázdných. Úzká ulička na levé straně – mezi paletami a laminátovou stěnou starého proudového letadla – umožňovala přístup do zadní části a oba muži se jí protáhli a rychle došli až ke třetí paletě, přičemž nevěnovali sebemenší pozornost hluku, který vytvářelo proudění vzduchu na opačné straně hliníkového trupu při osmdesátiprocentní rychlosti zvuku.

„Jedna pitomá paleta, Jerry! Neměli jsme za úkol nic jiného než dopravit jednu mizernou paletu z Floridy do Colorada, abychom vydělali dost peněz na zaplacení účtů. Jak jsme to, sakra, mohli podělat hned při první cestě?“

Jerry Christian z pocitu marnosti zakroutil hlavou. Dobře si uvědomoval, co je v sázce. Vytáhl z nevelké igelitové kapsy na boku třetí palety přepravcovy informace a rychle je podal Scottovi.

Scott sklíčeně porovnával čísla a instinktivně věděl, že se nedočká úlevy při náhlém zjištění, že všechno je v pořádku. Jerry Christian byl příliš spolehlivý na to, aby zpanikařil předčasně. Byl to vynikající mechanik a letový inženýr s vášní pro přesnost, ale jeho pilotní schopnosti nebyly nijak valné a velká letecká společnost, u níž pracoval devět let, ho propustila poté, co nezvládl povinné zkoušky pro druhé piloty. U Northwest Jerryho Christiana možná nechtěli, ale Scott McKay považoval za štěstí, že ho našel.

Scott mu podal papíry zpátky a vyhnul se očima jeho pohledu. Moc dobře si uvědomoval, co tato práce znamená pro vytáhlého inženýra, který se mu před rokem přihlásil na inzerát a od té doby se stal jeho přítelem i zaměstnancem. Po odmítnutí hlavními aeroliniemi byl Christian vržen do světa nepravidelné dopravy, do mírně podezřelého společenství špatně placených podivínů a stárnoucích letadel přepravujících nepředvídatelné náklady na nepravděpodobná místa.

Byl to také svět náročných zákazníků, připomněl si Scott – zákazníků, kteří jsou tu a tam nepříjemní jako vládní úředníci, pokud někdo selže.

Scott se podíval stranou a žaludek mu sevřela stejná zlá předtucha, jako když v F-14 poprvé minul palubu letadlové lodi při nočním přistání. Eisenhower byl příliš daleko na moři, než aby se mu podařilo doletět někam jinam. Mohl buď přistát na lodi a přežít, nebo se katapultovat a pravděpodobně zahynout, a proto mu nezbývalo než to zkusit znovu. Po těle se mu rozproudil adrenalin a nohy se mu třásly na směrových pedálech. Neuspořádané a bezmála neřízené druhé přiblížení bylo rovněž neúspěšné, a jemu zbývalo palivo už jen na jeden pokus.

Vzpomněl si, jak na sebe křičel, aby neztrácel hlavu. Od pilotů námořních stíhaček se očekávalo, že se jen tak neleknou, ale on byl přímo vyděšený. Nějak se mu podařilo uklidnit a opět získat kontrolu nad strojem právě ve chvíli, kdy se před čelním sklem zvětšovala světla lodi. Optický přistávací systém se zázračně vycentroval a on cítil, jak nohama naráží do podlahy, když brzdicí hák na palubě zachytil o třetí lano.

Nyní se znovu snažil dostat situaci pod kontrolu a uvažovat. Pokud vládní úředník ve Washingtonu objeví jejich přehmat dříve, než jej stihnou zahladit, události se jim snadno mohou vymknout z rukou. Pokoušel se nemyslet na to, co je ve hře. Zakázka, peníze, jediná šance, jak zůstat v branži, to všechno bylo náhle v ohrožení.

Scott mávl soupisem nákladu k pilotní kabině. „Radši zavoláme tomu agentovi. Pravděpodobně se budeme muset vrátit.“

Christian natáhl ruku, aby svého zaměstnavatele zastavil.

„Moment, Scotte. Doktorka McCoyová z toho nebude mít radost. Její náklad má taky vysokou prioritu.“

„Ona není ta nejdůležitější zákaznice,“ odsekl Scott a vzápětí svého tónu litoval. „Její věci jsme vzali jen proto, že nám tam dole lezla dost dlouho na nervy a měla pravdu v tom, že smlouva povoluje přibírání nákladu.“

Jerry promluvil až po chvíli nesnesitelného mlčení.

„Pěkným ženským vždycky naletíš,“ řekl v naději, že uvolní atmosféru.

To se mu nepodařilo. Scott byl myšlenkami úplně jinde. Ovládla ho obava, že výsledek jeho ročního snažení se zhroutí jak domeček z karet. Jak, proboha, vůbec přišel na ten idiotský nápad, že založí leteckou společnost? Zanedlouho možná přijde o celé dědictví a nemá žádnou možnost, jak tomu zabránit.

Scott znenadání vzhlédl. „Cože?“

„Nic,“ odpověděl Jerry chvatně. „Jenom jsem chtěl upozornit, že té doktorce se asi nebude moc zamlouvat, když poletíme zpátky.“

Scott krátce pokýval hlavou a obrátil se. Překvapeně shledal, že Linda McCoyová stojí v přední části uličky mezi levým bokem boeingu a dvě paletami, které tak naléhavě potřebovala dostat na palubu. V hučení proudícího vzduchu ho nemohla slyšet, usoudil Scott, ale přesto byl na rozpacích – zejména když se musel natočit bokem a protáhnout kolem ní, přičemž se jejich těla dostala do dostatečně dlouhého kontaktu na to, aby si naléhavě uvědomil, jak pěknou má doktorka postavu. Za normálních okolností by ho to pobavilo a ve skrytu duše potěšilo. Nyní však dokázal myslet jenom na chybějící náklad a hrozící následky.

„Promiňte, doktorko,“ omluvil se a odvrátil zrak. „Musím se dostat k flitephonu.“

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptala se McCoyová a přitiskla se ke stěně, aby jejich míjení, už tak dosti důvěrné, nebylo ještě intimnější.

Scott zavrtěl hlavou a rychle pokračoval ke dveřím. Za ním se objevil nahrbený Jerry Christian, sledoval kapitánův spěšný návrat do kabiny a věděl, že přítel je zkoprnělý strachy.

Linda McCoyová zůstala u palet a zahradila mu cestu. Obrátila se k letovému inženýrovi, na několik sekund se mu zahleděla do očí a snažila se odhadnout hloubku jeho znepokojení.

„Jak velký ten problém je?“ zeptala se.

Jerry zaváhal, protože nevěděl, kolik toho může říci. Ta žena měla železnou vůli a vynutila si vstup na palubu, i když Scottovi trvalo půl hodiny, než dostal spojení s odpovědným úředníkem ve Washingtonu. Ten mu potvrdil, že dr. McCoyová má naprostou pravdu.

„Smlouva jednoznačně umožňuje přibírat k nákladu zásilky NOAA,“ řekl. „Přečtěte si tu zatracenou smlouvu. To profesionálové dělají.“

Scott se zastyděl. Jerry si povšiml, že Linda McCoyová má v očích opět onen zatvrzelý pohled, a potlačil nutkání odvrátit zrak.

„Víte…,“ začal.

Doktorka se otočila ke kabině. „O té vaší společnosti jsem nikdy neslyšela. On je majitel?“

Jerry přikývl a zaznamenal, že doktorka se znovu dívá na něho a tváří se neproniknutelně.

„Trochu mladý, nemyslíte?“

Jerry pokrčil rameny. „Scottovi je třicet jedna, ale sloužil u námořnictva v hodnosti korvetního kapitána. Létal na tomcatech. Je to skvělý pilot.“

„Kolik letadel máte?“

„No, jenom tohle jedno. Máme ho pronajaté. Jsme malá společnost.“

Pokývala hlavou. „Samozřejmě, proto dělal takové drahoty s naložením mých palet.“

„Nechtěl si zahrávat se smlouvou. Je pro nás… opravdu důležitá.“

Jerry Christian si náhle připadal neohrabaný. Sáhl si pravou rukou do rozcuchaných vlasů a podíval se na jednu z jejích palet.

„Jaký výzkum děláte, doktorko?“

Linda McCoyová se opřela o stěnu nákladového prostoru, bez odpovědi se na něho pozorně zahleděla a zamyšleně si posouvala zip na náprsní kapse sem a tam.

Jerry to zkusil ještě jednou. „Zaslechl jsem vás, myslím, říkat něco o Antarktidě.“

Opět se podívala přímo před sebe, pak se zrakem vrátila k Jerrymu a zkoumavě se mu zahleděla do očí.

„Neuvažuje o tom, že se vrátíme, že ne?“ zeptala se.

„No…,“ začal Jerry a přemítal, jak jí to mohlo dojít tak rychle.

„Chápu, že máte všichni strach z opuštění toho druhého nákladu, ale nemůžete letět zpátky, dokud mě nevyložíte v Denveru. Mám na těch paletách vybavení, které je napájené bateriemi a nemůže nikde zbytečně trčet.“

Jerry pokrčil rameny. „Já nejsem kapitán. To znamená… chci říct, že o takových věcech nerozhoduji.“

Kývla a chabě se usmála. „Dobře, tím spíš bychom měli promluvit s člověkem, který o nich rozhoduje.“

04 KAPITOLA

MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ MIAMI – 12:30

Dozorčí důstojník námořnictva, který objevil zrádné výkyvy na záznamu gama záření, seděl na svém stanovišti v rohu přívěsu a v atmosféře stupňujícího se hluku a zmatku měl stále větší strach. Neděsila ho představa, že si nechali uniknout obohacené radioaktivní izotopy, ale horečná aktivita, kterou svým oznámením vyvolal. Měl dojem, že ať se situace vyvine jakkoli, on skončí ušlapán.

Do řídicího panelu námořnického přívěsu bylo vestavěno pět radiotelefonů a všechny byly v permanenci – navíc se objevily ještě tři mobilní přístroje v rukou mužů z FAA a nově příchozího agenta FBI. Technik ztratil přehled, kolikrát již vysvětloval průběh křivky lidem přímo na letišti i ve Washingtonu. Navíc jej bezpečnou linkou odfaxoval na velení námořnictva v Pentagonu. Kromě jeho složky ozbrojených sil se do věci z nějakého důvodu vložily také Národní bezpečnostní rada, Komise pro jadernou regulaci, tajná služba a celníci. Nikdo se ho neptal na jeho závěry. Veškeré úsilí se soustředilo na problém, kam zmizel zdroj radiace, a bylo identifikováno přinejmenším dvacet dva dopravních letadel, která z Miami odlétala v době, kdy úroveň záření klesla na nulu.

„Co bude dál?“ zeptal se velitele. „Přivolají všechny ty lety zpátky?“

Nadřízený zakroutil hlavou a tiše odpověděl: „Pokoušejí se je vrátit, ale hodně jich už přistálo“ – pokrčil rameny – „a na žádném z těch, které můžou zastavit, není detektor. Geigerův počítač je nejspíš k ničemu, protože ten jaderný materiál je určitě stíněný. Jak by se dalo zjistit, co se má vlastně hledat?“

„Mohlo to být v nákladním autě, v autobuse nebo dokonce v dodávce,“ upozornil již dříve jeden člověk z FAA.

Expert na nukleární terorismus z NRC byl ještě pesimističtější. „Stačilo by jakékoli auto,“ sdělil všem po bezpečné lince.

Nikdo se neodvážil vyslovit otázku, která je nejvíce znepokojovala: Jestliže ten jaderný materiál není možné vypátrat, kam tedy směřoval? A za jakým účelem? S ubíhajícími minutami se do všech myslí vkrádal obraz polorozpadlé federální budovy v Oklahoma City – k jejímu srovnání se zemí stačilo pouze hnojivo a topný olej a síla výbuchu byla ve srovnání s jadernou explozí zanedbatelná.

ÚSTŘEDÍ NOAA, WASHINGTON, D.C. – 12:30

Protože hlavní město bylo postiženo bouřlivým počasím a podél pobřeží Atlantiku se přibližoval silný hurikán, logistický důstojník z Národní oceánické a atmosférické agentury celé dopoledne doufal, že federální úřady by mohly být zavřeny dříve. Dělal si značné obavy o bezpečnost své malé chaty v Chesapeake Bay, šedesát mil východně od města. Pokud vítr zesílí dříve, než stihne zabednit okna, bude to katastrofa a už teď byly hlášeny poryvy o rychlosti přes čtyřicet uzlů. Každý telefonát ho vytrhoval ze sledování posledních zpráv o počasí a důstojník právě uvažoval o tom, že vyvěsí sluchátko, když zavolal nervózní kurýr z Floridy, aby k nepříjemným novinkám přidal ještě jednu.

Chtěl vědět, proč letadlo, které mělo přepravit přednostní zásilku do pobočky NOAA v Coloradu, odstartovalo bez nákladu.

Logistický důstojník se se znechuceným povzdechem obrátil k počítači a udeřil prsty do klávesnice. Podle všeho to bude let ScotAir.

„Ten člověk mi před několika hodinami volal a já jsem mu povolil, že může vzít dvě palety NOAA navíc,“ oznámil.

„Jo, ale nechal tam to hlavní, týdenní kurýrní paletu z Punta Arenas v Chile, kvůli které jsme ho najali. Už takhle mám hodinu zpoždění. Musím tu věc dostat do vzduchu. Pošlete toho pitomce zpátky! Mimochodem, kde jste ho našli? Řekněte mu, že s ním chce mluvit taky letecké nákladní zasilatelství. Zdá se, že zmizel s nákladem někomu jinému, a ten teď běsní a chce ho zpátky.“

Logistický důstojník vytáhl další žvýkačku a snažil se nebrat na vědomí chuť na zakázanou cigaretu. Vyhledal v počítači číslo flitephonu ScotAiru a sáhl po sluchátku.

SCOTAIR 50 – 12:33

Scott McKay mlčky zavěsil flitephone, v hlubokém zoufalství vyhlédl z čelního okna, ale nevnímal šachovnici New Orleans, která se přibližně sedm mil pod nosem Boeingu 727 posouvala dozadu. Dobře věděl, že všechny oči v kabině sledují každý jeho pohyb.

Látání na boeingu mu bude chybět.

Nech toho! Napomenul sám sebe. Nedal nám padáka. Jenom na nás křičel.

„Kapitáne, musíme si promluvit.“ Ženský hlas jen několik palců od ucha ho polekal. Na přítomnost Lindy McCoyové úplně zapomněl.

Scott se přinutil k činu. Uvolnil si pás, natočil se stranou, krátce pohlédl na druhého pilota a skončil očima u doktorky.

„Moment.“ Obrátil se k muži na pravém sedadle. „Doku, spoj se s řízením letového provozu a obstarej nám okamžité povolení do Miami.“

Dok se bez váhání natáhl k vysílačce.

„Ne!“ vyštěkla Linda McCoyová prakticky Scottovi do ucha. Dok se otočil a vyčkával se zdviženým obočím.

Scott se ohlédl před rameno a gestem požádal o strpení. „Doktorko McCoyová, ještě chvilku. Hned vám to vysvětlím.“

„Není co vysvětlovat. Musím se dostat do Denveru. Prostě to nemůžete obrátit.“

„Já… nemám jinou možnost. Musíme tu chybu napravit, a to rychle.“

„Kapitáne McKayi.“ Odmlčela se, zhluboka se nadechla a neúspěšně se pokusila o oční kontakt. Scott se se sepjatýma rukama díval na řídicí panel, jako by se duševně připravoval na její nevyhnutelné argumenty.

„Podívejte, kapitáne, jako představitelka vašeho smluvního partnera NOAA vám nařizuji, abyste to letadlo neobracel. Nejdřív mě vysaďte v Denveru. Potom si leťte třeba do Miami.“

Scott McKay vzdychl a zadíval se na nevelký škrábanec na středovém panelu těsně za rádiovým odpovídačem. McCoyová patřila k tomu typu žen, který ho přitahoval a rozčiloval. Silná a zároveň ženská, s příjemným oválným obličejem, překvapivě velkýma hnědýma očima a černými vlasy na ramena zastrčenými za uši. Dokonce i khaki kombinéza, kterou měla na sobě, byla šitá na míru a zdůrazňovala její štíhlou sportovní postavu. Scott cítil nevtíravou vůni jejího parfému, jež jaksi vyvažovala doktorčino hrubé chování v Miami. Do určité míry ho zklamalo, že na ni nedokázal zapůsobit obdobným způsobem.

Nyní na tom samozřejmě nezáleželo. Zbyla jediná osoba, které se chtěl zavděčit, a tou byl logistický důstojník NOAA ve Washingtonu.

Nakonec se rozhlédl, a když zachytil její pohled, snažil se v ní vidět pouze zákaznici.

„Doktorko McCoyová, vy mi nerozumíte. V Miami jsme zapomněli hlavní kurýrní paletu, kterou máme podle smlouvy dopravit do Denveru. Vaše palety jsou na palubě díky dobré vůli.“

„Můžete se vrátit, až mě vyložíte,“ namítla.

Ještě než domluvila, Scott kroutil hlavou. „Ne. Denver je odsud více než dvě hodiny daleko. Než bychom se do tohoto místa vrátili, trvalo by nám to dalších šest hodin.“

Linda McCoyová energicky zavrtěla hlavou, až se jí vlasy rozletěly do stran.

„Kapitáne, u té kurýrní palety na čase nezáleží. U těch mých ale ano.“

„Je mi líto, doktorko McCoyová.“

„Jestli to letadlo obrátíte, osobně se postarám o to, abyste přišli o tu zatracenou smlouvu!“

Scott zabloudil očima ke středovému panelu a bojoval s přívalem smíšených pocitů. Linda McCoyová neměla ponětí, v jaké se nacházejí situaci, a on si nebyl jistý, zda ji chce seznamovat s trapnými fakty o tom, jak blízko byli finančnímu kolapsu. A přece, pokušení přejít do protiútoku bylo příliš silné. Znovu se na ni podíval, strnule se usmál a v očích mu zajiskřila pomstychtivost.

„Zrušíte naši smlouvu?“

„Určitě se o to pokusím, pokud nezměníte názor.“

„Dobrá, doktorko, takhle mi strach nenaženete. Víte proč? Protože o tu smlouvu přijdu právě v případě, že neobrátím letadlo. Ten telefonát byl od jednoho z vašich byrokratů ve Washingtonu, který mě laskavě informoval, že pokud se do dvou hodin nevrátíme do Miami pro zapomenutou hlavní paletu, vyškrtne nás. Nic jiného mi nezbývá. Ale řeknu vám, co hodlám udělat, a je mi líto, že se u vás nesetkám s pochopením. Poletíme zpátky do Miami, a jakmile vyložíme, natankujeme a vyzvedneme správný náklad, zamíříme zase do Denveru – ale ani o minutu dříve.“ Bezmyšlenkovitě se znovu obrátil k panelu. „A tím možná jako takzvaná letecká společnost skončíme. Vůbec si nejsem jistý, že nám tu chybu prominou.“

Jerry Christian po této poznámce nahlas vzdychl a Linda McCoyová vypadala zmateně.

„Skončíte?“ zeptala se.

Scott přikývl. „Bez zisku z téhle smlouvy jsme prostě a jednoduše vyřízení.“ Při těchto slovech se mu stáhl žaludek, ale bylo třeba, aby je pronesl. Pokud přijdou o zákazníka, nemají naději.

„Jestli se mi příští týden nepodaří zaplatit splátku za tohle letadlo, firma se rozplyne jako pára nad hrncem. Teď ty peníze nemám. Počítal jsem se šekem z NOAA, a abych pravdu řekl, mám nepříjemný pocit, že ten člověk ve Washingtonu nám nehodlá odpustit. Něco v jeho hlasu mi napovědělo, že už jsme skončili.“

„Scotte!“ ozval se káravě Dok Hazzard z pravého sedadla. „Dokud se to nepotvrdí, pořád žijeme.“

„Můžeš mi snad půjčit zbytečných třicet tisíc, Doku?“ odsekl Scott a otočil se dopředu. Okamžitě své otázky litoval. Tohle si Dok nezasloužil.

Linda McCoyová rozpačitě mlčela. Druhý pilot přečetl a ověřil obdržené údaje o kurzu a začal boeing otáčet na jihovýchod.

Scott se opřel v sedadle a uvažoval o vzniklých ztrátách. Nejvíce ho budou mrzet poznámky těch, kdo se vysmívali jeho plánům, zejména bankéřů, kteří ignorovali jeho univerzitní titul z ekonomie a prohlašovali „nepatrnou“ třistatisícovou sumu za nedostatečný počáteční kapitál. Otec mu odkázal dům v Central City a peníze, a ty teď byly pryč. Scott snil o tom, že je rozmnoží v miliony.

Vybavil si otce, přísného, často neoblomného, ale láskyplného muže, jehož úsměv vždycky připomněl slunce pronikající bouřkovými mraky. Scott se snažil vyvolat si záblesky tohoto otcovského souhlasu co nejčastěji a úspěch by pro něho byl něčím podobným.

Možná, napadlo ho, pořád zbývá nějaká šance. Třeba si to celé špatně vykládal.

Scott při neskutečné myšlence na nezdar zavrtěl hlavou. Jen před několika dny se záchrana zdála tak blízko. Zamyslel se, zda má po krachu firmy zůstat v Central City. Snad by se mohl znovu přihlásit u United Airlines. Tentokrát možná bude mít štěstí.

Koutkem oka spatřil Jerryho sklíčený obličej a začal se zaobírat svými dvěma přáteli a jedinými zaměstnanci.

Dok Hazzard bude samozřejmě v pořádku, ať se stane cokoli. Třiatřicetiletý zkušený kapitán Pan Am stál za všech okolností nohama pevně na zemi – a vždycky měl poblíž nějakou krásnou ženu. Dok byl ohromný. Ne, mnohem větší starosti mu dělal Jerry Christian, který musel živit rodinu, a neměl za sebou žádnou jistotu. Scott si umínil, že se mu bude snažit pomoci, jak jen to půjde. Pokud zkrachují, ze zbylých peněz by mohl několik měsíců platit Jerryho a svůj vlastní nájem, a mezitím se snad něco najde.

„Kapitáne, moc mě to mrzí,“ pronesla nakonec Linda McCoyová poněkud smířlivějším tónem. „Nevěděla jsem, že je to tak vážné. Myslím… že bych mohla chvíli počkat, než to urovnáte.“

Scott bez ohlédnutí přikývl, ale Linda McCoyová se předklonila až k jeho sedadlu.

„Takže jde o tu smlouvu s NOAA, že? Nemáte jinou možnost, jak se udržet nad vodou?“

Scott McKay zavrtěl hlavou a znovu zdvihl sluchátko flitephonu.

„O žádné jiné nevím,“ řekl polohlasně a rozhodl se, že o podrobnostech pomlčí. Z kapsy košile vytáhl pomačkanou vizitku a s obavami z nevyhnutelného rozhovoru s miamským zasilatelstvím vymačkal telefonní číslo. Snad toho člověka dokáže uklidnit. Během jediného dne už zklamal dost lidí.

ÚSTŘEDÍ NOAA, WASHINGTON, D.C. – 12:45

Logistickému důstojníkovi stačil jediný telefonát na velení dopravní služby vojenského letectva, aby našel rychlejší řešení než čekat na návrat ScotAiru. Vojenské proudové dopravní letadlo C-l41 čekalo prázdné na odlet z letiště ve Fort Lauderdale, mělo namířeno na západní pobřeží a rezervní posádka na jeho palubě hledala nějakou příležitost k výdělku. Velení přislíbilo, že dopravní letadlo odkloní do Miami pro paletu NOAA, a krátce nato přišla zpráva, že všechny vládní kanceláře na východním pobřeží mají být zavřené dříve, než dorazí hurikán.

Zůstal poslední drobný úkol, na který se důstojník vzhledem k předchozím mrzutostem pomstychtivě těšil. Zbývalo naposledy promluvit s kapitánem letu ScotAir 50, jehož firma zjevně nebyla dost spolehlivá na to, aby mohla pracovat pro vládu. Podruhé během patnácti minut vyhledal číslo ScotAiru a natáhl se po telefonu.

LETECKÉ NÁKLADNÍ ZASILATELSTVÍ UNIVERSAL, MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ MIAMI – 12:50

Vedoucí směny již několik hodin věděl, že je osobně zodpovědný za chybné naložení letu ScotAir 50. Pochopitelně nebyl ochoten se k tomu přiznat. Položil ve své kanceláři telefon a cítil jistou úlevu, že posádka připisuje vinu sobě. Nejlepší bude, když to tak zůstane.

Na ranní směnu přišlo málo lidí, a proto mu připadalo docela rozumné odložit propuštění jednoho nekvalifikovaného zaměstnance. Rozhodl se, že si věc prozatím nechá pro sebe, a nechal muže pracovat až do oběda, ale jistý upovídaný dispečer zaměstnanci hned po nástupu do práce prozradil, že má dostat vyhazov.

Kolem jedenácté vedoucí směny zjistil, že všechny náklady, s nimiž onen muž přišel do styku, mají úmyslně zaměněné štítky. Díky obrovskému úsilí ostatních zaměstnanců se podařilo zmatek zahladit až na jedinou výjimku. Před polednem byla jedna nesprávná paleta naložena do vládou najatého letadla společnosti ScotAir a odletěla s ním do Colorada.

Zákaznice, jejíž paleta skončila na palubě ScotAiru, na celou věc přišla zhruba ve stejném okamžiku, kdy zástupce NOAA zjistil, že stejná posádka na letišti zanechala jejich přednostní zásilku.

Dotyčná zákaznice byla starší žena, která svůj náklad měla osobně doprovázet, což znamenalo, že se určitě jedná o něco mimořádně cenného. To vedoucího směny znervóznilo ještě více, zejména proto, že k záměně její palety došlo především jeho vinou. Objemná a těžká bedna na paletě byla na letiště přivezena odněkud z jihu Miami přibližně v devět a žena dorazila jen o pár minut později, aby vyřídila papírování a uhradila poplatky. Chvíli před plánovaným odletem se vzdálila, ale s dostatečným předstihem byla zpátky – a její paleta zatím zmizela.

Od začátku byla chladně rozhodná tím klidným, neústupným způsobem, který ho vždycky děsil. Nejlepší bylo brát takové lidi naprosto vážně a on moc dobře věděl, co by se stalo, kdyby skutečně podala žalobu, kterou vyhrožovala. V Universalu by skončil.

Především bylo třeba zjistit, která posádka odletěla s jejím nákladem. Druhý problém představovalo navázání kontaktu, hlavně proto, že jeho telefonáty do kanceláře ScotAiru v Coloradu opakovaně končily u obvyklého popuzujícího hlasu ze záznamníku.

Daleko největší potíž však spočívala v tom, jak zařídit, aby se žena znovu shledala se svou paletou a včas s ní dorazila do Washingtonu. Vedoucí směny věděl, že od Atlantiku se k hlavnímu městu blíží hurikán, protože CNN bez ustání informovala o hrozící katastrofě. Zdálo se nemožné, aby boeing přiletěl zpátky do Miami dostatečně brzy. Kromě toho se doslechl, že zapomenutý náklad NOAA během půl hodiny vyzvedne vojenské letectvo, takže boeing už nebude mít žádný důvod k návratu. Horečně uvažoval, co bude dělat, až zavolá kapitán ScotAiru.

Nápad, aby se ScotAir zastavil pro svou nechtěnou zákaznici v Tallahassee, se zrodil v jeho hlavě. Ujišťoval se, že šlo o záblesk geniality, třebaže kapitán boeingu myšlenku zprvu odmítl a prohlašoval, že se vrátí, vyloží zaměněnou paletu, a tím to pro něho skončí.

Vedoucí směny se nadechl a zkusil to znovu. „Jestli se chcete vyhnout soudnímu sporu, raději ji vyzvedněte někde jinde,“ řekl kapitánovi a pečlivě se vyhýbal zmínce o společné odpovědnosti. „Navrhuji Tallahassee. Poslechněte, kapitáne, ta dáma je nepříčetná a odhodlaná podat žalobu, pokud její náklad nebude v D.C. dřív než bouřka. Když se sem budete vracet, nestihnete to.“

„Jak se dá zařídit, aby se tak rychle dostala na sever?“ zeptal se kapitán.

„O to už jsem se postaral,“ odpověděl vedoucí směny. „Právě teď je na terminálu a čeká na moje potvrzení, že má nastoupit. Zaplatíme jí letenku.“

Když kapitán ScotAiru souhlasil a ukončil spojení, vedoucí zvedl ze stolu vysílačku a zavolal identifikační znak člověka, kterého poslal se ženou na osobní terminál.

„Luisi? Pokračuj a posaď paní Henryovou do letadla směr Tallahassee, jak jsme naplánovali. Dej jí dvacet dolarů, aby si mohla vzít taxíka z terminálu k nákladové rampě. Letadlo, po kterém se tam bude ptát, je Boeing 727, ScotAir let 50.“

Poté, co Luis potvrdil příjem, vedoucí směny odložil vysílačku a podíval se na hodinky. Před pár minutami se objevil ustaraný inspektor z FAA a požadoval soupis nákladních letů, které ráno vypravili, a seznam, který mu předali, byl pořízen ve velkém spěchu. Věděl, že jako vedoucí směny jej měl ověřit, ale na to nebyl čas. Neměl tušení, proč byl inspektor z FAA tak rozčilený, ačkoli za obvyklých okolností by ho to zajímalo. Určitě to nebylo kvůli mstivému zaměstnanci, kterého vedoucí právě propustil. Takovými drobnostmi se FAA nezabývala. Ne, na letišti se dělo něco mimořádného.

Potřeboval přestávku a koneckonců byl čas na oběd. Vryl si do paměti, že hned po jídle zkontroluje přesnost seznamu. Ať si federálové dělali starosti s čímkoli, jeho problém to nebyl.

05 KAPITOLA

TALLAHASSEE, FLORIDA – 14:10

U vchodu do terminálu letiště v Tallahassee se Vivian Henryová zastavila a uvažovala, zda někdo – například zástupce leteckého nákladního zasilatelství Universal – bude mít tolik slušnosti, aby ji doprovodil k nákladové rampě.

Nezdálo se však, že by její přítomnost někoho zaujala.

Let z Miami téměř nevnímala. Měla toho tolik k přemýšlení, včetně ostudné nedbalosti Universalu. Událost jí dosti otřásla, neboť ztracení palety považovala za nejhorší osobní urážku – obzvláště poté, co jí řekli, že za záměnou je nějaká vládní agentura.

Takže ji opět doběhli. K tomuto závěru na okamžik dospěla ještě v Miami, když v ní emoce vítězily nad logikou. Nechala se ovládnout potlačovanou zlostí z dvouleté bitvy o rentu – ale nakonec zjistila, že tou agenturou je NOAA a že i oni byli poškozeni chybou Universalu.

Vivian rychle prošla kontrolním stanovištěm k východu a nevšímala si muže v drahém obleku, který jí zdvořile podržel dveře.

Sama si otevřela vedlejší křídlo.

Muž zaváhal, mírně pokrčil rameny a pozorně si ji prohlédl, když ho míjela – vysoká elegantní žena s kaštanovými vlasy na ramena staženými za uši a vzadu volně rozpuštěnými. Dokonale padnoucí tmavě modrý kostým a boty na vysokých podpatcích zvýrazňovaly její štíhlou ženskou postavu a aristokratické držení těla. Usoudil, že jí je nejspíš čtyřicet devět nebo padesát, a s úsměvem si její podobu uložil do paměti – přičemž netušil, že jí právě ubral více než deset let.

Vivian zpozorovala řadu taxíků a zamířila k ní. V posledních měsících opět začala být hrdá na to, jak vypadá, a věděla, že často přitahuje mužskou pozornost. Přesto během této cesty z jakéhosi důvodu vnitřně toužila po anonymitě a pocítila určitou úlevu, když muž u dveří šel bez jediného slova dál. Styděla se, že musela ještě jednou vyhovět Rogersovu naléhání, protože kvůli penězům neměla jinou možnost než ho uposlechnout.

Skutečnost, že nákladová rampa nebyla ani míli daleko, rozlítila taxikáře, jenž zavrčel, že „dlouho čekal na lepší ryto než tohle“. Zhnuseně zapnul taxametr, vyrazil od letištní haly do mírného deště a mručel cosi v jazyce, který zněl jako perština.

Zvláštní, pomyslela si Vivian, z letadla jsem si nevšimla, že prší.

Přinutila se k úvahám o několika příštích hodinách. I kdyby na ni čekalo letadlo, jak jí slíbili, po příletu do Washingtonu určitě nastanou potíže. Z Miami po telefonu přeobjednala nákladní auto, ale nebyla si jistá, zda skutečně přijede podle plánu, a také člověk, se kterým mluvila v Pentagonu, nereagoval právě nadšeně. Nemohl pochopit, proč trvá na doručení bedny přímo velícímu důstojníkovi v suterénních skladištích budovy, místo aby ji dopravila na nedalekou leteckou základnu nebo do nějakého většího skladu.

„Je to otázka národní bezpečnosti,“ vysvětlila mu přesně podle Rogersových pokynů.

„Dobrá,“ řekl. „Nemůžu na vás čekat déle než do šesti. Do té doby počkám, ale tím to končí.“

Nemají ani tušení, co jim tam přivážím, napadlo Vivian. Nikdo nepředpokládal, že se mu to podaří.

Samozřejmě, pořád tu byla možnost, že neuspěl a že vlna Medúzy není víc než poslední pohrdavé gesto Rogerse Henryho – pouhá maketa představující poslední urážku lidem, kteří ho poslali do předčasného důchodu. Mohou nad ní bádat měsíce nebo celé roky, než zjistí, že se jedná o podvod, a nedalo se vyloučit, že Rogers zosnoval právě takový plán. Vivian si pochopitelně nemohla být jistá, ale představa, že by sám skutečně sestrojil Medúzu, jí stále připadala absurdní. Nebudou mít jinou možnost než obětovat měsíce práce a mnoho milionů dolarů zkoumání makety a možná dokonce postavit funkční zařízení a s astronomickými náklady je vyzkoušet v některé odlehlé oblasti planety.

Taxikář provedl další obrat ve vysoké rychlosti, smýkl se po mokré vozovce a očividně ho potěšilo, že pasažérka odlétla na stranu zadního sedadla. Výmluvně sešlápl plynový pedál, vyrazil po služební komunikaci k nákladové zóně a letmo si Vivian prohlédl ve zpětném zrcátku. Zklamalo ho, že v hlubokém zamyšlení zřejmě nevnímala jeho divoké manévrování.

Vivian se zděsila představy, jak by na taxikářovo chování reagoval Rogers. Pustil by se do slovní přestřelky a zavalil by řidiče květnatými urážkami, které by muž za volantem neměl šanci pochopit.

Po takových scénách se jí nestýskalo. Její bývalý manžel dokázal zahrnout zastrašujícími a ničivými slovními výpady kohokoli včetně vlastní manželky.

Mě především, pomyslela si. Bezpochyby to dokazovaly šrámy na její psychice.

S překvapením si vzpomněla, že Rogers je už dva roky mrtvý a pohřbený. Uvědomila si, že kvůli jakési zvláštní psychologické anomálii považuje bednu na paletě za jeho rakev. Tím, že ji doručí velení armády, se ho snad konečně zbaví.

Zaznamenala, že taxík zastavil, a řidič jí otevřel dveře, ale žádná ohleduplnost v tom nebyla.

„Šest padesát,“ oznámil úsečně a se znatelným přízvukem, zjevně rozhořčený, že se musí vrátit k terminálu a čekat na výnosnější jízdu.

Beze slova mu opovržlivě vtiskla do dlaně přesně odpočítaný obnos šesti dolarů a padesáti centů, odebrala se ke vchodu do kovové budovy a rukou si zakrývala hlavu před deštěm. Stěží zaslechla, jak se za ní dveře prudce zavírají a vůz se skřípěním vyráží z parkoviště.

*****

Třímotorové proudové dopravní letadlo Boeing 727 společnosti ScotAir na ni podle dohody čekalo stranou u nákladové rampy a osazenstvo cisterny právě odpojovalo tankovací hadici zpod jeho pravého křídla.

Světlovlasý mladý muž s kapitánskými výložkami se čtyřmi pruhy přecházel po hlavní kanceláři. Byl středně vysoký a měl široká ramena, sportovní postavu a na pohledné tváři uvolněný úsměv. Vivian měla dojem, že ho už viděla, ale vzpomínka byla příliš neurčitá a vzdálená.

Když vešla, kapitán se rozzářil. Než si povšimla vrásek kolem jeho očí, hádala mu něco kolem dvaceti pěti – a to se jí na kapitána zdálo málo.

Ne, rozhodla nakonec, je mu asi třicet pět – dost mladý na to, aby mohl být mým synem.

Rychle k ní přistoupil s nataženou paží. „Paní Henryová?“

„Ano.“

Energicky jí potřásl rukou a současně se podíval na hodinky. „Hrozně se omlouvám za ten zmatek s nákladem,“ začal. „Popravdě řečeno, nemyslím si, že je to naše vina, ale ať se to stalo jakkoli, jestli vás máme vzít do Washingtonu, měli bychom raději vyrazit. Předpokládám, že víte o tom velkém hurikánu, který ohrožuje D.C., a naše vzletové okno je dost omezené.“

„A vy jste kdo?“ zeptala se Vivian, mírně rozladěná jeho překotným úvodem a tím, že se nepředstavil.

„Promiňte. Jsem Scott McKay… kapitán.“ Na okamžik zauvažoval také nad slovem „majitel“, ale mluvil se ženou, která vyhrožovala žalobou, a navíc v pondělí mu bude patřit jen prázdná skořápka bývalé letecké společnosti. Ne, bylo lepší nechat ji u toho, že je pouhý zaměstnanec.

„Máte nějaká zavazadla?“ zajímal se Scott.

„Jenom příruční tašku,“ odpověděla a zvedla malou cestovní brašnu. „Zmínil jste se o tom hurikánu, kapitáne. Kolik času máme?“

Scott se kousl do rtu a pohlédl na papíry se sloupci čísel.

„No, řekl bych, že když odstartujeme během dvanácti minut, na Národním letišti přistaneme zhruba za hodinu a čtyřicet minut. Počítám, že než vyložíme vaši paletu, vypravíme vás na cestu, natankujeme a znovu vzlétneme, uběhne dalších čtyřicet pět minut. To znamená necelé dvě a půl hodiny a podle předpovědi vítr v D.C. během příštích dvou hodin povane rychlostí kolem třiceti uzlů, pokud bouře nezrychlí. Takže to vychází velice těsně.“

Ukázal ke dveřím. Vivian k nim zamířila, a jakmile byli venku, přikrčila hlavu pod nabídnutý deštník.

„Slyšela jsem, že tenhle hurikán je zvláštní,“ řekla. Začal je ohlušovat hluk běžících motorů dalšího proudového letadla o padesát yardů dál.

„TAKHLE OBROVSKÝ JSEM JEŠTĚ NIKDY NEVIDĚL!“ křičel Scott.

Vivian přikývla a kapitán pokračoval.

„TEN HURIKÁN SE JMENUJE SIGRID A MÁ PRŮMĚR PŘES OSM SET MIL! VÍTR UPROSTŘED…“

„COŽE?“ zvolala Vivian.

„VE STŘEDU MÁ VÍTR RYCHLOST PŘES DVĚ STĚ UZLŮ!“ Scott jí předal deštník a pokynul jí, aby vyšla po kluzkých a trochu vratkých schůdkách k přednímu vchodu. Počkal, až bude nahoře, a pak vystoupal za ní.

Když byla Vivian Henryová bezpečně uvnitř, obrátila se a požádala Scotta, aby svou odpověď zopakoval.

„Řekl jsem, že ve středu je příšerný vichr, přes dvě stě uzlů. Jestli oko toho hurikánu zasáhne břeh Delaware, odfoukne Rehoboth Beach a polovinu pobřeží Jersey na sever,“ oznámil Scott.

„Ale můžeme do D.C. doletět včas?“ Oči se jí rozšířily obavami. Závodili jak s časem, tak s děsivým hurikánem.

Když Scott spatřil její výraz, zhluboka se nadechl. „Nemůžu slíbit, že to dokážeme, madam, ale určitě se o to pokusíme.“

„Prosím…,“ začala a odmlčela se, jako by hledala vhodnější slova. „Raději bych… nezacházela do detailů, ale pochopte, prosím, že je nesmírně důležité, abych se svou zásilkou dnes odpoledne dorazila do Washingtonu.“

Jak mu mám vysvětlit, že chci, aby to už bylo za mnou? Napadlo ji.

Scott McKay v jejích slovech zaznamenal naléhavost a znepokojivou úzkost, která ho rozrušila natolik, že jeho odpověď nezněla úplně přesvědčivě.

„Budeme… se snažit ze všech sil, paní Henryová.“

WASHINGTON, D.C. – 14:25

Po poledni se ve Washingtonu kvůli blížícímu se hurikánu Sigrid zavíraly federální instituce. Nouzová opatření však neměla nejmenší vliv na rychle rostoucí pracovní vytížení zaměstnanců NSC, Národní bezpečnostní rady.

Stanley Shapiro, prezidentův poradce pro otázky národní bezpečnosti, došel ze západního křídla do hlavních kanceláří NSC v přilehlé vládní budově vzápětí poté, co začalo být zřejmé, že na Floridě byla možná odhalena skutečná teroristická hrozba. Protože prezident právě letěl do Japonska na mezinárodní obchodní summit, zpráva o situaci mu byla odeslána na palubu Air Force One. Náčelník generálního štábu zastihl dr. Shapira na chodbě u jeho pracovny v západním křídle a požádal ho o základní informace.

„Zatím v tom nemáme jasno,“ začal Shapiro. „Dostal jste zprávu o tom, co údajně objevilo monitorovací zařízení námořnictva v Miami, že?“

Náčelník přikývl.

„Dobře, Langley se teď snaží vypátrat kdo, FBI se ve spolupráci s Pentagonem a FAA zabývá otázkou kde a NRC zjišťuje, jaký materiál byl odhalen, ale rozhodující je, že už může být pozdě. Možná už jsme ztratili stopu.“

„Slyšel jsem, že všechna letadla byla vrácena do Miami.“

Bývalý profesor z Princetonu zavrtěl nesouhlasně hlavou, až se mu rozhoupal charakteristický motýlek, což předpisově vystrojeného náčelníka generálního štábu jako vždycky popudilo. „Nepřišli na to včas. Některá letadla už přistála na cílových letištích a jiná musela nejdřív dotankovat, takže mohlo dojít k vyložení materiálu. Osm letů, aspoň myslím, se vrátilo a bez jakýchkoli výsledků bylo přezkoušeno detektorem. Ale radioaktivní materiál mohl být také v náklaďáku nebo v osobním autě a navíc ani netušíme, jestli už víme o všech letadlech. Je to jako hledat jehlu v kupce sena.“

Náčelník se opřel o stěnu a několik sekund hleděl na podlahu. Pak opět zvedl zrak. „Napadlo někoho naložit ten detektor do letadla a létat s ním po celé zemi?“

„Řekli mi, že ve vzduchu by nefungoval bez speciálního vybavení, které nikdo nestihne vyrobit. Taky jsem se dozvěděl, že létající verze detektoru byla před nějakou dobou zrušena při nějaké revizi rozpočtu, a na oběžné dráze zatím žádný nemáme.“

„Pentagon se přirozeně pokusí využít situace, aby na to upozornil,“ řekl náčelník. „Jak na tom tedy jsme? Co budeme dělat?“

Poradce pro otázky národní bezpečnosti před odpovědí zakroutil hlavou a našpulil rty. „Podle mě nikdo neví, jak bychom měli postupovat. Je to příšerné. Zasahuje do toho kdekdo včetně ministerstva spravedlnosti. Moc se nehádají, ale ani obzvlášť nespolupracují. Všichni jsou ohromení, že se možná naplňují nejhorší možné předpoklady, a pokud je to skutečně tak, pak je to zlý sen, protože veškeré záznamy, které jsem viděl, s jistotou potvrzují jednu věc: Někdo tam venku má dost nezaznamenaného ilegálního materiálu, aby postavil termonukleární pumu. Musíme předpokládat, že mají také zařízení a znalosti k tomu, aby ji sestrojili a použili.“

Náčelník generálního štábu odfrkl. „Vždyť i Tom Clancy několika knížkami všem vysvětlil, jak se to dělá, ale ne že bych tyhle věci četl.“

„Co z toho plyne? Musíme předpokládat, že někdo tam venku plánuje odpálit někde ve Spojených státech atomovou bombu. CIA tvrdí, že tenhle závěr podpoří.“

„Pane Bože!“ Náčelník dlouze hvízdl. „Jakou výbušnou sílu proti sobě máme?“

Poradce pro otázky národní bezpečnosti pokrčil rameny. „Těžko říct. Slyšel jsem různé údaje od kilotuny po megatuny. Dost na smetení kteréhokoli z našich velkoměst. S ničím podobným jsme se zatím nesetkali. Vlastně“ – zaváhal – „setkali, tak trochu. Pamatujete si na Iránce, které v polovině osmdesátých let FBI dopadla v Dallasu s kufříkem plným radiace?“

Náčelník přikývl. „Ano. Přinejmenším na to, že prý měli dost štěpného materiálu na sestrojení pumy a použitelnou roznětku. Nikdy jsme se nedozvěděli, co měli v plánu.“ Vzdychl a smutně zakroutil hlavou. „Sám jsem kdysi varoval, že je jen otázkou času, než se něco podobného stane. Před mnoha lety jsem pronesl projev – ještě před tím incidentem v Dallasu, tehdy jsem byl ještě v Senátu – o šíření jaderných zbraní, které nutně povede k tomu, že nějaký maniak zničí některé z amerických velkoměst nukleárním výbuchem. Byla to drsná výstraha, záměrně pronesená tak, aby otřásla posluchači a zapůsobila na pár mých kolegů, kteří se pokoušeli omezit financování FBI. Ale víte co, Stanley?“

Shapiro tázavě nadzdvihl obočí.

„Ve skutečnosti jsem tomu sám nevěřil! Vůbec mě nenapadlo, že se s touto možností někdy setkáme.“

MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ MIAMI – 14:30

Před námořnickým přívěsem prudce zastavilo další auto. Agent FBI za volantem řekl ještě pár slov do mobilního telefonu a ukončil spojení. Vyskočil z vozu a vpadl do dveří přívěsu.

„Tak jo, lidi, je mi to líto, ale zkontrolovali jsme všechna letadla, která jsme zkontrolovat mohli,“ oznámil. „Nezachytíme už ani jedno a výsledek je nula. Oceníme jakýkoli přínosný nápad.“

Jeden z mužů uvnitř se obrátil. „Stihli i ten let do Salt Lake City?“

Agent přikývl. „Po příletu. Nic nenašli, pokud ovšem naši lidi hledali ty správné věci.“

Důstojník námořnictva, který v přívěsu původně velel, seděl u malého stolu u stěny. Otočil se k agentovi, krátkým kývnutím ho pozdravil a opět se zadíval do papírů, které měl rozložené před sebou. Očividně cosi hledal, povšiml si člověk od FBI, a byl zřejmě otrávený, že to nemůže najít.

Agent tiše přistoupil k důstojníkovi námořnictva a vrhl letmý pohled na rozprostřené dokumenty. Navrchu byl narychlo připravený seznam letadel, která z mezinárodního letiště v Miami odlétala přibližně v době, kdy údaje o gama záření klesly na nulu. Vedle ležel stoh soupisů nákladu od různých dopravců, ze kterých se dalo vyčíst, co všechno v kritickém čase opustilo letiště.

„Něco vám dělá starosti, veliteli?“ zeptal se agent.

Důstojník zvedl oči, poškrábal se na bradě, mírně se zamračil a nakonec ukázal na soupisy.

„Něco tady nesedí.“ Vstal, zvedl papíry, zapíchl prst do vrchního a ukázal ho zblízka agentovi.

„Byl tu náklad palet s vysokou prioritou pro NOAA, který měl odletět do Denveru Boeingem 727, ale pak tu zřejmě přistála vojenská C-l41 a naložila ho, alespoň podle záznamů člověka, který mluvil se zasilatelstvím. Vím, že tenhle let jste zachytili.“

Agent FBI souhlasně pokýval hlavou. „Nařídili jsme jim přistát na letecké základně Richards-Gebaur u Kansas City. Samozřejmě jsme nic nenašli. Jenom tu jednu paletu patřící NOAA. Posádka potvrdila, že ji museli naložit, když se neobjevilo najaté letadlo. Nebyli z toho nijak nadšení.“

Velitel opět přikyvoval, téměř rytmicky, posadil se a sáhl po dalších listech papíru. „Správně. Správně.“

Agent si přisunul skládací židli a rozkročmo se na ni usadil. „Tak co se vám nezdá?“

Velitel k němu vzhlédl a řekl: „Třeba… třeba se pletu, pane, ale myslím si, že odletěl ještě jeden nákladní stroj, který není na seznamu z věže.“

„To by nemělo být možné,“ namítl agent FBI a sledoval velitelův ukazovák.

„Souhlasím, ale zasilatelství uvádí na svém seznamu z dnešního dopoledne druhou zásilku pro NOAA. Místo jedné palety, které se ujala ta C-l41, je to však sestava dvou palet určená také do Colorada. My víme, kam se poděla jedna paleta. Ta odcestovala ve vojenském letadle. Jenže najednou ta záhadná druhá zásilka o dvou paletách zmizí ze seznamu. Kde tedy jsou, nebo, pro začátek, byly tu opravdu dvě zásilky? Pokud ano, pokud tu byla druhá zásilka, byly to opravdu dvě palety NOAA, nebo někdo využil přítomnosti NOAA, aby odeslal něco jiného jejím jménem?“

Agent vstal a naklonil se k papírům, aby si je prohlédl podrobněji, zatímco velitel pokračoval.

„Vidíte tenhle seznam z věže? Zdá se, že let Northwest 9-90-4 je tady uvedený ve dvou řádcích. Vidíte, že jeden zápis je škrtnutý, jako by si dispečer uvědomil, že omylem zapsal stejný let dvakrát? Čas skoro dokonale odpovídá poklesu z našich měření. Takže můžeme předpokládat, že ten přeškrtnutý údaj měl ve skutečnosti popisovat nějaké jiné nákladní letadlo, ve kterém odsud zmizely ty dvě záhadné palety, a dispečer prostě popletl volací znak? Jsou to taky jenom lidi. Dělají chyby a někdo očividně zapsal jeden let dvakrát.“

Agent FBI se okamžitě obrátil k inspektorovi FAA stojícímu opodál.

„Charlie, mohl bys zjistit, jestli byl přibližně na tuhle dobu naplánovaný nějaký nákladní let z Miami s volacím znakem, který chybí na seznamu odletů?“

Muž z FAA kývl hlavou. „Počítač v miamském centru by měl mít připravené záznamy o všech zadaných letových plánech. Pár minut potrvá, než je získáme a porovnáme. Jestli to nevyjde, vždycky si můžeme vyžádat nahrávky z věže a poslechnout si je.“

Agent ukázal na papíry na stole. „Zavolej, prosím tě, do toho letového centra. Pokud nějaký odlet na seznamu z věže schází, potřebujeme vědět, co to bylo za letadlo a kde se nachází právě teď.“

Velitel se postavil vedle agenta. „Víte,“ začal, „dvě nákladní palety by snadno mohly…“

„Obsahovat balíček plutonia?“ dokončil muž z FBI. „Veliteli, na to úplně stačí aktovka.“

*****

Za necelých pět minut inspektor FAA položil sluchátko, otočil se a zachytil agentův pohled.

„Měl jsi pravdu!“

Velitel od námořnictva vyskočil ze židle. „Objevil jste něco?“

„Jeden let nám opravdu unikl. Boeing 727 patřící malé společnosti z Colorado Springs. ScotAir. Odletěl přesně v době, kdy se let Northwest objevil na seznamu dvakrát.“

Agent FBI se rychle obrátil k zástupci. „Zavolej do zasilatelství, které se staralo o zásilky NOAA, a zjisti, jestli něco nakládali do toho boeingu.“ Pak znovu oslovil inspektora FAA. „Víme, kam letěl?“

„Jo. Letový plán měl do Denveru, Colorado.“

„A je to!“ zněla odpověď.

06 KAPITOLA

NÁRODNÍ LETIŠTĚ WASHINGTON – 15:30

Pete Cooke si s úlevou vydechl, když letadlo zpomalilo a odbočilo z hlavní runwaye. Přistání bylo dost tvrdé na to, aby je zaznamenaly seizmologické přístroje, ale piloti stroje McDonnell-Douglas MD-80 odvedli ve větru předcházejícím hurikán Sigrid skvělou práci. Koneckonců, letadlo zůstalo vcelku a Pete, jenž sám létal, dobře věděl, že dvojice mužů v kabině zápasila během celého přistávacího manévru se silnými poryvy.

Jak stroj pojížděl jižním směrem k terminálu, reportér Wall Street Journalu oknem pozoroval bláznivě se kymácející stromy podél Potomaku. Ze svého místa měl před sebou dráhu 36, do níž právě udeřili, jako na dlani a viděl drobné dopravní letadlo, které s obtížemi klesalo ke stejnému pruhu betonu.

Byl to malý dvoumotorový jetstream, smýkaný dosti nevybíravě vzdušnými proudy. Pete se předklonil, aby lépe viděl, a soucítil s pasažéry, kteří teď patrně sahali po pytlících na zvracení. Když turbovrtulové letadlo míjelo začátek přistávací dráhy, prudký poryv je naklonil o čtyřicet pět stupňů, avšak vzápětí se křídla srovnala. Pete čekal, že piloti obletí okruh a provedou nové přiblížení.

Místo toho překvapivě pokračovali v pokusu o přistání.

Silný boční vítr vychýlil jetstream ze středu dráhy, ale piloti nadále sestupovali, odhodlaní uvést manévr do pořádku. V polovině runwaye se zdálo, že bezpečně dosednou, ale letadlo se nečekaně propadlo o zbývajících deset stop a tvrdě a částečně šikmo dopadlo na beton. Levý podvozek se okamžitě rozpadl v dešti jisker a stroj prudce vybočil doleva. V rychlosti stále přes sto mil za hodinu táhl křídlo po zemi, dokud nepovolil také přední a pravý podvozek. Letadlo se ve smyku otáčelo a nakonec zastavilo na křižovatce drah 36 a 33, čímž washingtonské Národní letiště v podstatě zablokovalo.

Pete Cooke Šokovaně a nevěřícně hleděl z okénka na to, jak se otevírají dveře i průlezy a cestující i posádka bezpečně vyskakují na beton. Navzdory sršícím jiskrám nedošlo k požáru.

Díky Bohu! Pomyslel si.

Pete zápolil s cestovní taškou, kterou měl pod sedadlem před sebou, a šátral po novém ručním rádiovém přijímači, jejž u sebe nedávno začal nosit. Po chvíli jej nahmatal, vytrhl jej ven a rychle po paměti navolil frekvenci washingtonského řídicího centra.

Na runwayích nebude možné přistávat až do odklizení poškozeného jetstreamu, ale na Národní letiště mířilo přibližně deset dalších letů. Ty měly skončit v nepřehledném propletenci odkloněných tras a vyčkávacích obrazců a reportér a pilot v jedné osobě přemýšlel, jak se dispečerům podaří celou záležitost vyřešit, než dorazí obří hurikán.

SCOTAIR 50 – 15:45

ScotAir 50 se nacházel čtyřicet mil jižně od dálničního objezdu kolem hlavního města, když přišla zpráva, že washingtonské Národní letiště bylo uzavřeno.

„Na jak dlouho?“ zeptal se Dok Hazzard dispečera.

„O tom nemám informaci, ScotAire. Poradil bych vám, kdybych to věděl. Prozatím vás můžu navést do vyčkávacího prostoru nebo poslat na Dullesovo letiště, případně do Baltimoru.“

Scott McKay na levém sedadle ztrápeně kroutil hlavou.

A to se stane zrovna ve chvíli, kdy jsem měl dojem, že už to nemůže být horší!

Nehlučným pohybem rtů Dokovi naznačil „čekat“. Druhý pilot přikývl a opět stiskl knoflík vysílačky.

„Počkáme, věži. Potřebujeme se co nejrychleji dostat na Národní, ale máme dost paliva na vyčkávání.“

„Rozumím, ScotAire 50, leťte přímo na georgetownský radiomaják a držte se na jedna nula tisících stopách, pravé otáčky.“

Dok otočil ovladačem hlasitosti a obrátil se k vysílačce, aby nastavení zkontroloval.

„Sakra! Scotte, musíme ty knoflíky prohodit. Zase jsem sáhl po tom špatném.“

Scott se podíval na ovládání obou VHF rádií. Byly uspořádány přesně opačně, což zapříčinila Jerryho oprava poté, co se porouchalo původní vybavení pronajatého boeingu. Obě rádia měla dva knoflíky hlasitosti, jeden pro komunikaci s řízením letového provozu, druhý – obvykle stažený na nulu – pro ověřování navigačních signálů. První však mělo ten důležitější na pravé straně, zatímco u druhého VHF rádia tomu bylo obráceně. Z toho vyplývaly neustálé zmatky a již několikrát se dostali do trapné situace, když letěli dvacet minut bez spojení, protože otočili nesprávným knoflíkem.

„Promiň, Doku. Co nejdřív to dáme do pořádku.“

Naklonil se k nim Jerry. „K tomu vyčkávacímu obrazci. Vážíme sto sedmdesát dva tisíc liber,“ oznámil. „To znamená vyčkávací rychlost dvě stě čtyřicet uzlů.“

Dok informace zopakoval a navolil frekvenci radiomajáku, zatímco Scott obracel boeing doleva a pravou rukou ubíral plyn, aby stroj zpomalil na požadovaných dvě stě čtyřicet uzlů. Snažil se nemyslet na to, jak moc si přeje mít tento let už za sebou. Touha někam si zalézt a v soukromí si olizovat rány byla silná. Nedokázal unést pomyšlení na blížící se krach své letecké společnosti – a svého snu.

Vyčkávací obrazec připomínal neviditelnou závodní dráhu na obloze. Měli letět minutu jedním směrem, otočit se o sto osmdesát stupňů, další minutu se vracet zpět a po druhé obrátce pokračovat ze stejného místa stále dokola, dokud budou mít paliva nazbyt.

Jerry Christian přistoupil ke středovému panelu a podal Scottovi proužek papíru s údaji o pohonných hmotách. V Tallahassee natankovali za osm tisíc dolarů a nějak se jim podařilo ještě jednou zaplatit firemní kreditní kartou ScotAiru. To by jim mělo stačit přinejmenším na cestu do Colorada.

„Zbývá nám čtyřicet sedm tisíc liber paliva,“ ohlásil, „takže můžeme vyčkávat zhruba hodinu a půl, než budeme muset vyrazit do Denveru. Když se ale rozhodneme letět řekněme do Louisvillu, mohli bychom tady nad D.C. zůstat přes čtyři hodiny.“

Scott bez váhání nesouhlasně zavrtěl hlavou.

„Za čtyři hodiny už tady nemáte co pohledávat, pokud uvážíme, jak rychle se hurikán blíží k pevnině.“

Ozval se Dok Hazzard. „Právě jsem zkontroloval počasí na letecké základně v Doveru, skoro přesně na východ od nás na pobřeží. Není to dobré, přátelé. Vítr se tam už teď prohání rychlostí přes sedmdesát uzlů.“ Dok se letmo podíval doleva na novou pasažérku, která obsadila sedadlo, které původně připadlo Lindě McCoyové, sedadlo pozorovatele hned za Scottem. Pět stop a pět palců vysoké doktorce stačil v Tallahassee jediný pohled na pět stop a jedenáct palců vysokou Vivian Henryovou, aby usoudila, že starší ženě se za žádných okolností nepovede vměstnat na druhé skládací sedátko, nevelkou záležitost mezi sedadlem pozorovatele a zadní stěnou kabiny. Okamžitě se na ně přesunula sama.

Vivian Henryová se zdržela pokládání otázek, které ji pochopitelně trápily, ale její obličej prozrazoval hluboké znepokojení. Druhý pilot se vyklonil směrem k ní, aby jí vysvětlil, čím je dráha zablokovaná. Pozorně ho vyslechla a pak se tichým, pevným hlasem zeptala: „Dokážou ji tedy znovu otevřít během hodiny a půl?“

Dok přikývl, třebaže se jednalo jen o hrubý odhad. „Musí dostat od bezpečnostní rady a FAA povolení k odtažení vraku, ale když si pospíší, můžou to stihnout.“

Výraz Lindy McCoyové byl příliš výmluvný na to, aby mohla zakrýt své značné obavy. Naklonila se mezi Jerryho Christiana a sedadlo pozorovatele. „Nejsem meteoroložka,“ začala, „ale doporučuji, abychom tu bouři raději nepodceňovali. Vítr tam dole bude ještě horší. Nemyslete si, že tenhle hurikán bude probíhat jako všechny ostatní.“

Něco v jejím tónu přimělo Scotta k ohlédnutí.

„Proč, doktorko?“

„Tohle je nový druh bouře – jeden z důsledků globálního oteplování. Zabývám se vědou o atmosféře a můžu vám říct, že těmhle bouřím dává sílu oceán. Čím je oceán teplejší, tím více energie mají. Možná jste si během posledních pár let všimli, že hurikány vypadají stále silněji a hrozivěji. Dobře, tak tohle je nový druh a to nejhorší teprve přijde.“

„Vy mě děsíte, doktorko McCoyová,“ pronesl Dok a nuceně se zasmál.

„O to mi jde,“ odpověděla Linda. „Chci, abyste pochopili, že to cyklonové monstrum o průměru osmi set mil má mimořádnou sílu. Nechci, abyste podcenili jeho intenzitu. A hlavně nechci, abyste ji podceňovali, pokud se tu chystáte přistát s mým zadkem na palubě.“

Jerry Christian se na místě letového inženýra pokoušel potlačit úsměv při pohledu kapitánových očí a v očekávání nevyhnutelné, možná sexistické poznámky o pěkně tvarovaném pozadí dr. Lindy McCoyové. Znal Scotta až příliš dobře. Věděl, že takové příležitosti kapitán neodolá, a na okamžik zapomněl na panický strach, který ho sužoval několik posledních hodin.

Scott se však natolik pohroužil do úvah, že se ani neušklíbl. Z nastalého ticha bylo Jerrymu ještě hůř, čiré zoufalství v něm stoupalo jako onoho dne před deseti lety, kdy se v Minneapolisu vypotácel z leteckého trenažéru a věděl, že propásl poslední šanci složit zkoušku na druhého pilota u Northwest Airlines – a tím si udržet zaměstnání.

Jerry se zadíval do kapitánova obličeje, pokoušel se odhadnout jeho myšlenky a uvědomil si, proč ho mlčení tak konsternovalo: Pokud Scott McKay ztratil svůj kousavý smysl pro humor, pak bylo skutečně po všem.

Scott se naklonil, jak jen to šlo, a pohlédl na Vivian. „Paní Henryová, na Dullesově letišti bychom možná mohli bez průtahů přistát, pokud byste chtěla změnit místo určení.“

Pasažérka si okamžitě vzpomněla na objednané nákladní auto.

„Už jsem si zařídila dopravu z washingtonského Národního letiště a stálo mě to dost sil. Mnohem raději bych letěla na Národní.“

„Dobře,“ souhlasil Scott, „ale předpokládejme, že Národní znovu neotevřou. Musíme mít pro ten případ nějaký plán.“

Vivian několik sekund usilovně přemýšlela. Jestliže nebudou moci přistát na Národním, Dullesovo letiště nebyl špatný nápad, i kdyby ji objednání jiného náklaďáku mělo zdržet do dalšího dne.

„Myslím,“ začala, „že bych ráda počkala, jestli zase otevřou Národní, pokud vám to bude připadat bezpečné.“

Scott po chvíli rozvažování přikývl. Vzhledem k tomu, že doletěl až sem a spotřeboval tolik paliva, na troše navíc už nezáleželo. „Dobře, dohodněme se, že počkáme čtyřicet pět minut. Jestli Národní nezačne znovu přijímat, přistaneme s vámi na Dullesově a já vám pomůžu zařídit dopravu, než vyrazíme na západ.“

Vivian tento plán schválila chabým úsměvem a v uších jí zazněla slova úředníka z Pentagonu: „Nemůžu na vás čekat déle než do šesti.“ Rogers Henry jí dal neobyčejně podrobné pokyny. „Jakmile zásilka dorazí do Washingtonu,“ napsal, „musí být během hodiny doručena přímo do Pentagonu. Je to velmi důležité! Vyžaduje to bezpečnost!“

Nezabývala se otázkou proč. Nikdy jí nedovolil zpochybňovat jeho rozhodnutí, ačkoli tehdy před mnoha lety, když se v laboratořích v Lawrence-Livermoru seznámili, to ani nepřicházelo v úvahu. Jako mladou inženýrku se specializací na montáž zbraní ji uchvátilo, že mi známost s místním zázračným dítětem, se stoupající hvězdou teoretické fyziky. Jeho úsudky zněly nevyvratitelně, dokud se nevzali a milý a starostlivý novomanžel se nezačal měnit v netvora, odhodlaného získat naprostou kontrolu nad domácností.

Se zachvěním si uvědomila, že dokonce i po smrti dokáže Rogersova železná vůle ovládnout její myšlení.

MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ MIAMI – 15:50

Agent FBI v dočasném velitelském stanovišti v námořnickém přívěsu byl podrážděný. Trvalo příliš dlouho, než vypátrali znepokojivou skutečnost, že chybějící nákladní let ScotAir 50 nakonec nepřistál na mezinárodním letišti v Denveru. Dělal si starosti s tím, jak prozkoumají náklad letadla a zajistí, aby žádná z věcí přepravených z Miami neopustila denverské letiště. Možnost, že by ScotAir 50 zamířil někam jinam než do své plánované destinace, nenapadla vůbec nikoho.

Právě v tomhle, usoudil agent, byla slabina jeho plánu.

Další informace přišla za několik minut.

„Dobře, rozumím,“ řekl jeden z mužů od FAA do telefonu a zdvižením pravé ruky agenta vybídl k trpělivosti. „Možná se s ním budeme potřebovat spojit. Dejte mi přímou linku na řídícího toho sektoru, prosím. Ano, počkám.“

„Tak co?“ zajímal se agent FBI. „Tak co?“

Inspektor FAA se zhluboka nadechl a zavrtěl hlavou. „Nejsem si jistý, jestli tomu budete věřit.“

„Zkuste to.“

„Vzpomínáte na to letadlo, které nejvíc podezříváme, že nese materiál použitelný k výrobě jaderné zbraně?“

„Co je s ním?“

„V tuto chvíli krouží nad Washingtonem, D.C.“

SCOTAIR 50 – 16:00

„Už mám dost toho koukání, jak tady děláme kulatou díru do oblohy!“ oznámil Dok Hazzard, s překvapivou snadností zvedl své robustní tělo ze sedadla a rychle odešel do zadní části letadla.

Za minutu však byl zpátky a větrem ošlehané čelo měl zbrázděné vráskami.

„Doktorko McCoyová, neřekla jste před pár hodinami, že na těch paletách máte nějaké věci na baterie, kterým odtikává čas?“

Linda McCoyová se na Doka pozorně zadívala, než odpověděla: „Ano. Proč?“

„Dobře, nerad to říkám, ale tam vzadu spustil elektronický alarm.“

Scott se na Doka ohlédl a druhý pilot pokrčil rameny.

Linda vyšla za Dokem z kabiny a následovala ho úzkou chodbičkou po levé straně nákladového prostoru. Uslyšela vysoký, pronikavý zvuk, který zesiloval s tím, jak postupovala dozadu. Boeing 727 pomalu kroužil neklidným vzduchem a hladina hluku z motorů byla uvnitř nízká, takže varovná siréna zněla zdánlivě z celého prostoru zároveň. Linda v paměti probírala věci, které její tým sbalil na základně McMurdo v Antarktidě, ale nevzpomínala si na nic, co by mohlo způsobit takový rámus.

„Myslím, že to zní z vaší druhé palety,“ odhadl Dok, když se zvolna posouvali kolem nákladu.

„Nemám představu, co by to mohlo být,“ řekla doktorka McCoyová a naklonila hlavu ve snaze odhalit zdroj zvuku, nyní skoro ohlušujícího.

Dok Hazzard zkusil přiložit ucho na bok palety a Linda se protáhla kolem něho, přičemž si uvědomila, že alarm ještě zesílil.

„Doku, nevychází to z mých věcí! Je to ta poslední paleta.“ Ukázala k zádi letadla.

Společně se obezřetně přiblížili k zásilce Vivian Henryová a obešli ji. Když se Linda kvůli rovnováze chytila jednoho z pásů, které náklad držely na místě, zvuk se v jediném okamžiku změnil v naléhavé elektronické houkání. Oba nadskočili.

„Co to, sakra, je?“ podivila se doktorka.

Dok ustoupil a krátce na paletu pohlédl. „Počkejte tady,“ nařídil, zmizel úzkou uličkou v přední části letadla a za necelou minutu se vrátil s polekanou Vivian Henryovou. Ta váhavě obcházela svou paletu a rozšířenýma očima se upřeně dívala na velkou bednu pod silnými pásy a plastikovou fólií.

„Co je uvnitř, paní Henryová?“ zeptal se Dok.

Vivian na něho několik sekund nechápavě hleděla a pak se s prudkým trhnutím probrala k vědomí.

„Já… nevím. Nevím, co by mohlo dělat takový hluk.“ V hlučném elektronickém alarmu se zdálo, že její hlas přichází z dálky.

„Tak co je v té bedně?“ zopakoval Dok.

„Manžel mi nařídil,“ začala Vivian, „abych to osobně dopravila do Washingtonu. Nemám o té věci s nikým mluvit, ale je velice důležitá pro naši armádu… pro celé Spojené státy.“

Dok Hazzard se pomalu postavil před ni a pokusil se zachytit její pohled.

„Paní Henryová? Má tam vevnitř něco běžet nebo se zapnout?“

Vivian si povzdechla. „Ne. Je to maketa. Atrapa.“

„Kdybychom vašemu manželovi zavolali, mohl by nám k tomu něco říct?“

„Už zemřel.“

„Čím… se zabýval, paní Henryová?“

„Než odešel do důchodu, byl vládní vědec.“

„Jaký vědec, paní Henryová? V jakém oboru?“

„Fyzik,“ odpověděla Vivian tiše.

Doka náhle zamrazilo. Slovo „fyzik“ v něm vyvolalo zlou předtuchu, protože vedlo k pochmurnějším domněnkám o neznámém obsahu palety. Otřásl se a položil další otázku. „Existuje někdo, s kým váš manžel spolupracoval a kdo by o tom mohl něco vědět?“

Vivian nespouštěla oči ze zásilky a vrtěla hlavou, zprvu zvolna, pak stále rychleji.

Linda ji pozorně sledovala, zejména její pohled. Bylo zřejmé, že paní Vivian Henryová neměla nejmenší ponětí, co se nachází na její vlastní paletě. Nebo byla jenom dobrá herečka? A pokud ano, co tajila? Linda ucítila, jak jí projíždí nepatrná vlna chladu.

„Fajn,“ řekl Dok. „Myslím, že to radši otevřeme.“

„Ne!“ zvolala Vivian Henryová okamžitě, ale stále hleděla na bednu. „Nechal mi přesné pokyny… že…“

Dok jí položil široké ruce na ramena a pomalu ji otáčel, až se jejich oči setkaly.

„Paní Henryová, něco v té bedně vydává varovný signál. Pokouší se nám to něco sdělit a my jsme obchodní nákladní letadlo na trase. Jestli vám manžel nedal zvláštní instrukce pro případ, že uslyšíte tenhle alarm, musíme zjistit, co ten zvuk znamená. Souhlasíte?“

Její pohled byl prázdný.

„Souhlasíte?“

Sklopila oči k podlaze. „Ano.“

Dok pokynul Lindě a společně začali uvolňovat pásy, kapesním nožem rozřízli těžkou plastikovou fólii a dostali se k boku bedny.

„Vydržte chvíli.“ Dok znovu zmizel v uličce a za okamžik se vrátil s páčidlem. Pokoušel se potlačit nepříjemný pocit, že zdroj zvuku, jehož výška se bez ustání měnila, se mu za žádných okolností nepodaří umlčet. Když ze dřevěné bedny vytahoval hřebíky, ozývalo se skřípání. Nakonec museli všichni tři ustoupit, protože zadní díl konečně povolil, s rachotem se zřítil na podlahu boeingu a odhalil vnitřek bedny.

Hleděli na velký kontejner z nerezové oceli. Měl pravoúhlý tvar, ale zaoblené rohy. Viděli pouze jeho zadní stranu širokou přes šest stop. Nebyly na ní nálepky ani popisky – vůbec žádné označení – jen obrys čehosi, co vypadalo jako odnímatelný panel o hraně přibližně dvacet čtyři palců, nacházející se po levé straně asi tři stopy ode dna.

Linda McCoyová sáhla po panelu, avšak elektronický zvuk se změnil dříve, než se jej stačila dotknout.

Když ruku stáhla, alarm se vrátil ke známému houkání.

„Ta věc má senzor magnetického pole, který na nás reaguje!“ řekla Linda. „Ráda bych věděla proč.“ Vrhla letmý pohled na Vivian, jež ztuhla na místě a upírala oči na kontejner. Dok vykročil vpřed a bez ohledu na měnící se zvuk přejel rukou po panelu.

Na místě jej držely čtyři šrouby s vnitřním šestihranem. Dok vytáhl šroubovák a zjistil, že se dají bez problémů uvolnit. Když vytáhl poslední, vysunul panel a podal jej Lindě.

V otvoru okamžitě zazářila obrazovka. Dok se naklonil blíž a uviděl pod ní vyklápěcí počítačovou klávesnici a číselník. Na monitoru se zobrazila zpráva, která ho vyzývala ke stisknutí klávesy „Enter“.

Uposlechl.

Houkání okamžitě utichlo a na obrazovce se objevil řádek textu:

SOUČASNÁ POLOHA TOHOTO ZAŘÍZENÍ JE 38 STUPŇŮ 52,2 MINUT SEVERNÍ ŠÍŘKY, 77 STUPŇŮ 03,5 MINUT ZÁPADNÍ DÉLKY.

Čísla se pomalu měnila s tím, jak se boeing pohyboval nad zemí, a Dok pochopil, že uvnitř musí být nějaký nezávislý navigační systém, který sleduje jejich přesnou pozici.

Bez dalšího vybízení se nečekaně objevil druhý blok textu:

VAROVÁNÍ! SKUTEČNOST, ŽE TOTO ZAŘÍZENÍ SE NYNÍ NACHÁZÍ UVNITŘ PENTAGONU, BYLA ZAZNAMENÁNA A ULOŽENA DO PAMĚTI. KAŽDÝ POKUS PŘEMÍSTIT TOTO ZAŘÍZENÍ Z JEHO SOUČASNÉ POLOHY – NEBO JAKÝKOLI POKUS O JEHO DEAKTIVACI – POVEDE K OKAMŽITÉ DETONACI!

07 KAPITOLA

SCOTAIR 50 – 16:05

Hlas z washingtonského řízení letového provozu zněl stroze.

„ScotAire 50, dostal jsem telefonní číslo v Miami, na které máte okamžitě zavolat. Máte na palubě telefon?“

Scott znejistěl. Nikdy neslyšel o leteckém dispečerovi, jenž by pilotovi přikazoval, že má někam zavolat přímo z paluby letadla. Přál si, aby se vrátil Dok.

Stiskl vysílací knoflík. „Rozumím, ScotAir 50 má telefon. Kdo ten hovor požaduje?“

„Nevím, ScotAire,“ odpověděl dispečer, „ale musíte na to číslo volat okamžitě. Řekli mi, že jde o mimořádnou událost.“

Dispečer předal číslo a kapitán je vyťukal do sluchátka flitephonu. Jakmile se muž na druhém konci dozvěděl, že mluví se ScotAirem, představil se jako agent FBI a Scottovi v hlavě začaly vířit různé apokalyptické možnosti. Měl pocit, že se scvrkává.

„Snažili jsme se vás najít, ScotAire. Dnes dopoledne jste byli v Miami ve stejnou dobu, kdy byl odsud vypraven nějaký nezdokumentovaný nebezpečný materiál. Myslíme si, že by mohl být na palubě vašeho letadla.“

Scott si okamžitě připomněl neodbytnost, s níž se Linda McCoyová snažila protlačit svůj náklad do jeho stroje, a poslední agentova slova téměř nevnímal. Vlastně si neověřili její totožnost, nebo ano? Dokonce nepřekontrolovali ani její palety, když souhlasil s tím, že je naloží.

„Potřebujeme, abyste okamžitě přistáli,“ řekl agent.

Scottovi na mysl vytanul také obraz jediné palety paní Henryové. O té věděl ještě méně.

Uvědomil si, že agent stále mluví a on mu nevěnuje pozornost.

„Promiňte. Zopakujte to.“

V Miami byla pauza. „Říkal jsem, že budeme mít připravené odborníky, kteří se s vámi setkají a prozkoumají, co máte na palubě. Nevykládali jste nic od odletu z Miami, že ne?“

Scott se náhle z jakéhosi důvodu cítil provinile. Chybu udělali jedině v tom, že naložili paletu někoho jiného, avšak to nebyla jejich vina. Přesto mu skutečnost, že dostává otázky od agenta FBI, připadala neurčitě děsivá.

„Ne, pane,“ odpověděl. „Pořád máme všechno v letadle. Potřebuji ale vědět, jestli nám hrozí nebezpečí, pokud skutečně přepravujeme to, co hledáte.“

Ticho.

„Pane? Slyšel jste mě?“

Slyšel, jak sluchátko v Miami putuje z ruky do ruky, a nakonec se znovu ozval agent FBI. „Kapitáne, pochybuji, že jste v bezprostředním nebezpečí, ale jistě to nevím. Jestli ty… předměty… které hledáme, jsou na palubě vašeho letadla, všechno závisí na tom, jak dobře jsou, ehm, zabalené.“

Scottovi se hlavou honily další myšlenky a spojitosti, vesměs neuspokojivé: Miami… drogoví dealeři… zařízení na výrobu drog… nebezpečné karcinogenní chemikálie… Co když, tady máme drogy?

Uslyšel vlastní hlas, jenž mu zněl cize. „Dobře. Kde máme přistát? Čekáme nad Národním na povolení, ale zatím je zavřené.“

Váhání na druhém konci linky působilo znepokojivě. Než agent znovu promluvil, Scott zaslechl cizí hlasy.

„Fajn, zůstaňte na vyčkávacím obrazci. Jaký máte telefon?“

Scott mu nadiktoval číslo flitephonu na palubě letadla.

„Mějte tu linku volnou, kapitáne, a já vám zavolám, jakmile rozhodneme, kde přistanete.“

„Víte o tom, že se sem blíží hurikán?“ zeptal se Scott.

„Totiž… počkejte chvíli.“ Bylo slyšet, jak agent s někým hovoří. „Dobře, kapitáne, co jste říkal?“

„Řekl jsem, že se do oblasti D.C. přibližuje hurikán. Ať uděláme cokoli, potřebujeme to udělat rychle. Jedna z mých zákaznic chce složit náklad na Národním, ale jestli je brzy neotevřou, vítr překročí povolenou rychlost.“

„Máte na palubě jenom jednu zásilku, je to tak?“

„Ne, pane. Máme dvě. Jedna je do Denveru v Coloradu. Tu druhou nám dopoledne naložili omylem. S tou letíme na Národní.“

Další tlumená debata. Scott si uvědomil, že zalétl mimo vyčkávací obrazec. Pravou rukou nahmatal ovladač autopilota a začal točit vpravo do opačného kurzu. Dokonce i v deseti tisících stopách a při rychlosti dvě stě čtyřicet uzlů se turbulence zhoršovaly a boeing se zneklidňující pravidelností nadskakoval.

Když agent opět promluvil, Scott měl dojem, že v jeho hlasu zaznamenal únavu. „Dobře, kapitáne, budeme muset prohlédnout všechno, co máte na palubě. Teď zvažujeme možnost, že byste přistáli na letecké základně v Andrews. Vydržte, dokud nedostanu konečné rozhodnutí. Hned se vám ozvu.“

„Scotte!“ Dok Hazzard položil širokou dlaň mladšímu pilotovi na rameno a s překvapivou prudkostí ho natočil do strany. „Scotte, máme problém.“ Linda McCoyová stála ve dveřích, a jak si povšiml, tvář měla bílou jako křída. Paní Henryová s nimi nebyla.

„Jaký?“

Dok se posadil na sedadlo druhého pilota a začal se připásávat. „Doktorka McCoyová tě odvede dozadu. Já se postarám o letadlo. Nevím, co si o tom mám myslet.“

„O čem, Doku? O čem to, sakra, mluvíš?“

Dok uchopil pravou rukou řídicí sloupek a obrátil se ke Scottovi.

„To poplašné houkání vycházelo z nákladu paní Henryová. Na té paletě je kovový kontejner. Vypadá to na nerezovou ocel. Otevřel jsem kontrolní průzor a objevil obrazovku se zprávou, kterou musíš vidět. Scotte, v té věci může být bomba! A celé to má nezávislý navigační systém, který se možná porouchal. Myslí si to, že ví, kde je, ale neví to přesně.“

„Doku, proboha, zpomal! Zopakuj mi to. Vzadu je velký kontejner s nějakou zprávou a ty si myslíš, že je to bomba?“

Dok kroutil hlavou a přejížděl očima po přístrojích, jako by se chtěl ujistit, že jsou na svém místě. „Pochopíš to, až se na to podíváš.“

„Cos říkal o tom nezávislém navigačním systému?“

Dok se k němu otočil. „Ta věc si myslí, že jsme v Pentagonu. Nebo si spíš myslí, že je v Pentagonu.“

„No, přeletěli jsme nad Pentagonem, než jsme začali kroužit, ale co s tím má společného…“ Málem pronesl slovo „bomba“.

Scott v očích druhého pilota zpozoroval opravdové zděšení. Celých osm měsíců měl dojem, že Dokem Hazzardem nic neotřese. Vždycky byl naprosto vyrovnaný. Ale nyní ho cosi vyvedlo z míry.

„Doku, ví paní Henryová, co je na té paletě?“

Dok rezolutně zavrtěl hlavou. „Nemá ani zdání. Tvrdí, že její manžel byl fyzik a pracoval pro vládu. Ať je tam vzadu cokoli, postavil to on. Nedostal jsem z ní nic jiného, než že je mrtvý a že jí zanechal instrukce, aby to dopravila do Pentagonu. Prý by to měla být nějaká maketa. Tohle mi řekla a vypadala dost vylekaně.“

Linda McCoyová uchopila Scotta nečekaně silně za rameno. „Kapitáne, prosím vás, pojďte se mnou dozadu. Mám z toho vážně strach.“ V jejích slovech zazněla nervózní naléhavost. Scott se vyškrábal ze sedadla a následoval ji ze dveří kabiny.

*****

Vivian Henryová se kvůli turbulencím zachytila malého madla nad okny, ale její pozornost se upírala téměř výhradně na kontejner, který měla před sebou. Před několika minutami jí neunikl znepokojený výraz mladé doktorky, který se posléze objevil také na tváři druhého pilota. Zdálo se, že jí nejsou schopni říci, co spatřili, a tak musela sama přistoupit k nevelké obrazovce na výtvoru bývalého manžela. Viděla pouze text, ale měla dojem, že jej odříkává dobře známý bručivý hlas zesnulého muže, dokonale srozumitelný jako noční můra, před níž není úniku.

Co myslí tou „detonaci“?

Třeba to je jenom poplašné zařízení, pomyslela si ve snaze najít nějaké neškodné vysvětlení. Znovu se podívala na obrazovku. Očividně chtěl, aby ta slova působila hrozivě. Rogers Henry měl zájem na tom, aby zásilka zůstala v komplexu Pentagonu, jakmile tam jednou dorazí.

Možná je to tak! Ta výhrůžka je jenom trik, který zaručí, že maketu skutečně prostudují.

Nic se nestane. Nic nevybouchne. Vivian věděla, že Rogers vždycky vášnivě obhajoval svou zemi. Nikdy by na ni nezaútočil.

Dok Hazzard a dr. McCoyová zamířili ke kabině a nechali ji o samotě s manželovým dílem. Teprve tehdy zaznamenala chladný, důvěrně známý závan strachu, který zahalil její mysl bezmocností a rezignací. Pocity, které dříve zažívala, když ji zahnal do úzkých a ona se opírala zády o stěnu – často s jeho prsty na krku – se vrátily s mrazivou povědomostí. Tolikrát měla pocit, že v jeho rukou zemře – tolikrát si byla jistá, že manžel svoje hrozby vyplní. Dokud nesebrala dost odvahy k tomu, aby od něho odešla, stále více si zvykala na bezmoc a smířenost s osudem.

Nyní v tom však nebyla sama, připomněla si.

Vivian Henryová vyhlédla z nejbližšího okna a snažila se zbavit pocitu, že zkáza je neodvratná. Před nějakým časem ji Rogers přestal děsit ve spánku, ale ochromující obavy z blížícího se napadení se stále vracely. Znala je až příliš dobře. Celé roky ji trápil zlý sen, že ji manžel pronásleduje, noc co noc vídala čirou nenávist v jeho pronikavém pohledu. Zorničky se mu proměnily v pouhé body a ona zůstala přikovaná na místě, neschopná pohybu, dokud se ve stavu naprosté zmatenosti neprobudila.

Omámeně hleděla na částečně odkrytou kovovou schránku a vnímala bývalého manžela v jeho nejsadističtějším rozpoložení.

Linda McCoyová se vrátila s kapitánem a oba s ustaraným výrazem nahlédli dovnitř bedny, kde se skrývala zářící obrazovka. Vivian slyšela, jak se mladý kapitán prudce nadechuje.

Budou si myslet, že nesu za Rogersovy hrozby odpovědnost, usoudila. Budou si myslet, že to celé naplánovala, zejména až zjistí, že také pracovala v Los Alamos.

ŘÍZENÍ LETOVÉHO PROVOZU, NÁRODNÍ LETIŠTĚ WASHINGTON – 16:15

Pete Cooke naladil svůj ruční rádiový přijímač tak, aby mohl odposlouchávat flitephonové frekvence pro komunikaci země-vzduch. Došlo k tomu náhodou před několika měsíci, kdy si připravoval materiál pro článek o firemních proudových letadlech, ovšem když teď zaslechl žádost washingtonského dispečera letu ScotAir 50, aby zavolal do Miami, uvědomil si, že může poslouchat obě strany hovoru. Příležitost byla příliš lákavá na to, aby ji propásl.

Stál stranou v letištní hale a u ucha si držel sluchátko, dokud rozmluva kapitána nákladního letadla a agenta FBI v Miami neskončila. Na okamžik se zamyslel. Co asi mohla FBI hledat?

Letadlo stále čekalo někde na obloze. Pete rozhodl, že výzkumný projekt, kvůli kterému do Washingtonu přiletěl, může počkat.

Co nejrychleji došel doprostřed terminálu k řídicímu centru FAA. Do malého interkomu na stěně se představil jako koncesovaný pilot, který si chce středisko prohlédnout, a zaměstnanec ve službě mu pomocí bzučáku otevřel dveře. Muž z ochranky zkontroloval Petův průkaz a zavedl ho k dispečerovi, který zodpovídal za let ScotAir 50.

„Čeká, až zase otevřeme letiště,“ vysvětlil dispečer a natočil reproduktor nad svou hlavou, aby jej mohl poslouchat i Cooke.

Pete ukázal svůj přijímač. „Poslouchal jsem, když jste mu dával telefonní číslo, a slyšel jsem i ten hovor.“

„Máte na to právo?“

„Je to v éteru. Nejde o nic soukromého.“

Dispečer zdvihl prst, předal instrukce jednomu z letů, které měl na starost, a potom se otočil zpět k návštěvníkovi. „O čem mluvili?“

Pete ho zasvětil do situace. „Možná za pár minut požádá o vektor na Andrews. Ať má podle FBI na palubě cokoli, upoutalo to jejich soustředěnou pozornost.“

„Drogy, co myslíte?“

Pete se nadechl k odpovědi, ale dispečer byl mezitím znovu u mikrofonu a udílel další pokyny svým letům. Hypotéza s drogami zněla lákavě, ale proč by se FBI obracela na posádku, kdyby ji podezírala z pašování? A proč by se o věc zajímala FBI namísto DEA?

Ne, usoudil, drogy nedávají smysl.

Dispečer pustil knoflík mikrofonu a zeptal se ještě jednou.

„Takže si myslíte, že jde o drogy?“

Pete zavrtěl hlavou. „Ne. Něco mi říká, že je to mnohem vážnější.“

ÚSTŘEDÍ FBI, WASHINGTON, D.C. – 16:15

Od chvíle, kdy se miamští agenti FBI před několika hodinami ujali velení, se v malé konferenční místnosti nedaleko kanceláře ředitelova zástupce postupně hromadili lidé. Zpráva, že nejpravděpodobnějším cílem je Boeing 727, který právě krouží na Washingtonem, vytvořila ze sešlosti agentů a štábních zaměstnanců tým a po rozhovoru mezi velícím agentem v Miami a kapitánem nákladního letadla FBI převzala situaci zcela do svých rukou.

Zástupce ředitele Tony DiStefano začal krátkým shrnutím událostí, aby všechny uvedl do obrazu. Místnost vyplňovaly poznámkové bloky, stenografické záznamníky a telefonní přístroje a k linkám byly připojené tři notebooky.

„Tak fajn, námořnictvo tvrdí, že mají další neutronový detektor na námořní letecké základně Patuxent River jižně odsud, což je důležité z toho důvodu, že se nedozvíme, jestli je ten jaderný materiál, který opustil Miami, na palubě boeingu, dokud ho nepodrobíme dalšímu neutronovému bombardování. Pár našich lidí se teď náhodou na té základně účastní nějakého kurzu o terorismu. Nemohli sehnat konferenční prostory v Quantiku, a proto budou všichni experti tam. Problém je v tom, že námořnictvo nemá v Pax River nákladní letadlo, které by detektor mohlo přepravit do Andrews. Měří zhruba osm stop a váží přes tunu, takže ho naloží na náklaďák a s eskortou ho tam urychleně dovezou. To by mělo trvat asi devadesát minut. Georgi, mluvil jsi s Andrews?“

Promluvil stříbrovlasý muž téměř na konci stolu. „Pustí je zadní branou. Parkovací místo pro boeing je zařízené.“

„Pane, máme ještě jeden problém.“ Žena kolem pětadvaceti zdvihla kvůli upoutání pozornosti tužku a opřela si telefonní sluchátko o rameno.

„Prosím, Donno,“ vyzval ji zástupce ředitele.

„CIA se rozčiluje, že jsme neměli vylučovat zásah ze zahraničí… posílají sem z Langley několik lidí. Agentura pro jadernou regulaci lobuje u Národní bezpečnostní rady, aby se mohla zapojit, a FAA co nevidět rozpoutá válku o to, kdo tomu letadlu může nařídit přistání a kde. Mládenci z Úřadu pro kontrolu alkoholu, tabáku a střelných zbraní by se rádi přidali. Prohlašují, že taky mají pár odborníků na jaderné teroristy.“

Zástupce ředitele FBI zaklonil hlavu, a než se na ženu opět podíval, zasupěl. „Ať jdou do hajzlu! Zodpovídáme za to my. Dostaneme to letadlo na zem, přivezeme detektor a zjistíme, jestli tam mají nějaký jaderný materiál. Pokud ano, pak a jedině v tom případě to někomu předáme.“

Mladší agent v košili telefonoval. Nyní se postavil a natáhl ruku se sluchátkem dopředu.

„Pane?“

„Ano?“

„Mám na lince velitelské stanoviště letectva v Pentagonu. Myslím, že to je generálmajor Goddard. Prohlašuje, že má od prezidenta oprávnění vám říct, abyste zapomněl na navádění toho letadla směrem na Andrews, pokud je tu podezření na jaderný materiál na palubě.“

SCOTAIR 50 – 16:15

V nákladovém prostoru boeingu bylo na rozhovor příliš hlučno, a proto Scott McKay nejprve zavedl Vivian Henryovou a Lindu McCoyovou zpátky do kabiny. Linda se usadila vedle něho na místo mechanika a oba čekali, až se Vivian Henryová vměstná na sedadlo pozorovatele. Přední okraj hurikánu Sigrid již dospěl na předměstí Washingtonu a let v deseti tisících stop stále více komplikovaly turbulence. Scott i Linda se kvůli neustálému pohazování zapřeli na svých místech.

„Paní Henryová, tohle je možná vážné,“ začal Scott.

Vivian přikývla, levou ruku si opřela o opěradlo prázdného kapitánova sedadla a mnula si spánek.

„Já vím,“ souhlasila tiše.

„Když jste byla vzadu…“

„Prosím, říkejte mi Vivian,“ dodala.

„Dobře. Vivian. Když jste byla vzadu, volal agent FBI z Miami.“ Scott se ohlédl na Lindu. „Doktorko McCoyová, vy o tom taky ještě nevíte.“

„Linda,“ ozvala se mladší žena.

„Fajn. Vivian. Lindo. Přepravujeme náklad pro vás obě. Lindo, nevím, co máte na svých paletách. Vy ano. Vivian, vy říkáte, že nevíte, co je na vaší, ale na té obrazovce je výhrůžka, kterou nemůžeme brát na lehkou váhu. FBI tvrdí, že celé dopoledne hledali zásilku s nějakým nebezpečným materiálem, který se v Miami objevil v době, kdy jsme tam byli my. Zřejmě jsou přesvědčení, že ho máme my.“ Scott se znovu obrátil k Lindě, jejíž oči se rozšířily znepokojením. Napřímila se, jako kdyby odrážela útok.

„V mých věcech není! Nemám tam nic, co by mohlo být považováno za jakkoli nebezpečné. Co vlastně hledají?“

„Nevím. Podrobnosti mi nesdělil. Řekl bych, že o tom nechtěl mluvit po radiotelefonu, ale chvíli jsem měl pocit… dokud jste neupozornila na Vivianin náklad… myslel jsem, že Miami rovná se drogy a chemikálie.“

„To v žádném případě,“ ohradila se Linda. „Osobně jsem na své věci dohlížela celou cestu ze základny McMurdo.“

Scott pohlédl na paní Henryovou. „Vivian, potřebuji, abyste mi pověděla všechno, co víte o tom, co váš manžel mohl postavit, a především proč jste tady. Proč s tou bednou letíte do Washingtonu? Co by v ní mohlo být? Proč je řeč o Pentagonu?“

Vivian Henryová se Scottu McKayovi podívala přímo do očí a poslouchala, co jí říká Linda McCoyová.

„Vivian, tam vzadu jsem vás sledovala. Měla jsem dojem, že nemáte ani tušení, co je v tom kontejneru. Odhadla jsem to správně?“

„Já… myslela jsem, že to je… něco jiného. Nečekala jsem, že to bude zapnuté nebo že uvnitř bude počítač.“

Boeing vlétl do středně silné turbulence a prudce zakolísal. Scott se předklonil, zběžně si prohlédl oblohu před letadlem a obrátil se zpátky k Vivian.

„Takže nevíte, co to ve skutečnosti je?“ naléhal na ni.

„Můžu jenom odhadovat,“ začala, „že Rogers, můj bývalý manžel, vymyslel nebezpečný, šílený plán – a mě postavil rovnou do jeho středu.“

Scott zmateně zvedl ruce. „Plán? Co myslíte tím plánem? Co váš manžel dělal? Jaká byla jeho specializace?“

Všiml si, že rozložitý Dok po jeho pravici se naklání doleva, aby slyšel odpověď. Jerry Christian si natočil sedadlo dopředu, seděl mlčky se založenýma rukama, sledoval Vivianiny oči a jen občas vrhl čelním sklem letmý pohled na neklidnou oblohu.

Vivian Henryová se zhluboka nadechla. „Tak dobře. Zkusím vám říct, co vím, protože jsem… zmatená a zahanbená, že jsem… že to, co jsem provedla, přidělalo starosti všem ostatním. A navíc se zdá, že možná mají ke starostem dobrý důvod. Začínám… začínám mít strach.“

Podívala se na Lindu, pak zase na Scotta. Její hlas se ztišil a slova se prodírala přes bariéru rozpaků.

„Můj manžel, kapitáne, byl vládní jaderný fyzik a objevil teoretickou existenci fenoménu, který nazval Efekt Medúza, ničivého výboje elektromagnetické energie zasahujícího celý kontinent.“

„Efekt Medúza!“ zopakoval Scott a podíval se na Jerryho a pak na Doka.

Oba pokrčili rameny.

Vivian pokývala hlavou. „Rogers tvrdil, že jde o zdokonalený EMP, tedy elektromagnetický pulz, který může v moderní společnosti zničit komunikační zařízení, počítače, elektrické rozvody a všechny elektronické obvody.“

„Už jsem o EMP slyšel,“ řekl Jerry.

„Námořnictvo se pokoušelo zabezpečit elektroniku proti EMP, který by mohli vytvořit Sověti,“ přidal se Scott.

„To bylo v šedesátých letech,“ pokračovala Vivian a na okamžik se odmlčela, když se její zrak střetl s Dokovým a potom sklouzl na podlahu. Znovu se nadechla a pravou ruku si přitiskla na prsa. „Omlouvám se, ale jsem z toho hrozně rozrušená.“

Linda McCoyová jí zlehka položila ruku na rameno.

„Prosím, pokračujte, Vivian. Potřebujeme to vědět.“

Vivian se otočila na Lindu a pokusila se o úsměv. „Rogers předběhl svou dobu. Pochopil, že nakonec budeme závislí na počítačích a počítačových kódech a že Spojené státy musí nejprve vyvinout Medúzu, aby je nikdo nemohl oslabit nebo vydírat.“

„Takže,“ řekl Scott, „to, co máme na palubě, může být nějaký generátor elektromagnetického pulzu?“

„Ne tak docela,“ nesouhlasila Vivian. „Je to maketa, ale já předpokládám, že chtěl vyvolat rozruch a ještě jednou mě ponížit.“

„Proč by to dělal?“ zeptal se Jerry.

Zdálo se, že Vivian se dívá skrze něho, jako kdyby zvažovala, kolik toho sdělí o hrubém géniovi, který byl tak dlouho jejím manželem i věznitelem.

„Někdy… byl ke mně velice krutý,“ řekla nakonec.

„Vivian, pochází tahle věc z nějaké vládní laboratoře?“

Zavrtěla hlavou.

„Tak odkud?“ zeptal se Scott.

„Z naší garáže. Vysvětlím vám to. V roce 1977 ukončili jeho výzkumný program nedaleko Denveru, rozpustili vědecký tým, a když odmítl přestat s pokusy o sestrojení Medúzy, prohlásili ho za psychicky nespolehlivého a poslali ho do důchodu. Přestěhovali jsme se na Floridu, ale on stále nemyslel na nic jiného. Pokračoval ve výzkumu na vlastní pěst a v garáži si vybudoval laboratoř. Předpokládám, že tahle maketa pochází odtamtud.“

„Ale čeho je to maketa?“ zajímal se Scott.

„Jeho celoživotního díla,“ odpověděla prostě. „Je to model zařízení, které vytváří Efekt Medúza.“

„A on vám nařídil, abyste je osobně dopravila do Pentagonu?“ Ve Scottově hlase byla znát nedůvěra. Podíval se na Lindu, která zamlkle hleděla na elegantní ženu na skládacím sedadle.

„Je to trochu složitější,“ řekla Vivian otupěle. Obrátila se ke dveřím kabiny a ukázala směrem k nim.

„Vivian,“ naléhal Scott, „stále potřebuji odpověď na základní otázku. Jaké zařízení vytváří Efekt Medúza? Nějaká bomba? Ta věc vyhrožuje, že vybuchne. A vybuchují bomby.“

Vivian Henryová znovu zvedla zrak.

„Vlastně nevím. Vysvětlení bylo strašně složité a já jsem je nikdy nedokázala úplně pochopit. Vystudovala jsem jaderné inženýrství, ale tohle je teoretická fyzika. V každém případě vím jistě, co by mělo posloužit jako roznětka celého procesu.“

„A co by to mělo být?“

Neodpověděla.

„Vivian?“

Její pohled byl opět pronikavý. Než promluvila, zhluboka se nadechla a vydechla.

„Abyste vytvořili vlnu Medúzy, potřebujete v první řadě termonukleární výbuch.“

08 KAPITOLA

ÚSTŘEDÍ FBI, WASHINGTON, D.C. – 16:20

Jeden ze šestnácti mužů a žen, kteří obsluhovali telefony a počítačové terminály v napjaté atmosféře konferenční místnosti, řekl několik slov do sluchátka a obrátil se na nadřízeného.

„Mám ho. Linka tři, pane.“

Tony DiStefano, zástupce ředitele FBI, zdvihl palec a natáhl se po přístroji.

„ScotAire?“

„Ano?“

„Jste“ – nahlédl do spěšně psaných poznámek – „kapitán McKay? Scott McKay?“

„Ano. Kdo jste vy?“

DiStefano se představil a oznámil, že kontrolu nad kritickou situací převzalo ústředí FBI ve Washingtonu.

„Dobře,“ souhlasil pilot. „Co chcete, abychom udělali? Protože jste v D.C., sami víte, že začíná pěkně foukat.“

„To víme, kapitáne, ale chystáme se vás navést na přistání na letecké základně námořnictva Patuxent River. Víte, kde to je?“

Zmínka o leteckém testovacím centru v Chesapeake Bay, přibližně padesát mil jihovýchodně od předměstí Washingtonu, Scotta zneklidnila. „Znám to tam dobře, ale proč Pax River?“ zajímal se. Základna byla k přicházejícímu hurikánu ještě blíž.

„Protože to je jediné místo, kde mají dostatek vybavení k prověření vašeho nákladu,“ znělo vysvětlení.

Tony DiStefano se připravoval na otázku, která podle jeho názoru musela pilota napadnout. Než se kapitán znovu ozval, uběhlo několik sekund.

„Jste ředitel, pane DiStefano, že ano?“

„Ano, ale zastupující. Patřím pod náměstka.“

„Dobře,“ začal Scott. „Váš člověk v Miami tvrdil, že hledáte nebezpečný materiál. Teď chcete, abychom letěli blíž k hurikánu, protože máte v Pax River nějaké speciální vybavení. Jaké to je vybavení, pane DiStefano? Co přesně máme podle vás na palubě?“

„Kapitáne, nerad bych…“

„Ne, sakra! Musím vědět, o co tady nahoře jde. Neověřil jsem vítr v Pax River, ale touhle dobou z něj musí jít hrůza. Než se tam pokusím přistát, potřebuji jasnou odpověď. Tak co si proboha myslíte, že máme na palubě tohohle letadla?“

*****

V kabině ScotAiru 50 si Scott McKay povšiml, že zadržuje dech. Dr. Linda McCoyová stála za ním a snažila se odposlouchávat.

FBI z nějakého důvodu dospěla k přesvědčení, že náklad Vivian Henryová představuje nebezpečí, ale jak vážná situace byla? Pokud bedna skutečně neobsahovala nic než maketu, která měla podle Vivianiných slov pouze vyvolat rozruch, proč se do věci zapojila FBI?

Nemohlo se do Lindiny zásilky bez jejího vědomí dostat pašované zboží? Koneckonců, její palety přicestovaly z Jižní Ameriky.

Když se ozvala FBI, Linda ukázala na sluchátko a Scott je držel lehce natočené, aby k němu mohla ze strany přitisknout ucho a poslouchat. Jak stáli v úzké chodbičce za sedadlem letového inženýra a oběma zmítaly neustálé turbulence, občas se dotkli hlavami. Scott zjistil, že když mu její vlasy přejedou po tváři, její blízkosti ho jaksi uklidňuje.

Uvědomil si, že uvnitř pociťuje lehké chvění. Kvůli podezření, že narazil na něco, co se vymyká jeho kontrole, nedokázal zůstat soustředěný. Měl by DiStefanovi říci o kontejneru a obrazovce s varovnou zprávou, ale nejdřív potřeboval přesně vědět, co tolik polekalo Federální úřad pro vyšetřování Spojených států.

*****

Podřízení Tonyho DiStefana dobře věděli o nenápadných projevech jeho vrůstajícího vnitřního nepokoje, od rytmického bubnování prsty na holou hlavu až po tření obočí. Posledních několik okamžiků si je mnul dosti intenzivně, protože se rozhodoval, kolik toho kapitánovi řekne.

Jestli od toho člověka požadujeme bezvýhradnou spolupráci, musím s ním jednat na rovinu.

DiStefano se zhluboka nadechl, zklidnil se a znovu zdvihl sluchátko.

„Kapitáne, na základě záznamů jednoho velice důmyslného detekčního zařízení v Miami z doby vašeho dopoledního odletu jsme došli k přesvědčení, že v letadle máte něco, co může být mimořádně nebezpečné, totiž jaderný materiál.“

DiStefano slyšel, jak kdesi za kapitánem mumlá ještě jeden ženský hlas. Pak promluvil Scott McKay.

„Pane DiStefano, když říkáte jaderný materiál, myslíte něco jako plutonium?“

„Ano, kapitáne, to je přesně ta kategorie, o které mluvíme. Vyznáte se v podobných materiálech?“

„Jenom jako laik.“

Tony DiStefano pokynul jednomu agentovi, aby si vzal tužku a poslouchal na vedlejší lince. „Kapitáne, mimochodem, můžete mi říct celá jména všech lidí na palubě včetně vašich dvou pasažérů?“

Scott mu sdělil všech pět jmen. Ta byla vzápětí zadána do počítačové sítě FBI a několik agentů vyrazilo z místnosti hledat další informace. DiStefano si odkašlal a srovnal si telefon u ucha. „Fajn, teď, prosím, leťte co nejrychleji na Pax River. U rampy na vás bude čekat jeden náš člověk a kapitán námořnictva. Plně s nimi spolupracujte.“

„Pane DiStefano?“

„Ano?“

„Je tady… ještě něco,“ začal Scott. „O něčem byste měl vědět… o něčem podivném, co se děje tady nahoře.“

Scott držel mikrofon a horečně uvažoval.

Co teď řeknu? Mám mu bez vytáček oznámit, že jsme možná aktivovali termonukleární zbraň, která by za pár sekund mohla spálit miliony lidí a jen tak mimochodem srovnat Washington se zemí?

„Jen do toho, kapitáne, poslouchám vás,“

„Dobře, pozorně mě poslouchejte. Je to dost zvláštní.“

ŘÍZENÍ LETOVÉHO PROVOZU, NÁRODNÍ LETIŠTĚ WASHINGTON – 16:20

Pete Cooke dispečerovi nic neřekl a zaposlouchal se do dalšího rozhovoru mezi ScotAirem 50 a FBI. Co nejtišeji se usadil na židli a nenápadně si začal psát poznámky. Skutečnost, že se do věci vložilo ústředí FBI a zástupce jejího ředitele, naznačovala, že záležitost je ještě vážnější, než předpokládal.

Ale proč po něm chtěli, aby letěl na Pax River. Vysvětlení Peta ohromilo.

Můj Bože, plutonium! Není divu, že na případu pracuje FBI.

Když pilot diktoval jména osob na palubě, Pete si je rovněž zapsal. Jméno doktorky Lindy McCoyové mu připadalo povědomé, ale nebyl si jistý odkud. Chvíli se ji pokoušel někam zařadit, takže mu málem unikla kapitánova slova o „něčem podivném“.

Kapitán popisoval paletu s nákladem, kterou měl v letadle – kovový kontejner a obrazovku se sdělením, které slovo od slova pomalu zopakoval.

COŽE?

Pete si zasunul sluchátko hlouběji do ucha, aby mu neunikla ani čárka z varování, jež pilot reprodukoval.

Znovu si pročetl své spěšně pořízené zápisky a zalitoval, že se mu v posledních letech tolik zhoršil rukopis.

„VAROVÁNÍ! SKUTEČNOST, ŽE TOTO ZAŘÍZENÍ SE NYNÍ NACHÁZÍ UVNITŘ PENTAGONU, BYLA ZAZNAMENÁNA A ULOŽENA DO PAMĚTI. KAŽDÝ POKUS PŘEMÍSTIT TOTO ZAŘÍZENÍ Z JEHO SOUČASNÉ POLOHY – NEBO JAKÝKOLI POKUS O JEHO DEAKTIVACI – POVEDE K OKAMŽITÉ DETONACI!“

Detonace! Můj Bože, co to znamená?

Pete se postavil, nehlučně se přesunul za dispečera a v duchu porovnával pozici ScotAiru 50 na monitoru s přibližnou polohou Pentagonu.

Nápadně se lišily! Stroj možná přeletěl nad Pentagonem, ale teď kroužil ve vzdálenosti osm až osmnáct mil, o čemž ta věc v nákladovém prostoru zřejmě nevěděla.

Pete se opět posadil a hlavou se mu honily myšlenky: Podezření na plutonium… zpráva vyhrožující detonaci… zapojení FBI… velký kovový kontejner v nákladním letadle…

Pane Bože na nebesích, nad D.C. létá ostrá atomová bomba!

Pokušení rozběhnout se k nejbližšímu telefonu a zavolat šéfredaktorovi bylo silné, jenže bylo by to v tuto chvíli správné? Příběh přímo před jeho očima nabíral obrátky, avšak do nejbližšího vydání novin zbývalo čtrnáct hodin. Jednalo se spíše o zprávu pro rozhlas nebo televizi, ale on byl zatím velmi pravděpodobně jediným novinářem, který měl nějakou představu o tom, co se děje jen o několik mil dál.

Jenže co vlastně věděl?

Pete cítil, jak se mu rozbušilo srdce. V chladné řídicí místnosti bylo náhle velmi horko.

Předpokládejme, že to je nějaká zkouška, a já vyděsím celou zemi oznámením, že nad sídlem vlády Spojených států poletuje jaderná bomba. Možná mi něco uniklo.

Důsledky případného omylu byly příliš dalekosáhlé a děsivé na to, aby nad nimi uvažoval.

Ze zadumání ho probral hlas jednoho z pilotů ScotAiru 50, jenž se ozval s reproduktoru nad dispečerovou hlavou. Pete se utvrdil v tom, že přinejmenším část hovoru, který vyslechl, se zakládala na pravdě.

„Washingtonskému řídicímu centru, tady ScotAir 50. Pane, potřebujeme okamžitý vektor na leteckou základnu námořnictva Patuxent River a poslední údaje o tamějším počasí, pokud máte čas.“

Dispečer tázavě pohlédl na svého hosta. Pete Cooke si posunul židli dopředu a pokusil se o nevzrušený tón.

„FBI jim nařídila, aby tam přistáli,“ vysvětlil krátce.

Dispečer přikývl, obrátil se zpátky k obrazovce a vyznačil spojovací linii, aby mohl určit kurz a zjistit povětrnostní situaci.

„Rozumím, ScotAire 50. Mám vaši žádost. Vyčkejte, prosím.“

SCOTAIR 50 – 16:25

Nové kvílení elektronického alarmu dolehlo z nákladového prostoru do kabiny právě ve chvíli, kdy posádka přijímala prověřený kurz na Pax River. Dok zůstal u řízení a Jerry ho jistil z místa letového inženýra, zatímco Linda se vydala dozadu a Scott s Vivian ji následovali. Tentokrát bylo houkání mnohem hlasitější a mělo jiný tón.

Linda se protáhla k zadní stěně kontejneru a sklonila se k obrazovce. Scott se postavil za ni a skoro ztratil rovnováhu, když boeing nadskočil v neklidných vzdušných proudech.

Linda sáhla na obrazovku a houkání okamžitě přestalo.

„Zpráva se mění,“ oznámila.

Scott se vmáčkl vedle ní, aby si nové sdělení mohl přečíst.

VAROVÁNÍ! TATO ZBRAŇ JE NYNÍ PLNĚ FUNKČNÍ. VŠECHNY POJISTKY PROTI ODPOJENÍ BYLY AKTIVOVÁNY. JEDINÁ OSOBA – PANÍ VIVIAN HENRYOVÁ – MÁ MOŽNOST TUTO ZBRAŇ ODPOJIT, POKUD TAK UČINÍ OSOBNĚ BĚHEM PŘÍŠTÍCH PATNÁCTI MINUT. POKUD DEAKTIVACE NEPROBĚHNE DO PATNÁCTI MINUT, BUDE ZAHÁJENO KONEČNÉ ODPOČÍTÁVÁNÍ.

Na obrazovce se objevil čas 00:15:00 a sekundy začaly ubíhat.

Scott gestem přivolal Vivian a také ona si přečetla novou zprávu – jež se vzápětí opět změnila.

PŘÍTOMNOST VIVIAN HENRYOVÉ BYLA ZAZNAMENÁNA.

Vivian uskočila. „Cože? Jak to poznalo, že jsem tady?“ Vypadala zděšeně a málem rozhořčeně. Linda McCoyová k ní přistoupila a vzala ji za ruku, aby ji uklidnila. „Třeba to… uhodl… uhodlo.“

Nákladovým prostorem se bez varování rozlehl hluboký mužský hlas, který ve Vivian vyvolal pocity uvěznění a zmaru.

„Vivian, jak se píše na obrazovce, dokážu odhalit tvou přítomnost. Zajímá tě, jak to dělám?“

Vivian slyšitelně zalapala po dechu a levou ruku si přitiskla k ústům. Oči měla rozšířené strachem.

Linda se podívala na Scotta, který ohledával kontejner.

„Řekla bych, že tam dole je velký reproduktor,“ usoudila. „Je to buď páska, nebo digitalizovaný hlas.“

Obrátila se k Vivian. „Je to hlas vašeho manžela?“

Vivian přikývla a prudce vzdychla, když zazněla další slova plná sarkasmu a záludné sebejistoty. Jestli je to počítačový syntetizátor, pomyslela si Linda, pak musí být velmi propracovaný.

„Pojď sem, drahá Vivian, až k obrazovce. Pokud lidé, kteří se tu shromáždili, chtějí tuto zbraň odpojit, a já jsem si jistý, že ji odpojit chtějí, stačí k tomu jenom, abys zadala pár čísel. Je to jednoduchý úkol. Zvládne ho dokonce i takový bezduchý idiot, jako jsi ty.“

Vivian se nehýbala z místa.

Digitalizovaný hlas svou výzvu zopakoval rozčilenějším tónem.

„POJĎ SEM, VIVIAN! Vím, že to jsi ty. Upravil jsem kardiostimulátor, který ti doktor voperoval v roce 1991. Obsahuje speciální rádiový odpovídač, takže tě vždycky dokážu elektronicky lokalizovat. Vím, že jsi tady, a poznám, že odcházíš, a jestli se pokusíš odejít, okamžitě tohle zařízení odpálím.“

„Je to digitalizovaný hlas, Vivian!“ připomněl Scott.

Vivian vypadala zděšeně a rukou si zakrývala ústa.

„Není to on, Vivian,“ dodala Linda. „Je to jenom věc, kterou váš manžel naprogramoval.“

Starší žena se od ní odtáhla, narovnala ramena a pomalu se přesunula zpátky k obrazovce. Když od ní byla vzdálena jednu stopu, hlas znovu promluvil.

„Vivian Henryová, jsi poslední naděje pro všechny počítače, databáze, telefonní a komunikační centra a veškeré elektronické obvody v okruhu dvou tisíc mil, pokud mají zůstat funkční. Jestli tenhle úkol zpackáš, odsoudíš Washington, D.C., Pentagon, washingtonské Národní letiště, Arlington a ekonomiku Spojených států ke krachu. K odpojení tohoto zařízení stačí, abys zvedla ruku, položila ji na numerickou klávesnici pod obrazovkou a navolila náš starý čtyřciferný PIN ke společnému bankovnímu účtu.“

Vivian zvolna natáhla paži a v myšlenkách si znovu a znovu opakovala dobře známé číslice. Žaludek se jí stáhl strachem a ruce se jí třásly, ale přinutila se navolit jedno číslo po druhém.

Linda McCoyová stála několik stop od ní a uvažovala, čeho chce Rogers Henry dosáhnout. Jestli svou hrozbu myslel vážně, ale ponechával šanci na zneškodnění zbraně, tak k čemu bylo celé to divadlo? Proč chtěl po bývalé manželce, aby si vzpomněla na starý PIN, a jako trest za chybu stanovil jaderný výbuch?

Samozřejmě zde byla možnost, že si s ní jen pohrává.

„VIVIAN!“ vykřikla Linda a rozběhla se k ní. „PŘESTAŇTE!“

„Cože?“ Vivian stiskla poslední tlačítko a obrátila se k Lindě.

„Nastražil to na vás tak, abyste udělala chybu!“

Nákladovým prostorem se rozlehl ohlušující elektronický rámus následovaný tichým pípáním a sarkastickým digitalizovaným hlasem Rogerse Henryho.

„Zadala jsi špatný PIN, Vivian, takže teď začne odpočítávání před detonaci. Celé to je tvoje chyba, Vivian.“

Vivian se v záchvatu nekontrolovaného vzteku obrátila zpátky ke kontejneru. Zase na ni vyzrál! Dokonce i z hrobu ji dokázal obvinit ze všeho, co se pokazilo, třebaže šlo o průhledný trik. Vrhla se k zařízení, udeřila do něj pěstmi a z hloubi hrdla se jí dral výkřik. „NE! NE, NE, NE, NE, NE!“ Přistoupila k ní Linda McCoyová. „Vivian!“

„Jedna-šest-pět-pět! Bylo to správně! Vyťukala jsem to správně, ty hajzle!“

„Kdybys mě neopustila, Vivian, našel by se lepší způsob, jak představit tuto zbraň a potrestat pitomce z federální vlády, kteří mi chtěli zabránit v jejím sestrojení. Mimochodem, pozdravuj ode mě Medúzu. Tuhle prototypovou verzi jsem speciálně postavil jako jaderné zařízení o síle dvaceti megatun. Pro případ, že by někdo pochyboval o tom, co se stane, dovolte mi, abych to vyjasnil: Americká armáda zrušila můj projekt a já teď díky své bývalé zabedněné manželce zničím prohnilé jádro americké armády a národ bude moci začít znovu. Generálové mají od tohoto okamžiku přesně tři hodiny a třicet minut na evakuaci Washingtonu a pětadvacetimílového okruhu, který tato zbraň zničí. Pokud začnete okamžitě jednat, lze zachránit až milion lidí, ačkoli jsem pevně přesvědčen, že další miliony Medúza zabije, z větší části nepochybně zbytečné byrokraty. A samozřejmě neexistuje žádný způsob, jak se zabezpečit proti vlně Medúzy nebo zabránit nejméně milionu dalších úmrtí na následky radiace v příštích několika měsících. Budoucí generace ti možná poděkují, Vivian, žes tak idiotsky spustila Medúzu. Koneckonců, Pentagon a celý Washington, D.C., už přestaly být užitečné. Chápejte to jako velice efektivní způsob zeštíhlení federální vlády.“

Scott a Linda se postavili z obou stran vedle Vivian, vzali ji za ruce a začali ji odvádět pryč od převtělení Rogerse Henryho. Vtom se znovu ozval digitalizovaný hlas.

„Zaznamenal jsem, žes poodstoupila, Vivian. Pokud se vzdálíš na více než patnáct stop, k detonaci dojde okamžitě a vezmeš s sebou milion nevinných, které by jinak bylo možné zachránit. Zůstaneš tady a za méně než tři hodiny a třicet minut zemřeš, nebo se pokusíš odejít a zavraždíš další lidi. Záleží jen na tobě, Vivian.“

*****

„Posadím se tady. Zůstanu,“ rozhodla Vivian a klesla na kovovou podlahu boeingu.

Scott na ni zmateně pohlédl. „Řekla jste, že to je maketa! To pořád platí, ne?“

Vivian zavrtěla hlavou a Linda poklekla na chladnou podlahu vedle ní. „Najdu nějaké deky, Vivian, jestli tady vážně chcete zůstat.“

„Nemám jinou možnost,“ konstatovala starší žena. „Myslel na všechno. Zase vyhrál. Vždycky říkal, že mu nikdy neuniknu. Říkal, že mě zabije. Teď to udělá.“

„S tím kardiostimulátorem je to pravda?“ zeptala se Linda.

Vivian přikývla. „Mám ho. Rok odpovídá. Vysílač uvnitř by vysvětloval spoustu podivných věcí.“

Také Scott si klekl vedle ní. „Vivian, už udělal jednu chybu. Tvrdil, že ta věc vybuchne, jestli opustí Pentagon. Jenže teď jsme od Pentagonu přes osm mil daleko a pořád se pohybujeme. Možná to je opravdu jen maketa.“

Vivian vrhla prázdný pohled na kontejner a pomalu, avšak rezolutně zakroutila hlavou.

„Je mi líto, ale bylo to jenom zbožné přání. Dala jsem vám falešnou naději.“

Linda a Scott se podívali jeden na druhého.

„Jak to myslíte?“ zeptal se Scott.

Vivian se obrátila k mladému kapitánovi.

„Byla jsem za Rogerse Henryho vdaná třicet let. Za celou tu dobu jsem ani jednou nezažila, že by blufoval.“

09 KAPITOLA

NÁRODNÍ LETIŠTĚ WASHINGTON – 16:30

Pete Cooke odešel z washingtonského centra řízení letového provozu ve chvíli, kdy se ScotAir 50 připravoval na opuštění vyčkávacího obrazce směrem k letecké základně námořnictva Patuxent River. Pracoval na článku na titulní stranu a musel být na místě, až letadlo přistane. Ale jak se tam dopraví? Potřeboval soukromí a telefon, aby to mohl zařídit, a usoudil, že mu docela dobře poslouží klub aerolinek.

Vytáhl svůj členský průkaz a zamířil do klubu American Admiral, nenápadné sluchátko stále zastrčené do ucha a přijímač naladěný na frekvence flitephonu.

Jestli se tam nahoře rozhodnou používat mobilní telefon, můžu se jít klouzat! Pomyslel si. Jeho rádio nedokázalo zachytit patřičné kmitočty.

Trvalo jen několik minut, než se na bezplatné newyorské lince Wall Street Journalu shromáždili dva výzkumníci, jeho sekretářka a další reportér. Mnohem těžší však pro Peta bylo nevzbudit dojem, že podléhá paranoie.

„Někdo krouží nad D.C. s ostrou jadernou bombou? Ale agentury o tom nic nehlásí, Pete. Z jakého to máš zdroje?“

„Prostě existují věci, o kterých agentury žádné zprávy nemají, Hillary. Můj zdroj jsou přímo telefonní hovory mezi FBI a tím letadlem. Odposlouchával jsem je. Všechny.“

Pete slyšel, jak se lidé v New Yorku nesrozumitelně dohadují.

„Dobře, teď mě všichni poslouchejte,“ začal. „Možná o nic nejde, ale možná jsem narazil na ohromnou zprávu na titulní stranu. Potřebuji okamžitou podporu. Potřebuji, abyste zjistili co nejvíce o vědci jménem Henry Rogers. Zemřel před dvěma lety v Miami ve státě Florida, ale nic bližšího o něm nevím. Jeho manželka se jmenuje Vivian Henryová. Taky potřebuji informace o dr. Lindě McCoyové. Ani o ní nic nevím, ale to jméno je mi povědomé.“ Předal zbývající jména lidí na palubě a povšiml si, že frekvence flitephonu znovu ožila.

„Už musím jít. Zase volají z letadla. Až budete něco mít, zavolejte mi na mobil.“

ÚSTŘEDÍ FBI, WASHINGTON, D.C. – 16:40

Tony DiStefano sáhl po podávaném sluchátku a okamžitě poznal hlas na druhém konci linky.

„Kapitán McKay? Co se děje?“

„Právě jsem se chystal opustit vyčkávací obrazec, pane, když…“

„Dejte pokoj s tím ‚pánem‘ ano? Říkejte mi Tony.“

„Dobře, takže, Tony, ta bomba… nenapadá mě lepší způsob, jak to nazvat… začala odpočítávat před detonaci. Ta nastane za necelé tři hodiny a třicet minut. To znamená… moment… ve 20:01. A nahraný hlas tam vzadu prohlašuje, že to je zbraň o síle dvaceti megatun, která zlikviduje všechno v okruhu dvaceti pěti mil. Vzpomínáte si na tu výhrůžku, co se stane, jestli ta bomba opustí Pentagon?“

„Vzpomínám. Jestli ji odvezete, vybuchne. Ale vy jste říkal, že jste létali ve vyčkávacím vzorci od osmi do osmnácti mil od Pentagonu. Jestli ta bomba nelhala, už by bylo po vás. Očividně ví, že jste se vzdálili ze souřadnic Pentagonu.“

„Jenže, Tony, co když má toleranci řekněme dvacet mil?

Jestliže zůstaneme v okruhu dvaceti mil, všechno bude v pořádku. Ale jakmile překročím dvacátou první, vybuchne. Mám strach letět dál. Prý to zabije miliony lidí a zničí celé hlavní město. Jestli to spustí za letu, vzhledem k výšce výbuchu jich zabije ještě víc a oslepí každého, kdo udělá tu chybu, že se podívá nahoru.“

„Uklidněte se, Scotte. Probereme to jedno po druhém.“

„O to se snažím, ale mám příšerně nahnáno. Rozhodně nemám zájem umřít, ale pokud k tomu dojde, určitě nechci zodpovídat za zpopelnění pár milionů lidí a dvou set let americké historie. Jestli se odsud pokusíme odletět, může to vybuchnout.“

„No tak, člověče! Vždyť ani nevíme, jestli to je doopravdy bomba…“ Scottova dřívější slova konečně zapůsobila. „Počkejte, Scotte. Jak to myslíte, že začalo odpočítávání? Popište mi všechno, k čemu došlo.“

Tony DiStefano poslouchal, jak Scott McKay popisuje události v zadní části boeingu. Zakryl mluvítko telefonu dlaní a šeptem oslovil jednoho z přítomných agentů. „Tohle je teroristická akce. Jasné? Od této chvíle to klasifikujeme jako vnitrostátní nukleární terorismus.“

Náhlý poryv silného větru rozechvěl okna místnosti, až všichni vyhlédli ven. Stromy se divoce zmítaly a provazy deště v pravidelných intervalech narážely na okna jako předzvěst blížícího se okraje hurikánu.

Tony DiStefano zavřel na několik sekund oči a usilovně přemýšlel. Nemohl uvažovat nad potenciálními ztrátami na životech. Musel se se situací vypořádat bez emocí.

„Řeklo to ještě něco o své poloze?“ zeptal se.

Pilot odpověděl okamžitě. „Ne. Ale už je jasné, že jedním z cílů toho maniaka Rogerse Henryho bylo potrápit svou manželku. Ta je teď vzadu u toho zařízení a to tvrdí, že vybuchne, jestli se vzdálí na více než patnáct stop. Manžel jí z kardiostimulátoru udělal něco jako rádiový odpovídač. Ta věc ví, kde ta žena je.“

„Její kardio…,“ Tony si opět promnul oči. „Ta věc pořád vyhrožuje výbuchem, že ano? Scotte, zřejmě ji ani tolik nezajímá vlastní poloha jako to, jestli je u ní ta žena, nemám pravdu?“

„Vypadá to tak, ano.“

„Potom… myslím, že je bezpečné odletět. Vím, že se mi to snadno řekne…“

Tonyho napadlo, že detonace by se projevila náhlým zmlknutím linky a neskutečně jasným světlem venku. Během několika sekund by jeho i budovu FBI doslova smetla tlaková vlna exploze.

Setřásl ze sebe děsivé zosobnění hrozby a pokračoval.

„Dobře, Scotte, vážně si myslím, že pokud to říkalo pravdu, myslím s tím ‚Odvezte mě z Pentagonu, a vybuchnu‘, pak už byste to měli za sebou. Dohodněte s dispečery, aby vás co nejrychleji poslali na jihozápad. Nevracejte se nad hlavní město, protože…“

„Chápu, prostě pro případ, že se pleteme. Vy jste taky v D.C., že ano?“

„O to teď nejde, Scotte, ale ano, jsem.“

ScotAir se na okamžik odmlčel a Tony cítil, jak mu poskočilo srdce, když zase uslyšel McKaye.

„Počítám, že ti muži, se kterými se setkáme v Pax River, na to budou připravení, je to tak, Tony? Myslím na zlikvidování té věci.“

„Připravíme je na to, Scotte. Jenom se tam bezpečně dostaňte.“

Na palubě letadla na chvíli zavládly rozpaky.

„Tony, slyšel jste někdy o vlně Medúzy?“

„O čem?“

„Paní Henryová, bývalá manželka toho fyzika, nám vyprávěla, že pracoval na něčem, co se nazývá vlna Medúzy nebo Efekt Medúza. Je to neuvěřitelně silný elektromagnetický pulz. To zařízení se prohlašuje právě za tuhle zbraň.“

„Prověříme to, Scotte. Těžko si umím představit něco horšího než dvacetimegatunovou atomovou bombu nad Bílým domem. Můžete tuhle linku udržovat otevřenou?“

„Když zaplatíte účet.“ Pilot se tlumeně zasmál. „Jasně, necháme ji otevřenou. Předám ji Jerrymu, mému letovému inženýrovi, jakmile skončí s počasím v Pax River. Před pár minutami měl vítr v nárazech až sedmdesát uzlů.“

„V tom pořád dokážete přistát, je to tak?“

„Pokud maximální boční vítr nebude moc silný, tak myslím, že ano. Ale… mohlo by to být dobrodružné.“

„Definujte ‚dobrodružné‘, Scotte.“

„Tak dobře, riskantní.“

„Jak riskantní?“

Zaváhání ScotAiru 50 bylo evidentní.

„No, jestli bude boční vítr moc prudký… chci říct, že dokonce i Boeing 727 má svá omezení.“

LETECKÁ ZÁKLADNA NÁMOŘNICTVA PATUXENT RIVER, MARYLAND – 16:45

Velící důstojník na letecké základně námořnictva Patuxent River obdržel zprávu, že plány se opět změnily. Dost špatné bylo už to, že musel připravit své lidi na nejhorší hurikán, jaký kdy Patuxent River postihl, avšak když zjistil, že k němu FBI posílá civilní dopravní letadlo s údajným jaderným materiálem na palubě jen proto, že se konference na základně účastní jejich experti, bylo toho na něho příliš. Nejednalo se o direktivu námořnictva, pouze o rozhodnutí FBI, která se ani neobtěžovala požádat ho o svolení.

Přesto se v zájmu udržení míru mezi dvěma federálními ministerstvy musel zachovat diplomaticky a vypomoci jim.

Po velitelském stanovišti se rychlostí blesku rozšířila znepokojivá domněnka, že na palubě letadla by mohlo být něco víc než odcizené plutonium. Důstojník stál za svým stolem a zachmuřeně hleděl na temné mraky, které prudký vítr hnal přes přistávací dráhu.

Ve dveřích se objevila písařka s poznámkovým blokem v ruce a s nevěřícným pohledem ve vytřeštěných očích.

„Co zas?“ zeptal se velící důstojník.

„Pane, lidé od FBI říkají, že to nevědí jistě, ale prý existuje možnost, že by v tom letadle mohla být jaderná zbraň.“

„COŽE?“ Zvolání na okamžik rozechvělo stěny kanceláře a důstojník se pokoušel soustředit na to, jaké důsledky ze zprávy vyplývají. „Pane Bože! Co to je, nějaká ukradená atomovka?“

Písařka zavrtěla hlavou. „Ne, pane. Zřejmě podomácku vyrobená. A zřejmě je ostrá.“

„To stačí!“ zavrčel velitel. „Máme v té věci nějaké rozkazy z Pentagonu?“

„Ne, pane.“

„Takže rozhodnutí je na mně?“

„Ano, pane.“

„Zavolejte mu zpátky, tomu agentovi FBI, se kterým jste mluvila. Vyřiďte mu, že nedostali svolení. Řekněte, že to dopravní letadlo tady přistane jen přes mou mrtvolu. V Pax River nepotřebujeme žádné tikající atomové bomby.“

Písařka se usmála a nadšeně přikývla. „Ano, pane!!“

KLUB AMERICAN ADMIRAL, NÁRODNÍ LETIŠTĚ WASHINGTON – 16:45

Poté, co Pete Cooke sdělil svému newyorskému týmu podrobnosti o posledním hovoru se ScotAirem 50, zůstal sedět u jednoho ze stolů v klubu, shrbený nad svým počítačem připojeným na telefonní linku. Rychle se připojil na internet a zahájil vyhledávání všech dostupných informací o vědci jménem Rogers Henry a věci zvané Efekt Medúza.

Zatímco čekal na odpovědi, opět zazvonil jeho mobilní telefon. Tentokrát byl na druhém konci Ira, vedoucí newyorského podpůrného týmu.

„Pete, e-mailem jsem ti poslal celou složku materiálů o zbraních využívajících EMP a projektu Medúza. Můžeš se připojit a podívat se na to?“

„Jasně, za chvilku. Dej mi stručný přehled.“

„Sakra, Pete, nevím, jestli si uvědomuješ, na jak významnou věc jsi narazil. Z těch materiálů jde hrůza!“

„Jak to?“

„Dobře, tak pro začátek, máš představu, co by způsobil výbuch o síle dvaceti megatun nad Washingtonem, D.C.?“

„Zhruba.“

„Především by okamžitě bylo po tobě. Ale stejně by dopadlo několik milionů dalších. Celé město by bylo na mnoho let neobyvatelné. Do roka by zemřely miliony lidí ve strašlivé agonii z následků ozáření. Počet lidí, které by trvale oslepila nečekaná exploze v atmosféře, by mohl dosáhnout stovek tisíc. Hurikán by zanesl radioaktivní spad nad celé jižní Spojené státy a v podstatě by přestala existovat celá americká vládní infrastruktura.“

„Proboha!“

„Lidé by trpěli jako nikdy dřív, Pete. To je jenom začátek. Podle tebe ten Rogers Henry prohlašoval, že sestrojil zbraň vytvářející vlnu Medúzy, že ano? Takže to by mohla být pravda. Dr. Rogers Henry totiž vedl projekt výzkumu EMP od šedesátých let až do jeho zrušení v roce 1977. Některé informace jsou dodnes přísně tajné, ale užasl bys, kolik jich mezitím bylo odtajněno a koluje po různých databázích.“

„Co to přesně je vlna Medúzy?“

Z telefonu se ozvalo hvízdnutí. „Jakákoli nukleární exploze vytvoří elektromagnetický pulz, ale cílem projektu Medúza bylo vyrobit bombu, která by spustila mnohem větší sekundární vlnu zasahující celý kontinent a ničící elektroniku, elektrické systémy, komunikační prostředky, dokonce i elektrické motory a hlavně veškeré počítačové čipy. Jestli byla teorie správná a takové zařízení lze postavit, takový elektromagnetický vlnový pulz by mohl ochromit celou Evropu nebo Severní Ameriku.“

„Myslíš tím, že by uživatelé počítačů přišli o data?“

„Co takhle posunout se na škále o pět stupňů k horšímu? Ne, myslím tím, že by museli vyměnit každý zatracený počítačový čip, mechaniku, modem a všechen ostatní hardware. Všechny mobilní telefony a všechny hodiny, ve kterých jsou čipy. Cokoli s křemíkovým čipem by bylo nenávratně zničeno. Přeměněno na kámen. Podle toho Medúza dostala jméno. Jakmile silikonový čip pohlédne na Medúzu, zkamení. Tak jako tak, i kdyby nedošlo ke zničení hardwaru, vlna Medúzy bude ničivá, protože vloží nadbytečné jedničky a nuly do počítačových kódů, které v době události náhodou potečou procesorem.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že v dnešní době stačí ke spadnutí důležitého programu jen málo. Vzpomínáš si na to velké selhání telefonní sítě před několika lety na východním pobřeží?“

„Jo, vzpomínám,“ odpověděl Pete. „Myslím, že to bylo v roce 1991. Ale pamatuji si, že je způsobila chyba při programování, ne elektronický impulz zvnějšku.“

„To je pravda. Jednoho pěkného odpoledne nějaký technik v kanceláři v Planu ve státě Texas vložil celkem tři řádky kódu do programu s mnoha miliony řádků a neotestoval důsledky, a proto zkolabovaly ústředny na celém východním pobřeží.“

„Dobře, ale co…“

„Víš, jak to opravili?“

„Jak?“

„Nic jiného nezabralo, a tak vyjmuli tři nové řádky a obnovili ty, které tam byly předtím. Jako mávnutím kouzelného proutku to zase fungovalo, ale nikdo nevěděl proč. Celý program je založený na těch neuvěřitelně dlouhých kódech ve strojovém jazyce. Nemohli ho odladit, protože nikdo na světě nedokázal dešifrovat monstrum, které se z jejich operačního systému stalo. Dneska je to ještě horší a telefonní společnosti v tom nejsou samy.“

„Jak to souvisí s naším problémem?“

„Jde o zranitelnost, Pete. Většina komunikačních, bankovních a finančních systémů má miliony řádek toho počítačového kódu a v nich takovou spoustu záplat, že tomu všemu dohromady vůbec nikdo nerozumí. Zadej někam pár jedniček a nul navíc a dopadne to jako hrátky s lidskou DNA: Jen Bůh ví, co dostaneš!“

„Říkáš, že kdyby zbraň tohohle typu spustila…“

„No, kromě drobných patálií, jako je zabití milionů Američanů a zničení všech důležitých budov ve Washingtonu, D.C., včetně Bílého domu a Kapitolu, smrt většiny členů americké vlády a začátek lidského utrpení v měřítku, jaké tahle planeta ještě nezažila, by se okamžitě zasekly burzy, zmizely bankovní záznamy, ustaly přenosy dat a bylo zničeno samotné počítačové vybavení. Zůstali bychom bez peněz, zastavily by se výtahy, nemocnice by byly zavřené a moderní dopravní letadla by padala z oblohy, protože jejich motory řídí počítače. Nefungovaly by telefony, takže bychom si ani nemohli vzájemně vynadat. Žádné radary, řídicí věže, kardiostimulátory, peníze, služby ani nic jiného. A Pete, jenom nahradit počítačové systémy a zase je rozběhnout by trvalo šest měsíců, dokonce, i kdyby se podařilo obnovit všechny databáze. Pete, jestli je ta věc skutečná, může vybuchnout nad mořem a neublížit živé duši, a přece její elektromagnetický účinek tuhle zemi zabrzdí.“

„Pane Bože!“

„Mírně řečeno. A je toho víc. Víš o tom, že se z našeho mezinárodního bankovního systému stal domeček z karet? Celá ta vratká stavba drží pohromadě jenom díky počítačům. Odmysli si počítače a mezinárodní komunikační prostředky, a Amerika je ze hry. Bavíme se o možnosti celosvětového finančního kolapsu. Prosím, Pete, řekni, že to je vtip.“

„Není to vtip, Iro,“ odpověděl Pete. „Přál bych si, aby byl. Samozřejmě nevíme s jistotou, jestli to opravdu může vyvolat takový chaos…“

„Radši se modli, aby ta věc nespustila vůbec nikde, pokud nejsi zapojený do výměnného obchodu.“

„Iro, udělej mi laskavost. Drž to celé pěkně pod pokličkou. Nechci mít na svědomí vyvolání paniky.“

„Ale co když je to pravda? Co když to ten rapl skutečně fyzikálně propočítal a ta zbraň funguje?“

„Stejně nechci vyvolávat paniku.“

„Už se stalo. Já jsem zpanikařil! Jakmile zavěsím, poběžím k bankomatu v přízemí a potom se schovám do nejhlubšího sklepa ve městě.“

„Nevykládej si to špatně, ale ty se nepočítáš.“

„Chápu, Pete, ale když lidi nevaruje vláda, neměli bychom se o to postarat my? Přinejmenším by měli evakuovat D.C. Neměli bychom třeba zavolat našim přátelům z televizních společností?“

„My máme přátele v televizích?“ zeptal se Pete ironicky.

„No…,“ Ira se odmlčel.

Pete chvíli přemýšlel a snažil se představit si reakci veřejnosti na zprávu o blížící se katastrofě.

„Teprve až si budeme jistí, Iro. Teprve až si budeme absolutně jistí.“

SCOTAIR 50 – 16:50

„Doku, na chvíli tě vystřídám, jestli se chceš protáhnout.“ Scott se sklonil ke druhému pilotovi, jenž přikývl a spustil široké dlaně z řídicího sloupku boeingu, který si razil cestu zvířenými vzdušnými proudy.

„Je tvůj,“ řekl Dok. „Autopilot je zapnutý, letíme po vektoru dva-nula-nula, jak bylo dohodnuto, víceméně v deseti tisících, podle turbulencí.“

„Rozumím.“

„Půjdu se podívat na paní Henryovou. Kdybys mě potřeboval, houkni na mě tlampačem.“

„Doku.“ Scott zvedl oči ke zkušenému pilotovi, který se váhavě zvedal ze sedadla.

„Jo?“

„Jestli bude muset zůstat tam vzadu, asi bychom ji radši měli nějak připásat.“

Dok přikývl. Použít nákladní popruh jako bezpečnostní pás by bylo nedůstojné, ale představa, že by starší ženu turbulence nebo možné tvrdé přistání mohly katapultovat do stropu, byla nepřijatelná.

„Taky mě to napadlo, Scotte.“

Když se Dok sunul kolem jeho sedadla, Jerry Christian se otočil. „Nepotřebuješ pomoc?“

„Ne. To zvládnu.“ Poplácal Jerryho po rameni a podíval se dozadu na Lindu McCoyovou, která seděla na místě pozorovatele a s nevyslovenou otázkou v očích sledovala jeho postup ke dveřím. „Doktorko, vy zůstaňte tady. Stačí, že tam v těch vírech budeme dva. Jste připoutaná?“

„Ne,“ odpověděla a sklopila zrak k volně visícímu bezpečnostnímu pásu.

„Rozhodně tím nic nezkazíte.“

Dok vyšel z kabiny, vyrazil uličkou do zadní části nákladového prostoru a zastavil se za zařízením z dílny Rogerse Henryho.

Vivian Henryová seděla se zkříženýma nohama na hliníkové podlaze a upřeně hleděla na kovový kontejner, ve tváři neproniknutelný výraz. Když koutkem oka zahlédla pohybující se mužskou postavu, na chvíli se vylekala a teprve pak s bolestí v obličeji zaznamenala přítomnost přítele.

Dok se při pohledu na ni také polekal. V jediném prchavém okamžiku se mu z raného dětství vrátily vřelé vzpomínky na babičku z matčiny strany. Několikrát k ní z domova v Arkansasu odcestoval na léto. Jenny, pilíř společnosti v Rockportu v Maine a nezlomná osobnost, která provedla rodinu léty hospodářské krize, ještě než se narodil. Její důstojnost a ženskost zůstávaly nedotčené i v těch nejtěžších časech a Vivian Henryová mu teď připomněla obrázek neobyčejně krásné ženy se šestiletým vnukem v náručí. Stále se mu po Jenny stýskalo. Její srdečnost a jízlivý smysl pro humor byly v Rockportu pověstné.

Nyní však před ním jako zajatec seděl někdo jiný, někdo, koho neznal, třebaže se mu ta žena zdála povědomá – byla přibližně v jeho věku a jen o rok či dva mladší než zvěčnělý obraz babičky, který nosil v paměti.

„Jak se máte?“ zeptal se, a vzápětí pocítil rozpaky. Jak by jí za těchto okolností mohlo být? Taková hloupá otázka.

„Radši bych co nejdřív našla vypínač,“ odpověděla prostě a vrátila se očima k zařízení, které se stalo jejím věznitelem.

„Něco nového?“ zajímal se Dok.

Zavrtěla hlavou. Oznámil jí, že směřují na Pax River a v prudkém větru tam přistanou. „Vivian, v nákladovém prostoru nemáme bezpečnostní pásy, a proto… budu muset použít popruh na náklad, abyste byla v bezpečí. Možná to bude dost házet.“

Náhle upřela oči na Doka. „Nemohli byste odletět někam daleko, vyložit tu hroznou věc i mě a zmizet?“

Dok poklekl vedle ní a položil jí pravou ruku na rameno.

„Já… nevím, Vivian. Právě teď se všichni potřebujeme dostat k někomu, kdo ví, jak ji zneškodnit.“

„Je mrtvý.“

„Prosím?“

„Jediný člověk, který věděl, jak ji zneškodnit, byl Rogers, a ten je mrtvý. Věřte mi, vím to. Léta jsem s ním pracovala v Los Alamos. Byla jsem inženýrka a pomáhala jsem jeho týmu stavět podivné věci, které navrhovali, ale on sám věděl o roznětkách víc než my ostatní dohromady. Znal všechny triky pro zapojování a odpojování a většinu jich vymyslel. Jestli si usmyslel, že tuhle zbraň nebude možné zneškodnit, tak to prostě nijak nepůjde.“ Pokoušela se zachovat klid, ale Dok v jejím hlasu zaznamenal slabé chvění a neuniklo mu, že potlačila vzlyk, než se zase ovládla. Mávla rukou ke kontejneru a snažila se působit vyrovnaně. Rozhodl se, že její úsilí přejde mlčením.

„Vivian, něco mě napadlo. Nechápu, jak by tahle věc mohla někde přečkat dva roky bez toho, že se jí vybijí baterie. Řekl bych, že v tom musí být baterie.“

Poněkud přerývavě se nadechla. „Když jsem před týdnem poprvé vešla do jeho dílny, všimla jsem si vzadu kabelu, který mizel ve stěně. Měla jsem se nad tím pozastavit, ale naučila jsem se nepochybovat o ničem, co udělal, a zatím jsem si na to ani nevzpomněla. Musel to být přívod elektřiny, jenže tehdy mi to nedošlo. Nevím, co jsem si o tom myslela.“

Nastalo rozpačité ticho a Dok zjistil, že uvažuje, co říci. Když sebou letadlo trhlo v obzvlášť prudké turbulenci, oba se rozhlédli.

Dok si odkašlal. „Víte, myslím, že to musí být promyšlený podfuk. Aby ten Efekt Medúza fungoval, potřeboval by plutonium, ne? A pro krabici plutonia si přece nemůžete jen tak dojít do krámku na rohu, nemám pravdu?“

Jeho ujišťování se minulo účinkem. Vivian se mu podívala do tváře a vypadala sklíčeně. Pak dlouze zírala na kontejner, a než opět promluvila, jediným zvukem v nákladovém prostoru bylo hučení motorů a proudícího vzduchu.

„Už jsem to řekla kapitánovi,“ pronesla Vivian.

„Prosím?“

Hleděla mu přímo do očí. „Rogers nikdy neblufoval. Pravda je taková, že si plutonium obstarat mohl, což znamená, že tu věc musíme považovat za funkční jadernou bombu schopnou zabít miliony nevinných lidí. Ani si nedokážu představit, jaké škody by mohla napáchat, i kdyby nefungoval Efekt Medúza.“

Tato slova na Doka Hazzarda zapůsobila jako úder do hrudníku. Až do této chvíle mu možnost, že by ve vzduchu kroužili se skutečnou jadernou pumou, připadala nepravděpodobná.

Vzdálená.

Jeho přesvědčení však bylo náhle otřeseno.

„Vivian, řekla jste, že to je maketa! Byla jste o tom přesvědčená.“

Pomalu zavrtěla hlavou.

„Byla jsem přesvědčená. Ale mýlila jsem se.“

10 KAPITOLA

ÚSTŘEDÍ FBI, WASHINGTON, D.C. – 16:55

Začíná to být nezvladatelné.

Tony DiStefano si uvědomil, že tři agenti, kteří ho informovali o vývoji situace, hovoří všichni zároveň.

„Ticho! Ticho! TICHO!“ Zdvihl ruku, aby je umlčel, a počkal, dokud se k němu neobrátily všechny oči v místnosti a všechny hlasy neumlkly uprostřed věty.

„Jestli nebudeme postupovat systematicky, vymkne se nám to z rukou!“ Rozhlédl se po trojici agentů, kteří čekali s papíry v rukou, a ukazoval na jednoho po druhém.

„Bille, vy první. Co máte?“

„Zprávu o počasí v Pax River. Zhoršuje se.“

„Dobře. Donno, co vy?“

„Informace o Henryových. Nebudete tomu věřit.“

„Nechte si komentáře. A vy, Jime?“

„Jake.“

„Promiňte, Jaku. Co máte vy?“

„Námořnictvo rozhodlo, že tam nemůže přistát.“

„Kde? Kde nemůže přistát?“

„Na Pax River. Velitel zavřel základnu.“

„Sakra! Fajn, Bille, Donno, počkejte. Jaku, od koho máte tu zprávu?“

„Z velitelství námořnictva v Pentagonu. Pořád jsou na drátě.“

„Dejte mi je.“

Agent Tonymu bez váhání předal sluchátko a stiskl blikající knoflík na telefonním panelu. Rozhovor byl krátký a napjatý. Tony zavěsil a obrátil se zpátky k agentovi jménem Jake.

„Zavolejte do ředitelovy kanceláře a řekněte Janie, jeho sekretářce, že jsem na cestě. Potřebuji, aby ředitel přesvědčil Operační středisko Bílého domu, NSC a ministra obrany, aby přinutili námořnictvo znovu otevřít základnu. Nemáme čas na blbosti!“ Obrátil se ke druhým dvěma agentům, kteří mu podávali hlášení.

„Donno? Zavolejte to letadlo. Řekněte kapitánovi – jmenuje se McKay – aby se od lidí z řízení letového provozu nechal navést na nějaký vyčkávací obrazec poblíž Pax River a čekal na pokyny.“

„Mám mu říct, že zavřeli základnu?“

„Ano. Ale vyřiďte mu, že očekávám, že se to během několika minut vyřeší. Pak najděte přímou linku do Operačního střediska a informujte je o situaci.“ Tony se vydal ke dveřím, ale pak se vrátil.

„Bille?“

„Ano?“

„Pojďte se mnou a na chodbě mi povíte, jaké počasí se blíží.“

Muž vyskočil na nohy a zamířil k východu. „Stručně řečeno, je to něco hrozného.“

NÁRODNÍ LETIŠTĚ WASHINGTON – 17:01

Sbor proudových motorů za okny klubu American Admiral upozornil na brzké znovuotevření washingtonského Národního letiště a přinutil Peta Cooka překvapeně vzhlédnout. Déšť trochu polevil, ale stále vanul silný vítr, jehož zběsilé poryvy dokonce rozhoupaly některá letadla, jež se chystala na start.

Pete neměl šanci dostat se do Pax River včas. Než se doslechl, že námořnictvo základnu zavřelo, pokoušel se najmout vrtulník. Nakonec se rozhodl, že místo toho zůstane na Národním letišti, bude pokračovat ve shromažďování informací a snad se mu podaří zachytit hovory s posádkou boeingu.

Zamračil se na telefon. „Dělej, dělej! Nemůžu čekat celou věčnost!“ Ira po zběsilém pátrání vyhrabal ve vlastním archivu Journalu jméno a číslo doktora Williama Barkera, spolupracovníka Rogerse Henryho na odpočinku. Fyzik žil na předměstí kdesi v Marylandu a s trochou štěstí mohl být doma.

Ze sluchátka se ozvala žena, jejíž hlas zněl podezřívavě, a neochotně zavolala na manžela. Ten pozorně poslouchal, když se Pete Cooke představil jako reportér Wall Street Journalu volající z Washingtonu a zajímající se o vědce Rogerse Henryho.

„Pracoval jsem s Henrym přes deset let,“ řekl doktor Barker. „Vlastně pro něho. Víte, že umřel?“

„Ano, pane. Před dvěma lety, pokud se nepletu.“

„Přesně tak. Rakovina slinivky břišní. Od diagnózy do smrti necelých devět měsíců. Proč se na něho ptáte?“

Pete zavřel oči a odhodlal se vsadit všechno na jednu kartu.

„Doktore, potřebuji vaši pomoc, abych pochopil, co se právě teď děje nad předměstím Washingtonu. Mám důvod domnívat se, že Rogers Henry před smrtí sestrojil funkční model zbraně, se kterou jste mu pomáhal.“

„Cože?“

„Ano, pane. Mám také důvod domnívat se, že ta zbraň je v tuto chvíli aktivovaná v letadle nad Washingtonem, D.C., a připravená… vybuchnout.“

Ticho.

„Pane?“

„Říkal jste, že jste z Wall Street Journalu?“ zeptal se doktor Barker.

„Ano.“

„Jmenujete se Cooke?“

„Pete Cooke. To souhlasí.“

„Vaše redakce ví, na jaké lince teď sedíte?“

„Ano, ale…“

„Zavolám vám.“

Spojení bylo přerušeno. Pete zíral na aparát a uvažoval, zda má znovu vytočit fyzikův telefon, nebo mu dát pár minut.

Samozřejmě! Je dobře vyškolený, aby nikdy nepředával informace, pokud sám nezavolá. Zatelefonuje do New Yorku, aby si mě prověřil.

Pete zastihl Iru na newyorském čísle a požádal ho, aby mu doktora Barkera okamžitě přepojil do klubu na washingtonském letišti.

Za dvě minuty telefon opět zazvonil a na drátě byl fyzik.

„To je Pete Cooke?“

„Ano.“

„Fajn. Tady zase Bill Barker. Jsem rád, že jste tím, za koho se prohlašujete. Kolik toho víte o projektu Medúza?“

„Jenom jméno a to, že šlo mimo jiné o pokus vytvořit elektromagnetický pulz.“

Z opačného konce se ozval sarkastický smích.

„Pulz, to určitě. Jakákoli tuctová atomovka může vytvořit EMP. My jsme pracovali na definitivní zbrani pro moderní válku, na pumě, která by úplně odrovnala zemi spoléhající na počítače.“

„Podařilo se vám to?“

Následovala dlouhá odmlka, až měl Pete obavy, zda telefonát neskončil.

„Je tenhle rozhovor neoficiální? Mám vaše slovo, že mě nebudete citovat?“

„Jestli chcete zůstat v pozadí, doktore Barkere, máte moje slovo.“

„Pane Cooke, podepsal jsem obvyklou přísahu, že nic neprozradím, a samozřejmě nechci jít do vězení, ale abych řekl pravdu, už ani nevím, co je a co není tajné. Každopádně vám nepovím, jak cokoli udělat, ale ujišťuji vás, že než ten projekt zrušili, mysleli jsme, že stojíme před ohromným průlomem.“

„Proč jej zrušili?“

„Protože se Jimmy Carter rozhodl hodit kost Sovětům. On si nemyslel, že jsme tak blízko, a nechtěl utrácet peníze, aby se o tom přesvědčil. Sověti věřili, že to můžeme dokázat. Vlastně z toho měli hrůzu, a proto tlačili na Cartera, aby nás odstřihl, a ten moula jim ustoupil. Řekl bych, že nám scházel jenom krůček! Stáli jsme u brány. Ještě pár měsíců rozdělaných výpočtů, jedna série praktických testů, abychom zjistili, jestli dokážeme vytvořit drobný sekundární efekt, a vážně si myslím, že bychom tu teorii možná potvrdili.“

„Mohl tu práci dokončit Rogers Henry sám?“

Odpověď přišla po krátkém zaváhání. „Jestli byla teorie správná, tak ano. Když nás vyhazovali, nechali si všechny poznámky, ale já jsem přesvědčen, že Rogers měl od všeho kopie. Vždycky jsem ho podezříval, že porušuje pravidla o vedení soukromých záznamů a dokonce o odnášení vybavení domů. Koneckonců, Medúza byla jeho dítě. To on měl znalosti, to on se slepě upnul na cíl, jenže nedostal šanci ukázat, jak by dopadly praktické zkoušky, které by byly moc riskantní. Ale už je dva roky po smrti. Takže mi, pane Cooke, vysvětlete, co jste, sakra, myslel tím, že nad Washingtonem je funkční model připravený vybuchnout?“

Pete mu sdělil, co prozatím zjistil, a nezapomněl ani na matoucí skutečnost, že zařízení nezaznamenalo pohyb mimo Pentagon. Slyšel, jak si fyzik přehazuje sluchátko do druhé ruky a dlouze vydechuje.

„Můj Bože! Po takové době bych si myslel… Zkrátka tomu nerozumím. Ten muž je přece dva roky mrtvý!“

„Zajímavé,“ odpověděl Pete. „Čekal jsem, že řeknete, že Henry nemohl získat tolik plutonia.“

Doktor Barker se krátce a ostře zasmál. „Věřte mi, pane Cooke, Rogers ho mohl nakřečkovat dost. Nezapomeňte, že byl šéf, vedoucí programu. Během té doby si mohl vzít, cokoli chtěl. Já ale nedokážu najít odpověď na otázku, proč by chtěl stavět skutečnou zbraň. Tím myslím, jakou mohl mít motivaci?“

„To… chci vědět já od vás. My víme, že o dopravu té zbraně se postarala jeho bývalá manželka.“

Překvapení na opačném konci bylo zřejmé.

„Cože? Říkáte, že se na tom podílí Vivian?“

„Přesně tak.“

„Jak?“

„Je na palubě toho letadla, a pokud jsem správně slyšel, to zařízení je naprogramováno tak, aby vybuchlo, jestliže se od něho vzdálí na více než patnáct stop. Zdá se, že její smrt je součástí plánu.“

„Ježíši Kriste, tak on mluvil vážně!“

„O čem, pane?“

Další dlouhá pauza. „O zavraždění své ženy. Naposledy jsem s Rogersem mluvil před třemi lety. Zavolal a položil mi praštěnou otázku o tom, kde jsme před lety vzali nějaké součástky. Pamatuji si, že mě to zarazilo. Málem jsem se ho zeptal, jestli si doma nestaví ve volném čase bombu, ale neměl moc smyslu pro humor. Udělal jsem ale tu chybu, že jsem se přeptal na Vivian. Byla to elegantní, krásná žena – vlastně jedna z našich inženýrek v Los Alamos, když si ji bral. Odjakživa jsem si myslel, že ji Rogers týrá. Vždycky jsem si myslel, že se Vivian jednoho dne sebere a odejde od něj. Takže, když jsem se o ní náhodou zmínil, trvalo hodinu, než ten pitomec zavěsil. Měl potřebu zazuřit si a povědět mi, jak moc ji kvůli tomu odchodu nenávidí, jak je zlá a jak intrikuje, aby ho zničila, což bylo směšné. Přál si, aby byla mrtvá.“

„Takže má… měl… důvod jí ublížit, doktore Barkere?“

„Ve své zvrácené mysli, ano. Na rovinu mi řekl, že ji chce zabít, pomalu a bolestivě. Pověděl mi, že se mu o tom zdá. Myslel jsem, že jenom žvaní. Doufal jsem, že jenom žvaní. Ten člověk totiž býval uznávaný vědec světové úrovně. Představa, že by se snažil vyhodit do povětří Washington s několika miliony lidí jen proto, aby dostal svou ženu, je prostě neskutečná!“

„Doktore, tím se dostáváme ke klíčové otázce: Myslíte si, že byl schopný právě tohohle? Dokázal by zaútočit proti vlastní zemi jadernou zbraní?“

„Ale no tak!“

Odpověď překypovala znechucením a po ní následovalo mlčení. Pete je urychleně přerušil. „Myslel jsem, byl tak nevyrovnaný?“

Doktor Barker opět promluvil hlubokým a pevným hlasem. „Bylo možné, aby nastražil jadernou past na svou ženu a přehlížel nesmírné ztráty na životech, které by zavinila? O tom pochybuji. Můžu vám říct, že si byl moc dobře vědom následků výbuchu nad Hirošimou a vždycky tvrdil, že ho děsí hrůzy, kterými Japonci prošli, protože se nevzdali dost rychle. Hirošima pro něho byla motivací pro vyrobení zbraně, která zničí hospodářství země, ne její lidi. Ale to bylo před ukončením našeho programu a než nám začal připadat krajně podivný.“

„Byl tedy schopný masové vraždy?“

„Jak by to, sakra, někdo mohl vědět, pane Cooke? Vím, že nenáviděl Vivian. Vím, že nenáviděl ministerstvo energetiky a ministerstvo obrany. Vím, že nenáviděl prezidenta Cartera – všichni jsme o něm mluvili jako o Malém Jimmym. Ale pokud by se Rogersovi opravdu podařilo sestrojit Medúzu, uvědomoval by si, jak nesmírné škody by spouštěcí jaderný výbuch napáchal, nemluvě o tom, co by Medúza způsobila lidem, kteří mají alespoň účet v bance. Věděl by, že vlna Medúzy se zdaleka neomezí na vymazání jednoho vojenského paláce a zničení D.C.“ Fyzik se odmlčel. „Řekl jste dvacet megatun. Chápete, co dvacetimegatunový termonukleární výbuch v atmosféře provede s lidmi dole, že ano? Víte, že zbrani Medúza slouží jako roznětka?“

„Ano, to vím.“

„Panebože! Podle vás teď létají nad Washingtonem?“

„Vlastně je poslali na leteckou základnu námořnictva Patuxent River, pane, asi padesát mil jižně.“

„To je pořád moc blízko! Musí to letadlo okamžitě dostat pryč, co nejdál!“

„Takže,“ naléhal Pete, „si nemůžete být jistý, že dokázal naplánovat něco takového?“

„Nepochopil jste mě, pane Cooke. Můžu si být jistý.“ Pete si povšiml zlověstného, smrtelně vážného tónu, jímž William Barker tato slova pronesl. „Právě to mě příšerně děsí,“ pokračoval fyzik. „Když si vzpomenu na tu nefalšovanou nenávist v Rogersově hlasu, musím vám říct, že jsem nemluvil s duševně zdravým člověkem. Mohl Rogers naplánovat něco podobného? Ano. Odpověď bohužel zní ano.“

ÚSTŘEDÍ FBI, WASHINGTON, D.C. – 17:05

Uprostřed zvonění telefonů a nervózních hlasů, které beze zbytku vyplňovaly konferenční místnost, prošla krátká nepřítomnost jednoho z agentů FBI bez povšimnutí – přesně jak tento mladý muž předpokládal. Když se doslechl, že ScotAir 50 míří na leteckou základnu námořnictva Patuxent River, neměl jinou možnost, protože na této základně žila jeho sestra se dvěma malými neteřemi. Zatímco švagr byl v bezpečí za oceánem, ve španělské Rotě, nic netušící zbytek rodiny korvetního kapitána se nacházel v dráze ostré termonukleární zbraně.

Agent musel něco udělat.

Zavřel dveře své kanceláře, vytáhl mobilní telefon a vyťukal číslo do sestřina domu v Pax River. Po čtyřech zazvoněních uslyšel její hlas.

„Haló?“

„Jolene? Tady je Tom. Mám jenom chvilku. Jsou obě holky doma?“

„Proč šeptáš, Tome?“

„Dobře mě poslouchej,“ vyzval ji. „Musíš sebrat holky, sednout do auta a hned odtamtud odjet.“

Bránila se. Měla spoustu důvodů neodjíždět. Venku už zuřila vichřice, hrozně pršelo, potřebovaly dohlédnout na dům, aby jej nepoškodil vítr…

„JOLENE! Pro Krista pána, poslouchej. Vypadni odtamtud! Ujížděj co nejrychleji na sever. Jeď na chatu v New Jersey, ale honem.“

Agent cítil, že riziko prudce stoupá. Mluvil do mobilního telefonu a ten mohl odposlouchávat kdokoli včetně jiných oddělení FBI. Bylo to jen o trochu méně riskantní než použít služební linku v kanceláři.

Ukázalo se, že sestra se nevydá na cestu bez důvodu, a čas rychle ubíhal. Mladý agent jí po krátkém váhání stručně objasnil, co se k nim blíží a co má dělat.

Pak protesty ustaly.

„Můj Bože, Tome, je to odjištěné? Proč nám nic neřekli?“

„Nemůžou evakuovat všechny. Jolene, nemáme čas! Vezmi holky a jeď. A nikomu neříkej proč. Prostě jeď. Teď hned. Prosím!“

„Dobře. Dobře, už jedeme.“

„Telefon v autě měj zapnutý,“ dodal agent po chvíli.

Ale spojení už bylo přerušené.

SILVER SPRING, MARYLAND – 17:10

Doktor William Barker – někdejší spolupracovník Rogerse Henryho – vyslechl poděkování Peta Cooka a Šokovaně zavěsil sluchátko. Jak by mohl Rogers sám postavit Medúzu? A pokud se mu to skutečně podařilo, jak ji mohl využít k tak odpornému cíli – k masové vraždě?

Vědec na penzi se náhle rozhlédl kolem sebe, jako by měl strach, že ho někdo sleduje. Co by teď měl udělat? Neměl by informovat vládu? Ti už o tom věděli. Neměl by zavolat novinářům? Ale Pete Cooke je přece od novin, připomněl si. Nebo by se snad měl pokusit najít nějaký způsob, jak zabezpečit své počítače a disky?

Odmítal se zabývat myšlenkou na výbuch poblíž D.C. V takovém případě by nezbýval žádný čas na přípravy či útěk. Ne, jestliže tu pumu poslali do Pax River a ona tam nepředvídaně vybuchne, jemu se podaří přežít, ale škody na elektronice budou nevyčíslitelné. Vlna Medúzy, silná nebo slabá, zničí všechny počítačem řízené služby, na nichž závisel.

Jako první se odporoučí bankovní účty. Všechno za hotové. Během několika hodin mohlo být pozdě.

Tohle nemůže být pravda! Uvědomil si, že zvažuje alternativu, které se děsil.

Trápila ho ještě jedna zneklidňující vzpomínka. Reportér se ho zeptal, jestli neví, jak by se takové zařízení dalo zlikvidovat.

„Jestli si Rogers usmyslel, že tuhle zbraň nebude možné zneškodnit,“ řekl Cookovi, „tak to prostě nijak nepůjde. Znal prakticky všechny triky.“

To přirozeně znamenalo, že pokud začalo odpočítávání…

Až páté zazvonění ho znovu upozornilo na blízkost telefonu. Natáhl se pro sluchátko a ke svému překvapení uslyšel hlas dalšího bývalého kolegy z projektu Medúza.

„Dostal jsi ten e-mail, který jsem ti poslal před dvaceti minutami?“ zajímal se volající.

„Ne. Proč?“

„Někdo brouzdá po internetu a pořád dokola se ptá na Medúzu a Rogerse. Máš ponětí, co se děje?“

„Tomu bys nevěřil.“

„To jsi říkával už v laboratořích v Sandii v Albuquerque a moje odpověď je pořád stejná: Vyzkoušej mě.“

ÚSTŘEDÍ FBI, WASHINGTON, D.C. – 17:10

Tony DiStefano poděkoval řediteli FBI a hned ode dveří shrnul důvody, proč přichází, vděčný, že vášnivá debata v suterénu Bílého domu přece jen skončila. Významní poradci výkonné moci se nyní zabývali otázkou, zda vláda Spojených států věří, že zařízení na palubě ScotAiru 50 je doopravdy ostrá jaderná zbraň, která by mohla explodovat.

„Tak věříme tomu, nebo ne?“ zeptal se Tony, když ředitel položil telefon.

„Věříme. Podle Operačního střediska to je možné, a jestli ji nukleární kouzelníci v Pax River nedokážou zneškodnit, vybuchne. Alespoň ji odsud dostaneme padesát mil na jih, takže pokud spustí, zatímco se v ní budou šťourat…“

„Rozhodnutí velitele základny tedy neplatí?“

„Velitel základny dostane přes prsty, jestli se do toho bude plést. Námořnictvo mu nakonec nařídilo, aby se držel stranou.“

Tony vykročil ke dveřím, ale ředitelův hlas ho zadržel.

„To není všechno, Tony!“

„Copak?“

„Podle Národní bezpečnostní rady máme oficiálně ještě větší paniku z možnosti vlny Medúzy.“

„Vážně? O tom projektu Medúza a vlnách Medúzy skoro nic nevím.“

„Bezpečným faxem nám mají přijít základní informace, myslím z ministerstva energetiky. Nevíme, jestli nějaká taková věc existuje, ale musíme to předpokládat. Důležité je, že vlna Medúzy by byla navržena tak, aby ochromila společnosti odkázané na počítače.“

„A my, samozřejmě…“

Ředitel pokýval hlavou. „My jsme společnost neuvěřitelně závislá na počítačích. NSC má údajně starou studii z konce šedesátých let o tom, co by se nám mohlo stát. Bylo to dost děsivé už tehdy, před nástupem osobních počítačů, Tony. Dneska je to mnohem horší. Na konci sedmdesátých let jsme byli připraveni na silný elektromagnetický tok, nebo jak tomu říkají. Jenže jsem se doslechl, že od té doby jsme polevili.“

„Pořád ještě to má pod kontrolou FBI?“

Ředitel vzdychl. „Rozpoutal se boj o velení, ale prozatím pískáme my a námořnictvo podle toho tancuje. Ale jakmile to letadlo dostaneme na zem, určitě nás převálcují NSC, Operační středisko a Pentagon.“

SCOTAIR 50 – 17:10

Když se Dok Hazzard vrátil do kabiny, Jerry Christian předával Scottu McKayovi nejnovější zprávu o počasí. Scott si ji chvíli prohlížel, pak zavrtěl hlavou a podíval se na druhého pilota, aby mu sdělil nejdůležitější údaje.

„Vítr fouká ze tři-šest-nula stupňů rychlostí čtyřicet osm uzlů, Doku, v nárazech šedesát pět, což znamená boční vítr čtyřicet stupňů na runwayi 32, ale šedesát stupňů na runwayi 6.“

„Co runway 2? Ta skoro dokonale odpovídá směru větru.“

„Je zavřená.“

Dok zvolna klesl na pravé sedadlo, tápavě hledal bezpečnostní pás a jeho oči přejížděly po mase temných mraků vpředu. Podíval se na zářící obrazovku radaru, která ukazovala místa s nejhorším deštěm a turbulencemi mezi jejich současnou pozicí a Pax River zhruba deset mil východně. Boeing právě prolétal středně silným vírem a dokonce i odečtení údajů vyžadovalo jistou námahu.

„Scotte, já nevím…,“ řekl Dok a jeho táhlé vzdychnutí bylo slyšet i přes pleskání deště na čelní sklo. „Tam dole se nám bude špatně manévrovat.“

Scott přikývl. „Prohlédli jsme si s Jerrym graf větru. Je nad horní hranicí, ale ne o moc. Doku, myslím si, že když na runwayi 32 nasměrujeme letadlo proti větru, místo abychom se snažili přistát přímo na střed, budeme nad zemí tak pomalí, že se mi snad podaří v pořádku zastavit.“

„A když ne?“ namítl Dok.

„No, když ne, tak vyjedeme do trávy a příští týden si nejspíš nezalétáme.“

Dok odfrkl a zavrtěl hlavou. Příští týden by si nezalétali tak jako tak.

„Co když narazíme tak silně, že se ta věc uvolní? Co když havarujeme? Vybuchne to?“

„Neřekl bych,“ odpověděl Scott.

„Chystáme se přistát na sto dvaceti uzlech?“

„Vážíme sto šedesát pět tisíc liber. Pro normální přistání s klapkami na třicet to znamená přibližovací rychlost sto čtyřicet uzlů,“ ozval se Jerry.

Scott mrkl na inženýra a kývnutím mu poděkoval. „Dobře, sto čtyřicet uzlů minus asi padesát uzlů protivětru rovná se sto uzlů. Skoro tak rychle už jsem jel v motokáře.“

„Jasně, ale se dvěma vyděšenými pasažéry a tikající jadernou bombou na palubě?“ zeptala se Linda McCoyová za Scottovým sedadlem.

Překvapeně natočil hlavu, aby ji dostal do zorného pole. Na její přítomnost zapomněl.

Neusmívala se.

„Lindo, je to dost malá rychlost na to, abychom zastavili bez vážnějšího poškození, i když skončíme v trávě.“

Dok se konečně usadil a rozvážně sevřel rukama řídicí sloupek. „Rozhodující je to, že nemáme jinou možnost.“ Podíval se Scottovi zpříma do očí. „Připraven, kapitáne McKayi?“

Scott přikývl.

„Dobře.“ Dok stiskl tlačítko mikrofonu a ohlásil, že ScotAir 50 čeká na automatické navedení na přistání na runway 32. Hned nato boeing vlétl do krupobití, jehož bušení na hliníkový trup znemožnilo další komunikaci.

Kabinu vyplnil ohlušující rámus připomínající mnohokrát zesílené práskání pušky a neskutečně jasný záblesk světla. Scott zezadu uslyšel, jak Linda lapá po dechu, a po žilách se mu rozproudil adrenalin.

„Zásah bleskem!“ vykřikl přes pravé rameno. „Není nebezpečný!“

„Jenom vyděsí k smrti,“ doplnil Dok.

Krupobití ustalo stejně rychle, jako začalo.

„Toč doprava, Scotte. Tři míle před námi je další bouřka,“ upozornil Dok.

„Řekni dispečerovi, ať nám dá souřadnice na přímé přiblížení z jihu do vychýleného kurzu.“

Dok kývl a zmáčkl tlačítko mikrofonu. Ve stejném okamžiku jejich zrak i sluch vyplnil další úder blesku.

ABC NEWS, NEW YORK – 17:10

Doporučení navštívit internetový chat nazvaný U-235 přišlo po telefonu od přítele z Kolumbijské univerzity, nacházející se o čtyřicet bloků severněji. Za necelou minutu už investigativní korespondent ABC sledoval rychle se rozvíjející diskusi na obrazovce počítače ve své kanceláři.

ROCKETDOC: NO TAK, EMC, PROJEKT MEDÚZA SELHAL, PAMATUJEŠ? MEDÚZA NEHROZÍ. ŠPATNĚ VYMYŠLENO.

EMC: MOHLO SE TO PODAŘIT A TEĎ HROZÍ. ZROVNA TEĎ JSME V OBROVSKÉM NEBEZPEČÍ OD TOHO PROTOTYPU! NEDĚLÁM SI SRANDU!

A3: KDO JE V NEBEZPEČÍ?

EMC: URČITĚ VŠICHNI POBLÍŽ WASHINGTONU, D.C., ALE TAKY MY VŠICHNI NA VÝCHODNÍM POBŘEŽÍ, A JESTLI TO FUNGUJE, JAK MÁ, TAK CELÁ SEVERNÍ AMERIKA. JÁ JSEM V BOSTONU, ALE MOJE ČIPY SE STEJNĚ USMAŽÍ.

A3: BLBOST! KDO TYHLE ZPRÁVY ROZŠIŘUJE?

EMC: JÁ. PROTOTYP JE V LETÍCÍM NÁKLADNÍM LETADLE NAD D.C. JE AKTIVOVANÝ A NASTAVENÝ NA VÝBUCH BĚHEM NĚKOLIKA HODIN. VLÁDA SE TO SNAŽÍ DRŽET V TAJNOSTI, ALE JESTLI TO SPUSTÍ, TAHLE FORMA KOMUNIKACE PŘESTANE EXISTOVAT. STEJNĚ JAKO ZHRUBA PĚT MILIONŮ LIDÍ!

ROCKETDOC: FAJN, TO STAČÍ. PROČ VŠECHNA TA HYSTERIE?

A3: NECH SI OD NĚJ VYSVĚTLIT, ŽE TI TO ZNIČÍ POČÍTACOVÉ ČIPY!

EMC: MIMO ZÓNU VLASTNÍ EXPLOZE TO ZLIKVIDUJE ČIPY A ZKOMOLÍ ZÁKLADNÍ OPERAČNÍ KÓDY PO CELÉ AMERICE. HLAVNĚ PAMĚTI ROM.

ROCKETDOC: POSLOUCHEJ, EMC, JAK MI VYSVĚTLÍŠ, ŽE ZROVNA TY SES O TOM VŠEM JAKO JEDINÝ DOZVĚDĚL?

EMC: ZROVNA JSEM MLUVIL S JEDNÍM VĚDCEM Z PŮVODNÍHO PROJEKTU V LABORATOŘÍCH V SANDII. JE TO KAMARÁD. NÁHODOU JSEM K NIM TAKÝ PATŘIL. BYL JSEM TAM. DĚLAL JSEM NA TOM. VIDĚL JSEM TO, MÁM FIREMNÍ TRIČKO. SPOKOJENÝ? MIMOCHODEM, JE VÁM ZNÁMO, ŽE TA VĚC SE SPOUŠTÍ TERMONUKLEÁRNÍM VÝBUCHEM? ROZEBÍRÁME TADY NĚCO JAKO ARMAGEDDON! NECHÁPU, PROČ TO LETADLO OKAMŽITĚ NEUKLIDÍ NĚKAM NAD OCEÁN.

A3: TAKŽE TO NENÍ VTIP?

EMC: MLUVÍM SMRTELNĚ VÁŽNĚ.

A3: JÁ JSEM V BALTIMORU A NEPRODLENĚ ODSUD VYPADNU.

*****

Korespondent se sklonil nad klávesnici, prsty se mu rozběhly a pod svou obvyklou internetovou přezdívkou se zapojil do diskuse.

*****

RESEARCH-R-US: PROMIŇTE, PÁNOVÉ, ALE MOHL BY MI NĚKDO VYSVĚTLIT „VLNU MEDÚZY“ A „PROJEKT MEDÚZA“?

Obrazovka zůstala skoro minutu nezměněná. Novináře napadlo, že všichni tři diskutující možná uprchli před neznámým člověkem někam jinam, ale nakonec se objevil nový řádek.

EMC: NEZNÁM TĚ, „RESEARCH!“, ALE DEJ MI SVŮJ TELEFON A JÁ TI ZAVOLÁM.

Korespondent napsal bezplatné číslo do televize včetně své linky, pohodlně se usadil a čekal. V myšlenkách se vrátil k podrobnostem své reportáže o Los Alamos, laboratořích v Sandii a o tom, na čem se tam pracovalo.

Částečně se zaobíral i toužebně očekávaným hovorem a náhle si uvědomil, jakou udělal chybu.

„Sakra!“ Mrštil tužkou přes svou malou kancelář. Nahraný hlas na bezplatném telefonu tomu člověku oznámí, že se dovolal do ABC, a on nepochybně zavěsí, aniž vytočí linku. Určitě nemá zájem o debatu s médii.

Korespondent se otočil k počítači, aby nabídl přímou linku na účet volaného, když vtom se ozvalo zvonění. Vrhl se po sluchátku.

„Takže ABC se chce dozvědět něco o projektu Medúza. Myslím, že je načase.“

11 KAPITOLA

SCOTAIR 50 – 17:15

Blesky sjížděly po obloze téměř jeden za druhým a na krátké okamžiky osvětlovaly zmáčenou krajinu s přízračnými temnými lesy protínanými úzkými cestami, po nichž se posouvaly rozmazané kužely světla z čelních reflektorů vozidel směřujících na sever.

Dr. Linda McCoyová zaryla prsty do opěrek sedadla pozorovatele, protože boeing se prodíral dalším úzkým pásem divokých turbulencí. Při každé takové příležitosti viděla, kolik úsilí piloti vynakládají, aby letadlo udrželi ve vodorovné poloze. Zvedal se jí žaludek a točila se jí hlava. Uvědomila si, že bouře ji děsí víc než puma v nákladovém prostoru.

Když se boeing zase propadl, Linda sledovala, jak Scott pravou rukou posouvá všechny tři škrtící klapky na plný výkon. Přestože vypadal neuvěřitelně klidně, zaznamenala v jeho slovech napětí, kdykoli promluvil. Očividně se bál a ze všech sil se snažil nedat to najevo.

Jestli má strach on, usoudila, tak já taky!

Hlas letového dispečera, který jim povolil zahájit automatické přibližování na Pax River, jí zněl jako rajská hudba, zejména poté, co se před několika minutami dozvěděli, že základna je zavřená.

Už jenom chvíli! Řekla si, když se kabina silně otřásla. Ucítila mrazení v zádech a žluč v krku.

Nikdy nic podobného nezažila, ani při cestování malými letadly v odlehlých oblastech světa. Nedokázala ovládnout hrůzu, která se jí zmocňovala. Boeing vlétl do širokého sloupce stoupajícího vzduchu, což ji vmáčklo do sedadla, a vzápětí se ocitl ve stejně silném proudu směřujícím dolů. Přemítala, kolik toho ještě letitý stroj vydrží.

Přiznej si to, holka, pomyslela si, z tohohle nemůžeš vyváznout živá!

Její myšlenky zalétly domů do Colorada. Touto dobou už tam měla být. Vzpomněla si na svou kočku. Vzpomněla si na rodiče. Vzpomněla si na Christu McAuliffeovou ze zničeného raketoplánu Challenger a uvažovala, zda i ji zachvátila při explozi stejná panika.

Ze zamyšlení ji jako elektrický výboj vytrhl hlas Scotta McKaye.

„Klapky patnáct!“ vyštěkl náhle na Doka a jeho pokyn skoro zanikl v rámusu nečekaného krupobití.

„Klapky nastaveny na patnáct,“ odpověděl bez váhání Dok, jenž nastavil ovládací páku do patřičné polohy. „Motory zabezpečeny proti námraze. Místní radiomaják zachycen a identifikován, Scotte.“

„Dal nám povolení do tří tisíc stop?“ ujišťoval se Scott.

Dok přikývl. „Souhlasí. Do tří tisíc.“

„Vysunout podvozek. Přistávací úkony. Klapky dvacet pět.“

Linda sledovala, jak Dok stahuje ovladač do dolní pozice, a hned nato uslyšela, že kdesi pod nimi začal vysokou rychlostí proudit vzduch, když se otevřel kryt pod přední nohou podvozku. Hlavní podvozek, přibližně osmdesát stop za nimi, by se měl rovněž vysouvat.

Přelétla očima z Doka na Scotta, pak na Jerryho a zase zpátky. Vypadali nevzrušeně. Také by se měla uklidnit. Ale jak může člověk zůstat v klidu, když se všechno kolem třese a rachotí? Jen stěží to letadlo ovládali – a toto zjištění dodalo její hrůze novou intenzitu.

Z horního reproduktoru se ozval dispečer.

„ScotAire 50, leťte stávajícím směrem, povoleno přiblížení na runway 32, udržujte výšku dva tisíce pět set stop, dokud nedosáhnete přistávacího kurzu, pak se znovu spojte s věží.“

„ScotAir 50, přiblížení povoleno, dva tisíce pět set stop, dokud nedosáhneme kurzu,“ zopakoval Dok. „Přiblížení povoleno, Scotte.“

„Rozumím. Nastavíme si přistávací kurz. Ten je tři-tři-nula. Budu držet o třicet uzlů víc kvůli nárazům větru.“

„Doporučoval bych přidat víc, asi tak čtyřicet uzlů,“ řekl Dok.

Scott vrhl letmý pohled na druhého pilota, potom přes rameno na Jerryho. Linda nějakým způsobem zaznamenala Jerryho pokývnutí, třebaže nespouštěla oči z předního skla.

„Dobře, plus čtyřicet,“ souhlasil Scott a natáhl ruku, aby upravil polohu drobného umělohmotného ukazatele na rychloměru.

Dok opět přepnul rádio, aby navázal spojení s věží, a z horního reproduktoru slabě promluvil dispečer přehlušovaný hlasitým praskáním statické elektřiny v oblacích.

„… povolení přistát. Vítr vane, moment, tři-pět-pět od padesáti pěti do šedesáti, v nárazech o dvacet uzlů víc. Runway je pro vás otevřená, ScotAire, ale o přistání rozhodněte sami.“

„Rozumím, Patuxent,“ odpověděl Dok, hlavu skloněnou k údajům na přístrojích, a zdvihl hlas, aby překřičel zvuky lijáku. „Fajn, Scotte, jsme na patnácti stech, vzdálenost pět mil. Tohle je poslední úprava přiblížení. Můžeme dolů na čtyři sta stop.“

Ze sedadla letového inženýra se ozval Jerry Christian. „Signál navigačního rádia je dobrý a stálý a runway je v dohledu zhruba na deseti hodinách.“

„Ten boční vítr je vážně síla!“ ulevil si Scott a slova mu sotva prošla staženým hrdlem. Oběma rukama svíral řídicí sloupek a bez ustání s ním bojoval, aby udržel stroj na sestupové dráze k radiomajáku. „Letíme skoro třicet stupňů bokem k runwayi!“

„Scotte, počítej s druhým pokusem,“ řekl Dok. „Netlač na to! Máme dost paliva!“

Linda si připadala jako hadrová panenka v bubnu pračky. Slyšela, jak Dok napjatým hlasem začíná odříkávat parametry a mluví málem bez ustání.

„Rychlost plus čtyřicet pět uzlů. Připraven na klapky?“

„Jasně. Klapky třicet.“

„Rozumím. Klapky třicet.“

„Zpomal na přistávací rychlost. Pokračuji dolů na minimální sestupovou výšku. Dráha v dohledu před námi. Odteď sestupujeme vizuálně.“

„Chceš zapnout stěrače, Scotte?“ zeptal se Dok, zatímco posouval ovladač klapek do konečné polohy.

„Jasně!“

Dok spustil stěrače a ty začaly dělat strašný hluk, v němž se málem ztrácela jeho slova, když prováděl šestici přistávacích úkonů. Hlášení „úkony provedeny“ pronesl právě v okamžiku, kdy do země před nimi udeřil obrovský blesk.

Linda zaslechla z místa letového inženýra zalapání po dechu. „To bylo do věže!“ upozornil Jerry Christian.

„Do prdele!“ Dok stiskl knoflík vysílačky. „Věži Pax River, jste tam ještě?“

Žádná odpověď.

„Osm set stop, jsi čtyřicet uzlů nad ukazatelem rychlosti,“ konstatoval Dok.

„Jsou tam?“ zeptal se Scott, oči upřené na přístroje.

„Ne, ale povolení jsme už dostali,“ oznámil Dok.

„Dobře.“

„Teď jsi na šesti stech stopách, plus třicet osm uzlů.“

„Dobře.“

„Rychlost je plus třicet čtyři a… To je ale vichr, Scotte! Vyskočilo to o deset, možná o dvacet uzlů… Ne, je to víc…!“

„Cítím to!“

Scott pravou rukou přivíral škrtící klapky, ale Dok ho levou rukou zarazil. „Ne tak moc! Neubírej tolik!“

„Jakou mám rychlost?“

„Jsme na čtyřech stech stopách, rychlost plus, hmm, skoro padesát.“

„Musím zpomalit!“

„Scotte…“

Dok ztichl, neboť rychlost prudce stoupla o dalších dvacet uzlů a proudící vzduch hučel každou sekundou stále hrozivěji.

„Tohle by mohla být vzduchová kapsa, Scotte!“ Lindě se zdálo, že ozvěna opakuje Dokovu výstrahu, když boeing prolétal středem masivního, ostře sestupujícího vzdušného sloupce.

Protivítr o rychlosti čtyřiceti uzlů se v jediném okamžiku změnil ve stejně silný vítr do zad. Křídla náhle nedokázala vytvořit dostatečný vztlak, aby se letadlo udrželo ve vzduchu, a pětasedmdesátitunový stroj se zachvěl a začal padat.

Linda se chytila opěrek a srdce jí vyskočilo do krku. Tentokrát nenásledoval stoupavý pocit, který se dostavoval na druhé straně každého klesajícího proudu. Tentokrát se řítili k zemi.

Ze Scottových úst zazněl jakýsi ostrý zvuk, ale žádná srozumitelná slova. Linda koutkem oka zaznamenala, že Dok je stejně ohromený jako kapitán a spěšně přidává plyn na maximum, až páky slyšitelně klapou o zarážky.

Jako první našel slova Jerry Christian v zadní části kabiny. „NÁRAZOVÝ VÍTR! PLNÝ VÝKON! NAHORU! NAHORU!“

„Dělám na tom…,“ vydechl Scott.

„Rychlost sto. Scotte, propadáme se!“ vykřikl Dok.

„Já vím!“

„Dva tisíce stop za minutu!“ Dokova slova zněla Lindě v uších ještě při kapitánově odpovědi.

„Plný výkon!“ odvětil Scott. Dok natáhl levou ruku k ovladačům motorů, ale všechny už byly tak daleko, jak to jen šlo.

Druhý pilot soustředěně sledovat rádiový výškoměr, který svědomitě ukazoval přesnou výšku nad zemí. Ručička se blížila k poslední číslici nad nulou.

„Sto stop, Scotte. Nahoru!“

„Zkouším to!“

Runway se kvapem přibližovala a Scott si přitahoval řídicí sloupek až na prsa. Linda měla dojem, že letadlo reaguje změnou směru, protože přistávací dráha a travnaté pásy kolem ní se pod nimi vychýlily o třicet stupňů. Jestli takhle dopadneme, pomyslela si, bude z nás ohnivá koule!

„ZPÁTKY! ZPÁTKY! Na patnáct stupňů!“ zvolal Dok.

Scott krátce přikývl. Netroufal si promluvit. Boeing se neochotně obracel doprava znovu proti větru. Země jim stále pospíchala vstříc. Musel srovnat křídla! Ovládání však působilo měkce, neboť stroj už neměl v zásobě ani špetku výkonu.

„Snažím se…“ Na nic jiného se Scott nezmohl.

Dvojici mužů v řídicí věži připravil omračující úder blesku doprovázený neuvěřitelně jasným světlem na okamžik zcela o orientaci. Oba dispečeři si ve stejnou chvíli uvědomili, že leží na podlaze, ale nebyli si jisti, jak se tam dostali. Rychle vyskočili na nohy a spatřili světla ScotAiru 50, která se prodírala černými mraky na prahu přistávací dráhy.

„Rádio nefunguje!“ oznámil jeden.

„Co to dělá?“ podivil se druhý a ukázal na konec runwaye. Přibližující se proudové letadlo se zdánlivě téměř vznášelo na místě nad okrajem letiště a nebylo natočeno souběžně s dráhou, ale k zátoce, protože piloti zápasili se silným bočním větrem.

Pak se stroj bez varování začal děsivým tempem propadat, a jak nabíral rychlost směrem k zemi, jeho příď mířila stále strměji k obloze.

„Co to, sakra…?“ Jeden z dispečerů bez ohledu na to, že vysílačka byla mimo provoz, sáhl po mikrofonu a tvrdě stiskl knoflík, až ho zabolel prst.

„ScotAire, nařizuji průlet! NEPŘISTÁVEJTE!“

„Jsou ve víru!“ ohlásil druhý a sledoval, jak se náklon letadla ještě zvětšuje, ačkoli motory běžely na plný výkon a za boeingem se táhly zřetelné kouřové stopy.

„Zřítí se!“

*****

Když Scott potlačil řídicí sloupek a ocasní motory stroje konečně zabraly, zaznamenal vítanou tíhu v kříži. Zatímco rychlost začala stoupat, upíral oči na výškoměr. Zaplavil ho nečekaný klid, jako kdyby nebyl kapitánem letadla, ale pouze pasažérem vyhlídkového letu – pocit, že stojí stranou a nezaujatě sleduje boj o udržení ve vzduchu.

„Deset stop, Scotte!“ Dokuv hlas ho vrátil do reality. Scott viděl v dálce nalevo stromy, po pravé straně budovy a periferním viděním vnímal ubíhající travnaté pásy podél dráhy. Zdálo se mu, že jsou jen několik palců nad zemí.

„Sto třicet uzlů a stoupáme!“ oznámil Jerry.

Scott se soustředil na mírný náznak vzestupného letu, ale vzápětí ho překvapil nečekaný poryv zleva.

Pravé křídlo v závanu větru pokleslo, takže jeho okraj zachytil o runway a zahalil se do spršky jisker. Boeing sebou prudce trhl doprava a kabinu vyplnilo zesílené skřípění kovu o beton.

Křídla byla plná paliva. Bylo nutné přerušit proud jisker a kontakt se zemí.

Scott přitáhl řídicí sloupek ostře dozadu a instinktivně jej natočil mírně vlevo, aby zvedl konec křídla z dráhy.

To se mu podařilo právě v okamžiku, kdy pneumatiky hlavního podvozku dosedly v bezmála čtyřicetistupňovém úhlu na zem, což vrhlo příď boeingu doleva způsobem, jaký Scott dosud nezažil.

Příďový podvozek udeřil do runwaye jen o chvíli později. Scott znovu přitáhl řídicí sloupek tak blízko, jak mu odvaha dovolila, a cítil, že vítr zdvihá pravé křídlo. Za nesouhlasného hvízdání pneumatik se pokoušel letadlo srovnat a věděl, že se konec levého křídla co nevidět zaryje do měkké půdy vedle dráhy.

V jeho mysli se všechno odehrávalo zpomaleně. Pokud levé křídlo klesne až k zemi, zaryje se do ní, letadlo se roztočí a nakonec se rozpadne při silné explozi paliva. Musel se zvednout z dráhy!

Vychýlil směrovku doprava, takřka do krajní polohy, přitáhl si řídicí sloupek k tělu a ucítil, jak se letadlo odlepuje od betonu a nejistě se potácí vzduchem. Zdálo se mu, že kymácení ze strany na stranu a vibrace trvají celou věčnost.

Ozval se Dok.

„Scotte! Vrať se doprava!“

Hlas ve Scottově hlavě křičel totéž varování. Po levici měli kontrolní věž a těsně nad trávou k ní mířili. Stále ještě byla několik set yardů daleko, ale při pohledu z bočního okénka povážlivě rostla.

Scott se podíval na rychloměr. Sunuli se tempem sto třiceti uzlů a podle tlaku v kříži bylo zřejmé, že zrychlují. Museli přidat, aby nabrali výšku, přidat, aby se vyhnuli věži, přidat, aby unikli přitažlivosti…

„Zatáhnout podvozek,“ nařídil Scott. „Musíme se podívat, jestli není poškozený.“

Dok položil ruku na páku a přesunul ji do horní pozice. Scott zvýšil náklon doprava a upravil dráhu letadla ve snaze nasměrovat je bezpečně nad vrchol řídicí věže.

Západní okraj letiště ohraničovala stěna deště, ledových krup a mlžného oparu. Boeing do ní vlétl, konečně nabral dostatečnou výšku k překonání budovy a vydal se k běsnící bouři.

„Scotte, máme nejistou indikaci podvozku na levém hlavním, ale myslím, že se zatáhl. Řekl bych, že si toho prozatím nemusíme všímat,“ oznámil Dok.

„Kryt, nebo přímo podvozek?“

„Přímo hlavní podvozek. Existuje postup, který můžeme vyzkoušet později, abychom zjistili, jestli se vysune. Zatím nechám páku nahoře. Tak zůstane natlačený dovnitř.“

„Jo, to bude stačit,“ souhlasil Scott.

Dok zvedl ke rtům mikrofon a pohlédl na kapitána. „Kam chceš letět?“

„Dej mi kurz zpátky na západ, někam pryč odsud. Srovnám se a znova si promluvím s tím člověkem od FBI. Nevím, kam poletíme, ale rozhodně to tady nechci zkoušet ještě jednou!“

Zezadu se hlasitě připojil Jerry Christian.

„Moje řeč!“

„Dohodnuto,“ uzavřel Dok, zapnul vysílačku a ohlásil: „Washingtone, tady ScotAir 50, něco potřebujeme.“ Podíval se na Lindu McCoyovou, která stále mlčela, a všiml si, že strnule zarývá prsty do opěrek a kůži kolem pevně sevřených rtů má bezkrevně bledou.

Linda zachytila jeho pohled a věnovala mu sotva patrný náznak úsměvu.

Dok přikývl a z náhlého popudu chápavě přimhouřil oči.

„Už je to v pořádku, doktorko.“

Málem ho nevnímala a ztěžka polkla. Místo hlasu byla schopná vydat jen jakýsi chrapot. Rty měla suché a mimoděk zadržovala dech. Urostlý druhý pilot ji pozoroval, dokud se konečně neprobrala.

„Cože?“ zeptala se.

„Řekl jsem, že už je to v pořádku. Uvolněte se. Pořád jsme ve vzduchu.“

Podívala se přímo na něho a tiše pronesla: „A právě v tom je problém.“

ÚSTŘEDÍ FBI, WASHINGTON, D.C. – 17:15

Než ScotAir 50 zahájil přibližovací manévr na Pax River, mezi agenty FBI, kteří se na základně nacházeli, a washingtonským ústředím se uskutečnilo několik telefonátů, během nichž byly předány pokyny. Lidé na palubě ScotAiru 50 měli být zadrženi, zatčeni a zajištěni podle standardního postupu pro případ únosu letadla. Vycházelo se z předpokladu, že únosce – nebo terorista – se může vydávat za pasažéra nebo člena posádky. Ty hodné je možno vytřídit později.

Když bylo vše ujednáno a boeing se nacházel jen několik mil od letiště, Tony DiStefano klesl na židli, aby vyslechl přehled nových informací.

„Dobře, Donno, co pro mě máte?“

Vysoká, pohledná žena, s níž pracoval již několik let, se posadila na otáčecí židli vedle něho a nahlédla do žlutého poznámkového bloku plného zápisků.

„Pokud jde o doktora Rogerse Henryho, nic překvapivého, Tony.“ Přednesla základní fakta o fyzikově průkopnickém působení v jaderném zbrojním průmyslu, v Los Alamos během projektu Manhattan, v Sandii, Denveru, a Lawrence-Livermoru, o jeho bezpečnostních osvědčeních, která zůstala i po jeho smrti překvapivě nedotčená, krátce vylíčila historii projektu Medúza a jeho rozpuštění a zmínila se také o absenci negativních připomínek k Henryho spolehlivosti ze strany NSA, Národní bezpečnostní agentury, tedy organizace, která prověřovala Američany v tajných vládních výzkumech.

„To je všechno?“ zeptal se Tony.

„Z doby po odchodu na odpočinek měl malý záznam u policie v Miami. Dvě zadržení za údajné domácí násilí. Manželka v obou případech odmítla vznést obvinění: v letech 1986 a 1988. Dvě pokuty za překročení rychlosti. Kromě toho žádná stíhání ani zatčení.“

„A co manželka?“

„To je úplně jiná věc. Vzpomínáte si, Tony, že ten muž zemřel před dvěma lety, že ano? Jeho žena žije a právě teď je v tom letadle.“

„Fajn. Co z toho vyplývá? Má nějaký záznam?“ Zvedl obočí a na rtech se mu objevil vševědoucí úsměv.

„V rejstříku nic, dokonce ani dopravní přestupky, ale poslechněte si tohle. S manželem se seznámila, když působila v laboratořích v Lawrence-Livermoru ve státě Kalifornie, jako jaderná inženýrka, a pak se za něho provdala, když dělali pro vládu v Los Alamos. V Livermoru navrhovala montážní metody a v Los Alamos pracovala na výrobě roznětek. Jinými slovy, to děvče o jaderných zbraních něco ví.“

„Takže“ – Tony zvedl obě ruce v gestu mírného zoufalství – „co to znamená?“

„Její manžel je už dva roky po smrti. A protože tu zkrátka není, nemá motiv, aby vyhrožoval vlastní zemi domnělou pumou.“

„Dobře.“

„Ale ona motiv má.“

Tony se na židli předklonil. „Co tím myslíte?“

„Ta žena má spoustu důvodů nenávidět vládu a možná i armádu. Před pěti lety se s manželem rozvedla. Při rozvodu vysoudila polovinu jeho penze a vdovskou rentu, což je dost peněz. Než bývalý manžel zemřel, žila si z té penze docela slušně. Pak se přihlásila o rentu, která se zhruba rovnala tomu, co dostávala jako svou část penze. Jenže ti úžasní lidumilové z OPM, Úřadu pro personální záležitosti, našli v rozsudku nějaký překlep a nedali jí nic. S OPM už jsem se spojila. Jsou to neschopní idioti. Každopádně, OPM prohlásil její nárok na vdovskou rentu za neplatný, a protože manžel už byl po smrti, nedovolili rozvodovému soudu opravit rozsudek, ačkoli jí ty peníze jasně patřily. Po tomhle ostudném rozhodnutí s OPM dva roky bojovala, ale nikam to nevedlo. Teprve před měsícem odvolací soud bez komentáře zamítl její odvolání a ona o rentu s konečnou platností přišla. Tenhle týden se rozhodla prodat dům, zřejmě proto, že nedokázala platit opožděnou daň z majetku. A dneska najednou poletuje nad Washingtonem, D.C., se záhadným zařízením, které je údajně jaderná bomba a které prý má vybuchnout.“

„Údajně jaderná bomba? Donno, nezapomínejte na ty záznamy z Miami.“

„Ne, nezapomínám. My jenom předpokládáme, že jaderný materiál, který ty záznamy způsobil, je na palubě toho letadla. Několik dalších letadel jsme nedostihli včas a ve stejnou dobu se z letiště rozjížděla všemi směry nákladní auta. Co z toho plyne? Třeba honíme nesprávnou lišku. Může to být shoda okolností. Manželka toho vědce si vymyslí vzdušné vydírání pomocí neexistující zbraně a nějaký terorista jako na potvoru vypraví v tu chvíli z Miami zásilku plutonia.“

„To je vážně přitažené za vlasy.“

„Pak je to možná pravda. Myslím s tou bombou. A to o ní taky.“

„To nezní věrohodně, Donno. Vdově docházejí peníze, a proto jich zbytek utratí, aby vyhodila svět do vzduchu? Tady bych podezřelého nehledal.“

Donna mu zblízka pohlédla do obličeje a napodobila brooklynský přízvuk.

„Je někdo doma? Její manžel je mrtvý, Tony. Už dva roky. Pořád je mrtvý! Jediná živá osoba s motivem je Vivian Henryová.“

Tony se usmál, a než její pohled opětoval, několik sekund pozoroval své boty.

„Fajn, tak kde je požadavek peněz? O penězích nepadlo ani slovo.“

Donna se narovnala, v očích jí dosud plálo, ale hlas zněl klidněji. „Třeba nás to teprve čeká. Možná to je skutečná bomba a ona má sebevražedné úmysly a chce s sebou vzít co nejvíc lidí, aby se pomstila washingtonskému úředníkovi. Kdo ví?“

Tony zvedl ruce s nataženými dlaněmi, aby ji přerušil. „Dobře, dobře. Má motiv, ale nevíme, jestli má taky záměr, vztek, schopnosti…“

„Schopnosti má, to rozhodně. Jak jsem vám řekla, podílela se na výrobě jaderných pum v Los Alamos a všechno nasvědčuje domněnce, že je schopná sestrojit model takové pumy. Zrovna jsem mluvila s lidmi z jaderné regulace. Zatím hledají její složky, ale potvrdili, že žena s její specializací, provdaná za špičkového fyzika jako Henry, by pravděpodobně dokázala sama postavit také skutečnou zbraň. Tohle zní věrohodně, Tony. Kromě toho, v tom letadle vyhrožuje mluvící počítač a ona u počítačů tráví spoustu času.“

„Kde jste zjistila tohle?“

„Standardní pátrání. Má účty u CompuServe a America Online a denně je využívá. Zkontrolovali jsme jí vyúčtování a čekáme na podrobné výpisy.“

Tony vstal, došel k oknu, ruce zabořené hluboko do kapes, a přemýšlel o tom, co se od Donny dozvěděl. Dosud považoval všechny na palubě ScotAiru za oběti. Co když byla v letadle také pachatelka a za oběť se jen vydávala? Jaký bude její plán? Co by mohla chtít? Peníze. Možná měla doopravdy sebevražedné úmysly.

Tony se obrátil. „Už někdy pohrozila násilím?“

„To zatím nevíme. Zajistili jsme celou její složku v OPM, takže až ji probereme, měla bych vám být schopná říct, jestli tam je něco písemně, a abychom to podpořili, snažíme se sehnat zaměstnance OPM, kteří s ní přišli do styku.“

Tony znovu vyhlédl z okna. „Dobře, je tady jeden problém. Ta bomba si myslí, že je v Pentagonu, a před pár minutami jsem se dozvěděl, že Vivian Henryová si najala nákladní auto na dopravu své zásilky – té bomby – z Národního letiště do Pentagonu. OPM je v centru, jen několik bloků od Bílého domu. Takže, kdybych chtěl vyhodit do vzduchu OPM, proč bych vozil bombu do Pentagonu?“

Další agent mlčky poslouchal. Nyní vykročil vpřed a zdviženým prstem naznačil, že si bere slovo.

„Myslím, že na to dokážu odpovědět.“

Tony DiStefano lehce nadzdvihl hlavu. „Do toho, Bille.“

„Taky jsem pátral po informacích. Vivian Henryová vedla na konci sedmdesátých let tichou, ale poměrně ráznou kampaň s cílem přesvědčit ministerstvo energetiky a Bílý dům, aby obnovily manželův projekt. Usilovně lobovala v Kapitolu, psala vydavatelům různých časopisů s vojenskou tematikou a přinejmenším podle jedné novinové zprávy v archivu byla velmi zklamaná tím, že jejího muže poslali do důchodu.“

„Ale proč Pentagon?“ zeptal se znovu Tony.

„Protože mladý poradce, který tehdy prezidenta přesvědčil, aby zastavil projekt Medúza – člověk, kterého paní Henryová při senátním slyšení označila za machiavelistického lháře – má nyní kancelář v Pentagonu. Mezitím ovšem začal pracovat v jiné funkci.“

„V jaké?“

Agent se ušklíbl.

„Ministra obrany.“

Tony zamyšleně pokýval hlavou. „A nukleární výbuch v Pentagonu by zničil i OPM, o nás ostatních nemluvě.“

„Přesně tak,“ souhlasil Bill. „Ani samo peklo nezuří…“ Náhle se podíval na služebně starší agentku a zarazil se uprostřed věty. Usmála se, protože věděla, jaká slova se zdráhal pronést a proč.

„Jako zavržená žena, není to nějak takhle?“

Rozpačitě přikývl.

„To si pište!“ ubezpečila je.

12 KAPITOLA

VÝCHODNÍ WASHINGTON, D.C. – 17:25

Když sílící vítr v předzvěsti přicházejícího hurikánu rozechvíval staré okenní tabulky v jejím nevelkém bytě, zaměstnankyně Úřadu pro personální záležitosti seděla u kuchyňského stolu a přemýšlela, co může být tak důležité, že ji kvůli tomu šéf obtěžuje doma. Koneckonců, všechny vládní instituce zavřely kvůli špatnému počasí dříve a tak to mělo zůstat. Vždycky odmítala pracovat přesčas. Nejraději by ze zaměstnání odešla úplně! Na jejím oddělení působila podivná snůška neschopných vedoucích a zasmušilých úředníků, které většinou nemohla vystát. Nikdo z nich neměl právo pronásledovat ji až domů, nejméně ze všech její stupidní šéf. Nejspíš na jeho telefonát neměla vůbec reagovat. Zítra mohla zalhat a vymluvit se, že byla na návštěvě u matky.

Jeho nepříjemný hlas však ze záznamníku zněl ještě hrozivěji než obvykle. Usoudila, že by jí mohl dělat potíže. Raději mu zavolá zpátky.

Vytočila číslo do kanceláře a nepřestávala kroutit hlavou. Pokud změnil názor a chtěl ji mít odpoledne znovu v práci, mohl na to zapomenout. Znal přece pravidla!

„Tady je Doris. Volal jste mi.“

„Doris! Díky Bohu. FBI s vámi potřebuje ihned mluvit o jednom případu renty, který jsme nedávno vyřizovali. Počkejte. Dám vám číslo.“ Nastalou pauzu vyplnilo šustění papíru. Šéf jí bez dalšího komentáře nadiktoval telefonní číslo a jméno. Když zavěsila, cítila, jak se jí žaludek lehce svírá strachem.

Co mám dělat? O čem se mnou chtějí hovořit?

Ještě nikdy s FBI neměla tu čest. Ačkoli si byla jistá, že se ničeho nedopustila, pouhé pomyšlení na rozhovor ji děsilo. Někdo se ji možná snaží donutit k tomu, aby udělala chybu.

Její šéf ale použil slovo ihned.

Vytočila číslo. Žena na druhém konci se uhlazeným hlasem představila jako agentka FBI, jejíž jméno měla zapsané. Úřednice jí přiškrceně oznámila, kdo volá.

„Jsme rádi, že jste se ozvala, madam,“ řekla agentka. „Potřebujeme vaši okamžitou pomoc při shromažďování informací o ženě jménem Vivian Henryová. Vím, že jste doma, ale vzpomenete si na ni?“ Zatímco objasňovala historii zamítnuté penze, Doris zavřela oči a silným prstem si přejížděla po čele, jako by si touto masáží snažila osvěžit paměť.

Vivian Henryová. Zřejmě jedna z těch rozvedených manželek, které usilují o vládní almužnu, pomyslela si. Podobné ženy ji už unavovaly tím, jak do telefonu bědovaly a prosily, aby OPM udělal výjimku a pomohl jim. Jen málo jich bylo v právu a úřednice zastávala názor, že většinou samy udělaly chybu, když se provdaly za gaunery a najaly si špatné právníky, kteří nedokázali zařídit všechny potřebné papíry. Nehodlala jim rozdávat peníze jen tak a měla za to, že tyto rozmazlené exmanželky si na živobytí mohou vydělat vlastníma rukama, což ona dělala odjakživa. Ať si trhnou nohou!

Z úvah ji vytrhl hlas agentky FBI.

„Madam, říká vám to jméno něco? Váš nadřízený mi řekl, že jste ten případ vyřizovala osobně a s tou paní jste mluvila.“

Úřednici z paměti vytanulo několik jmen a obličejů, vesměs zoufalých žen, které se odvolávaly a nutily ji k neodkladnému připravování podkladů pro vládní právníky.

Kdykoli někdo nesouhlasil s rozhodnutím OPM, všichni museli pracovat usilovněji, aby se nic nemohlo zvrtnout. Bylo známo, že úřad chce vyhrát za každou cenu, dokonce i kdyby se prokazatelně mýlil.

„Nevím. Mám spoustu případů,“ odpověděla.

„Dobrá, vzpomněla byste si tedy, kdyby vám vyhrožovala?“ zajímala se agentka FBI.

Vyhrožovala. To je něco úplně jiného!

Doris před sebou náhle viděla evidentně zhýčkanou, snobskou ženu v kožichu, jež při odchodu nasadila blahosklonný, pohrdavý výraz. Co to jen řekla?

„Tohle vás bude mrzet!“ pohrozila úřednici. „O to se postarám!“

„Jak to myslíte?“ zeptala se Doris nejistě a obezřetně.

Žena opovržlivým gestem ukázala na zařízení stísněné kóje v budově OPM a hodila několik úředních dopisů zpátky na psací stůl.

„Vy nevzdělaná krávo! Neumíte napsat srozumitelný dopis, zřejmě jste ani nedodělala střední školu, vůbec nechápete, o čem mluvím, a myslíte si, že budete vykládat soudní rozhodnutí, které rozhoduje o mé finanční budoucnosti? To je ale fraška! Řeknu vám, co uděláte. Buď schválíte můj požadavek v plné výši, nebo ponesete následky.“

Doris si vzpomněla na to, jak se roztřeseně postavila, tvář zkřivenou zahanbením a zlostí. Nesnášela konflikty, a pokud by jí ta žena nezastoupila východ z kóje, prostě by odešla a nechala ji tam.

„Když tvrdím, že ten požadavek je neoprávněný,“ vykoktala, „tak… tak neoprávněný je, ať si myslíte, že jsem chytrá, nebo ne. Předpisy jsou předpisy. Prostě dodržuji předpisy.“

Potom se k ní žena naklonila tak blízko, aby ji nikdo jiný neslyšel. Její hlas se změnil v zuřivé syčení.

„Zrušte moji penzi, vy negramotná huso, a já zruším vás a z tohohle úřadu při tom udělám kůlničku na dříví.“

„Vy… vy mi vyhrožujete!“ upozornila Doris a snažila se sama mluvit výhružně, což se jí ovšem nepodařilo.

„Ne. To není hrozba, ale slib.“

Žadatelka si upravila elegantní dlouhý kožich, odkráčela chodbou pryč a zanechala oněmělou úřednici na místě.

To musí být ta ženská, kterou hledají!

„Madam?“ připomněla se agentka FBI.

„Ano?“

„Ptala jsem se, jestli vám někdo vyhrožoval.“

„Myslíte jako ‚když neuděláte, co říkám, budete litovat?“

„To je ono.“

„Ano.“

„Ano? Znamená to, že vám ta žena vyhrožovala?“

„Vyhrožovala mi, ano.“

„Ale byla to opravdu Vivian Henryová?“ ujišťovala se agentka.

Doris se zamyslela. Neměla dobrou paměť na jména, ale na ponížení si vzpomínala výborně.

Henryová. Vivian Henryová. Jasně. To musí být ta mrcha. Několikrát si to jméno v myšlenkách zopakovala. Na případ Vivian Henryová si vzpomínala. Šlo o chybu v soudním rozhodnutí. Odepřít penzi bylo snadné.

„Ano. Byla to Vivian Henryová.“

„Povězte mi, co se stalo a co vám řekla.“

Úřednice se sama pro sebe usmála. Neviditelné včelky dělnice nemívají často příležitost k pomstě.

ABC NEWS, NEW YORK – 17:30

Hurikán bičující východní pobřeží od New Jersey po Karolínu měl podle plánu zabrat většinu večerní zpravodajské relace. Živé vstupy od moře a rozhovory s vědci od meteorologů po odborníky na atmosférické úkazy, hovořící o globálním oteplování, chtěla ABC pospojovat grafickými znázorněními, které národ podrobně seznámí s tím, jak se situace vyvíjí.

Pozornost stále větší části zpravodajského týmu ABC však začínalo upoutávat něco jiného. Z washingtonské pobočky přišla informace, že Bílý dům řeší novou krizi, která s počasím naprosto nesouvisí.

„Jako obvykle všechno popírají,“ oznamoval korespondent ABC v hlavním městě svému newyorskému kolegovi prostřednictvím telefonu s reproduktorem, zatímco se kolem velkého redakčního stolu hromadil zástup lidí, „ale jeden z našich nejlepších zdrojů v Bílém domě potvrdil, že Operační středisko pracuje naplno a kritickou situaci vyvolala nějaká vnitrostátní teroristická hrozba.“

„Takže to celé máme jenom z jednoho zdroje?“

„Máme dva zdroje, ale víme jenom to, že se něco děje a že možná jde o nukleární vydírání.“

„Co ostatní televize?“

„Zatím nic, jenže my jsme měli velkou kliku. Víš, že mobilní telefony můžou nečekaně změnit frekvenci, takže najednou posloucháš cizí rozhovor?“

„Jasně. Už se mi to stalo.“

„Člověk ze štábu senátora Campbella sem před patnácti minutami zavolal jednomu kamarádovi a zajímal se, co víme o stavu nukleárního ohrožení na letecké základně námořnictva Patuxent River. Zřejmě vyslechl, jak z Washingtonu kdosi vyplašeně telefonuje nějaké ženské v Pax River a říkají, aby vzala dcery a vyrazila na sever. Prověřili jsme to. Na základně opravdu probíhá evakuace a před pár minutami se tam jedno civilní nákladní letadlo pokusilo o riskantní přistání, ale oficiální zpráva ze základny uvádí, že evakuaci si vyžádal hurikán.“

„Dá se tomu věřit?“

„Těžko. Měli na to celý den, a nic se nedělo. Teď, když zuří vichr, opuštění základny není zrovna nejlepší nápad.“

„Máš přijímače, které mohou sledovat letecké frekvence? Dostali jsme po internetu tu věc o atomovce nad Washingtonem a ty nám teď oznamuješ, že se civilní stroj neúspěšně snažil sednout na základně námořnictva. Rozhodně bych rád věděl, jestli je pořád v té oblasti. Jestli je v něm atomová bomba, tak jsou v ohrožení miliony lidí.“

„To moc dobře vím, hlavně proto, že jsem jeden z nich! Jo, máme přijímač a sledujeme je. Kdyby něco, ozvu se. Na co jste tam v New Yorku přišli?“

Producent relace World News Tonight tiše vklouzl na židli u téhož stolu a mávl na korespondenta, aby pokračoval.

„Máme jaderného fyzika v důchodu, který pracoval na projektu Medúza. Popsal celou tu věc a řekl, že jednomu jeho dobrému příteli volal před půl hodinou reportér z Wall Street Journalu a tvrdil, že odposlouchává telefonní hovory z toho letadla. Snažíme se toho reportéra vystopovat, ale stejně to začíná vypadat věrohodně a děsivě zároveň. Dostal jsi přehled, který jsem ti poslal e-mailem?“

„Zrovna se na něj dívám. Páté patro už rozhodlo?“

Po zmínce o výkonné radě v hlavním stanu ABC News se lidé kolem stolu začali rozhlížet.

„Ještě ne. Vyčkávají. Chceme zjistit, jaká z toho vyplývají rizika pro národní bezpečnost. Budeme připravení na živý vstup, pokud to bude nutné.“

SCOTAIR 50 – 17:30

Během nejhorších manévrů nad dráhou v Pax River měla Vivian Henryová zavřené oči a těšilo ji, že je nákladním popruhem připásaná k podlaze letadla. Když se podvozek zatáhl a stroj začal stoupat, pochopila, že plány se opět změnily.

Nebyla dost blízko obrazovce Rogersova hrůzného zařízení, aby dokázala přečíst čísla, která znázorňovala ubíhající čas, ale tušila, že zbývají zhruba dvě hodiny. Bude se jim hodit každá minuta.

Bylo třeba nějak přesvědčit posádku, aby přistála, opustila letadlo a nechala ji na místě. Vivian musela zabránit všem snahám o deaktivaci pumy, neboť bylo zřejmé, k čemu by vedly.

Dokud se však na ni někdo nepřijde dozadu podívat, zůstane tu s tím zařízením sama. Neměla se od něj vzdalovat na více než patnáct stop a ani to nehodlala zkoušet.

ÚSTŘEDÍ FBI, WASHINGTON, D.C. – 17:35

Tony DiStefano vzhlédl od hlášení, které právě četl, a uviděl, že před ním netrpělivě postává Donna.

„Tohle si musíte poslechnout. Hned! Na lince čtyři čeká kapitán ScotAiru 50, ale nejdřív si musíte poslechnout tohle.“

„Tak spusťte.“

Agentka se usadila na sousední židli a začala překotně vyprávět, přičemž dynamickou kadenci slov doprovázela pohybem rukou. „Našli jsme zaměstnankyni OPM, která se zabývala případem té Henryové. Paní Vivian Henryová jí vyhrožovala.“

Tony odložil hlášení, opřel se a podíval se jí do očí. „Jak je to dlouho?“

„Vrazila do její kanceláře, aby si postěžovala, že jí před více než rokem odepřeli rentu, ale musíme mít na paměti, že poslední odvolání bylo zamítnuto teprve před několika týdny.“

„Ta žena z OPM si je jistá?“

„Ano, naprosto jistá. Paní Henryová jí zřejmě udělala kázání, na které nikdy nezapomene.“

Tony dlouze vzdychl. „Vy vážně věříte, že by to ta žena mohla celé připravit sama, Donno? To s letadlem, bombou a vším ostatním?“

Donna vážně přikývla.

„Fajn,“ řekl Tony a natáhl se k telefonu. „Vivian Henryová se stává naším primárním cílem, a protože by teoreticky mohla zaslechnout náš hovor, nemůžu kapitánovi nic říct.“

„Kapitán už to možná ví. Třeba je drží jako rukojmí.“

Tony se sklonil k aparátu, ale Donna ho gestem ruky zastavila, než stihl navolit linku na Scotta McKaye.

„Co je?“ zeptal se netrpělivě.

„ScotAir?“ Ukázala na telefon. „Zrovna jsme se dozvěděli, že v Pax River to nevyšlo. Málem havaroval, když se tam pokoušel přistát. Je dost otřesený a chce letět někam na západ.“

Tony DiStefano opět vzdychl, zavrtěl hlavou a stisknutím tlačítka se propojil na linku čtyři.

NÁRODNÍ LETIŠTĚ WASHINGTON – 17:35

Pete Cooke s napětím poslouchal nejnovější výměnu informací mezi federály a ScotAirem, když vtom před ním zazvonil telefon. Bez přemýšlení jej zvedl a podivil se, neboť hlas ve sluchátku byl zcela neznámý.

„Pete Cooke?“

„Jo. Kdo je to?“

Muž se představil jako korespondent ABC News právě v okamžiku, kdy ve druhém sluchátku mladá žena požádala kapitána ScotAiru, aby vyčkal na lince.

„ABC?“

„Ano.“

„Co… proč mi voláte?“

„Jak se zdá, pracujete na stejné zprávě jako my. Vy máte své zdroje, my máme své zdroje, zpráva je naléhavá a důležitá a my bychom si ji rádi ověřili.“

„Co přesně máte na mysli?“ zeptal se Pete a instinktivně věděl, že odpověď bude přesvědčivá.

„Nad Washingtonem, D.C., prý létá ostrá bomba, která ohrožuje všechny počítačové čipy a počítačové systémy v zemi – a navíc možná zabije pár milionů lidí při termonukleárním výbuchu, jaký tu ještě nebyl. Právě jste o tom mluvil s jedním vědcem na penzi a ten vám řekl spoustu detailů. Možná zjistíte další. Podívejte, Pete, vy jste tisk. My jsme televize. Vy máte uzávěrku zítra. My právě teď. My potřebujeme ověření a vy možná budete potřebovat totéž. Co kdybychom to dali dohromady?“

Pete držel sluchátko v levé ruce a pravou si začal mnout oči. Takže už to prosáklo. Jak, sakra? Neměl moc řečí někdo z jeho lidí v New Yorku?

Jeho pozornost zaujalo slovo „ověření“. „Teprve až si budeme jistí,“ varoval Iru. Třeba je tohle poslední dílek skládačky. Snad by mu ABC mohla nabídnout spolupráci, kterou potřeboval k získání jistoty.

„Nejdřív mluvte vy,“ řekl Pete. „Pokud se shodneme, dám to s vámi dohromady.“

„To je fér. Máte tužku?“

„Mám.“

„Začneme neobvyklou zprávou z Pax River.“

13 KAPITOLA

SCOTAIR 50 – 17:40

Jerry Christian natáhl svou vyzáblou postavu co nejvíce dopředu ze sedadla letového inženýra a zlehka položil levou ruku kapitánovi na rameno. Scott zápolil se sluchátkem flitephonu a snažil se je zasunout zpátky do držáku poté, co ukončil poslední hovor s FBI. Divoké turbulence skončily, ale boeing cestou na západ stále nadskakoval a trhal sebou. Letěli pryč od nejprudších větrů hurikánu a vstříc nejistému cíli – a do tváří jim stále svítila červená kontrolka „nezabezpečený podvozek“.

„Scotte, zbývá nám dvacet devět tisíc liber paliva. To odpovídá nejvýše třem hodinám ve vzduchu podle toho, kam chceš letět. Může to být mnohem méně, pokud zůstaneme nízko.“

Scott McKay se na letového inženýra ohlédl a přikývl.

„Co říkali federálové, Scotte?“ zeptal se Dok a pokynul k flitephonu. „Mám dojem, že nebyli právě nadšení, že jsme nepřistáli v Pax River.“

„Dobře, na něčem jsme se dohodli. Náš agent FBI chce, abychom letěli na leteckou základnu McGuire v New Jersey, zařadili se na vyčkávací obrazec a počkali, dokud se tam nedostane ta skupina expertů z Pax River. Námořnictvo je tam přepraví svým letadlem. Doufám, že budou mít štěstí na vítr!“

Scott koutkem oka viděl, že letový inženýr kroutí hlavou. Natočil se mírně doprava. „Co je, Jerry?“

„Proč, proboha, vybrali zrovna McGuire?“ zamyslel se Jerry znepokojeně. „McGuire je moc blízko New Yorku a Philadelphie a hurikán tam nejspíš zuří úplně stejně jako v Pax River. I kdyby ten Efekt Medúza, nebo jak tomu vlastně říkají, ve skutečnosti nefungoval, létáme sem a tam s dvacetimegatunovou termonukleární pumou, která by mohla zabít… kolik, deset, dvacet milionů lidí? Copak se zbláznili?“

„Očividně se nedomnívají, že vybuchneme,“ usoudil Scott.

Jerrymu se zablesklo v očích. „Dokážeš si představit, co teď vlastně máme na krku? Co když ta věc vybuchne, až budeme nad New Jersey? Jenom radioaktivní spad by způsobil miliony případů rakoviny a smrti z ozáření po celém východním pobřeží, porodní defekty na desítky let, slepotu a ještě horší věci. Ale jestli taky dokáže spustit tu Medúzu… jak tomu říkají?“

„Vlna. Říká se tomu vlna Medúzy,“ odpověděl Scott.

„Jasně. Jestli to opravdu dokáže vyvolat takovou spoušť, proč by FBI nebo kdokoli jiný chtěl, aby byla blíž newyorským bankovním centrům?“

„Dobrý postřeh,“ souhlasil bez váhání Dok, zrak stále připoutaný k přístrojům, překonal s boeingem hladinu patnácti tisíc stop a začal srovnávat na šestnáct tisíc.

Ve sluchátkách se ozval hlas z washingtonského centra.

„ScotAire 50, vidím, že srovnáváte na šestnáct. Teď točte doprava na tři-nula-nula stupňů a oznamte své záměry.“

Dok pohlédl k levému sedadlu. Scott uchopil mikrofon a zarazil se, oči upřené do Dokových.

„Nějaké návrhy?“ zeptal se Scott.

Dok zavrtěl hlavou a vzdychl. „Ani ne.“ S obtížemi se obrátil na letového inženýra. „Ty, Jerry?“

„Ne,“ odpověděl třetí člen posádky. „Nenapadá mě nic jiného než s nimi spolupracovat. Ale McGuire… Nechápu jejich logiku. Asi bychom jim měli zavolat zpátky.“

Scott si vyžádal vektory na McGuire a nastavil změněný kurz. Dok nasměroval letadlo k novému cíli a zapnul autopilota. Pak si přejel širokou dlaní po prořídlých vlasech a natočil se v sedadle, neboť věděl, že Scott se potřebuje poradit.

Dok se přistihl, že se dívá za Scotta na skládací sedadlo, které ještě před několika minutami zaujímala Linda McCoyová. Jakmile vystoupali do bezpečné výšky, odešla dozadu zkontrolovat Vivian Henryovou, ačkoli ji varoval před turbulencemi. Dok si náhle uvědomil, že ji postrádá, jako kdyby její nepřítomnost ještě ztěžovala děsivé dilema. Pochopil, že totéž pociťují i ostatní, protože Scott se také ohlédl na prázdné místo.

„Já… mám dojem, že to začíná být pěkně divoká jízda, kamarádi,“ řekl kapitán. „Necháváme se ovládat okolnostmi, ale já nevím, co jiného bychom měli dělat. S jadernými bombami jsem se dřív setkával na letadlových lodích, ale nikdy jsem žádnou neměl hned za zadkem, nemluvě o tom, že na našem rozhodování přinejmenším částečně závisí bůhví kolik milionů životů. Takže co když ji nedokážou deaktivovat? Co uděláme pak?“

„Shrňme si, co víme, Scotte,“ začal Dok a odpočítával fakta na prstech pravé ruky. „Za prvé, to zařízení vzadu může být napodobenina, ale ani my, ani vláda na to nemůžeme spoléhat. Za druhé, pokud předpokládáme, že je funkční, zbývá nám méně než dvě a půl hodiny do výbuchu, a jestli v tu chvíli nebudeme aspoň takových padesát mil daleko, schytáme to taky.“

„Za třetí,“ přerušil ho Scott, „nikdo z nás neví, jak tu věc zneškodnit, takže musíme udělat všechno pro to, abychom na palubu dostali experta, který dokáže zastavit odpočítávání. Souhlasíte? A protože z boeingu nemůžeme vyhazovat náklad za letu, nezbývá jiná možnost než někde přistát, přeložit tu bombu do C-l41 nebo C-l30 a v zájmu ochrany obyvatelstva ji svrhnout do moře. Nebýt toho zatraceného hurikánu, měli bychom na všechno dost času, ale takhle se každou minutou, kterou létáme nad východním pobřežím, sami stáváme teroristy! Dokážete si představit, co by si pomyslel průměrný člověk tam dole, kdyby věděl, co má nad hlavou?“

„Skvělá reklama pro naši malou firmu, co?“ řekl Dok.

„To mi povídej,“ souhlasil Scott. „Dokážete si představit, jak by na vás zapůsobilo zjištění, že někde poblíž krouží letadlo s malou věcí, která vás zaživa usmaží na vzdálenost dvaceti až třiceti mil? Na Efekt Medúza kašlu, moje pozornost se plně soustředí na tu ostrou atomovou bombu.“

Dok přikývl.

„A co se stane, jestli dojde na tvoje slova, Scotte, a my přistaneme na základně McGuire a experti ji nedokážou zneškodnit ani odklidit?“ nadhodil Jerry polohlasem. „Co pak? Budeme nechvalně známá posádka, která ji dovezla na dostřel od New Yorku a Philly.“

Dok se naklonil doleva ke středovému panelu. Pak se zamyšleně narovnal, zatímco Scott ukázal k zadní části boeingu.

„Je mi jasné, že pokud to nepůjde jinak, můžou vyhodit do vzduchu naše letadlo s bombou uvnitř. Dokonce bude stačit, když ji spálí.“

Dok se tvářil překvapeně.

„Vyhodit do vzduchu…? To přece nedává smysl!“

Scott zavrtěl hlavou. „Tím se nespustí jaderná detonace. Takhle se ozbrojené síly mají zbavovat atomových zbraní, aby nepadly do nepřátelských rukou. Pamatuji si to z instruktáží u námořnictva. Buď je spálíš, nebo napěchuješ trhavinou, kterou potom odpálíš. To zničí nukleární roznětku dřív, než dojde k řetězové reakci. Jediný problém představuje rozptýlení radioaktivity, protože se obnaží plutoniové jádro. Měli bychom zmizet z letiště, než to provedou.“

„To by mělo stačit,“ konstatoval Jerry s úlevou. „Pokud tu věc nedokážou deaktivovat, můžou ji bezpečně zničit výbuchem.“ Krátce se zasmál a vážně dodal: „Až s ní přistaneme a opustíme letadlo, samozřejmě.“

Dok Hazzard sklíčeně kroutil hlavou. „Na něco jste zapomněli, přátelé.“

„Na co, Doku?“ zeptal se Scott.

„Co bude s Vivian? Nemůže se vzdálit na víc než patnáct stop, jinak to vybuchne.“

Všichni tři muži několik sekund mlčeli. Nakonec promluvil Jerry.

„No, vlastně si nejsme jistí, jestli její mrtvý manžel říká… nebo říkal… pravdu o tom, jak moc se může od bomby vzdálit, ne? Možná dojde k výbuchu, pokud odejde moc daleko, možná ne. To zkrátka nevíme určitě.“

„Můžeme riskovat?“ zamyslel se Scott. „Je jisté, že ji to sleduje, ale dostaneme ještě jedno varování?“

Dok se znovu podíval na přístroje, aby se ujistil, že autopilot funguje správně, pak se ohlédl a pokýval hlavou. „Ano. Řekl bych, že dostaneme. Ten mizera ji chtěl týrat. Nenechal by to skončit tak jednoduše. Bude varovat znovu a znovu, jen aby ji vyděsil.“

„Tak ty si myslíš, že když to nebudou moci zneškodnit, mohli bychom udělat test s kardiostimulátorem a postupně ji od té věci vzdalovat?“ otázal se Jerry.

„Ta bomba si neuvědomuje, že se nenachází v Pentagonu,“ připomněl Scott. „Jsme odtamtud dost daleko a pořád žijeme.“

Dok náhle ukázal na řízení a potom na kapitána.

„Scotte, jeden z nás se na ty dvě musí jít podívat. Vivian jsem připoutal, ale mám strach o doktorku McCoyovou, která tam volně chodí.“

Scott si začal rozepínat bezpečnostní pásy přes ramena a kolem pasu. „Zajdu tam. Když jsme se pokoušeli přistát, vyděsili jsme Lindu k smrti.“

„Když jsme se pokoušeli přistát, všichni jsme se vyděsili k smrti!“ upřesnil Dok.

„Než odejdeš, Scotte,“ ozval se letový inženýr, „měli bychom se zamyslet ještě nad něčím.“

Scott okamžitě poznal ten tón. Kdykoli se vážná situace změnila v kritickou, Jerryho hlas prošel sotva patrnou přeměnou a jeho oči odrážely hloubku nevyřčených obav.

„Nad čím, Jerry?“

Dok se opřel v sedadle.

„Nerad to říkám, ale jak jsme pořád uvažovali o Vivian jako o oběti, úplně jsme zapomněli na jednu alternativu,“ řekl letový inženýr.

„Na jakou alternativu?“ pobídl ho Scott. Také Dok se ohlédl přes levé rameno, aby si prohlédl Jerryho výraz.

„Tak dobře, předpokládejme… jenom předpokládejme… že to celé nepřipravil její mrtvý manžel. Předpokládejme, že to udělala ona. Nezapomeňte, že je mrtvý už dva roky. Změnilo by se tím něco?“

Dok odfrkl a obrátil oči v sloup. „To je pitomost, Christiane!“

„Počkej…“ Scott zvedl levou ruku, aby umlčel Dokovy protesty. „Ty si myslíš, že by za tím mohla být ona, Jerry? Ale proč, proboha? Čeho by dosáhla?“

Jerry opět kroutil hlavou. „Nevím proč. Z ničeho ji neobviňuji. Jenom navrhuji jiné vysvětlení, nad kterým jsme neuvažovali.“

Scott a Dok si vyměnili pohledy a všichni tři muži se odmlčeli. Do ticha náhle vpadl signál flitephonu.

Volal Tony DiStefano. Po necelé minutě hovoru Scott zavěsil, na tváři ustaraný výraz.

„Co je?“ zajímal se Dok.

„Změna třicet sedm,“ řekl Scott. „Zřejmě jim došlo, že Jerry má pravdu a McGuire je moc blízko New Yorku a Philly, takže máme letět na jih na základnu Seymour-Johnson v Severní Karolíně.“

Dok se znechuceně otřásl. „Fajn. Jako obvykle, ve vládě se nikdo nedokáže rozhodnout. Ještě něco?“

„Zeptal se mě na něco velice zvláštního,“ pokračoval Scott s očima obrácenýma k Jerrymu. „Zeptal se mě, jestli náš rozhovor může zaslechnout Vivian Henryová. Zeptal jsem se ho proč. Nevysvětlil mi to.“

VÝCHODNÍ WASHINGTON, D.C. – 17:40

Sluchátko už pět minut spočívalo zpátky ve vidlici, když si Doris vzpomněla na něco důležitého. Šok z toho, že mluví s FBI, ji na okamžik popletl, ale nyní před očima jasně viděla jméno ženy, která jí vyhrožovala výbuchem OPM, napsané podle šablony na složce s jejím případem.

Nebyla to Henryová. Ta mrcha v kožichu se jmenovala Watkinsová! Nejednalo se tedy o osobu, na kterou se ptala agentka FBI.

Doris chvíli seděla na odřené pohovce v obývacím pokoji a snažila se soustředit, ještě vylekanější než dřív. Možná by té agentce měla zavolat a přiznat se, že jí dala mylnou informaci.

Doris se podívala na telefon a žaludek se jí stáhl. Co když její pochybení FBI rozlítí? Mohla by přijít o práci. Vždyť jim přece lhala, ne?

Ale oni se to nedozvědí, pokud jim to neřeknu.

Vivian Henryová byla nejspíš další rozmazlená bývalá manželka, uvažovala, a i kdyby OPM nevyhrožovala, určitě na to myslela, což je skoro stejně špatné. Tak jako tak se odvolala proti rozhodnutí, které Doris vynesla. To z ní činilo nepřítele. Zpochybnila vládní úsudek a připravila je o čas, takže to, že Doris měla naprostou pravdu, musel potvrdit soud. Doris se na ten rozsudek konečně upamatovala. Zdál se jí v pořádku. Ta ženská dostala, co si zasloužila, a Doris si připadala důležitá a prozíravá. Zpráva o verdiktu přišla minulý týden.

Telefon čekal na nedalekém stole a vysmíval se jí. Jsi v průšvihu! Vykřikoval zdánlivě. Jestli povíš FBI, žes jim lhala, budeš ve velkém průšvihu!

Vlastně na tom nezáleží, nebo ano? Pomyslela si Doris. FBI tu Henryovou nepošle do vězení jenom kvůli výhrůžce. Zatím nikoho nezavřeli kvůli tomu, že hrozil zaměstnancům OPM. A to se stávalo neustále.

Pokud zavolám, dostanu se do potíží, usoudila. Když to nechám být, nestane se nic ani jí, ani mně.

To znělo rozumně. Stejně neměla v popisu práce dělat si starosti o nepřátele OPM.

Doris se natáhla pro dálkové ovládání televize, zmáčkla vypínač a zaměřila své myšlenky na právě probíhající talk show pochybné úrovně.

ABC NEWS, NEW YORK – 17:48

Poté, co Pete Cooke svými informacemi doplnil chybějící dílky do skládačky, důvěra televizní stanice v rozpracovaný příběh stoupla natolik, že ospravedlnila živý vstup do hlavní zpravodajské relace.

Petera Jenningse sledovali současně ve všech ostatních televizích, stejně jako v Oválné pracovně i v Operačním středisku Bílého domu, kde veškeré výměny názorů vystřídalo hrobové ticho.

*****

„V tuto chvíli se na bouřlivém nebi nad východními Spojenými státy odehrává drama civilního dopravního letadla, o kterém máme důvod se domnívat, že může nést funkční termonukleární zbraň. Toto letadlo, Boeing 727 provozovaný malou coloradskou společností ScotAir, původně mířilo na washingtonské Národní letiště. Před necelou hodinou mu však FBI nařídila přistát na letecké základně námořnictva Patuxent River jižně od Washingtonu. Kvůli stále prudšímu větru způsobenému hurikánem Sigrid se přistání nezdařilo a stroj teď údajně pokračuje na jiné utajené místo na východním pobřeží.

Tyto údaje ihned popřel Bílý dům i některé vládní agentury, ale zdroje ABC monitorují komunikaci mezi kapitánem letadla a vládními agenturami a potvrdily, že posádka se snažila přistát na základně námořnictva, aby se na palubu dostal tým nukleárních expertů, kteří zneškodní bombu, která se zřejmě nachází v nákladovém prostoru. V současné době je letadlo přesměrováno na jiné místo a my se snažíme určit… které by to přesně mohlo být. ABC News se také dozvěděla, že posádka Boeingu 727 je přesvědčena, že bomba odpočítává k automatické detonaci, do které zbývá méně než tři hodiny.

Nyní více o povaze této bomby. Zdroje ABC zjistily, že na palubě letadla může být zbraň, kterou se Spojené státy snažily postavit v šedesátých a sedmdesátých letech, zbraň, která by v případě výbuchu nad nebo v blízkosti moderní společnosti, jako je naše, nejen zabíjela – rovněž by zaútočila na ekonomiku a infrastrukturu zničením počítačových systémů, bankovních a finančních institucí založených na počítačích, zničením komunikačních sítí a dokonce i televizní stanice, kterou právě sledujete.“

*****

Následoval podrobný popis projektu Medúza a Efektu Medúza – včetně vědeckých pochybností, zda taková zbraň skutečně existuje – přičemž další zpravodajské agentury žhavily telefonní linky a počítače, aby dohnaly ztrátu.

Během patnácti minut se obdobné živé vstupy objevily na všech ostatních televizních stanicích a ve většině rádií a obyvatelé bouří stíženého východního pobřeží zvedali oči k obloze a přemýšleli, kde se životu nebezpečné letadlo asi nachází.

ÚSTŘEDÍ FBI, WASHINGTON, D.C. – 17:51

Tony DiStefano zavěsil, tvář bílou jako křída. Několik okolostojících agentů uvažovalo, co se přihodilo.

„Donno, najděte někde televizi a zapněte ji. Nějaký pitomec to celé prozradil!“ S výrazem krajního odporu hodil tužku ke vzdálenější stěně.

„Co se stalo?“ zeptal se agent jménem Bill.

„ABC zrovna oznámila, že tu máme ostrou atomovku, která má za necelé tři hodiny vybuchnout.“ Tony zabořil obličej do dlaní.

„Ale Tony,“ ozval se další agent, „to je v podstatě pravda.“

„Já vím. Ale ze všeho nejméně potřebujeme celostátní paniku“ – máchl rukou k telefonu – „a přesně ta se teď rozjíždí v Operačním středisku.“

„Takže ztrácíme kontrolu?“

„Nejsem si jistý, jestli o ni vůbec stojíme!“ Pobledlý Tony se opřel v otáčecí židli a podíval se z okna. Těžké mraky, provazy deště rozmazané obrysy ohnutých stromů vnímal periferním viděním celou poslední hodinu. „Jestli ta puma vybuchne kdekoli poblíž obydlené oblasti… Bože! Naštěstí jsme ho odsud poslali pryč, ale dokonce i v Seymour-Johnsonu, dokonce i v Severní Karolíně způsobí milionové ztráty na životech bez ohledu na to, zda se projeví vlna Medúzy.“ Předklonil se a ukázal ven. „Víte, co se vám stane s očima, jestliže se nešťastnou náhodou podíváte špatným směrem, až exploduje jaderná ohnivá koule? Přijdete o sítnici. Okamžitě.“

„A když se projeví vlna Medúzy?“ zeptal se Bill.

„Celá tahle země bude ve vážných potížích.“ Náhle vyskočil. „Dobře, soustřeďme se. Máme tu nejnovější zprávy. Letadlo na žádost Operačního střediska směřuje na leteckou základnu Seymour-Johnson. Letectvo ji vyklidí a poskytne malou armádu vojenských policistů, některých s těžkou výzbrojí. Pentagon pracuje na plánu, jak tu zbraň dopravit na volné moře, pokud ji nebudou moci deaktivovat. Počítám, že ji nechají vybuchnout nad hladinou. Jak, to nevím. Teď k našemu oddělení. My máme za úkol přesvědčit kapitána, aby přistál v Severní Karolíně. Naši lidé na zemi zodpovídají za zajištění posádky a vzetí paní Henryové do vazby. K deaktivaci budou potřebovat každou sekundu, takže v žádném případě nechceme, aby ta ženská držela bombu jako rukojmí a vyhrožovala, že ji odpálí, pokud má něco takového v plánu.“ Tony se rozhlédl po tvářích kolem sebe a skončil očima u Donny. „Pochopitelně stále nejsem přesvědčen, že paní Henryová je náš podezřelý. Není mi jasné, čeho by mohla dosáhnout kromě toho, že zastraší americkou vládu.“

„Pomsta, Tony. Ona chce pomstu,“ řekla Donna.

„Mohla by mít sebevražedné úmysly,“ dodal Bill. „Pro co ještě může žít, Tony? S tím, co už udělala, nemá u poroty nejmenší šanci.“

„Tak musíme zjistit, co chce, a modlit se, aby chtěla něco, co jsme schopni jí poskytnout nebo to alespoň předstírat. Donno? Pokračujte ve shromažďování informací o ostatních lidech na palubě. Třeba objevíme něco užitečného.“

„Návrh, Tony,“ ozval se jeden z agentů.

„Jasně. Sem s ním.“

„Podíval se někdo do jejího bytu v Miami s Geigerovým počítačem? To by nám mohlo zodpovědět některé důležité otázky. Nemůžete shromažďovat štěpný materiál bez toho, že nezanecháte stopy.“

Tony na muže chvíli beze slova hleděl.

„Bohužel musím přiznat, že tohle mě nenapadlo. Mohl byste se o to postarat? Naše kancelář v Miami bude narychlo potřebovat příkaz k domovní prohlídce.“

„Spolehněte se.“

„A když tam žádná radiace nebude?“ zeptal se Tony.

„Pak pravděpodobně není žádná bomba.“

14 KAPITOLA

ÚSTŘEDÍ FBI, WASHINGTON, D.C. – 17:55

Donna se vrátila s novou složkou faxových zpráv.

„Připraven? Mám tady podrobný přehled o dvou členech posádky.“

„Poslouchám.“ Tony ztěžka klesl na židli a začal si opět mnout čelo.

„Tohle je druhý pilot. Jméno John Turner Hazzard, přezdívka ‚Dok‘, věk šedesát tři, narozen v Conwayi ve státě Arkansas, syn metodistického pastora, sloužil jako řadový člen námořní pěchoty v Koreji, propuštěn se ctí v roce 1953, v rámci vojenského programu se naučil létat a po řadě zaměstnání v oboru začal v roce 1956 pracovat pro Pan American World Airways. V Pan Am působil jako pilot a kapitán až do krachu společnosti v osmdesátých letech. Získal titul bakaláře na Southern Illinois University v roce 1989 a M.B.A. v Syracuse v roce 1992. Třikrát ženatý, třikrát rozvedený. Bez záznamů o domácím násilí. Neposkvrněný rejstřík u FAA. Za poslední léta pár dopravních pokut a nezaplacená pokuta za špatné parkování z roku 1983, ale žádné řízení v opilosti ani jiné vážnější záležitosti. Žádné záznamy u FBI, žádná stíhání, žádné problémy. FAA hlásí, že zaměstnání po Pan Am bylo tolik, že se ani nedají sepsat. V současnosti žije v Colorado Springs ve státě Colorado.“

„Nevypadá podezřele. Výška a váha?“

„Urostlý chlapík. Šest stop čtyři palce, dvě stě dvacet liber při posledním vyšetření FAA.“

„A vysloužilec z námořní pěchoty. Dobře. Kdo je další?“

„Mám tady letového inženýra. Jmenuje se Gerald Donald Christian, přezdívka Jerry, věk čtyřicet tři, narozen v Topece, Kansas, žádné informace o rodině, v roce 1975 získal titul B.A. na Kansaské univerzitě, licence soukromého pilota od roku 1975, osvědčení leteckého mechanika od roku 1976, od roku 1976 zaměstnanec Northwest Airlines. U Northwest skončil v roce 1985, protože nezvládl výcvik. Záznam u FAA o nehodě s malým letadlem, při které nikdo nezahynul, jinak nic. Nemá záznam u FBI, v armádě nebyl, žádná stíhání a tak dále. Christian je ženatý, tři děti, žije s rodinou v Dallasu. Finanční problémy v roce 1989. Žádné řízení v opilosti ani dopravní přestupky.“

„A kapitán?“

„Nedávno odešel z ozbrojených sil. Pracujeme na něm. Dejte mi patnáct minut.“

BÍLÝ DŮM – 17:56

V patře nad Operačním střediskem se poradce pro otázky národní bezpečnosti a předseda sboru náčelníků štábů sešli na chodbě k naléhavému soukromému rozhovoru. Čtyřhvězdičkový generál přispěchal z Pentagonu před deseti minutami.

Při výšce pět stop pět palců musel poradce zaklonit hlavu, aby se generálovi vysokému šest stop dva palce mohl podívat do očí, avšak udělal to s nezpochybnitelnou autoritou člověka, jemuž naslouchá prezident.

„Dobře, Johne, tady nás nikdo neuslyší. O co jde?“

„Zajistili jsme potřebné lidi od zvláštních sil, Stanley, aby s tím letadlem odletěli, pokud tu zbraň nebudeme moci deaktivovat, ale…“

„Myslíte aby odletěli nad moře, seskočili padákem a nechali ji vybuchnout ve vzduchu někde na východě?“

„Ano, a letectvo je připravené sestřelit letadlo v bezpečné vzdálenosti řízenou střelou. Dále, jak víte, jsou Bermudy a bůhví kolik obchodních lodí. Dokonce se tam přesouvá jedna naše letadlová loď na jih kolem hurikánu. Zatraceně nevhodné načasování.“

„Takže v čem je problém, Johne? Proč jste se mnou chtěl mluvit?“

„Potřebujeme tu zbraň.“

Menší muž si sundal brýle, jako kdyby mu při pohledu na generála překážely. „Cože?“

„Pokud ten vědec, který ji sestrojil, opravdu dokázal připravit Efekt Medúza, potřebujeme vědět, co je uvnitř a jak to pracuje. Musíme se pokusit zachránit tu věc deaktivací, místo abychom ji zničili výbuchem nebo shodili do oceánu. Jestliže se nám to má podařit, musíme ten boeing poslat nad Atlantik, dokud bude na hodinách bomby zbývat nejméně hodina. Odhadujeme, že ji dokážeme deaktivovat během hodiny.“

„Johne“ – představitel Bílého domu zavrtěl hlavou a zatnul zuby – „chápu to správně, že si chcete zahrávat s ostrou termonukleární zbraní na půdě Spojených států? Víte, jaké jsme měli obrovské štěstí, že nám ještě nevybuchla nad kanceláří? Uvědomujete si možné ztráty na životech? Uvědomujete si, jak zásadně by ta věc mohla zasáhnout do dějin, pokud uděláme chybu?“

„Tahle rizika velmi dobře chápu.“

„Tím si nejsem jistý. Taky jste slyšel tu zprávu, co zrovna letí éterem? Samozřejmě, musel jste ji slyšet. Nemůžeme přece médiím věčně zatajovat, co připravujeme, že ne?“

„Toho jsem si vědom, jenže tohle je závažné ohrožení národní bezpečnosti.“

„A já jsem poradce pro otázky národní bezpečnosti, ale… moment!“ Zdvihl ruku. „Co máte vy vojáci v plánu, když se vám ji nepodaří deaktivovat? Nehodláte ji snad zničit výbuchem sedm sekund před vypršením času jako James Bond?“

„To byl Goldfinger, 1964, Stanley. Vynikající film, ale Bond tu bombu ve Fort Knoxu nevyhodil do vzduchu, přišel někdo jiný a vypnul ji. Pokud ji nedokážeme zneškodnit, pak deset minut před detonaci odpálíme výbušniny a zničíme ji.“

„A co když uděláte chybu?“

„Tyhle krizové plány pro případ krádeže jaderné zbraně nebo vydírání máme už desítky let. Spálení není tak čisté, a proto už na základnu míří třaskaviny. Zatímco se experti budou snažit zastavit odpočítávání, připojíme k té věci nálože.“

„Napadlo vás, že by časový spínač mohl lhát? Pokud k detonaci dojde dřív, bomba zničí naši ekonomiku a zabije miliony lidí v Severní Karolíně včetně těch vašich, ačkoli bychom ji mohli bezpečně přepravit nad Atlantik. Chcete podstoupit tohle riziko, Johne, jenom abyste si ji prohlédli?“

„Chceme. Myslíme si, že je nezbytné mít tuhle technologii.“

„Proč nezbytné? V současné době s nikým neválčíme, pokud jste si toho nevšiml.“

Generál vzdychl a rozhlédl se po chodbě. Pak sklopil zrak a přemýšlel, co všechno může prozradit.

„Dobře, Stanley, stručně řečeno, na konci sedmdesátých let jsme si byli jisti dvěma věcmi. Za prvé, naše nejdůležitější zařízení – vojenská i civilní, komunikační i energetické sítě – jsme považovali za chráněné proti elektromagnetickým pulzům z nukleární exploze. Za druhé, vůbec jsme nepočítali s tím, že něco takového jako vlna Medúzy existuje.“

„A teď si nejste jistí?“

„Mezitím uplynuly dvě desítky let a naše společnost se dost změnila. Naše komunikační sítě a téměř veškerý průmysl – nemluvě o průměrné americké domácnosti – jsou závislé na počítačích. Většina opatření, která jsme v šedesátých a sedmdesátých letech podnikli k zabezpečení národní infrastruktury před EMP, je dneska k ničemu. Tahle země je velmi, velmi zranitelná i obyčejným EMP. K vyřazení všech počítačů ani nepotřebujete vlnu Medúzy. Jestli se něco stane, celý finanční systém se zhroutí.“

„To jsem nevěděl. O elektromagnetických pulzech jsem četl před pár lety. Myslel jsem, že jsme zabezpečeni. Takže podle vás bude při spuštění Medúzy termonukleární tragédie ten nejméně podstatný problém?“

„Přesně tak. A nechci domýšlet, co by se stalo, kdyby ta technologie padla do rukou někoho jiného.“

„Ale proč jste najednou usoudili, že zavržená teorie může přinést nějaký výsledek, Johne? Před dvaceti lety jste ten program zrušili!“

„Před dvaceti lety tady nebyl nikdo, kdo by prohlašoval, že má funkční model. Kromě toho, několik přísně tajných studií z konce osmdesátých let přece jenom otevřelo debatu o tom, zda je Efekt Medúza reálný a proveditelný. Moji předchůdci o něm nic nevěděli, ale teď…“

„Takže pokud to ve skutečnosti není zbraň Medúza, nepotřebujete ji zkoumat a mohli bychom ji odpálit nad mořem. Ale pokud to Medúza je, musíme ji mít tady, abychom si ji prohlédli a nikdo nás s ní nemohl v budoucnu ohrožovat. Zajímavá situace, nemyslíte?“ Poradce pro otázky národní bezpečnosti se tiše zasmál a poškrábal se na čele. „Nepotřebujeme nepřátele. Ohrožujeme se sami. Odpovězte mi na jednu otázku, Johne.“

„Ptejte se.“

„Mohl ten mrtvý vědec skutečně získat dost jaderného materiálu? Myslel jsem, že se na vás dá spolehnout, že ho udržíte pod zámkem.“

Generál dlouze vydechl. Vzpomněl si na hlášení, které před mnoha měsíci dostal nastupující předseda sboru náčelníků štábů. Šlo o hrůzu nahánějící odhalení týkající se minulých bezpečnostních opatření při výrobě jaderných pum ve Spojených státech a vojenské tajemství, o němž neměl vědět ani Bílý dům. Ne všechen štěpný materiál ve vlastnictví ozbrojených sil byl evidován. Generál měl podezření, že ministerstvo energetiky zatajuje obdobné údaje o svých zásobách plutonia.

„Stanley, musíme připustit, že je to možné. Ne každý systém založený na lidské spolehlivosti je dokonalý a doktor Henry byl vedoucí projektu s neomezenými pravomocemi. Dohlíželi jeho nadřízení na každou molekulu obohaceného materiálu? Budete se muset zeptat jich.“

Poradce se zasmušilým výrazem přikývl a sledoval, jak se vyšší muž ošívá, neboť přesně věděl, co zůstalo nevyřčeno.

„Dobře, Johne. Předám vaše doporučení prezidentovi. Možná si s námi všemi bude chtít na chvíli sednout. Kdy ten tým odborníků odlétá z Pax River?“

„Každou chvíli.“ Generál se podíval na hodinky. „Teď někdy by měli startovat.“

LETECKÁ ZÁKLADNA NÁMOŘNICTVA PATUXENT RIVER, MARYLAND – 17:58

Nervózní poručík námořnictva na levém sedadle dvoumotorového dopravního letadla Grumman S-3 si vzpomněl, jak před pouhými dvěma měsíci v příšerné bouři poprvé startoval z letadlové lodi John F. Kennedy. Když se sečetly rychlosti plavidla a čtyřicetiuzlové vichřice, nad palubou se proháněl vítr o rychlosti osmdesáti uzlů, což ovšem bylo méně než nyní nad pozemní základnou Pax River. Na lodi se však mohl spolehnout na popostrčení parního katapultu. Tentokrát měl pro únik před blížícím se hurikánem k dispozici jen motory letadla a úkol mu připadal lehce sebevražedný.

Z velitelství mu po telefonu předali rozkaz z Pentagonu, aby přepravil menší skupinu na leteckou základnu Seymour-Johnson v Severní Karolíně, ale nikdo mu neřekl proč. Snažil se vysvětlit, jak nebezpečné počasí panuje, ale admirála na druhém konci nezajímaly žádné výmluvy a o poručíkovy názory nestál ani nikdo další. Pět příslušníků námořnictva a dva lidé od FBI byli připraveni riskovat společně s ním život, ovšem důvody mu nikdo neobjasnil.

Pojíždění bylo problematické. Letadlo se otáčelo a málem vybočilo z pojezdové dráhy. Pilotovi se s použitím brzd a plynu podařilo poryvy zvládnout a nakonec zastavil na začátku runwaye. Stál přesně v ose, zprava vanul vítr o rychlosti sedmdesát uzlů a zdálo se, že nezbývá než přidat plyn na maximum, trhnout řídicí pákou a stoupat přímo vzhůru.

Rozjezd bude v každém případě krátký.

„Připraven?“ zeptal se druhého pilota. Ten s předstíraným klidem, ale ustrašenýma očima přikývl.

Pilot přidal plyn, zkontroloval, zda oba motory pracují bez kolísání, a uvolnil brzdy. Letadlo vrávoravě vyrazilo kupředu a nečekaně se odlepilo od dráhy. Poručík potlačil řídicí páku ve snaze nabrat rychlost. Letadlo umývané přívaly deště zamířilo k mase zlověstných mraků, které zakrývaly opačný konec dráhy, a ručička výškoměru stoupala.

„Zasunout podvozek,“ nařídil poručík a druhý pilot posunul ovladač do patřičné polohy. Letadlo se stočilo doleva a vyrazilo na sever. Povětrnostní radar byl k ničemu, protože celou jeho obrazovku pokrývaly červené skvrny vypovídající o počasí, v němž by se žádný letec neměl pokoušet o opuštění základny. Pilot se z ní před startem snažil něco vyčíst, ale zdálo se, že oblohu beze zbytku vyplňuje prudká bouře. Jeho pozornosti navíc unikl nevelký, háčku podobný přívěsek na severním okraji nepřehlédnutelné oblačnosti. Všiml si jej teprve teď.

Oba piloti náhle měli dojem, že slyší hukot tisíce nákladních vlaků. Grumman rychlostí sto devadesát uzlů vlétl do trychtýře tornáda, v němž vítr překonával hranici tří set mil za hodinu, a byl vržen stranou. Maximální zatížení letadla bylo překročeno o stovky procent, takže se křídla a ocasní plochy odtrhly a odletěly v mračnech hliníkových úlomků. Ve stejném okamžiku se uvolnil pravý motor, a než se zřítil k zemi, vrtule několikrát sekla do rozpadajícího se trupu. Ten zcela ztratil vnitřní soudržnost, otevřel se a vybuchl v bezpočet kovových odštěpků. Z těl pasažérů se staly neživé projektily v jícnu tornáda. Během necelých dvou sekund se létající stroj změnil v děsivý déšť trosek, dopadající severně od základny.

Radarové obrazovky v řídicím centru náhle ukazovaly změť objektů, které se posléze rozptýlily v okolí radiomajáku. Viditelnost z věže severním směrem byla v tu chvíli nulová. Opakované rádiové volání zůstalo bez odezvy. Trvalo skoro tři minuty, než si dispečeři uvědomili, že grumman a devět lidí na jeho palubě už neexistují.

Operátor letového provozu sáhl po nouzovém telefonu právě ve chvíli, kdy se z reproduktorů v řídicím centru rozlehlo žalostné kvílení poplašné sirény.

SCOTAIR 50 – 18:01

Linda McCoyová cestou do kabiny narazila v uličce na Scotta McKaye.

„Scotte!“ Popadla ho za ruku a ukázala přes rameno k zádi letadla. „Spustilo se další varování. Musíte se na to podívat.“

Scott ji spěšně následoval ke třetí paletě. Vivian Henryová stála se založenýma rukama, nespouštěla oči z obrazovky, ale zachovávala jistý odstup, jako kdyby se kontaktem s tou ohavnou věcí mohla nakazit. Když se přiblížili Linda a kapitán, letmo na ně pohlédla.

„Opakuje stejnou výstrahu pořád dokola, ale já tomu nerozumím.“

Scott se postavil vedle ní a začetl se do zprávy, která se sunula po obrazovce.

*****

DOBŘE VÍM, ŽE JSOU PŘIPRAVOVÁNY PLÁNY NA PŘESUN TOHOTO ZAŘÍZENÍ. PŘEDVÍDAL JSEM VŠECHNY MOŽNÉ METODY TRANSPORTU A ZKONSTRUOVAL JSEM TOTO ZAŘÍZENÍ TAK, ABY OKAMŽITĚ ODHALILO POHYB VE SMĚRU KTERÉKOLI OSY. NEEXISTUJE ŽÁDNÝ VYPÍNAČ NEBO SENZOR, KTERÝ BYSTE MOHLI OVLIVNIT NEBO ODPOJIT. JESTLIŽE SE POKUSÍTE O PŘESUN, BEZ DALŠÍHO VAROVÁNÍ DOJDE K DETONACI. TAKÉ SI NEMYSLETE, ŽE MŮŽETE VYŘADIT SPOUŠTĚCÍ MECHANISMUS VÝBUŠNINAMI NEBO SPÁLENÍM. TOTO NENÍ STANDARDNÍ VOJENSKÉ ZAŘÍZENÍ. PLAMEN NEBO EXPLOZE V JEHO BLÍZKOSTI AKTIVUJÍ NUKLEÁRNÍ ROZNĚTKU DŘÍVE, NEŽ DOJDE K NARUŠENÍ PLÁŠTĚ. NYNÍ VÁM ZBÝVÁ JEDNA HODINA A PADESÁT DEVĚT MINUT NA EVAKUACI PENTAGONU A D.C.

*****

Linda sledovala, jak Scott McKay sotva znatelně couvl. Ve tváři měl zmatený výraz a vypadal velmi zamyšleně.

„Chápete, jak to myslí?“ zeptala se Vivian. Scott neodpověděl. Jeho pozornost zcela poutala obrazovka.

Vivian se tedy obrátila k Lindě. „Nerozumím tomu, jak může tvrdit, že to dokáže odhalit pohyb, když jsme od aktivace v pohybu neustále. Nahoru, dolů i do stran.“

„Pane Bože!“ zvolal náhle Scott a rozpačitě se podíval na Vivian a pak na Lindu.

„Copak?“ zeptala se Linda.

V nečekané turbulenci všichni ztratili rovnováhu. Linda se přidržela nákladního popruhu, ale Vivian se skácela doprava a Scott málem také, když se ji snažil zachytit. Jakmile se letadlo srovnalo, všiml si, že na něho hledí Linda.

„To nic, Lindo. Jenom jsem se zamyslel,“ vysvětlil jí.

„Co kdybyste nám pověděl nad čím?“ naléhala.

Scott znovu přelétl očima z Vivian na Lindu a zpátky.

„Dobře. Tahle věc tvrdí, že umí zaznamenat pohyb, ale očividně to nedokáže a pořád si myslí, že je v Pentagonu. Vsadil bych se, že uvnitř je nezávislý navigační systém a program se z nějakého důvodu zasekl v okamžiku, kdy jsme dosáhli souřadnic Pentagonu.“

„Co to znamená?“ zeptala se Linda.

„Znamená to, že bychom ten zatracený krám mohli hodit přes palubu nebo ho někam převézt, aniž by si toho všiml.“ Scott se obrátil k Vivian. „Nevím, jestli váš bývalý manžel blufoval, nebo ne. Vy říkáte, že to nikdy nedělal, a možná máte pravdu. Třeba se to zařízení porouchalo. Naprosto jisté ale je, že nedokáže zaznamenat pohyb. V tom s vámi souhlasím, Vivian.“

Vivian Henryová přistoupila k obrazovce a znovu si přečetla zprávu. Pak se s podivným výrazem v obličeji otočila a zadívala se přes kapitána k ocasu letadla.

„Všechny ty roky jsem věřila všemu, co mi Rogers řekl, protože prohlašoval, že musím. Myslím… myslím, že přišel čas, abych mu věřit přestala.“

Pomalu vykročila k Lindě a Scottovi, minula je a neměnným tempem odcházela do prázdné zadní části nákladového prostoru. Scott záhy pochopil, o co se pokouší.

„Vivian! Vzdálenost kardiostimulátoru je něco úplně jiného!“

„Odmítám ho brát vážně,“ pronesla Vivian hlasem překvapivě silným a slyšitelným i v hučení vzduchu kolem pláště letadla.

Scott si povšiml, že Linda vrhá rychlý pohled na Medúzu a opět na Vivian, v očích zřejmé obavy.

Vivian byla již deset stop daleko a pokračovala v chůzi.

Překonala hranici patnácti stop a bez zaváhání šla dál, což Scott sledoval se zatajeným dechem.

Aparát Rogerse Henryho se neozval. Nezareagoval vůbec nijak. Scott si vzpomněl na Dokovu teorii, že odkaz na kardiostimulátor může být záměrně matoucí. Možná to byla pravda.

Vivian se vzdálila na dvacet pět stop a vyrovnaně směřovala k toaletám na konci trupu.

Pokud i tahle výhrůžka byla lež, uvažoval Scott, snad bychom to celé mohli pokládat za humbuk. Na okamžik se zamyslel. Jak by se cítil, kdyby se ukázalo, že šlo o planý poplach? Jak by na něho zapůsobila skutečnost, že se o téměř sebevražedné přistání v Pax River pokoušeli jen tak pro nic za nic?

Vivian došla na konec nákladového prostoru a položila ruku na dveře ke schodišti. Potom se zvolna obrátila a na tváři se jí objevil lehký úsměv, podle Scottových vzpomínek první od jejího vstupu na palubu.

Kapitán se konečně zhluboka nadechl a zaslechl Lindin nervózní smích.

Vivian rozpažila a nachýlila hlavu ke straně, jako kdyby úklonou oslavovala úspěch.

„Měla jste pravdu, Vivian!“ zvolal Scott a jeho slova rezonovala prázdným prostorem, dokud je nepřehlušil jiný zvuk, který přicházel zpoza něho, od palety s Medúzou.

*****

„Vivian Henryová porušila mé příkazy a vzdálila se od tohoto zařízení na více než patnáct stop!“

*****

Letadlem opět hřímal digitalizovaný hlas Rogerse Henryho.

*****

„Varoval jsem vás. Teď se musí tohoto zařízení do pěti sekund dotknout, jinak dojde k okamžité detonaci.“

*****

Vivian se ihned rozběhla zpátky k paletě. S výrazem krajního zděšení se mihla kolem Scotta a vrhla se na zadní stěnu kontejneru, přičemž náraz na kovovou stěnu ztlumila rukama.

„Tvůj návrat byl zaznamenán, Vivian.“

Hlas se ozval hned poté, co se zařízení dotkla.

„Ale neposlechla jsi mě. Detonace nastane za třicet sekund. Pomysli na miliony lidí, za jejichž smrt teď budeš zodpovědná. Udělala jsi osudovou chybu, Vivian.“

Další, neosobní počítačový hlas začal odpočítávat. Linda a Scott v bezbřehém zoufalství pohlédli jeden na druhého.

„Dvacet osm, dvacet sedm, dvacet šest…“

Jako mučivý kontrapunkt zazněl Vivianin výkřik. „Ne! Ty hajzle!“

„Dvacet tři, dvacet dva, dvacet jedna…“

Linda McCoyová vyrazila k zadní stěně kontejneru, odstrčila Vivian stranou a začala bušit do klávesnice pod obrazovkou. V zoufalé snaze vyvolat nějakou odezvu zkoušela všechny kombinace kláves, na které si vzpomněla.

Monotónní hlas však neoblomně pokračoval:

„Devatenáct, osmnáct, sedmnáct…“

Scott měl pocit, že čas běží pomaleji, neboť jeho myšlenky uháněly jako o závod. Byli si příliš jisti, dopustili se fatální chyby, zašli moc daleko. Na nápravu už bylo pozdě. Neměli nikoho, s kým by se mohli přít. Představa, že za několik okamžiků zemře, mu připadala stále reálnější.

Dok a Jerry! Pokud všichni zahynou, zřejmě by jim to měl několik sekund předem oznámit. Nezbýval čas na vysvětlování. Snad by dokázal doběhnout do kabiny, kdyby hned vyrazil a utíkal…

Jako blesk z čistého nebe se mu vrátila slova, která Dok pronesl před půl hodinou. „Ten mizera ji chtěl týrat,“ domníval se druhý pilot. „Nenechal by to skončit tak jednoduše. Bude varovat znovu a znovu, jen aby ji vyděsil.“

Vivian Henryová se rozplakala, klesla na kolena a bezmocně bušila pěstmi do pevné nerezové oceli kontejneru. Linda McCoyová s maniakální rozhodností pokračovala v bušení do kláves. Scott pochopil, že všechno se děje právě tak, jak to Rogers Henry naplánoval.

„Patnáct, čtrnáct, třináct…“

S nečekaně nabytým klidem Scott vykročil, natáhl pravou paži k otvoru, uchopil Lindu za ruku a odtáhl ji od klávesnice. Polekaně na něho pohlédla, jako kdyby se zbláznil. Počítačový hlas nevzrušeně odpočítával.

„Deset, devět, osm…“

„Co to děláte? Pusťte mě!“ ohradila se Linda. „Nic se nestane, Lindo!“

„Šest, pět…“

„Musíme to zastavit!“ vykřikla a snažila se vytrhnout ruku z jeho sevření.

„Čtyři, tři, dva…“

„Je to planý poplach, Lindo!“

„Jedna.“

Ticho.

Linda McCoyová ztuhla. Očima hledala u Scotta odpověď. Podívala se na Medúzu a pak na Vivian tiše vzlykající na kolenou.

Kromě hučení vzduchu se bezmála třicet sekund neozval žádný další zvuk.

Nakonec digitalizovaný hlas Henryho Rogerse pronesl jediné slovo:

„BUM!“

Obrazovka se tiše vrátila k původnímu odpočítávání a objevil se na ní jasně čitelný údaj 01:57:00.

Linda zavřela oči a na chvíli zavrávorala. Opřela se o kapitána a chytila se ho za rameno. Scott ji chvíli nemotorně přidržoval, pak ji k sobě přitáhl a zlehka objal.

Položila mu hlavu na rameno a on cítil, jak se třese.

„Je mi tak trapně…“

„To nic,“ uklidňoval ji Scott. „Taky jsem si myslel, že jsme mrtví… zpočátku. Alespoň jste se o něco pokusila.“

Linda k němu zvedla zrak. „Jak jste to věděl?“

„Dok předtím něco řekl v kabině. Jako obvykle měl pravdu.“

Několik sekund hleděli jeden na druhého a Linda stále svírala Scottovu ruku. Potom se oba otočili a pomohli Vivian na nohy. Drželi ji mezi sebou, dokud je nepřesvědčila, že se opět usadí na deku, na níž do té doby seděla.

„Chápete, co to znamená?“ zeptala se. „On neblufoval. Vždycky vyhraje.“

Linda i Scott si klekli vedle ní.

„Ale on blufoval, Vivian. Jsme stále naživu.“

„To o mém kardiostimulátoru si nevymyslel. Pořád má v plánu mě zabít. Jenom si to chce vychutnat.“

Linda McCoyová vzala její hlavu do dlaní a přinutila ji, aby se jí podívala do očí.

„Vivian, poslouchejte mě. Rogers Henry si nemůže nic vychutnat. Je mrtvý! Rozumíte? Toto je jenom zařízení, které naprogramoval, nic víc. Můžeme na ně vyzrát, protože je porouchané. Neví, že je v pohybu. Tohle a skutečnost, že vás chce trápit, nám dává šanci.“

Vivian se chabě usmála, popleskala Lindu McCoyovou po ruce a odvrátila pohled. Nevšimla si kapitánova rozpačitého výrazu. O jaké šanci to mluví? Uvažoval Scott. Co ještě mohou dělat? Všechno teď záviselo na skupině expertů z Pax River.

Linda vzala nákladní popruh, položila jej Vivian přes klín a upevnila jej. „My teď půjdeme dopředu,“ oznámila, „ale já se za chvíli vrátím.“

ÚSTŘEDÍ FBI, WASHINGTON, D.C. – 18:05

Zpráva o neštěstí v Pax River šokovala Tonyho DiStefana a celý jeho tým. Zatímco se desítky vojenských i civilních zaměstnanců snažily najít někoho, kdo by dokázal deaktivovat nestandardní, podomácku vyrobenou jadernou zbraň, začínalo být jasné, že největší šance na zneškodnění Medúzy nejspíš zmizela v troskách letounu Grumman.

„Jaké pro nás máte úkoly, Tony?“ zeptal se jeden ze členů týmu poté, co je nadřízený seznámil s vývojem situace.

Tony DiStefano táhle vzdychl a neurčitě ukázal směrem k Potomaku.

„Zrovna jsem dostal pokyn od ředitele. Velení přebírá Pentagon, údajně aby se sjednotila přijímaná opatření. Od teď je to jejich hra. My se prostě podřídíme a budeme pomáhat.“

„Co to všechno znamená? Za tornádo a zřícení letadla tedy zodpovídáme my?“ podivila se Donna.

Tony její otázku odbyl podrážděným mávnutím ruky. „Je to boj o moc, co jiného? Jestliže to je jaderná zbraň, patří to ozbrojeným silám.“

„Vědí o tom, že pravděpodobný pachatel je paní Henryová?“ zajímala se Donna.

„Postaráte se, aby se to dozvěděli, viďte, Donno?“

„Pokud to bude rozkaz.“

„Je to rozkaz.“ Tony se pozorně rozhlédl po podřízených. „Fajn, pořád máme za úkol zadržet paní Henryovou, až letadlo přistane, ale o bombu se postarají vojáci.“

„Nemyslíte, že to podělají?“ zeptal se Bill.

„Byl jste v armádě?“ opáčil Tony.

Agent přikývl.

„Já taky. U letectva.“

„Já u pozemního vojska.“

„Dobře. Při svých zkušenostem a představě o tom, jak vynalézavý, předvídavý a výkonný obvykle bývá vojenský mozek, máte vy důvěru v jejich řešení situace, kdy tu máme zřejmě nejnebezpečnější existující zbraň, která hrozí výbuchem, jaký severoamerický kontinent ještě nezažil?“

Bill vážně přikývl. „Chápu, jak to myslíte. Ale pořád je tady možnost, že ta věc je maketa.“

„Ne, není.“

Oba muži se otočili za hlasem. Do místnosti vešel další agent s poznámkovým blokem. „Tony, právě jsem telefonoval s pátrací skupinou v Miami. Prohledali dům Henryových včetně dílny s Geigerovými počítači a v ochranných oblecích.“

„Ano?“

„Našli stopy plutonia a v betonové podlaze olověný sejf, kde je doktor Henry nejspíš skladoval. Taky narazili na kontejner s popiskami NRC a na dvě náhradní nukleární roznětky, obě značně upravené. Předběžná teorie je taková, že registrovaná schránka se zaznamenaným sériovým číslem, která se nachází v podzemním skladišti v Hanfordu ve státě Washington, je zřejmě prázdná.“

„Můj Bože!“

Donna rázně pokývala hlavou. „Myslela jsem si to! Henryovi si mohli zajistit prostředky, Tony. Měli prostředky a měli i motiv. To znamená, že tu vážně máme ostrou zbraň.“ Než jí to Tony stačil navrhnout, sama sáhla po telefonu, aby zavolala Pentagon.

15 KAPITOLA

AIR FORCE ONE, NA CESTĚ DO TOKIA – 18:05

Prezident Spojených států přehodil nohy přes okraj postele a natáhl se pro sluchátko na stěně, které ho spojovalo s pilotní kabinou Air Force One vzdálenou přibližně sto stop. Spánek teď nepřicházel v úvahu, třebaže první dáma si navzdory krizi, jež se v desetiminutových intervalech prohlubovala, přetáhla polštář přes hlavu a opět usnula.

Plukovník velící Boeingu 747 se ozval téměř okamžitě.

„Jime, budeme to muset otočit. Dopravte nás co nejrychleji do Washingtonu.“

„Ano, pane. Severně od Juneau budeme muset za letu natankovat.“

„Samozřejmě. Jak dlouho nám potrvá cesta domů?“

„Přes devět a půl hodiny, pane, přibližně. Jsme nad západním okrajem Aleutských ostrovů.“

„Mezitím bude dávno po všem, Jime. Slyšel jste, co se děje kolem té 727?“

„Ano, pane.“

Prezident zavěsil a podíval se na monitor ukazující jejich současnou polohu. Nevelký počítačový obrázek letadla se již otáčel doleva, aby zamířil zpátky na východ.

Prezident ještě jednou zvedl palubní telefon, a než navolil patřičnou satelitní linku, urovnal si vlasy.

„Fajn, Stanley. Už jsme na cestě domů. Sezvi všechny do Hvězdného pokoje a já tam dorazím za deset minut. Musím se obléknout.“

„Ano, pane.“

O osm minut později neoholený, pětapadesátiletý prezident vstoupil do supermoderní Standardní telekonferenční místnosti, která měla rozměry patnáct krát osmnáct stop, byla obložena ořechovým dřevem a nacházela se na dolní palubě Boeingu 747. V ní už čekali ministr zahraničních věcí, americký velvyslanec v Japonsku a několik poradců. Na opačné straně nablýskaného dřevěného stolu, jenž místnost rozděloval na poloviny, stáli poradce pro otázky národní bezpečnosti, jeho zástupce, předseda sboru náčelníků štábů a čtyři další činitelé. Když prezident vstoupil, všichni se k němu obrátili a pokývali hlavami.

Stůl vypadal neporušeně. Ve skutečnosti se však na palubě Air Force One nalézala jen jeho polovina. Ta druhá – stejně jako zbytek místnosti a lidé v něm – byla tvořena holografickou projekcí, založenou na přívalu dat, která prostřednictvím telekomunikačních družic proudila mezi Air Force One a identickou místností vybudovanou hned vedle Operačního střediska v suterénu přes pět tisíc mil vzdáleného od Bílého domu.

Prezident se podíval na poradce pro otázky národní bezpečnosti a lehce zavrtěl hlavou.

„Úžasná technologie, Stanley. Vždycky musím potlačit nutkání potřást si s vámi rukou skrze tu obrazovku nebo zeď, nebo jak tomu vlastně říkají.“

Stanley přikývl. „Souhlasím. Málem bych přísahal, že jsme v jedné místnosti.“

„V podobných chvílích jsem vážně rád, že Hvězdný pokoj máme. Tak jo, vážení,“ začal prezident, rozhlédl se a ukázal na židle, „dáme se do práce. Co víme, co podnikáme a na čem nejvíc záleží?“

Všichni se posadili až na generála, který zvedl svazek papírů a podal vyčerpávající přehled o teoretickém podkladu vlny Medúzy, tragédii expertů na jaderný terorismus v Pax River, objevu stop plutonia v garáži Rogerse Henryho v Miami, závěru FBI, že pachatelem je Vivian Henryová, a plánu na zatčení paní Henryová a zneškodnění bomby v Severní Karolíně. Když domluvil, všiml si prezidentova nesouhlasného pohledu.

„Johne, proč, sakra, Severní Karolína?“ zeptala se hlava státu. „Copak nemůžeme najít žádné odlehlejší místo? Navedli jsme je pryč od Washingtonu, ale neměli bychom ohrožovat žádné hustě zalidněné oblasti.“

„Hurikán Sigrid okrajově postihuje i leteckou základnu Seymour-Johnson, pane, ale vzdálenější oblasti jsou bud přímo zasaženy hurikánem, nebo příliš daleko na západ na to, aby se tam ve zbývajícím čase dalo bezpečně doletět. Nezapomínejte, že jsme vážně omezeni odpočítáváním k detonaci, které ta bomba podle posádky zobrazuje.“

„Kolik času máme?“

Generál se podíval na své digitální hodinky. „Jednu hodinu, čtyřicet šest minut.“

„A kolik zbývá do přistání v Seymour-Johnsonu?“ pokračoval prezident.

„Přibližně třicet minut, pane.“

„A… jak dlouho bude trvat zneškodnění té zatracené věci?“

Generálovo až příliš dlouhé váhání s odpovědí nejvyššímu představiteli výkonné moci připadalo jako celá věčnost.

„Vlastně si nejste jisti, že ji dokážete deaktivovat, že ne, Johne?“

„Samozřejmě že nejsme, pane. Zřejmě se jedná o zařízení vyrobené na koleně. O tom, jestli to zvládneme, nebudeme mít představu, dokud to neuvidíme na vlastní oči.“

„A o své nejlepší lidi jste přišli při havárii v Pax River, nemám pravdu?“

Generál pokrčil rameny. „Přišli jsme o ty, kteří byli speciálně vycvičeni pro podobné situace, to ano. Ale našli jsme pár dalších, kteří to zvládnou.“

„Jaké je riziko, že by to mohli omylem odpálit, až se v tom budou šťourat?“

„Podle našeho názoru žádné, pane. Jsou instruováni, aby postupovali s nejvyšší opatrností. Také dostali informace o odborných znalostech doktora Henryho a jeho manželky, která zřejmě uskutečňuje jeho záměry a předstírá, že je oběť.“

„A pokud bombu nedokážete deaktivovat, současný plán je vyhodit ji do vzduchu i s letadlem?“

Generál přikývl. „Výbušniny k ní začneme připojovat hned po zajištění letadla. Pochopte, pane, že jaderné zbraně nemůžou explodovat nešťastnou náhodou. Mají…“

Prezident jeho přednášku zastavil zdvižením ruky. „Byl jsem vojenský pilot, velitel C-l41 v aktivní službě i v záloze, vzpomínáte, Johne? Létal jsem s jadernými zbraněmi řadu let. Školení o nouzové likvidaci jsem absolvoval asi patnáctkrát.“

„Promiňte, pane, zapomněl jsem.“

„Pokračujte, prosím.“

„Evakuace základny a přilehlé obce už začala, ale pokud to zařízení budeme muset odpálit, výbuch bude odpovídat pouze tisícilibrové konvenční pumě. Zajištění rozptýleného nukleárního materiálu ovšem potrvá několik dní.“

„Co paní Henryová? Slyšel jsem, že bomba odhalí, pokud se vzdálí na více než patnáct stop.“

„FBI se domnívá, že to je trik, který jí má dodat důvěryhodnost, pane. V každém případě jsme připraveni dodat jiný vysílač, který by napodobil i ten nejslabší signál z jejího kardiostimulátoru, pokud by se náhodou ukázalo, že ta žena říká pravdu.“

„Johne, vážně si myslíte, že by ta žena byla schopná takového výkonu? Věříte, že by sama dokázala postavit Medúzu?“

Předseda sboru náčelníků štábů se podíval kolem, a než odpověděl, několik sekund nespouštěl oči z prezidenta. Pak začal vrtět hlavou. „Nedospěli jsme k žádnému závěru ohledně paní Henryové. Prostě se domníváme, že bude lepší zacházet s tou bombou jako se skutečnou.“

„To zní velmi diplomaticky, Johne, ale já chci znát váš osobní názor na paní Henryovou. Ptal jsem se, co si myslíte vy.“

„Žádný nemám,“ opáčil generál.

„Tak si nějaký pořiďte! Víte, co si myslím o osobní odpovědnosti a jak nesnáším byrokratické kecy, že? Myslí si tady někdo, že mluvím jen tak do větru?“ Prezident se rozhlédl po mužích na obou stranách stolu, kteří kroutili hlavami a vypadali zachmuřeně. Potom se očima vrátil ke generálovi.

„Dobře. Teď, Johne, chci váš osobní odhad. Schválil jsem, abyste od FBI převzali kontrolu nad krizí, takže možná budete muset rozhodnout o osudu té ženy, jestliže ji nedokážete bezpečně oddělit od bomby. Skutečně vám připadá, že by mohla sestrojit podobné zařízení s cílem držet vládu Spojených států jako rukojmí? Vím, že přišla o penzi a vyhrožovala někomu z OPM. Před deseti minutami jsem o tom po telefonu mluvil s FBI. Ale tohle…?“ S očividnou nedůvěrou se odmlčel.

„Nepřipadá mi to pravděpodobné, pane,“ odpověděl generál.

Prezident kývl. „Ani mně. Ten způsob, jakým mrtvý manžel naprogramoval tu věc, aby terorizoval svou ženu, mi připadá velice podivný. Nejde tady snad o něco jiného?“

Generál mírně natáhl krk. „Pane prezidente, mám dojem, že vás nechápu.“

Prezident se nečekaně postavil a začal přecházet za židlemi na té straně stolu, která se nacházela na palubě Air Force One.

„Pokouším se předvídat, kde bychom ve svém uvažování mohli během příštích dvou hodin narazit na chyby.

Existují dva značně odlišné obrazy paní Henryové. Za prvé, rozhněvaná, pomstychtivá bývalá manželka, která ohrožuje národ a americkou vládu, přičemž tento obraz možná zahrnuje monstrózní sebevražedný plán. Druhý obraz však představuje týranou rozvedenou ženu, kterou umírající manžel proti její vůli přinutil, aby po jeho smrti dopravila do Pentagonu jadernou zbraň naprogramovanou tak, aby jí ještě jednou nahnala strach nebo ji dokonce zabila.

FBI si myslí, že žena z prvního obrazu se vydává za ženu z toho druhého. Pachatelka hraje oběť. Pokud je to pravda, musíme v Seymour-Johnsonu postupovat nesmírně obezřetně. Mohla by, například, odložit masku, prohlásit, že má prst na spoušti, a požadovat, aby se naše síly stáhly, jinak bombu odpálí, než ji stačíme zneškodnit. Ale pokud to není pravda a my se v našich předpokladech mýlíme, mohli bychom ztrácet čas chozením kolem horké kaše, zatímco by stačilo říci posádce, aby otevřeli dveře. Máme tady vážnou, historickou hrozbu. Nechci plýtvat časem kvůli nějakým předpokladům. Proto takhle uvažuji. Myslím, že děláme předčasné závěry.“ Prudce se posadil.

Poradce pro otázky národní bezpečnosti se tiše radil s tiskovým mluvčím. Náhle vstal.

„Promiňte, pane prezidente…“

Prezident mu gestem naznačil, aby počkal.

„Potřebuji od vás vědět jednu věc, generále. Slyšel jsem, že původně jsme měli v plánu dosadit do letadla místo posádky naše vlastní piloty s padáky, kteří s tou věcí odletí nad moře, zapnou autopilota a vyskáčou, zatímco ona odletí explodovat někam daleko. Teď se ji snažíme deaktivovat. Opravdu po té technologii tak toužíme, že riskujeme výbuch? Stojí vůbec za takové nebezpečí, proboha?“

Generál zavrtěl hlavou. „Nemyslíme si, že bychom při pokusu o deaktivaci riskovali nepředpokládaný výbuch, ale situace je zamotaná, pane prezidente. Jestliže to je Medúza, musíme především získat tu technologii. Jestliže to není Medúza, mohli bychom ji klidně shodit do moře bez jakéhokoli dopadu na národní bezpečnost.“

Nyní hlavou kroutil prezident. „Generále, vy mluvíte o té vlně. Já mluvím o smrti amerických mužů, žen a dětí, zničené ekonomice Severní Karolíny, oslepených lidech, rakovině a celonárodním traumatu. Uvědomuji si, že vlna Medúzy představuje daleko větší hrozbu pro společnost, ale doufám, že nezapomínáte na lidské oběti, pokud se mýlíte a ta zatracená věc vybuchne.“

„Nechtěl jsem naznačit, pane…“

Prezident zvedl ruku. „Vy tvrdíte, že naše národní zájmy vyžadují, abychom se tu technologii pokusili získat. Z celého srdce doufám, že máte pravdu, ale přeji si, abyste nechal otevřenou i tu druhou alternativu. Chci, abyste měli přistavenou C-l41, C-5 nebo C-l7, připravenou ke startu. Když bombu nedokážete zneškodnit, namísto odpálení v Seymouru s ní můžete odletět a shodit ji.“ Obrátil se na civilisty v pět tisíc mil vzdáleném Operačním středisku. „Všechna tato dopravní letadla, jak víte, mohou otevřít zadní nákladové dveře a shazovat náklad za letu. Pokud naši experti usoudí, že bombu nedokážou deaktivovat nebo že to je nepravděpodobné, okamžitě přestaňte a odleťte s ní nad moře. Pokud to bude vypadat nadějně, dobrá, pracujte na tom s výbušninami v záloze, ale já bych byl raději pro shození, než riskovat explozi na americkém území.“ Sklouzl pohledem k poradci pro otázky národní bezpečnosti a zpátky ke generálovi. „Johne, dostaneme tam včas nějaké dopravní letadlo?“

Generál pokýval hlavou. „Ano, pane. Hned tam pošleme C-l41 z Charlestonu. Není to daleko. Ale je tady jiný problém.“

„Ano?“

„Jestli tu věc odpálíme v Seymouru, nebudeme mít Medúzu. Jestliže ji ale shodíme do moře a necháme vybuchnout, zamýšlená vlna by mohla vzniknout v plné síle.“

Prezident několik sekund pátravě hleděl do generálovy tváře a potom se obrátil na Shapira.

„Dobře, Stanley, ještě něco?“

„Pane, mezi lidmi se šíří panika. Média hlásí, že po obloze létá ostrá atomová bomba. Budeme se k tomu muset nějak vyjádřit.“

„Rozumím tomu správně, že zatím jsme všechno popírali?“ zeptal se prezident a podíval se na tiskového mluvčího, jenž přikývl.

„Ano, ale novináři už vědí o Efektu Medúza i o důsledcích jaderného výbuchu nad obydlenou oblastí. Proto ta panika. Fakta jsou samozřejmě zkreslována. Ale kromě toho se přehřívají telefonní ústředny kvůli volání některých dosti důležitých představitelů korporací, kteří požadují pomoc při ochraně svých systémů na zpracování dat.“

„Co jim říkáme?“

„No… moc toho není. Oficiálně jsme ještě nepřiznali, že se objevil nějaký problém.“

„Fajn, takže s tím je konec. Máme nějakého odborníka, který by dokázal poradit, jak ochránit počítačové systémy?“ Prezident se rozhlédl po bezvýrazných tvářích. „To je naše hlavní slabina, nemám pravdu?“

Mladý muž s motýlkem si na washingtonské straně stolu odkašlal a poradce pro otázky národní bezpečnosti pokynul směrem k němu. „Pane prezidente, pozval jsem doktora Ralpha Jensena z Úřadu pro posuzování technologií. Je to odborník na elektromagnetické pulzy.“ Obrátil se k Jensenovi, jenž vypadal lehce vyplašeně. „Doktore?“

„Vítám vás, doktore Jensene. Prosím, pomozte nám,“ vyzval ho prezident. „Jestliže ta věc dokáže vytvořit vlnu Medúzy, co ztratíme a jaká předběžná opatření můžeme lidem doporučit?“

Doktor Jensen přehlédl obličeje na obou stranách obrazovky, několikrát si odkašlal a promluvil překvapivě zvučným hlasem.

„Pane, stručně řečeno, kdybychom tu měli skutečnou vlnu Medúzy přes celý kontinent, nelze dělat skoro nic. Potřebovali byste těžký kovový štít kolem každého zařízení na bázi počítačů, a na něco takového nikdo nemá čas. Samotné křemíkové čipy se ve většině systémů roztaví. Pokud ovšem systémy vypnete a přerušíte proud dat, záznamy zůstanou z větší části neporušené. Měli byste doporučit správcům všech velkých nebo důležitých systémů, například v bankách nebo na burzách, aby okamžitě odpojili počítače a uschovali disky co nejhlouběji. Všechny disky, pásky a další záznamová média pravděpodobně přečkají bez poškození, pokud se s nimi nebude pracovat ve chvíli, kdy k tomu dojde. Veškerý počítačový hardware se ale bude muset vyměnit.“

„Když říkáte ‚veškerý‘, doktore, co tím přesně myslíte?“

Mladý vědec zavrtěl hlavou. „Myslím tím, že doslova všechny křemíkové procesory, které vlna Medúzy zasáhne, budou trvale zničené. To se týká naprosto každého křemíkového obvodu. Taky… taky byste měli vědět, že nejmodernějším dopravním letadlům můžou vysadit motory, takže by je čekalo nouzové přistání. Doporučoval bych, aby po celé zemi neprodleně přistála všechna letadla s počítačovým ovládáním motorů, což se týká i Air Force One, které, myslím, má motory také řízené počítačem.“ Utichl a díval se na prezidenta, jenž se okamžitě naklonil dopředu.

„Pokračujte, prosím, vyjmenujte to všechno. Máte slovo. Hodí se nám všechno, co víte.“

„Ano, pane. Víte, připravil jsem dlouhý seznam toho, co je pro jistotu zapotřebí vypnout. Například všechny železnice a podzemní dráhy…“ Znovu vzhlédl. „Rád bych vysvětlil, že pokud je vozidlo řízeno počítačem v okamžiku, kdy mikroprocesory – čipy – zasáhne EMP, skomírající počítače mohou během milisekundy vyslat chybné příkazy, které v praxi přehodí výhybky, rozsvítí špatná světla na semaforech, zblázní hradla, rozjedou jeřáby nazdařbůh nebo z nich shodí náklad a tak dále. Je nutné zastavit všechno, co spojuje počítače a těžkou techniku. Lodě nebo trajekty s počítačovým ovládáním motorů by mohly dosáhnout plné rychlosti bez toho, že je bude možné zastavit nebo navázat spojení se strojovnou. Mosty, plavební komory, velké přehrady po celé zemi a jejich hydroelektrické rozvody – zvlášť důležité jsou jaderné elektrárny, protože by jim mohlo selhat chlazení. Výtahy v budovách se zastaví, většinou mezi podlažími. Obrovské zdravotní potíže by obyvatelstvu mohly způsobit čističky, až se rozlijí odpadní vody, čerpadla se zastaví nebo poběží na zpětný chod a ventily se budou nepředvídatelně otevírat a zavírat. Výjimku představují jaderné lodě námořnictva, o kterých jsem přesvědčen, že jsou kompletně zabezpečené.“

„To je jediný světlý bod?“ zeptal se prezident s ohromeným výrazem.

„Ano, pane. Důležitá nemocniční zařízení po celé zemi by měla být přepnuta na manuální ovládání. Neměly by probíhat žádné léčebné procedury vyjma nevyhnutelných případů. V úvahu přichází naprostý kolaps celonárodní energetické rozvodné sítě, nejen kvůli přímému selhání, ale také v důsledku jeho současné závislosti na počítačových centrálách a propojených relé.“ Doktor Jensen obrátil na další stranu hustě popsaného bloku. „Doporučoval bych odstavit všechny závody těžkého průmyslu u nás a v Kanadě, především ty, v nichž je práce s nebezpečnými materiály řízena počítači, tedy rafinérie a továrny vyrábějící nebezpečné plynné a kapalné produkty. Vlastně by měl být okamžitě zastaven veškerý těžký průmysl, protože většina bezpečnostních kontrol stojí na počítačích. Ocelářství, automobilový průmysl, potravinářství, ten seznam je skoro nekonečný. Totéž cokoli s průmyslovými roboty. Mohly by ublížit personálu, až přestanou fungovat jejich řídicí počítače. Dokonce i potrubí by se měla zavřít, zejména rozvody zemního plynu.“

Prezident se pomalu opřel v židli.

„Proboha, doktore, mluvíte teď o vypnutí celé země, a to do dvou hodin?“

„Radši dřív, pane. U všech informačních systémů bych doporučil okamžité přerušení činnosti, obzvláště u počítačů finančního trhu. A nesmíme zapomínat ani na telekomunikace.“

„A pokud to všechno máme zastavit, jak dlouho bude trvat nové spuštění?“

„Zařízení, která lze ovládat ručně, mohou zase běžet během několika hodin. Všechno závislé na počítačích si vyžádá týdny, měsíce, možná až šest měsíců, protože dokud tyto počítače nebudou opraveny, spuštěny a otestovány, nemůžete riskovat. Pane prezidente, řeč je o okamžitém zničení skoro všech křemíkových procesorů v Severní Americe, jestliže máme tu čest se skutečnou vlnou Medúzy. Dokonce, i kdyby vznikl jen běžný EMP v důsledku nukleárního výbuchu, v severní části východního pobřeží bude zasaženo všechno, co není patřičně zajištěno. Ty čipy nevyměníte přes noc. Pochybuji, že jich je na celém světě v zásobě tolik, aby se případné ztráty zahladily do šesti měsíců. A to ani nemluvím o nákladech.“

„Je toho víc, že?“ zeptal se prezident a jeho hlas zněl konsternované.

„Ano, pane. Rozhodující jsou telekomunikace. Většině armádních systémů nic nehrozí, ale prakticky všechny geostacionární telekomunikační družice jsou nechráněné, stejně jako veškerá vysílací zařízení, komunikační kanály, většina telefonních systémů využívajících satelity, vysokorychlostní mnohonásobné přepínače a…“

Prezident ho umlčel zdvižením ruky. „Přestávám vám rozumět, doktore. Řekněte mi konečný výsledek.“

„Ano, pane. Téměř všechny pevné telefonní linky, mobilní telefony, telemetrické rádiové systémy, bezpečnostní monitorovací systémy a další formy telekomunikace přestanou fungovat. Co to znamená? Na mnoho týdnů ohluchneme až na vojenské velící a kontrolní kanály.“

„Můj Bože!“ vydechl prezident. Několik sekund nic neříkal, klepal se ukazovákem do brady a potom se náhle předklonil.

„Tak dobrá, shrneme si možnosti. Stanley, nejdřív vy.“

Stanley Shapiro si odkašlal a napřáhl ruku s nataženou dlaní.

„Za prvé, myslím si, že musíme předpokládat, že ta věc je skutečná. Jestli je to tak, souhlasím s generálem, že tu technologii potřebujeme, protože pokud ji někdo dokáže postavit, už na ní pracuje někdo další a nakonec uspěje. Vyjdeme-li tedy z předpokladu, že existuje a my ji potřebujeme, musíme si položit otázku, zda je kvůli technologii rozumné riskovat při deaktivaci. Generál tvrdí, že žádné nebezpečí nehrozí. Pokud ji jeho lidé nedokážou zneškodnit, mohou ji buď odpálit jako konvenční zbraň, nebo s ní odletět nad moře a nechat ji vybuchnout tam. Domnívám se, že na obě možnosti je čas. Problém spočívá v tom, že exploze v Seymouru by patrně nezpůsobila vlnu Medúzy, ale shození do moře by mohlo. Takže i když přijmeme názor, že nemůže dojít k náhodnému výbuchu v Severní Karolíně, nebezpečí vlny Medúzy je velmi vysoké, pokud se rozhodneme pro námořní variantu. Kromě toho oznámíme veřejnosti, co se doopravdy děje, a požádáme o pomoc při vypínání co největšího počtu důležitých počítačů, nebo budeme lhát a rozšíříme nějaké uklidňující žvásty, že šlo o planý poplach – a mezitím budeme ze všech sil hledat způsob, jak tu věc deaktivovat?“

„Tohle bylo shrnutí problému, Stanley, ale co doporučujete?“

„Zkusil bych ji zneškodnit a případně konvenčně odpálit v Seymouru, když to nevyjde. Shození do moře je dosti riskantní.“

„Měli bychom tedy nařídit vypínání elektroniky?“

„Ne, pane. Myslím, že vypínání by více problémů způsobilo, než vyřešilo, a vlastně ani nevíme, zda by vůbec něčemu zabránilo, pokud by došlo k té nejhorší explozi.“

„Generále? Jak to vidí Pentagon?“ pokračoval prezident.

„Pane, jsme přesvědčeni, že lze tu věc deaktivovat nebo se jí zbavit bez spuštění vlny Medúzy, jak říká pan Shapiro. Vzhledem k tomu se vyvolání celonárodní paniky jeví jako nerozumné.“

„Myslí si tady ještě někdo kromě doktora Jensena, že vypínání je na místě?“ zeptala se hlava státu.

Prezident Spojených států se rozhlédl po místnosti, podíval se každému do očí, a než opět promluvil, několik sekund uvažoval.

„Dobře, pánové. Přijímám stanovisko Pentagonu, že pravděpodobnost náhodného výbuchu je nulová a že se můžeme pokusit o deaktivaci nebo zničení, aniž spustíme vlnu Medúzy. Proto nebudeme prostřednictvím médií vyhlašovat všeobecný poplach. Jestliže však dojde k nějakému zvratu, mohu změnit názor.“ Namířil prst na tiskového mluvčího. „Joe, připravte s doktorem informaci pro média o všem, co víme, kromě toho, kam to letadlo směřuje, a všechny ujistěte, že to zařízení bude bezpečně zneškodněno, i kdyby bylo funkční.“

Židle se posouvaly dozadu, jak různí ředitelé a poradci vstávali. Prezident vztyčil ukazovák.

„Ještě něco, Johne.“

„Pane?“ otázal se generál.

„Jakmile budete mít z jakéhokoli důvodu pocit, že vaše plány na deaktivaci přestaly být bezpečné, sebemenší podezření, že by všechno nemuselo proběhnout úplně hladce, pak chci, abyste tu zbraň shodili do moře. Čím dříve se pro to rozhodnete, tím dál doletíte.“

„Ano, pane. Řekl jste, abychom měli přistavené letadlo. Bude tam.“

„A ve zlomku sekundy, kdy se tou variantou začnete zabývat, začneme z bezpečnostních důvodů v tichosti vypínat určitá zařízení. Těsně před vypršením času nechte zastavit všechny vlaky a veškerá letecká doprava nad východním pobřežím ať sedne s dvacetiminutových předstihem. Najděte způsob, jak bez průtahů varovat všechny firmy, které pracují s nebezpečnými materiály, energetické společnosti a telekomunikace. Nemáme moc času, takže do služby povolejte každého, koho máte k dispozici, a připravte uskutečnitelný krizový plán, který bude možné spustit jediným telefonátem.“

Tiskový mluvčí téměř vyskočil na nohy.

„Pane, uvažoval jste nad naší právní odpovědností v téhle věci?“

Šeptem vedené rozhovory náhle ustaly, neboť prezident se na tiskového mluvčího upřeně zahleděl přes stěží rozpoznatelnou elektronickou propast mezi Air Force One a Operačním střediskem.

„Na co jste se ptal, Joe?“

„Ptal jsem se na právní odpovědnost, kterou vláda přebírá, jestliže vystoupíme s takovými požadavky nebo nařízeními, zejména pokud některé varujeme a jiné ne. Nemůžeme nést odpovědnost za chyby, dokud nezačneme jednat; přirozeně v případě, že pro to dosud není právní podklad. Jestliže ovšem začneme vydávat doporučení, vzniknou škody a ta věc nakonec nevybuchne ani nebude fungovat…“

„Joe, jsme soukromá firma?“

Tiskový mluvčí se zatvářil překvapeně. „No, to samozřejmě ne, ale…“

„Jsme vláda, je to tak?“

„Ano.“

„Potom nemůžu uvěřit, že jste o tom vůbec začal. Vládě nepřísluší zabývat se možnou právní odpovědností. Naprosto žádnou! Uděláme všechno, co podle práva udělat můžeme, a pokud někdo bude chtít zpochybnit správnost našich kroků před soudem, od toho tady soudy jsou. Joe, promiňte, že jsem se zaměřil zrovna na vás, ale chci, aby všichni pochopili, že tato vláda nedopustí, aby podobné otázky omezovaly činnost kteréhokoli pracovníka kterékoli vládní agentury. Jasné?“

„Ano, pane.“

„Fajn, spojte se s kanadským ministerským předsedou, jeho ministrem dopravy a šéfem kanadských železnic, seznamte je se situací a já si s nimi promluvím později. Potřebujeme, aby nám s tím pomohli. Řekněte jim všechno, co víme. O mexické vládě platí to samé. Teď…“

Prezident rychle přehlédl místnost. „Vědí novináři, kam to letadlo posíláme?“

„Domníváme se, že ne, pane. Ale už zjistili skoro všechno ostatní.“

„Dobře. Připravte mi do deseti minut krátké prohlášení a upozorněte televizní stanice. Udělám živý vstup odsud, z Air Force One. Chci všechny ujistit, že tu věc zneškodníme, ale nechci nikomu lhát. Chci, aby věděli, že ji pokládáme za skutečnou. A ministerstvo dopravy ať rozjede krizové plány. Jestliže budou chtít pro jistotu zpomalit celý systém, řekněte jim, ať se do toho pustí.“

„Letecká doprava, dálnice, vlaky?“

„Všechno, co se zastavuje nejdéle. Pokud náhle zjistíme, že tu bombu musíme shodit do moře, nechci, aby letadla a vlaky byly v ohrožení.“

Prezident se obrátil ke generálovi.

„Johne, kde je to letadlo právě teď?“

„V tomto okamžiku jsou jižně od Richmondu, pane.“ Generál stiskl knoflík a na projekční ploše, která se zdánlivě vznášela před nimi, se objevila mapa oblasti a pozice boeingu. „Začínají sestupovat na přistání v Seymour-Johnsonu. Pětadvacetimílový okruh kolem symbolu 727 představuje oblast přímo zasaženou případnou explozí. Stále ohrožuje obydlené oblasti, ale okruh se s ním posouvá k jihu.“

Prezident chvíli vypadal ohromeně. „Johne, před chvílí jste mě ujistil, že k náhodnému výbuchu dojít nemůže.“

„Ano, pane, v důsledku pokusu o deaktivaci. Ale stále to musíme považovat za jadernou zbraň. Může vybuchnout z jiných důvodů.“

Prezident zíral na předsedu sboru náčelníků štábů a bubnoval tužkou do strany stolu na palubě Air Force One. Uplynulo několik napjatých sekund, než si odkašlal a řekl: „A co radioaktivní spad, generále, pokud by v Seymouru došlo k té nemožné variantě?“

„Díky bouři by se rychle rozptýlil na jihovýchod a do moře. Zasažen by byl Charleston a část severovýchodní Floridy, ale nešlo by o primární spad.“

„Dobře,“ řekl prezident a znovu se postavil. „Udržujte tuhle místnost v chodu, zřiďte telekomunikační kanály ze Seymouru včetně videa z věže, jestli to bude možné, a o všem mě informujte. Generále? Vy máte velení nad situací v Seymouru, ale spolupracujete s vyjednavači FBI. Seznamte je s mými pochybnostmi ohledně paní Henryové.“

„Ano, pane.“

„A Johne, všichni se budeme modlit, aby vaši lidé přišli na to, jak tu věc zneškodnit, aniž jim vybuchne. Tohle je přímý rozkaz od vrchního velitele, jasné? Jestliže se objeví pochybnosti – tím myslím jakékoli – chci, aby bomba byla zpátky ve vzduchu a okamžitě zamířila na východ, nad moře. Nezajímá mě, jak moc o tu technologii stojíme. Souhlasím s tou akcí jenom kvůli vašemu ujištění, že z ní nevyplývá naprosto žádné riziko. Mám však určité pochybnosti. Vyřiďte svým velitelům, aby netlačili na deaktivaci za cenu toho, že si nebudou stoprocentně jisti, rozumíte?“

„Ano, pane.“

Prezident se zase posadil a zkoušel si představit bombu letící nad Washingtonem a co by se mohlo stát, kdyby explodovala. Nikomu o tom nic neřekl, ale nesmírně ho uklidňovalo, že jeho manželka a dvě dcery jsou na palubě Air Force One, v bezpečné vzdálenosti od Washingtonu.

ÚSTŘEDÍ FBI, WASHINGTON, D.C. – 18:07

Donna se opět objevila vedle Tonyho s novými zprávami.

„Zbytek posádky?“

Přikývla. „Kapitán a ta doktorka.“

Tony se opřel o sloupek dveří. „Poslouchám.“

„Takže ta vědkyně se jmenuje Linda Ann McCoyová, věk třicet tři, narozena v Austinu ve státě Texas, otec byl lékař, matka univerzitní profesorka, po celém světě ji už dlouho uznávají jako odbornici na atmosférické jevy a globální oteplování, dlouhý seznam publikovaných prací, titul Ph.D. z Kalifornské univerzity v Irvine, v současné době zaměstnána v Národním centru pro výzkum atmosféry v Boulderu ve státě Colorado, spolupracuje s výzkumným střediskem NOAA také v Boulderu. Jinými slovy, zaměstnankyně americké vlády. McCoyová je svobodná, žije v Boulderu a letos vedla na základně NOAA McMurdo v Antarktidě expedici zkoumající ozonovou vrstvu. Když se odtamtud před několika hodinami vracela, nastoupila v Miami do toho letadla.“

„Vsadil bych se, že dá svou cestovní kancelář k soudu,“ poznamenal Tony.

Donna zvedla oči a obrátila je v sloup. „Myslím, že se na to vztahuje paragraf o omluvitelném zabití.“ Pak se pohledem vrátila k záznamům. „Doktorka McCoyová nemá žádné záznamy v trestním rejstříku, to by člověk nevěřil… žádné stíhání, žádné problémy kromě toho, že ráda sešlápne plyn až k podlaze.“

„Vážně?“

„Během posledních několika let čtyři pokuty za překročení rychlosti. Coloradská dopravní policie o ní ví svoje.“

„A ten kapitán?“

„Jmenuje se Scott David McKay. Třicet jedna let, jediný syn rodiny pocházející z Hutchinsonu ve státě Kansas, narodil se a vyrůstal tamtéž, důstojník amerického námořnictva z akademie v Annapolisu, ve svém ročníku skončil jako třetí nejlepší, nejvyšší dosažená hodnost korvetní kapitán, devět let aktivní služby, naposledy pilot F-14 na letadlové lodi Eisenhower. Z aktivní služby odešel před necelými dvěma lety a vstoupil do rezerv námořnictva. Matka již zemřela. Otec pracoval ve vedení jedné firmy. Také po smrti. Žádné pozoruhodné záznamy o rodině. Nikdy se neoženil. Během aktivní služby získal M.B.A. Před rokem z peněz zděděných po otci založil leteckou společnost s jedním letadlem. Žije v Central City ve státě Colorado. Bez záznamů u FBI. Složka u FAA bez poskvrny. Čistý trestní rejstřík, žádná platební neschopnost, žádné stíhání, prostě nic. Spořádaný občan s dobrou vojenskou minulostí, jeho armádní prověrky jsou nejvyššího stupně a pořád platí.“

„A informace o Vivian Henryové už máme. Nějaké závěry, Donno?“

Agentka zavrtěla hlavou a ušklíbla se. „Dobří lidé, špatné načasování – s výjimkou paní Henryové.“

„Jen díky boží milosti, Donno…“

„V tom není namočený nikdo z nás,“ dokončila.

16 KAPITOLA

SCOTAIR 50 – 18:11

Scott McKay se přiřítil do kabiny s Lindou McCoyovou v zádech, klesl na levé sedadlo a holení se udeřil o středový panel, když boeingem trhl náraz větru před postupujícím hurikánem.

„Kde jsme, mládenci?“

Dok zvedl sluchátko flitephonu. „Prodíráme se bouřkou si padesát šest mil severně od Goldsboro v Severní Karolíně, na letové hladině dva-osm-nula. Chce s tebou mluvit agent DiStefano.“

Scott si zacvakl bezpečnostní pás, převzal telefon a periferním viděním zaznamenal, že Linda usedá na místo pozorovatele.

„Tony, jste tam?“ zeptal se kapitán.

„Ano, Scotte.“

Scott sotva popadal dech a srdce mu bušilo. „Musíme si popovídat, Tony.“

„Proto jsem vám zavolal. Kde je paní Henryová?“

„Pořád vzadu, pár stop od bomby. Před chvíli se pokusila vzdálit… chtěla odejít do zadní části letadla… ale ta věc neblufovala o tom, že ji pořád sleduje.“ Popsal dramatické odpočítávání a vyjádřil přesvědčení, že Rogers Henry se rozhodl trýznit bývalou manželku.

„Chvíli jsem si tam vzadu myslel, že je po všem, Tony, ale teď mi pořád vrtá hlavou, jestli ta bomba nemůže být nefunkční, chápete? Paní Henryová tvrdí, že si její manžel mohl opatřit plutonium, ale dá se tomu věřit? Myslel jsem, že tyhle věci jsou přísně střežené.“

„Scotte…,“ začal Tony.

„Jsem přesvědčen, že ten mizera chtěl sestrojit něco, co bychom považovali za skutečné. Geniálně zametá stopy a dopředu přesně odhadne, jak budeme uvažovat. Věděl, jak nám nahnat strach. Přál bych si, abychom tady měli Geigerův počítač. Vsadím se, že by ručička zůstala na nule.“

„Scotte, pozorně mě poslouchejte. Prohledali jsme dům Henryových v Miami. V garáži jsme objevili laboratoř, odkud to zařízení pochází. Taky jsme tam našli plutonium. Výsledky měření nepřipouštějí žádné pochybnosti. Šlo o zbytkové množství skladované v malém olověném sejfu v podlaze. Bylo tam odpovídající stínění, dálkově ovládané nakladače, náhradní nukleární roznětky, prostě všechno potřebné.“

„Myslíte, že mu nezbylo dost, aby mohl vyrobit bombu?“

„Ne, Scotte, původně měl dost, aby se mu to podařilo, a opatřil si konvenční nukleární roznětky. Z toho vyplývá, že puma ve vašem nákladovém prostoru není pouze výhrůžka – je opravdová.“

Scott si nikdy předtím nedokázal představit, jaké to je, když někomu tuhne krev v žilách, ale po slovech Tonyho DiStefana měl pocit, jako by se mu po těle rozlil kapalný dusík. Zjistil, že se nemůže podívat na Doka, který ho pozorně sledoval. Zastyděl se a překvapeně si uvědomil, jak moc si přál, aby to celé byl podvod.

„Panebože, Tony, tak tohle jsem rozhodně slyšet nechtěl,“ pronesl roztřeseným hlasem.

„To je mi jasné, Scotte. Ani já jsem o tuhle možnost nestál. Ale máme dobrý plán. Seymour-Johnson přijímá a není tam moc prudký vítr, probíhá evakuace osazenstva, a pokud tu věc nedokážeme deaktivovat, zbavíme se jí.“

Scott se na dlouhé sekundy odmlčel. Dok s rostoucím znepokojením sledoval jeho výraz a přemýšlel, proč kapitánův obličej náhle získal křídově bílou barvu. Jerry rovněž přihlížel a neuniklo mu, že Linda McCoyová, která se nahnula dopředu, aby vyslechla rozhovor, svírá Scottovo pravé rameno.

„Myslíte,“ vzdychl po chvíli Scott, „myslíte tím, že ji vyhodíte do vzduchu, Tony?“

Ticho na druhém konci ukončil nervózní smích. „Mám tady váš životopis, Scotte. Vím, že jste byl u námořnictva, takže je mi jasné, že o tom postupu něco víte. Samozřejmě, můžete přijít o letadlo.“

„Budu s vámi mluvit na rovinu, Tony, protože i mě před chvíli napadlo to samé. Napadlo mě totiž, že ji možná budeme muset odpálit,“ řekl Scott, levou rukou si podepíral spánek a pravou držel sluchátko natočené tak, aby agenta slyšela také Linda. „Takže vy říkáte, Tony, že pokud ji ti mládenci z Pax River nedokážou zneškodnit, armáda tu bombu obloží výbušninami, aby ji mohla zničit výbuchem, než se aktivuje nukleární roznětka. Je to tak?“

„Scotte, dost nerad o tom všem mluvím po téhle lince, rozumíte? Myslíme si, že běsnění novinářů, které sílí každou minutou, zřejmě vniklo tak, že někdo zaslechl náš rozhovor po flitephonu. Ale ano, takový je plán. Standardní procedura nouzového zneškodnění jaderné zbraně.“

„Zneškodnění vojenské jaderné zbraně, Tony.“

„Souhlasí. Jak to myslíte?“

„Myslím to tak, že máme velký, opravdu velký problém, Tony. Tahle zbraň není vojenská.“

„To nevadí. Všechny jsou zhruba stejné…“

„Poslouchejte mě. Tony. Prosím! Poslouchejte.“

„Poslouchám, Scotte.“

„Ta bomba nám přehrála další zprávu. Stalo se to před tou příhodou s Vivian, o které jsem vám vyprávěl.“

„Aha.“

„Bylo to varování, že tohle zařízení je záměrně postaveno tak, aby se lišilo od obvyklé vojenské jaderné zbraně.“

„Dobře. Takže…?“

„Na obrazovce se objevilo, že pokud se ji někdo pokusí spálit nebo rozmetat výbušninami – právě to se obvykle dělá a Rogers Henry o tom věděl – speciální roznětka spustí jadernou reakci dříve, než dojde ke zničení. Jinak řečeno, raději bychom měli přijít s jiným řešením. Jestli ten tým nezvládne deaktivaci, nebudou mít žádné další pozemní možnosti. Nemůžou ji odpálit. Spíš by měli připravit rychlé letadlo a hodit ji do moře.“

„Podívejte, Scotte…“

„Tony, opakuji vám, co jsme se od té věci dozvěděli, je to jasné? Já toho hajzla beru vážně! Až z toho budeme venku, najdu jeho hrob, vykopu rozkládající se mrtvolu a zadupu ji do země, ale v tuhle chvíli věřím tomu, co ta věc říká. Nemůžeme ji spálit ani vyhodit do vzduchu bez vyvolání termonukleární exploze a vlny Medúzy!“

„Fajn, Scotte. Předám tuhle informaci veliteli v Seymour-Johnsonu.“

Scott se instinktivně zaměřil na tón agenta FBI. Něco s ním nebylo v pořádku. Spustil levou ruku z čela, zíral čelním sklem ven a snažil se rozšifrovat, co přesně slova Tonyho DiStefana znamenala.

„Tony? Máte nad nimi kontrolu, že ano?“

„Co myslíte tou ‚kontrolou‘, Scotte?“

„Téhle akci pořád velíte vy, že ano?“

„Koordinujeme ji, Scotte. Zapojila se do ní řada vládních agentur, jak si jistě dokážete představit. Ozval se dokonce i prezident z Air Force One. My se jenom staráme o koordinaci až do chvíle, kdy budete na zemi.“

„Dobře… dobře, kdo velí tam?“

„V Seymouru?“

„Ano. To je základna letectva. Je tam armádní velitel?“

Scott uslyšel hlasy, které se radily v ústředí FBI, a pak zase Tonyho.

„No, nemůžu vám s určitostí říct hodnost, ale zodpovídat za to bude nějaký dvou – nebo tříhvězdičkový generál a ten bude dostávat rozkazy přímo z Pentagonu.“

„Budu potřebovat jeho osobní slib, že se to zařízení nikdo nepokusí zničit výbuchem. Na letadlo kašlu. Je pronajaté a pojištěné a příští týden tak jako tak zkrachujeme. Ale na tuhle věc nemůžou jít s výbušninami.“

„Scotte…“

Scott zatnul zuby a shledal, že zvyšuje hlas. „Říkám vám, že tu bombu nemůžeme vyhodit do vzduchu bez jaderné katastrofy! Sám jste potvrdil, že je funkční.“

„Je, Scotte. Tím jsme si jisti kvůli stopám plutonia v laboratoři. Ale to, že na ni nestačí výbušniny, víme jen od toho mrtvého vědce, nemám pravdu?“

„Chci ten slib. Tony. Pořád ještě jsem námořní důstojník a zodpovídám za to, že se to nezvrtne. A moc dobře vím, jak vojáci uvažují.“

„Scotte, co by říkala vaše bomba, kdybyste nějakou naprogramoval?“

„Žádnou bombu nemám.“

„Ne, jenže kdybyste nějakou měl, chtěl byste, aby si všichni mysleli, že ji nemůžou ani deaktivovat, ani spálit, ani zničit výbuchem, že ano? Vím, že tam nahoře máte všichni nahnáno, ale neztrácejte hlavu. Namlouváte sami sobě, že ty řeči Rogerse Henryho jsou pravda. Přitom jsou to jenom žvásty.“

„Tohle nevíte určitě. Spekulujete.“

„Sakra, vždyť vy taky, Scotte!“ vybuchl Tony. „Musíme myslet hlavou.“

Scott vzdychl, promnul si oči a řekl: „Rogers Henry by tu věc naprogramoval, aby pronášela stejné výhrůžky bez ohledu na to, zda doopravdy měl nějakou speciální roznětku. Samotné vyhrožování proto nic nedokazuje. Možná lhal, možná nelhal. V obou případech je to sázka do loterie a my musíme sázet co nejopatrněji, což v tomto případě znamená, že mu budeme věřit.“

„Předám vaše požadavky, Scotte. Nic jiného dělat nemůžu.“

„Chci osobní ujištění velitele, jeho slovo, jinak s tímhle letadlem v Seymour-Johnsonu nepřistanu. Rozumíte?“

„Rozumím, Scotte. Budu se snažit.“

„Ten tým z Pax River už odletěl?“ zeptal se Scott.

Tony DiStefano dobře věděl, že nesmí zaváhat ani změnit tón hlasu, pokud ve Scottovi nechce vzbudit podezření, že se skupině expertů na nukleární terorismus z Pax River něco přihodilo. Dal si pozor na to, aby se před odpovědí nenadechl příliš zhluboka.

„Jasně, už jsou z Pax River pryč a do Seymouru navíc míří ještě jeden tým odjinud. Bude o vás výborně postaráno.“

„Počkejte chvíli,“ řekl Scott. Pak se obrátil dozadu k letovému inženýrovi.

„Jerry, potřebuji s něčím poradit.“ Vylíčil mu svou teorii o tom, proč zařízení Rogerse Henryho nedokáže odhalit, že téměř před hodinou opustilo souřadnice Pentagonu.

Jerry nadšeně přikývl. „Taky jsem o tom uvažoval. Připojil k hlavnímu procesoru digitální detektor zeměpisné šířky a délky, ale pravděpodobně vůbec nepočítal s tím, že by bomba nemusela přistát ve Washingtonu, a tak použil špatnou softwarovou instrukci, kvůli které program přestal přijímat údaje o poloze, jakmile zaznamenal souřadnice Pentagonu. Předpokládám, že ten detektor tam pořád je, bezvadně funguje a předává nesmyslné jedničky a nuly o naší pozici procesoru, který o ně prostě nemá zájem. Zajímal ho jenom elektronický signál o dosažení Pentagonu a teď si myslí, že tam je. Mohli bychom s ním odletět na Měsíc a nic by nepoznal.“

Scott s touto analýzou, oproštěnou od technických výrazů, seznámil Tonyho DiStefana. „Důležité je, Tony, že podle mého názoru bychom tu věc mohli bezpečně vyložit z letadla, pokud by to bylo nutné.“

„V pořádku,“ odpověděl Tony. „Dostal jsem zprávu, že mají nachystané nakladače a vysokozdvižné vozíky.“

„Ještě jedna věc, Tony. Na prvních dvou paletách je důležité vědecké vybavení přepravované pro doktorku McCoyovou, která je tu s námi. Práce na deaktivaci nepřichází v úvahu, dokud nebudou pryč, protože to zařízení blokují. Řeknete jim, aby se na to připravili?“

„Spolehněte se.“

„A chci, aby doktorka McCoyová, můj druhý pilot a letový inženýr byli okamžitě přemístěni na míle daleko do bezpečné oblasti. Já zůstanu tady, dokud od té věci bez rizika nevzdálíme paní Henryovou.“

Další dlouhá pauza ve Washingtonu.

„Rozuměl jste, Tony?“ ujistil se Scott.

„Ano, Scotte. Mimochodem, říkal jste, že paní Henryová je stále vzadu?“

„Ano, je.“

„Nevyvíjí… nevyvíjí na vás nějaký nátlak? Nepřichází třeba s nějakými návrhy?“

Scott se rozhlédl po ostatních v kabině. „Chce vědět, jestli nám Vivian radí, co máme dělat.“

V Dokově tváři se objevilo znepokojení. Linda slyšela otázky přímo z flitephonu a vypadala stejně zděšeně.

„Co to má, sakra, znamenat?“ zeptala se.

Scott si znovu přiložil mluvítko ke rtům. „Samozřejmě ne, Tony. Kam tím míříte?“

„Pouhá preventivní opatření, Scotte. Také se vás potřebuji zeptat, zda má nějaké zbraně.“

„Zbraně?“ zeptal se kapitán nechápavě. „Zbraně? Myslíte kromě jedné menší termonukleární bomby? Třeba kapesní nůž nebo sprej se slzným plynem? Co se tam u vás stalo? Nechtějí ti pitomci z FAA vědět, jestli prohledávám svoje pasažéry?“

„Uklidněte se, Scotte. Jsou určité otázky, které musím při podezření na terorismus položit.“

„Dobře, ale ten terorista je už dva roky po smrti. Zápasíme teď s jeho automatickým dítětem.“

„Pověděla vám o bitvě, kterou svedla kvůli penzi?“ zeptal se náhle Tony.

Scott se ohlédl na Lindu, která se ve svém sedadle opřela a povytáhla obočí. Pak si pomalu vrátil telefon k ústům.

„Ano, Tony, zmínila se o tom, ale jak by to mohlo souviset se současnou situací?“

„Neříkala něco o tom, že si vyřídí účty?“

„Vůbec nic. Co tím chcete naznačit?“

Vtom se kabinou rozlehlo Jerryho zvolání. „Stíhačky! Asi na deseti hodinách, Scotte. Dvě F-16.“

Dvojice šedých bojových stíhacích letounů F-16 ukazovala břicha v levotočivé zatáčce a zkušeně provedeným manévrem se zařazovala vedle levého křídla boeingu. Jeho posádka sledovala, jak se v těsné blízkosti a mírně před dopravním strojem rovnají do formace. Scott řekl Tonymu DiStefanovi, aby počkal. Nyní na něho opět promluvil.

„Tony, vy jste nám poslali eskortu?“

Odpověď zněla ne. Scott vysvětlil, co vidí z okna.

„Podívám se na to, Scotte, a… moment… mám tady o tom poznámku. Narychlo je sehnali z letecké základny Shaw, aby vás doprovázeli a pomáhali vám. Dorozumíte se s nimi na frekvenci 338,2, pokud si ji můžete naladit.“

„Můžeme. Náhodou máme nainstalovaný přijímač UHF. Ozveme se jim. Byl bych radši, kdyby mi o nich někdo řekl předem.“

„Za to se omlouvám. Přehlédl jsem ten vzkaz.“

„Tony, co měly znamenat ty otázky ohledně Vivian Henryové?“

„Rutina, Scotte. V podstatě postupuji podle kontrolního seznamu.“

To určitě, pomyslel si Scott. Zrovna ses projevil jako lhář.

ÚSTŘEDÍ FBI, WASHINGTON, D.C. – 18:19

Pět minut poté, co domluvil se Scottem McKayem, Tony DiStefano dostal do ruky další sluchátko. Tentokrát byl na druhém konci plukovník letectva z velitelského stanoviště v Pentagonu. „V kabině jsou vidět tři muži a jedna žena. Druhou ženu neviděli. Naše chlapce taky překvapilo, když se jim kapitán ozval na ultrakrátkých vlnách. Civilní letadla většinou nemají UHF. Budou s ním i nadále ve spojení.“

SCOTAIR 50 – 18:19

Scott McKay vrátil mikrofon do držáku a přelétl očima trup vedoucí F-16. Pilotův hlas působil uklidňujícím dojmem. Zřejmě je mladší, usoudil Scott, ale rozpoznal u něho tutéž energickou sebejistotu a naprostou kontrolu nad strojem, kterou sám pociťoval jako pilot námořnictva.

Stále mu nešly z hlavy Tonyho otázky ohledně Vivian. Ty ho zpočátku odváděly od přemýšlení o dvojici F-16, ale zanedlouho znovu zaměřil pozornost na stíhačky a pokoušel se odhadnout, jaký asi dostaly úkol.

Obě letadla měla bezpochyby doprovázet boeing až do přistání, ovšem Scott při jejich přibližování očekával, že zachovají o něco větší odstup. Zamrzelo ho, že do elegantních stíhaček nemůže přeložit lidi ze svého starého boeingu a zamířit s ním nad Atlantik. Tak silné stroje, téměř na dosah ruky a tak… nebezpečné.

Scott se naklonil jen na pár milimetrů k levému oknu u sedadla kapitána a pořádně si prohlédl závěsníky vedoucí F-16. Když se o něco dříve jejího pilota žertem zeptal, zda je ozbrojený a nebezpečný, dostalo se mu rozjařené odpovědi „negativní“.

Pod pravým křídlem nesla stíhačka pár střel Sidewinder a pod levým měla zavěšené další dvě. Scott věděl, jak vypadají neškodné atrapy, ale tohle cvičné střely nebyly.

Letoun byl vyzbrojen ostrými.

Scottovými žilami se znovu rozproudil kapalný dusík.

NÁRODNÍ LETIŠTĚ WASHINGTON – 18:19

Pete Cooke si k uchu přitiskl mobilní telefon, zatímco taxikář, nedbající na prudký liják, uháněl po Aleji George Washingtona k Řídicímu centru letecké dopravy FAA v Roslynu ve státě Virginie. Ruční rádiový přijímač odpočíval vypnutý v kufříku, protože ScotAir 50 se nyní nacházel mimo jeho dosah.

Petův podpůrný tým v New Yorku sledoval rozsáhlé zavírání firem a průmyslových závodů na východním pobřeží, jež přišlo poté, co Scott McKay dostal rozkaz zamířit na leteckou základnu McGuire v New Jersey, tedy do oblasti, kterou již postihl hurikán Sigrid.

„Pete, v McGuire se kromě toho, že tam fouká vítr, neděje nic,“ ohlásil Ira.

„To jsem čekal. Ztratil jsem telefonní spojení, když měnili kurz. Základna letectva McGuire to byla předtím, ale nový cíl jsem neslyšel. Nevím, kam teď letí. Sledujete rádio, televizi a agenturní zprávy, že ano?“

„Ta zpráva se rychle šíří, Pete. Převzala ji ABC a teď vysílají živě. Po nich následovaly NBC, CBS a taky CNN. Všichni mají problém se sháněním dobrých obrázků, ale nepřetržitě přibývají nové informace.“

„Na co se hlavně zaměřují?“

„Na tři věci. Kterou oblast to letadlo ohrožuje, co se stane, jestli bomba exploduje, a nakonec k čemu dojde, pokud vznikne vlna Medúzy. Zpod každého kamene vytáhnou jednoho experta. Je ohromující, kolik vědců v televizi vystupuje a jak barvitě dokážou vylíčit nerovný zápas mezi lidským tělem a jaderným výbuchem. Ukazují každou stopu filmu, která kdy byla natočená o Hirošimě, a taky pár pěkně nechutných záběrů strašlivě popálených lidí, kteří několik minut po výbuchu vrávorají pryč. Zevrubně se probírá možnost, že by nás vlna Medúzy poslala o nějaké to století zpátky, i když o tomhle tématu se objevila spousta mylných dohadů.“

„Moment… počkej chvilku, Iro,“ přerušil ho Pete a nahnul se k přednímu sedadlu. „Zpátky doleva! Ne rovně! Tady potřebujeme jet doleva!“

Řidič se zatvářil překvapeně a okamžitě se skřípěním vystřelil přes čtyři pruhy deštěm zmáčeného provozu k požadované odbočce. Proti autu se ve větru kutálel velký plastikový kontejner na odpadky. Taxikář ještě jednou trhl volantem a těsně jej minul. Pete si dokázal živě představit, jak policisté z celého města kroutí hlavami a vyrážejí ve služebních vozech na stíhací jízdu.

„Panebože!“

„Jsi naživu?“ zeptal se Ira.

„Asi jo. O čem jsi to mluvil?“

„Říkal jsem, že je zajímavé, kolik vědců vědělo o teorii Medúzy, ale všichni ji zřejmě považovali za neuskutečnitelnou. Najednou ji samozřejmě berou vážně a rychle vymýšlejí, jak se ochránit před tím, co podle nich bude následovat.“

„Myslíš tím, že nastalo hromadné vypínání?“

„Tys neslyšel prezidentův projev?“

„Ne. Kdy?“

„Asi před pěti minutami z Air Force One. V podstatě zaručil, že vojáci tu bombu bez problémů zneškodní, ale důležité je to, co neřekl.“

„Co to je?“

„Neřekl, že teorie Medúzy je nesprávná, neřekl, že by lidé neměli vypínat počítače, průmyslové systémy a celé továrny, a ani nepopřel to, co teď prošetřuješ, totiž nucené přistání všech letadel po celé zemi. Mimochodem, Pete, o tom zastavení letecké dopravy ses doslechl, nebo jsi je sám předpokládal?“

„Jsem pilot, Iro, nepamatuješ? Dává to smysl, ale nejsem si jistý, jestli mě FAA pustí dovnitř. Pokud je to celé pravda, v řídicím středisku teď musí vládnout pěkná hysterie.“

„Pete, zastavují i vlaky. Mluvil jsem s člověkem z Metro North tady v New Yorku. Přerušují všechny služby. Dobře to nevypadá ani s Grand Central a Amtrak neodpovídá. Máme zprávy o tom, že lodě mají zastavit a spustit kotvy, ale to by stejně dobře mohlo být kvůli hurikánu.“

„O tom pochybuji.“

„Já taky. Newyorská burza a americká burza už měly zavřeno, ale doneslo se nám, že se tam zpožďují převody a dokonce vypínají monitory.“

„Zrovna zastavujeme, Iro. Budu muset jít.“

„Víš, Pete, pokud jde o celostátní vydání, jsme v současné době závislí na satelitním přenosu. Jestli se to za dvě hodiny opravdu stane, zítra ráno nevyjdeme. Kromě toho budeme bez laptopů.“

„Pořád mám nějaké zápisníky, Iro. Doporučoval bych ti, aby sis ořezal pár tužek.“

„Tužek? Co to jsou tužky?“

*****

Boj o přístup do paranoidních kruhů Federální letecké agentury byl kratší, než Pete očekával. Vyvážené zpravodajství a dlouholetí přátelé v agentuře – plus seznam soukromých čísel na vedení FAA a do tiskového oddělení – udělali své. Pete Cooke měl dveře otevřené. Během patnácti minut stanul v centrální řídicí místnosti, kde se ho u dveří ujal jeden z ustaraných koordinátorů.

„Necháváte přistát jenom letadla vybavená počítači?“ zajímal se Pete.

„Na zem musí úplně všichni. Zrovna přišlo nařízení z ministerstva dopravy. Počítačů je příliš mnoho na to, aby se mezi nimi dalo rozlišovat. Dokonce i menší proudové stroje, soukromá letadla, vrtulníky a starší dopravní letadla mají po kabinách hromady počítačů. Některá se samozřejmě vůbec nedostala do vzduchu, protože letiště jsou zavřená kvůli hurikánu.“

„Týká se to celé země?“

Koordinátor přikývl. „Zákaz platí i v Kanadě. O Mexiku zatím nic nevím. Zabýváme se taky transatlantickými a transpacifickými lety. Necháváme je sednout, kde se dá. Gander, Newfoundland, Anchorage, dokonce na Islandu.“

„Kolik času ještě potřebujete?“

Muž si založil ruce v bok a podíval se po místnosti. Košili měl rozepnutou a kravatu povolenou.

„Možná hodinu. Stihneme to včas, ale větší problém bude uvést potom všechno znova do pohybu.“

„A co…“

„Klidně se dívejte, pane Cooke. Vím, že jste pilot. Ale já teď musím zpátky do práce. Slíbíte mi, že se na mě nebudete odvolávat?“

„Spolehněte se.“

„Mezi námi, doufám, že prezident ví, co dělá. Až se příští týden budeme pokoušet dát ten bordel zase do pořádku, budeme tu mít zhruba miliardu rozzuřených pasažérů a zaměstnanců aerolinek. Ale to jsem samozřejmě neřekl.“

„A já jsem nic neslyšel. Díky. Budu se jenom dívat.“

Koordinátor se bez dalšího otálení vzdálil a sáhl po sluchátku. Pete se nenápadně odklidil do kouta, vytáhl mobilní telefon a vymačkal bezplatnou linku do newyorské redakce Journalu.

LETECKÁ ZÁKLADNA SEYMOUR-JOHNSON, SEVERNÍ KAROLÍNA – 18:19

Velitel perutě ze základny letectva Seymour-Johnson se už dvacet minut, od chvíle, kdy se u něho začali shromažďovat agenti FBI a nukleární experti, pokoušel o vyrovnaný výraz. Namlouval si, že osobně velí celé operaci, ale jeho pobočnici, majorce Dillinghamové, připadalo, že brigádní generál Wally Walch sleduje horečné přípravy na přílet ScotAiru 50 pohledem jelena oslněného reflektory blížícího se vozu a dvacetiuzlová předzvěst hurikánu Sigrid mu čechrá prořídlé vlasy.

Walch viděl na opačném konci hlavní vzletové a přistávací dráhy služební vůz letectva. Před deseti minutami si jej po svém příletu z jihu, ze základny Shaw, přivlastnil velením pověřený důstojník, plukovník Peters. Ten byl dosud oblečený do zelené letecké kombinézy, v níž se nadzvukovou rychlostí přihnal na zadním sedadle dvoumístné verze F-15. Další dvousedadlové stíhačka se právě blížila na přistání a v její kabině seděl jaderný technik z Wright-Pattersonu v Ohiu.

Generál Walch ukázal k plukovníkovi Petersovi. „Měl by mě seznámit s plánem. Zatím nevíme žádné podrobnosti kromě toho nejzákladnějšího.“

Majorka Dillinghamová přikývla a krátké světlé vlasy jí ve stálém větru vlály skoro rovnoběžně se zemí. Občas se vedle nich rozstříkly dešťové kapky, ale větší část rampy zůstávala suchá, třebaže se nad jejich hlavami hnaly zlověstné mraky a v dálce se kupily.

„Požádám ho, aby sem přišel.“ Dillinghamová dlouhými kroky zamířila ke skupince agentů FBI a letištního personálu. Generál Walch sledoval živou gestikulaci, po níž se majorka a plukovník spěšně vydali směrem k němu.

„Generále, promiňte, máme málo času. Omlouvám se, že jsme zabrali vaši základnu. Za chvíli u nás bude velící agent FBI. To letadlo je teď padesát mil daleko. Za deset minut zahájí přibližování. Nechceme ho navádět na vyčkávací obrazec, pokud se tomu budeme moci vyhnout. Ten druhý člověk“ – plukovník Peters se obrátil a pohlédl na F-15, v níž přispěchal z Ohia – „by tady měl být každou chvíli. Je to jediný nukleární expert, kterého sem dokážeme dopravit včas.“

Velitel perutě pokýval hlavou. „Plukovníku, slyšel jsem, že sem má namířeno C-141 z letecké základny Charleston, aby tu čekala na vaše pokyny.“

„Ano, pane,“ přisvědčil plukovník. Ohlédl se na tým agentů FBI, kteří stále o čemsi diskutovali. Když shledal, že ho nikdo nemůže slyšet, obrátil se zpátky k veliteli perutě. „Byl jsem pověřen, abych sem tu 141 navedl a po technické stránce ji udržoval v pohotovosti, generále. To pro případ, že se namísto deaktivace rozhodneme odletět s tou bombou pryč. Teoreticky bychom ji mohli naložit do 141 a nechat posádku, aby ji svrhla do moře. Jenže z nějakých podivných důvodů to letadlo zůstane na vyčkávacím obrazci u Charlestonu.“ Mrkl na generála, jenž nijak nezareagoval. „Můžu vám zaručit, pane, že ta bomba ze základny neodletí. Ať to dopadne jakkoli, postaráme se o ni tady.“

Zdálo se, že generál Walch je vyveden z míry. „Myslel jsem, že shození do moře je varianta nařízená prezidentem, pokud tu zbraň nebudete moci zneškodnit.“

„Dostal jsem zprávu z Pentagonu, pane, těsně potom, co se náčelník štábu letectva vrátil z telekonference s prezidentem. Mluvilo se tam o prezidentově návrhu, abychom uvažovali o shození, pokud ji nedokážeme včas bezpečně deaktivovat. Moje rozkazy ale znějí zachránit bombu za každou cenu, což znamená, že se o deaktivaci budeme snažit do poslední sekundy. Jestliže se to našemu člověku z nějakého důvodu nakonec nepodaří, nebudeme mít dost času, abychom s ní někam odletěli. V tom případě budeme připraveni odpálit ji přímo tady.“

„Velice uklidňující, plukovníku,“ poznamenal generál Walch sarkasticky. „Také jsem hovořil s Pentagonem a získal jsem dojem, že ta C-141 přistane tady a bude v pohotovosti. Uvědomujete si, že výklad, který jste mi právě poskytl, by samozřejmě mohl být chápán jako porušení prezidentových rozkazů?“

Plukovník Peters se na muže s vyšší hodností zamračil. „Generále, tohle jsou přísně tajné záležitosti letectva, rozumíte? Jsme tady na jedné lodi. Oba jsme důstojníci letectva a já, stejně jako vy, dostávám rozkazy od našich velitelů v Pentagonu. Mám za úkol deaktivovat a zachránit tu bombu. Nemám za úkol číst myšlenky mazaného politického panáka, který zrovna sedí v Bílém domě, a odhadovat, co by se mu asi tak mohlo líbit. A promiňte, pane, ale během této akce je mým přímým nadřízeným generál Billings ze štábu letectva.“

Velitel perutě na plukovníka Peterse chvíli tiše hleděl. „Můžu pro vás tedy něco udělat, plukovníku?“

Peters pokrčil rameny. „Zatím toho moc není. Jenom vykliďte základnu a mějte připravená letadla, abyste se svými lidmi mohl zmizet, jestliže bude do detonace zbývat dvacet minut a ještě to nebude odpojené.“

„Tamhle máme nachystanou KC-10,“ řekl generál Walch a ukázal k vojenské tankovací verzi civilní DC-10, jež stála před řídicí věží. Za ní se nacházely tři další, poslední vlna hromadné evakuace, která na základně probíhala.

Plukovník se začal obracet k odchodu, ale pak změnil názor a znovu generála oslovil.

„Mimochodem, pane, řeknu vám, co jsem se zatím dozvěděl. Ta teroristka je Američanka. FBI předpokládá, že ji můžeme bez problémů zatknout, a to je náš první úkol. Máme povolení ji zabít, ale nemůžeme ji oddělit od bomby, dokud se nám nepodaří analyzovat a napodobit rádiové signály, které vysílá její kardiostimulátor. Jakmile ji dostaneme pod kontrolu a ujistíme se, že nemá dálkové ovládání roznětky, začneme pracovat na bombě. Zatímco se budeme snažit o deaktivaci, další tým k ní začne připevňovat výbušniny. Pokud ji nebudeme moci vyložit z té 727 a zneškodnění se z nějakého důvodu nepodaří, jako poslední možnost ji vyhodíme do vzduchu i s boeingem.“

„Nemůže ta žena klást odpor, plukovníku?“

„Právě kvůli tomu žádáme o pomoc vaši letištní policii, pane. Federálové udělají všechno pro to, aby se s ní domluvili po dobrém, protože ze všeho nejméně potřebujeme, aby se s tou bombou opevnila na palubě. Také si nejsme jisti, zda s ní nespolupracuje posádka, takže musíme získat jejich důvěru, než budeme mít situaci pevně v rukou. Nejdůležitější ale je dostat je všechny pod zámek a odpojit tu zatracenou věc.“

„A co když dojde k předčasnému nukleárnímu výbuchu?“

Plukovník Peters se podíval na generála Walche, pak na majorku Dillinghamovou a znovu na generála.

„No,“ začal, „abych řekl pravdu, pokud bomba spustí bez varování, v tomhle životě se o tom už nedozvíme, jestliže se odsud nebudeme nacházet nejméně takových třicet mil daleko.“

Majorka sebou trhla, ale ihned se ovládla. Generál mírně vytřeštil oči, ale jinak zachoval neproniknutelný výraz. „Vím, že se musíte vrátit k té skupině od FBI,“ řekl plukovníkovi a mávl rukou k několik yardů vzdálené trojici mužů v tmavých oblecích.

„Ano, pane. Přejte nám štěstí a modlete se.“ Plukovník Peters sklopil zrak a zhluboka se nadechl, jako by zvažoval, co ještě může říci. Náhle vzhlédl a zachytil pohled majorky Dillinghamové. „Slyšel jsem, že ta věc nejen vymaže Goldsboro z mapy, ale také ochromí celou zemi, pokud ji necháme vybuchnout. Můžu vás ujistit, že to nedopustíme.“

Podíval se na generála, který se křečovitě usmál a ukázal na Petersovy nárameníky. „Pro vás z toho zřejmě kouká hvězdička, viďte, plukovníku?“

„Pane?“

„Zvláštní, co dnes člověk musí udělat, aby to dotáhl na generála. Hodně štěstí, plukovníku Petersi.“ Generál Walch uchopil majorku za paži a zamířil s ní přes rampu k hlavní budově základny. Plukovník dobře věděl, že se jednalo o urážku, ale když se odvracel, nenapadala ho žádná vhodná odpověď.

17 KAPITOLA

SCOTAIR 50 – 18:23

Když boeing začal sestupovat, Linda McCoyová se vrátila do nákladového prostoru, aby informovala Vivian, která očividně neměla daleko k slzám.

„Ještě asi deset minut,“ řekla jí a urovnala jedinou deku, která starší ženu dělila od studené podlahy.

Vivian ji na oplátku poplácala po ruce. „Jsem vám vděčná, že jste se za mnou přišla podívat.“

„Mrzí mě, že tady vzadu musíte sedět sama.“

„Moc se omlouvám, Lindo, že jsem vás všechny proti vaší vůli zatáhla do téhle záležitosti. Netušila jsem…“

„S tím si nedělejte hlavu. Vážně. Důležité je, že táhneme za jeden provaz a společně se z toho dostaneme. Rozumíte?“

„Rozumím.“

„Dobře.“ Linda si volnou rukou uhladila vlasy a klekla si vedle Vivian. „Musím vám něco povědět. Náš mladý kapitán skoro nepřetržitě mluví s FBI. Vědí, že od téhle věci nemůžete odejít na více než patnáct stop, ale připravili vysílač, kterým ji obelstí. Zjistí frekvenci a identifikační kódy vašeho kardiostimulátoru a ten vysílač je bude imitovat. Až ho spustí, dostanou vás odsud. Bomba nezaznamená žádný rozdíl.“

„Řekla jste, že jsme nedaleko Goldsboro v Severní Karolíně, Lindo. Nemůžou tu věc nechat vybouchnout někde nad kontinentem a určitě ne poblíž velkých měst. Vláda nechápe, že tohle je termonukleární puma, která spustí vlnu Medúzy, že ne?“

„Zdá se, že ano. Podívejte, Vivian, budu k vám naprosto upřímná. Scott se z nich pokouší vytáhnout slib, že to zařízení nespálí ani nezlikvidují výbušninami. Přečetl si na obrazovce stejný vzkaz jako my dvě. Sám věří, že ta věc neblufuje, a má strach z toho, že ho vojáci nebudou brát vážně. Mohla byste mi tedy říct cokoli, co bych jim předala, nějaký zlomek informace, kterým bych je přesvědčila, že váš manžel do té věci mohl nastražit nějakou dvojitou past?“

„Dvojitou past…?“ Vivian nečekaně sklopila oči k hliníkové podlaze, mírně se usmála a její obličej se rozjasnil.

„Copak?“ zeptala se Linda zmateně.

Vivian se na ni podívala, stále s úsměvem.

„Ten obrat,“ vysvětlila tajemně a mávla rukou k bombě, jako by se pokoušela zaplašit nějaký obraz, který Linda nemohla spatřit. „Já… omlouvám se. Vzpomněla jsem si na jednu hloupost.“

Linda nepatrně zavrtěla hlavou. „Na jakou? Povězte mi to.“

„Rogers ke mně býval krutý, týral mě a ponižoval a v posledních letech se z něj stal netvor. To je všechno pravda. Ale v prvních letech našeho manželství uměl být i vtipný. Měl suchý smysl pro humor. To byl jeden z důvodů, proč jsem se do něj zamilovala.“

„Ale co vám teď připadlo tak vtipné?“

„Když jste se zmínila o té ‚dvojité pasti‘, nemohla jsem si pomoci. Tak Rogers říkal mojí podprsence.“

Linda obrátila oči v sloup a zakroutila hlavou. Vivian znovu zvážněla.

„Ptala jste se, co jim máte říct, Lindo. Řekněte jim, aby se seznámili s manželovými výzkumy ze šedesátých a sedmdesátých let. Zjistí, že zkonstruoval většinu schválených nukleárních spouštěcích mechanismů a zároveň napsal přinejmenším jedno pojednání o tom, že jakoukoli existující roznětku lze upravit tak, aby spustila nukleární detonaci, jestliže k jejímu zničení použijete výbušniny. Věděl, jak na to. Scottovi vyřiďte, že má pravdu. Pokud to vyhodí do vzduchu, vyvolají vlnu Medúzy.“

Linda přikývla. „Dobře.“

Vivian se natáhla a chytila ji za paži. „Je to ještě o něco složitější. Při pokusech o deaktivaci budou jenom ztrácet čas. Nemůže se jim to podařit, a když to přeženou, všechny nás zabijí a uvolní Medúzu. Neexistuje nic, na co by Rogers nepomyslel. Nic. Pouzdro je dokonale zavařené a všechny pokusy proniknout dovnitř…“

„Poslechněte si, jak mluvíte, Vivian!“ zvolala Linda ohromeně. Starší žena okamžitě zmlkla a trhla sebou.

„Co… cože?“

„Zní to jako ta varování, která váš manžel naprogramoval do počítače.“

Vivian zvedla oči a obrátila hlavu k bombě. „Asi ano,“ připustila nepřítomně a opět se podívala na Lindu. „Ale jenom proto, že vím, že neblufuje.“

„Jenže když řekl, že bomba zaznamená sebemenší pohyb, tak blufoval, ne?“

Vivian energicky zavrtěla hlavou. „Vůbec ne. Bylo to jenom nějaké nedopatření. Udělal chybu nebo se něco porouchalo. To je velký rozdíl. Nemůžeme se spoléhat na další chyby.“

„Tak proč si myslíte, že bychom téhle jediné nemohli využít k tomu, abychom se dostali dovnitř?“

„Určitě předpokládal všemožné pokusy o deaktivaci, copak to nechápou? Věděl, že vojáci nebudou jen tak sedět a čekat, jestli Pentagon a většina Washingtonu skutečně vyletí do povětří, nemluvě o rozpoutání vlny Medúzy. On ví, že jim nezbyde nic jiného než se pokusit proniknout dovnitř a odpojit to. Nejspíš připravil desítky varovných algoritmů. Nakonec tu věc radši nechá vybuchnout, než aby dovolil její zneškodnění.“

„Asi jako když jste šla tamhle dozadu?“

Vivian se znovu zatvářila překvapeně. Lindě neunikla nejistota v jejích očích.

„To… to bylo zřejmě něco jiného. Chce mě trápit. Chce mě vyděsit.“

„Přesně tak. Tak proč by chtěl, aby to vybuchlo? Přemýšlejte, Vivian. Výbuch by ukončil vaši bolest a trápení. Pokud blufuje, ale nepřestává vyhrožovat, získává jako terorista maximální výhodu. Čím těsněji přitáhne řetěz, tím krutější mučení si může vymyslet. Pokud vás zabije výbuchem, mučení skončí.“

„Je tu ale jistá hranice, Lindo. Rogers si uvědomoval, že pokud se někdo dostane do schránky s úmyslem tu zbraň odpojit, jeho argumenty by mohly ztratit váhu. To pro něho bylo nemyslitelné. Raději ji nechá explodovat, než aby přišel o svůj vliv. Když jsem předtím odešla dozadu a vyzkoušela jeho reakci, nešlo o nijak závažné ohrožení jeho plánu. Pokud Rogers zjistí…“

„Pokud ta věc zjistí. Váš manžel je mrtvý. Nezapomínejte, že to je jenom věc!“

„Dobře. Pokud ta věc zjistí, že se schyluje k deaktivaci, vybuchne.“

Linda přikývla. „To zní logicky.“

„Dobře mě poslouchejte, Lindo. Musíte přesvědčit Scotta a všechny ostatní, kteří teď rozhodují, že tuhle hroznou situaci můžou vyřešit jedině využitím jediné Rogersovy chyby, tedy toho, že ta věc neví, kde je. S tímhle teroristou se nedá vyjednávat. Je po smrti. Ale můžete s bombou odletět nad oceán a shodit ji. Pravděpodobně nedokáže spustit vlnu Medúzy, jestliže vybuchne v dostatečné hloubce pod hladinou.“

„Nejdřív musíme osvobodit vás.“

„Pokud na to bude dost času a přijdeme na nějaké řešení. Pokud se to nepodaří, budu s ní muset všude, kam ji odešlete. Přece jenom jsem vás všechny do téhle bryndy dostala já. Ale letectvo by si mělo pospíšit, až s tou věcí poletí mimo pevninu!“

„Vivian, Scott s nimi domluvil, aby vyložili můj náklad a dopravili Jerryho, Doka a mě někam do bezpečí. Sám bude s vámi, dokud se z toho nedostanete, ale já zůstanu taky, jestli chcete.“

Vivian návrh odmítla důrazným zavrtěním hlavou. „To vůbec nepřichází v úvahu. Vezmete ty tři a zmizíte s nimi co nejdál. Nechci tady ani Scotta.“

„Mám pocit, že s ním nehnete,“ podotkla Linda.

„Tím, že tu bude trčet se mnou, ničeho nedosáhne. Nepotřebuji držet za ruku. Bude mi líp, když budu vědět, že jste sto mil daleko.“

„Mně bude líp, když budu vědět, že ta věc je odpojená a rozebraná.“

Vivian přikývla, avšak Linda si povšimla jejího tajemného výrazu a zdvižením obočí požádala o vysvětlení.

„Víte, Lindo, je to zvláštní.“

„Co je zvláštní?“

„Nemůže vám být víc než, řekněme, třicet dva? A Scottovi nebude víc než třicet, a přece jste o něm řekla ‚náš mladý kapitán‘. Povím vám, že na mě ten mladý kapitán bez ohledu na svůj věk dělá výborný dojem.“

Linda vypadala mírně rozpačitě. „Na mě vlastně taky.“ Podívala se kolem odpočítávající bomby do přední části nákladového prostoru. „Seděla jsem za ním při tom děsivém pokusu o přistání v Pax River, Vivian, a sledovala jsem ho. Viděla jsem žíly na jeho rukou i to, jak se popral s letadlem. Nejdřív jsem na něho byla z různých důvodů naštvaná, ale je… docela schopný. Opravdu mu důvěřuji a to je u mě co říct.“

„Že někomu důvěřujete?“

„Že důvěřuji samci našeho druhu. Jakémukoli samci.“ Pohlédla na Vivian, široce se usmála a ke zdůraznění svých slov zamrkala. „Dlouhá historie. Povím vám ji později.

Mám je ráda – jenom jim nedokážu věřit. Znáte to, nemůžeme žít bez nich, nemůžeme žít s nimi a jsou moc hloupí na vycvičení.“

„Ráda bych si poslechla váš životní příběh, Lindo. Doufám, že budeme mít čas.“

„Určitě ano. Třeba dneska večer. Ale bude vám připadat jako slabomyslný televizní seriál. Něco jako Tak to bohužel chodí.“

Linda znovu upevnila nákladní popruh přes Vivianin klín, krátce ji objala a vrátila se do kabiny. Zapnula si bezpečnostní pás a nasadila sluchátka, zatímco Dok po posledních úpravách kurzu nastavoval novou frekvenci. Náhle zvedl zrak a podíval se Lindě do očí.

„Nevšimla jste si něčeho, doktorko?“

Linda se rozhlédla a uvažovala, kam tím mířil. „Myslíte kromě těch doprovodných stíhaček?“

„Jo. Slyšíte něco z rádia?“ zeptal se Dok vážně.

„Ne.“

Pokýval hlavou. „Z bezpečnostních důvodů zastavují letecký provoz po celé zemi. Na všech frekvencích je stále větší ticho.“

Scott se natočil směrem k ní. „Lindo? Zbývá nám asi dvanáct mil a já předpokládám, že nás nechají přistát rovnou, bez čekání. Až letadlo zastaví a my tady budeme vypínat přístroje, mohla byste z levých předních dveří těsně za kabinou sundat ovladač nafukovací skluzavky a otevřít je. Dejte pozor, ať nevypadnete ven. Pomozte jim s přistavením schodů. Dok a Jerry půjdou hned za vámi. Doufám, že vás všechny tři uvidím sprintovat přes dráhu do náruče FBI a že vás okamžitě dostanou pryč. Váš náklad vyložíme co nejrychleji.“

„Rozumím. Neurazte se, ale z tohohle letadla vypadnu hrozně ráda. Jenže co vy? A Vivian?“

„Nic se mi nestane. Jakmile zneškodníme tu bombu, vyrazím za vámi. Poběžím rychle jako nikdy v životě.“

„A Vivian?“

„Ta bude se mnou.“ Odmlčel se. „Doufám.“

„Co myslíte tím ‚doufám‘?“

Scott mávl k flitephonu. „Totiž… začínám mít nepříjemné tušení, že si FBI myslí, že Vivian je do toho ve skutečnosti zapletená mnohem víc. Možná si s ní budou chtít pořádně promluvit.“

„Vysvětlete to ‚zapletená‘, Scotte.“

„No, řekl bych, že ji nemají tak docela za oběť. Zaslechla jste předtím některé DiStefanovy otázky, ne?“

Linda se chytila Scottova opěradla a přitáhla se blíž. Zatímco hledala správná slova, podívala se na Doka a zase na kapitána. „Myslela jsem, že to byly standardní otázky pro případ únosu. Rozumím tomu správně, že ji podezřívají?“

Scott pokrčil rameny. „Nevím, ale z toho, že se tak ptal, nemám moc dobrý pocit.“

Dok se obrátil na Lindu a pokýval hlavou. Scott pokračoval.

„Děsí mě, že by se mohli domnívat, že nás tady Vivian drží jako rukojmí, což je naprosto směšné. Ale nezapomeňte, že ji nikdy neviděli a že tu bombu do Pentagonu vlastně poslala ona. Vzhledem k tomu, že se účastnila jaderného programu a její manžel je už dva roky mrtvý, jim musí připadat přinejmenším podezřelá. Nechci, aby po ní nějaký přehnaně horlivý letištní policajt nebo federál začal střílet.“

Zdálo se, že Linda je zabraná do úvah. Po chvíli promluvil Dok.

„Fajn, Scotte, sestupujeme teď před osmnáct tisíc, výškoměr dva-osm-osm-šest.“

„Dva-osm-osm-šest,“ zopakoval Scott a seřídil dvojici přístrojů na předním panelu.

„Začínáme mít jasno o počasí, Scotte,“ oznámil Jeny a podal kapitánovi plastikovou kartičku se značkami psanými tužkou. „Zvedá se vítr, ale v porovnání s Pax River to není nic strašného. Tři-pět-nula na osmnácti, v nárazech dvacet-dva. Mírné dešťové přeháňky.“

„Díky, Jerry,“ řekl Scott.

„Scotte,“ ozvala se Linda. Kapitán se obrátil a uviděl, že doktorka zírá na jakýsi bod na středovém panelu. Na chvíli se pátravě zahleděl do stejného místa, ale nezaznamenal nic pozoruhodného.

„Ano?“

Zvedla zrak a s překvapivou naléhavostí se mu zadívala do očí.

„Scotte, jestli uvažují takhle, Vivian může mít velké problémy.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Dok z pravého sedadla a Linda na něho vrhla letmý pohled.

„Myslím to tak, že při určování, zda to celé připravila ona, nebo on, se můžeme opřít jedině o tu bombu a o vzkazy, které do ní její manžel naprogramoval.“

„Nerozumím vám, Lindo,“ řekl Scott.

Sevřela kapitánovo sedadlo ještě silněji, nepatrně zakroutila hlavou a přitáhla se dopředu, takže se rty téměř dotýkala jeho ucha a vyvolala v něm pocity, nad nimiž neměl čas přemýšlet, ale kdesi hluboko v nitru je považoval za velice příjemné.

„Nejsem právnička, ale…“

„Proto si vás vážíme, doktorko.“ poznamenal Dok s úsměvem.

Nevěnovala jeho připomínce pozornost. „Nevyznám se v právu, ale už jsem s ním měla tu čest. Problém bývá v důkazech. Je nad slunce jasnější, pokud to tak chcete vidět, že Vivian Henryová úmyslně naložila tu věc do civilního letadla, aby terorizovala vládu. Jestli to skutečně je atomová bomba, a já si myslím, že je, pak seznam zákonů, z jejichž porušení by ji mohli obvinit, bude prakticky nekonečný. Jestliže to zařízení nedokážou deaktivovat a prozkoumat – takže je budou muset odpálit, svrhnout do moře nebo nějak zničit – zmizí jediný existující důkaz, že to celé vymyslel její manžel.“

„Myslíte ten počítačový program?“ zeptal se Scott.

„Ano. Je sice možné, že i ten má na svědomí ona, ale pokud by tu věc rozebrali a dešifrovali, Vivian by se zřejmě podařilo dokázat, že to udělal on, ne ona.“

„Proč, Lindo? Proč by to všechno dělala? Jaký motiv by…?“

Scott se zarazil.

„Co je?“ zajímala se Linda.

„Právě mě…“

Dokuv hlas ho přerušil v polovině věty. „Klesáme z jedenácti tisíc na deset tisíc, Scotte. Zpomaluji na dvě stě padesát uzlů. Radar ukazuje skupinu zpětných proudů, kolem kterých se musíme protáhnout.“

„Rozumím,“ řekl Scott. „Postaral by ses na pár minut o rádio?“

Dok přikývl. „Jasně.“

Kapitán se ohlédl na Lindu.

„Ona má motiv. Alespoň z pohledu federálů. Pamatujete si na ten spor o penzi? Poslouchala jste, když se mě DiStefano ptal, jestli o tom víme?“

„Tohle jsem neslyšela. Nerozuměla jsem úplně všemu.“

„Ptal se. A znělo to podezíravě.“

Linda McCoyová dlouze vydechla. „Ta žena je oběť, Scotte. Na to bych vsadila život.“ Odmlčela se. „Řekla bych, že na to všichni sázíme život. Ale myslíte si, že naše svědectví – posádky a moje – by stačilo k tomu, abychom ji uchránili před soudním stíháním? Všichni jsme slyšeli, jak jí to zařízení vyhrožovalo a děsilo ji.“

„Ale ten vedoucí směny v Miami odpřisáhne, že ji slyšel, jak se hádá s mojí posádkou a nutí nás, abychom se vrátili a naložili ji. Ona je odesilatel. Ona všechno zařídila. Mohla si vymyslet vyprávění o tom, že ji k přepravě toho zařízení přinutil mrtvý manžel, a sama napsat pokyny, které jí údajně zanechal.“

„Blbost!“ odsekla Linda.

Scott několik sekund zamyšleně kroutil hlavou. Vycítil, že Linda za jeho zády mírně shrbila ramena.

„Lindo, právník by třeba řekl nebo viděl něco jiného a v Miami jsou možná další důkazy, které jsme nevzali v úvahu, ale všechno, co jsme zatím viděli, slyšeli a zažili, mohla teoreticky připravit ona sama.“

„Nesmysl! Takhle z ní zase děláte týranou oběť.“

„Já to vím! Vy to víte! Ale co tomu řekne prokurátor? Panebože, Lindo, vždyť nás mezitím sleduje celá země! I když se nic nestane, lidi budou prahnout po krvi, stejně jako se to stalo po Oklahoma City. Mrtvého muže soudit nemůžou, a proto se nejspíš zaměří na jeho manželku.“

„V téhle zemi zřejmě nikdo nechápe, co to je domácí násilí. ‚Jestli ji trápil,‘ řeknou, ‚a jestli to byl takový zloduch, tak proč ho poslechla, dokonce po jeho smrti?‘“ Linda opět zavrtěla hlavou a vzdychla. „Za předpokladu, že se z toho dostaneme, Vivian hrozí obrovské právní těžkosti.“

„Pokud se tu věc podaří zničit.“

„Já vím. Tak co uděláme?“ zeptala se Linda.

Scott smutně pokýval hlavou. „Přistaneme. Odjedeme z dráhy. Budeme se modlit, aby tu bombu dokázali zneškodnit. A co nejrychleji se stáhneme do bezpečné vzdálenosti.“

„Já nemůžu…,“ začala Linda.

„Lindo! Lindo, poslouchejte mě!“ Scottův hlas zněl autoritativně, ale v jeho očích se objevilo porozumění a Linda pochopila, že je stejně rozrušený. „Jedno po druhém. Budeme ji bránit, jak to jen půjde. Ale právě teď tahle země potřebuje nasadit své experty na tu zbraň tam vzadu. Nesmíme zapomínat, s jak nebezpečnou věcí letíme.“

„Scotte?“ Ze zamyšlení ho vytrhl Dokuv hlas.

„Ano?“ zareagoval Scott a znovu se v sedadle obrátil dopředu.

„Tohle bychom radši měli dělat ve dvou. Protáhl jsem se kolem té oblačnosti nalevo, ale potřebujeme sestoupit.“

„Dobře. Přebírám rádio.“ Scott prověřil frekvence, požádal dispečera o povolení na nižší letovou hladinu a mezitím procházel přibližovací úkony. Již dříve Seymour-Johnsonu oznámil předpokládanou trasu, poměrně jednoduchou kombinaci radarových vektorů automaticky naváděného přiblížení.

Zkontroloval vzdálenost. Zbývalo osm mil.

„Dobře, ScotAire 50. Leťte v kurzu jedna-šest-nula stupňů, sestupte na dva tisíce stop a udržujte výšku.“

Scott nastavil omezovač výšky na dva tisíce stop a Dok točil do nového kurzu. Měli před sebou ještě jeden důležitý úkol a nezbývalo jim moc času.

„Doku, jsme připraveni na ILS,“ oznámil Scott a obrátil se k doktorce. „To je automaticky naváděné přiblížení, Lindo. Můžeme se tak s velkou přesností dostat dolů, i když není vidět.“ Pak se znovu věnoval Dokovi. „Musím si promluvit s velitelem tam dole. Sleduj radiomajáky, prosím tě.“

„Dobře. Ať ti to netrvá dlouho, chlapče.“

Scott otočil přepínačem frekvencí na vojensky vypadajícím přijímači UHF na středovém panelu. „Velícímu důstojníkovi v Seymour-Johnsonu, tady ScotAir 50. Slyšíte mě?“

Odpověď přišla téměř okamžitě. „Slyším, ScotAire. Tady plukovník Peters. Pokračujte.“

„Pověděl vám prostředník od FBI, Tony DiStefano, o mých obavách, plukovníku?“

„Ano, kapitáne.“

V porovnání s flitephonem je tohle rádio příšerně zastaralé, napadlo Scotta, když opět tiskl vysílací knoflík.

„Řekl vám DiStefano, že s tím zařízením nelze při nouzové deaktivaci v žádném případě zacházet jako s vojenskou jadernou zbraní?“

„Můžete rovnou přejít k věci, kapitáne. Ano, řekl mi, že trváte na tom, že ta věc exploduje, pokud se ji pokusíme vyhodit do vzduchu nebo spálit.“

„A vás to nepřesvědčilo?“

„Kapitáne, víme, co děláme, dobře? Vy ani já nejsme nukleární experti, ale máme tady někoho, kdo je, a ten bude mít poslední slovo.“

Scott položil prst na tlačítko, ale nezmáčkl je. Do jaké míry by měl být neústupný? Koneckonců, stavěl pouze na domněnkách. Ti na zemi zjevně věděli mnohem lépe než on, jak se odpaluje jaderná hlavice a čeho je potřeba se vyvarovat.

Jeho myšlenky se již upínaly k blížící se runwayi. Za pár minut přistanou a tenhle zlý sen budou mít téměř za sebou. Hrozící krach letecké společnosti ScotAir se náhle jevil jako naprostá banalita. Ze všeho nejdůležitější bylo uniknout před nebezpečím – a tento cíl měli takřka na dosah.

Ti dole vědí, co dělat.

Počkat! Pomyslel si Scott. Ten člověk řekl „někoho“. Velící důstojník o týmu nukleárních odborníků hovořil v jednotném čísle. Na základnu jich ale měla přiletět celá skupina.

„Plukovníku, tým z Pax River už dorazil?“

Plukovník Jeff Peters na sedm mil vzdálené rampě zbystřil pozornost. Bylo evidentní, že kdosi zapomněl informovat ScotAir o katastrofě v Pax River.

„Kapitáne, tu havárii nikdo nepřežil.“

Na palubě boeingu nadlouho zavládlo mlčení, až Petersovi vstaly vlasy na zátylku. Možná o tom měl pomlčet.

„Cože, plukovníku? O jaké havárii to mluvíte?“

„V Pax River. Lidé, kteří měli pracovat na tom zařízení, měli před chvílí nehodu, kapitáne. Zajistili jsme ale náhradu.“

„Myslíte ten tým nukleárních expertů? Oni se zabili?“ zeptal se Scott.

„Ano, kapitáne.“

Scott uslyšel, jak Linda za ním zalapala po dechu.

„Koho tam tedy máte?“ pokračoval.

„Nedělejte si starosti. Sehnali jsme člověka z Wright-Pattersonu. Přihnal se před pár minutami a opravdu se vyzná.“

Jednoho člověka? Podivil se Scott a z novinky se mu zatočila hlava.

„Scotte,“ oslovil ho Dok, „zvládnu to sám, ale byl bych radši, kdybychom řídili společně.“

„Jasně, vydrž chvilku, Doku. Pokračuj v přibližování.“

„Rozumím.“

Jeden technik měl zneškodnit bombu sestrojenou vědcem, který pravděpodobně pamatoval na všechna možná řešení. A co bylo v sázce, pokud ten technik nebude vědět, jak si s ní poradit?

Scott znovu stiskl knoflík. Cítil, že se mu mluví obtížněji, ale snažil se nedat to na sobě znát. „Plukovníku, musím mít váš osobní slib, že se tu zbraň nikdo nepokusí spálit nebo vyhodit do vzduchu. Pokud mi ten slib nedáte, nepřistanu.“

Odpověď přišla vzápětí. „Kapitáne, máte mé slovo. Máme přímo na ploše připravenou C-141, která s tou bombou odletí, jestliže to bude nutné.“

„Výborně!“ zaradoval se Scott a pokračoval v rozhovoru. „Rozumím. Za chvíli jsme na runwayi. Bude na nás čekat doprovodné vozidlo, že ano?“

„Ano, kapitáne. Už čeká.“

Když Scott přeladil na frekvenci věže, Dok nařídil vysunout klapky na pět stupňů.

V dálce již viděli přistávací dráhu.

Zanedlouho mělo být po všem.

VELITELSKÉ STANOVIŠTĚ, LETECKÁ ZÁKLADNA SEYMOUR-JOHNSON, SEVERNÍ KAROLÍNA – 18:23

Když se mladému štábnímu seržantovi letectva ze sluchátka ozvalo komunikační centrum Bílého domu, na okamžik zůstal jako omráčený. Pak se vzpamatoval.

„Ano, pane!“

„Potřebujeme, abyste nám sem přepojili několik signálů z různých vysílacích frekvencí, abychom je mohli přenášet na palubu Air Force One, rozumíte?“

„Co myslíte tím ‚přenášet, pane?“

„Nějak si poraďte a opatřete nám nejméně čtyři telefonní linky, aniž ohrozíte normální provoz. Každá linka ponese zvukový signál, takže, jinými slovy, bude monitorovat určitý vysílací kanál. Potřebujeme jednu pro frekvenci řídicí věže, jednu pro pozemní kontrolu, jednu pro velící kanál, který váš velitel využívá ke koordinaci, a jednu na vašeho službu konajícího důstojníka, kdybychom potřebovali ještě něco dalšího.“

„Myslím… že to zvládnu, pane. Ale proč to všechno?“

„Protože prezident Spojených států chce odposlouchávat, co se děje, a včera už bylo pozdě. Stačí?“

„Naprosto, pane.“

„Takže kolik času potřebujete?“

Štábní seržant se podíval na svého nadřízeného majora, jenž ho pozorně sledoval s nedůvěřivým výrazem ve tváři, a gestem mu naznačil, aby počkal. „Asi tak deset minut, pane. Jenom připojíme pár přijímačů k reproduktorům na velitelském stanovišti.“

„Pospěšte si, seržante, prosím. Tady jsou telefonní čísla.“

Hlas z komunikačního centra nadiktoval čtyři linky s washingtonským předčíslím a páté číslo jako zálohu pro případ, že by spojení bylo přerušeno.

„Budu to muset oznámit veliteli,“ připomněl seržant.

„Ne, hned se dejte do práce. Veliteli řekněte, že s ním chci okamžitě hovořit na téhle lince, prosím.“

„Ano, pane.“ Seržant se s prchavým pocitem nadřazenosti obrátil k majorovi. Převaha z tak důležitého rozhovoru na něho působila povzbudivě.

„Majore? Na lince čtyři si s vámi přeje promluvit Bílý dům.“

Odměněn patřičně zděšeným velitelovým pohledem se seržant spěšně otočil zpátky ke svému pultu a pustil se do provizorní úpravy systému.

AIR FORCE ONE – 18:26

Dvacet pět minut po odchodu z Hvězdného pokoje se tam prezident vrátil na naléhavou prosbu náčelníka štábu, který chtěl podat hlášení o znepokojivém postupu hurikánu Sigrid.

„Dobře, můžeme zahájit další schůzi našeho spolku příznivců katastrof,“ pronesla hlava státu vážně.

„Navázali jsme spolupráci s Národním hurikánovým centrem v Miami, pane,“ oznámil náčelník štábu, „protože celé atlantické pobřeží už je postiženo hůř, než jsme kdy předpokládali. Musíte se podívat na poslední satelitní snímky. Pomalu se připravujeme na vyhlášení nouzových opatření.“

Prezident zdvihl ruku. „Než nám ukážete snímky, zajímají mě poslední zprávy o té 727.“

Do popředí vystoupil zástupce se svazkem papírů a sejmul si z hlavy sluchátka.

„Takže, pane, letadlo se právě přibližuje k Seymour-Johnsonu. Máme u něj dvě F-16. Na základně vyhlásili poplach kvůli hurikánu, ale protože se nachází na návětrné straně bouře, rychlost větru je přijatelná. Základna je evakuována… touhle dobou ji opouští posledních pár tankovacích letadel… a mám zprávu o tom, že odborník na zneškodňování bomb už dorazil.“

„Zvládne to?“ zeptal se prezident bez obalu.

Zástupce pokrčil rameny. „To nikdo neví, pane. Ale aspoň tam je.“

„Monitorujete komunikaci na základně?“

„Ano, pane. Řídicí věž, pozemní kontrolu, velitelské vysílačky a několik dalších kanálů. Nedokázali jsme zajistit záběry, ale všechno ostatní na vaši žádost přepojíme.“

„Hned jak vyřešíme to počasí.“

„Můžeme začít, pane?“

„Za prvé, kolik času máme? Kolik zbývá do výbuchu?“

Zástupce se podíval na hodinky. „Přibližně hodina a třicet pět minut.“

Prezident slyšitelně vzdychl. „Jak to vypadá s médii?“

„Pane, celá země je, jedním slovem, zděšená. Dostáváme zprávy o firmách vypínajících počítačové systémy, bankovních transakcích na poslední chvíli, přetížených ústřednách a především o zmatku ze zastavení letecké dopravy, vlaků a podobně.“

„Takže můj projev nebyl k ničemu?“

Slova se ujal tiskový mluvčí. „Naopak, myslím si, že hodně pomohl, protože vyloučil pochybnosti o tom, zda je hrozba reálná. Jedno vám ale musím říct. Mimo Washington, kde jsou lidé stále v šoku z toho, že jim nad hlavou létala bomba, mají lidé daleko větší strach z vlny Medúzy než z toho, jakou paseku by termonukleární výbuch nadělal v D.C.“

Prezident přikývl. „Jestli to exploduje nad obydlenou oblastí, máme tady padesát Hirošim, dokonce i bez vlny Medúzy. Jak už jsem řekl, tohle musíme mít pořád na paměti, i kdyby to byla jenom termonukleární puma.“ S vážnou tváří sklopil zrak a zavrtěl hlavou, jako by se podivoval vlastním slovům. „Pane Bože, to zní hrozně! Jenom termonukleární puma.“

Podíval se na svého asistenta. „Dobře, přepojte mě do Miami.“

Washingtonská polovina Hvězdného pokoje se na několik sekund rozplynula v elektronickém kaleidoskopu a byla nahrazena stejným interiérem s několika novými tvářemi včetně Petera Ronsona, ředitele Národního hurikánového centra v Miami, který se bez váhání představil.

„Doktore Ronsone, aby bylo jasno, z ničeho vás neobviňujeme. Ale podle původních informací, které jsem obdržel, měl hurikán směřovat na sever a úplně nás minout. Najednou běsní nad střední částí atlantického pobřeží a údajně může napáchat nebývalé škody. Co se stalo? Neodletěl bych do Japonska, kdybych tušil, že to bude takhle zlé.“

„Pane prezidente, velké hurikány se mohou nepředvídatelně stáčet, a právě to se přihodilo. Prostě jsme nečekali, že tak náhle zamíří na západ. Je to bouře nevídaných rozměrů a síly. Hurikán pátého stupně. Ten nejhorší. Podle našich měření má oblačnost v průměru skoro tisíc mil, ovšem vlastní bouře je monstrum s průměrem osm set padesát mil a rychlost větru v jejím středu dosahuje dvou set pěti mil za hodinu. Už jsme zaznamenali hurikány s podobně extrémními větry uprostřed, ale nikdy něco tak mohutného a širokého. Atmosférický tlak ve středu je nesmírně nízký. Podle mého skromného názoru jde o důsledek globálního oteplování, pane. Sílu mu dodává stále větší horko vycházející z oceánů.“

„Vážím si vašich pozoruhodných názorů, doktore, ale povězte mi, co od toho hurikánu můžeme čekat my.“

Ředitel stiskl knoflík a před prezidentem se objevila barevná satelitní mapa. Po další úpravě se změnila v trojrozměrné znázornění a do prostoru zřetelně vystoupila oblačnost v různých vrstvách.

„Panebože!“ zvolal prezident. „To je přímý přenos?“

„Ano, pane. Obrázek pochází z družice Nimbus Eight, kterou jsme vypustili vloni, a je skutečně živý. Pane, ten hurikán už v New Jersey způsobil vlny vysoké třicet stop na severním pobřeží a skoro třicet pět stop na jihu. Od Cape May na sever přes Atlantic City až po Asbury Park vládne zmatek a zkáza. Mola budou určitě napadrť a škody na nábřežních nemovitostech můžou jít docela dobře do desítek miliard, nemluvě o poškozených průmyslových zařízeních, docích, rybářských lodích a tak dále. Delaware Bay hrozí vysoká přílivová vlna a od Rehoboth Beach, Delaware, po Ocean City, Maryland, očekáváme téměř totální devastaci. V tuto chvíli se oko hurikánu nachází přímo nad ostrovem Chincoteague u ostrova Wallops ve Virginii. Předpokládáme, že pokud se tempo jeho postupu nezmění, za dalších šest hodin se přižene nad pobřeží, doprovázené větrem o rychlosti přes dvě stě mil za hodinu. Oblast kolem Washingtonu, D.C. už je zasažená, ale bude to daleko horší. Očekáváme tam vichr okolo sta mil za hodinu, v nárazech až sto dvacet pět. Chesapeake Bay je kvůli přílivovým vlnám také v ohrožení a rozsáhlé záplavy jsou prakticky jisté. Těžká zkouška čeká pás jižně od Virginia Beach a Norfolku až po Kitty Hawk, kde dojde k obrovským sesuvům půdy na plážích a k povodním, což pravděpodobně nemine ani severnější oblasti. Dokonce i New York City zažije poryvy přes sto mil za hodinu, jestliže se bouře nestočí na sever.“

Prezident Spojených států se opřel v židli a pomalu a sklíčeně zavrtěl hlavou.

„Má někdo přehled o lodní dopravě?“ zeptal se nakonec.

Vedle ředitele se postavil další muž. „Pane prezidente, vlny ve středu bouře dosahují výšky od čtyřiceti do šedesáti stop. Dvě nákladní lodi mají problémy a pobřežní stráž se obává, že se již potopily. Se třetí, registrovanou v Panamě, jsme ztratili spojení. Bermudy utrpěly značné škody a Britové už poslali pomoc. Vichr poničil podstatnou část rozvodných a telekomunikačních sítí. Pokud jde o naše plavidla, jedna z našich lodí, USS Eisenhower, se pokusila obeplout hurikán z jihu, ale nyní je rovněž zasažena a bojuje s dosti vysokými vlnami.“ Laserové ukazovátko se zapíchlo do mapy na jižním konci oblasti označované jako Bermudský trojúhelník.

„Jak to vypadá kolem Goldsboro v Severní Karolíně?“

„Ještě je čekají vichřice kolem sedmdesáti mil za hodinu, ale hlavní nebezpečí představují tornáda a během zítřka rozsáhlé záplavy.“

Muži v Miami ztichli a sledovali obraz prezidenta, který z bezmála pět tisíc mil vzdáleného letounu Air Force One pozoroval zase je. Zdálo se, že je mezi nimi jen několik stop, a když se hlava státu náhle pohnula, všichni sebou trhli.

„Pánové, děkuji vám za vyčerpávající informace. A ještě něco, doktore Ronsone.“

„Ano, pane?“

„Doslechl jste se o té krizi kolem jaderné zbraně na palubě letadla?“

„Ano, doslechl.“

„A víte, že to letadlo směřuje na leteckou základnu Seymour-Johnson u Goldsboro?“

Ředitel přikývl.

„Dobře…,“ řekl prezident a zaváhal. Zamyšleně poklepával prsty na desku konferenčního stolu.

„Pane,“ oslovil ho ředitel do ticha, „zajímá vás, jakou oblast by zasáhl radioaktivní spad, pokud by došlo k výbuchu?“

Prezident vzhlédl a na dlouhé sekundy na něho upřel oči. Ředitel v nich rozpoznal vyčerpanost.

„Přesně tak.“

„Na jih přes Jižní Karolínu až k Charlestonu, ale pak by se rozptýlil nad Atlantikem.“

„Aspoň něco.“

„Jsou nějaké pochybnosti o tom, jak to dopadne, pane? Existuje možnost, že nebude bomba včas zneškodněna?“ zeptal se ředitel polohlasně.

Prezident vstal a chabě se usmál.

„Řekněme, že pár modliteb by bylo na místě… a že bychom je uvítali.“

18 KAPITOLA

SCOTAIR 50 – 18:26

Jerry Christian dokončil svou část kontroly před přistáním a obrátil si sedadlo dopředu právě ve chvíli, kde se k němu naklonil Scott.

„Nerad tě o to žádám, Jerry, ale musíme si něco ujasnit. Běž dozadu a ještě jednou si tu věc prohlédni. Podívej se, jestli by se do té schránky dalo nějak proniknout bez vrtání nebo řezání. Já jsem si nevšiml žádných spojů ani panelů kromě toho, který jsme otevřeli.“

„Z větší části je to schované v bedně,“ připomněl Jerry.

„Já vím. Pospěš si. Potřebuji tvůj kvalifikovaný odhad.“

„Proč, Scotte?“

„Nemáme čas na vysvětlování. Prostě mě poslechni, prosím.“

Jerry rozhodil bezpečnostní pásy a zmizel za dveřmi kabiny. Třímotorové letadlo zahájilo poslední, pětimílovou fázi přibližování a mírně se kolébalo ve větru a turbulencích. Rychlost se ustálila na vcelku přijatelných sto sedmdesáti uzlech.

Jenom jsem si namlouval, že jsou připraveni na všechno, vyčítal si Scott. Namlouval jsem si, že tam budou mít experty. Sám jsem se zahnal do úzkých a oni to teď podělají!

„Vysunout podvozek, přistávací úkony, klapky dvacet pět,“ odříkával Dok. Scott se natáhl dopředu, uchopil ovládání podvozku a vzápětí si vzpomněl na předchozí potíže s jeho krytem.

„Doku, zapomněli jsme na tu indikaci podvozku…,“ začal.

Následovalo nečekané trhnutí a kabinou se rozlehl tlumený chřupavý zvuk. Oba piloti se podívali na kontrolky podvozku. Příďová a pravá hlavní žhnuly zeleně, což značilo, že podvozkové nohy jsou venku a zajištěné.

Levá hlavní svítila červeně.

„Sakra,“ procedil Dok. „Úplně mi to vypadlo. V Pax River jsme s ním vážně museli něco udělat.“

„Proč ho nezkusíme zasunout a zase vysunout, Doku?“

„Ne tak rychle!“ mírnil ho Dok. „Tím by se to mohlo ještě zhoršit. Co ty stíhačky? Nemohly by se na to podívat?“

Scott přikývl. „Dobrý nápad. Kde jsou ty F-16?“

„Zmizely někam doprava.“

Scott znovu navolil patřičnou frekvenci na přijímači UHF a stiskl tlačítko na mikrofonu.

„Pro F-16 od ScotAiru 50. Jste tady ještě?“

Vedoucí pilot odpověděl hned vzápětí.

„Slyším, ScotAire. Mluvte.“

„Máme nejistou indikaci na levém hlavním podvozku. Mohli byste zaletět pod nás a podívat se na to? Vyrovnáme teď na tisíci stopách a poletíme rovně k runwayi.“

Pilot F-16 souhlasil a začal manévrovat doleva. Dok ustálil boeing ve stanovené výšce a Scott sdělil věži v Seymouru, co mají v plánu.

„Fajn, ScotAire, váš levý hlavní podvozek mi připadá v pořádku a zřejmě je ve stejné pozici jako pravý. Levá část krytu, ta na podvozkové noze, vypadá, jako by ji okousal nějaký velký pes. Spodní okraj má polámaný a odřený a napůl visí z rámu.“

„Větší části krytu máme na trupu. Ty jsou obě zavřené?“ zeptal se Scott.

„Ano, pane, zdá se, že jsou. Mluvil jsem o té, která je přímo na podvozku.“

Jerry se vrátil do kabiny právě včas, aby rozhovor vyslechl. Jediným plynulým pohybem se připásal a předklonil se ke středovému panelu.

„Scotte, nejdřív to vyzkoušíme ještě jednou.“

Scott kývl hlavou a řekl pilotovi F-16, co se chystají udělat a co má sledovat.

„Zasunout podvozek, Doku.“

Dok posunul ovladač nahoru a kontrolka znovu zaplála znepokojivou červení.

„Vysunout podvozek.“

Dok pohnul pákou. Přišlo další trhnutí a k jejich uším opět dolehl tlumený hluk.

„Jste zpátky ve stejné poloze, kapitáne,“ oznámil pilot stíhačky. „Vypadá to, že levý podvozek je dole a zajištěný stejně jako pravý.“

„Ale“ – Dok ukázal na výstražné světélko – „pořád nám to hlásí potíže.“

Scott se otočil na Jerryho. „Jaká je nejhorší varianta?“

„Že povolí při přistání a my budeme mít potíže s řízením. Pravděpodobně je v pořádku, Scotte. Myslím, že jsem cítil, jak zaskakuje, takže se možná rozbil mikrospínač.“

„Měli bychom to zkusit?“

Jerry přikývl. „Jo, jenom přitlač na pravou stranu a buď připravený na zhroucení.“

„Dobře.“

„Scotte, k té bombě.“

„Moment. Doku, řekni věži, že přiletíme na dohled, uděláme okruh doprava a znova se srovnáme podle runwaye.“

Dok kývl a sáhl po vysílačce.

„Fajn, Jerry. Pověz mi, cos viděl.“

„Scotte, ten krám je dokonale zavařený až na průhled, ve kterém je obrazovka a klávesnice. Dovnitř se dá dostat jedině s řezacím hořákem nebo vrtačkou a vypadá to, že schránka je z kalené nerezové oceli. Mohl by ses propálit dovnitř, to ano, ale žár z hořáku bude snadno zjistitelný a já bych se vsadil, že náš ďábelský vynálezce bombu napěchoval tepelnými senzory. Pokus o něco takového musel předpokládat.“

Scott souhlasně pokýval hlavou. „Neexistuje žádný způsob, jak by jediný technik mohl do té věci proniknout, aniž by to zaznamenala.“ Ohlédl se a zachytil Jerryho pohled. „Souhlasíš?“

„Ano. Taky to pořád dokola opakuje výstrahu před snahou o odpálení nebo spálení. Nepamatuji si přesnou formulaci, ale píše se tam něco o elektronické nukleární roznětce.“

Scott sledoval, jak Dok začíná točit nad letištěm, a než se zase podíval dozadu, chvíli se kousal do rtu.

„Mám dojem, že musíme předpokládat, že to říká pravdu a že jakýkoli pokus o odpálení bude osudný jak pro nás, tak pro miliony dalších lidí. Takže nám zbývá jediná možnost – shodit to do moře.“

„Vivian řekla to samé,“ ozvala se Linda.

„A co když nás neposlechnou?“ otázal se Jerry.

„Tak se všichni usmažíme, kamaráde,“ odpověděl kapitán.

ÚSTŘEDÍ FBI, WASHINGTON, D.C. – 18:26

Tony DiStefano zakryl sluchátko dlaní, podíval se na Donnu a zakroutil očima. Jeho šepot byl slyšet přes celou místnost, ale ne na opačném konci linky.

„Bůh s námi. Za velícího agenta v Seymour-Johnsonu jsme si zvolili samotného Attilu Huna.“

„Koho?“ zeptala se Donna a těkala pohledem mezi jedním z kolegů a Tonym.

„Zvláštního agenta Harolda Hankse,“ vysvětlil jí agent Bill Watson. „Vy jste se s ním nikdy nesetkala?“

Donna zavrtěla hlavou. „Alespoň o tom nevím.“

„Zapamatovala byste si ho. Zkombinujte domýšlivost Douglase MacArthura s paranoiou J. Edgara Hoovera a arogancí Williama F. Buckleyho a na výsledek připíchněte odznak.“

„Ježíši Kriste!“ zamumlala Donna.

„Toho přidejte taky.“

„Jinými slovy, dokonalý, vysoce postavený byrokrat.“

Bill přikývl. „Bez sebemenších zkušeností z terénu.“

Lidé v místnosti sledovali, jak Tony ve snaze zachovat klid napíná žvýkací svaly. Z jeho slov čišela strojená přívětivost. „Harolde, jste to vy?“

Po krátké pauze se na jeho tváři objevil znechucený výraz.

„Dobrá, chápu, že agent Hanks je zaneprázdněný, ale řekl byste mu, že s ním chce mluvit ústředí, pokud toho nechci moc? Víte, kvůli tomu vám dáváme mobilní telefony.“

Náhle s krajním odporem zavrtěl hlavou. „Tady je ústředí FBI! Váš šéf, sakra! Podívejte, možná vás to překvapilo, ale předpokládám, že na průkazu, co nosíte v peněžence, je napsáno FBI, ne Agentura Harolda Hankse, a protože bychom rádi hovořili s agentem Hanksem z důvodu, řekněme, koordinace, z hlediska vaší kariéry by nejspíš bylo dobré, kdybyste OKAMŽITĚ PŘEDAL TEN ZATRACENÝ TELEFON HANKSOVI!“

Tonyho obličej získal překvapivě sytý odstín rudé.

„Do prdele!“ zasyčel na skupinku, která se kolem něho shromáždila, a znovu zvedl sluchátko ke rtům.

„Krucinál, to teda máte pravdu, že mluvím sarkasticky!“

Přitáhl si otáčecí židli, klesl na ni a zaposlouchal se do hlasu z druhého konce linky.

„Harolde? Tony DiStefano v D.C. Moc se omlouvám za vyrušení. Potřebuji se ujistit, že hrajeme podle stejných not, ano? Za prvé, kde je to… dobře, půjde na přistání. Harolde, budeme to muset sehrát velice, velice opatrně. Myslíme si, že paní Henryová není v kabině, a… Harolde, já vím, že už vás informovali, ale teď vás informuji osobně, rozumíte? Předpokládáme, že s kapitánem můžete mluvit otevřeně buď na UHF, nebo po jeho flitephonu. Ne, řekl jsem, že MŮŽETE. Dostal jste jeho číslo? Fajn, mělo by fungovat, pokud je budete potřebovat. A teď věc, která mě nejvíc trápí. Bojím se, že by se posádka mohla postavit na stranu paní Henryové. Podle mě nevědí, jaký spor měla s vládou, a mám dojem, že ji nepokládají za schopnou celé to připravit. To by mohlo vyvolat vážné problémy, jestliže jim začne přímo či nepřímo něco nařizovat, a akce by se zkomplikovala také v případě, že by si posádka začala myslet, že té ženě po zatčení nějak ublížíme. Vaši… samozřejmě, Harolde, s tím počítám. Náš úkol je pomoci tomu veliteli od letectva dopravit jeho muže co nejrychleji k bombě. Dělejte, co se od vás žádá, ale dejte pozor na to, aby se situace neztížila bazírováním na služebním postupu.“

Tony zavřel oči, opřel se loktem o stůl a začal si třít čelo. „Harolde, já nic nenaznačuji. Poslechněte, o tom jsme už mluvili. Já nemám nijak zvlášť v oblibě vás a ani vy mě. S tím nic nenaděláme. Ale z profesionálního hlediska vám říkám, abyste udělal, co udělat máte, ale nedopustil, aby standardní procedura bránila letectvu v získání té zbraně. Budeme v pohotovosti. Jasně, hodně štěstí.“

Tony vstal, zdvihl sluchátko vysoko do vzduchu a v očích mu zajiskřilo, jako by se je chystal roztříštit o desku stolu. V této poloze strnul a přejel očima po ostatních, kteří ho sledovali se zatajeným dechem. Potom se přinutil k záměrně nepříčetnému úsměvu a zvedl obě obočí.

„To byl vtip.“ Položil sluchátko a zavrtěl hlavou. „Vzpomínám si, že major Frank Burns ze seriálu MASH mi připadal jako směšná karikatura. Nemůže přece existovat někdo tak přehnaně snaživý, tak stupidní. Jenže tady ho máme, z masa a kostí, a za chvíli povede nejchoulostivější akci FBI za poslední roky.“

„To znamená…,“ začala Donna.

„Že jsme nejspíš v hajzlu,“ dokončil Tony.

LETECKÁ ZÁKLADNA SEYMOUR-JOHNSON, SEVERNÍ KAROLÍNA – 18:31

Scott přestal přitahovat řídicí sloupek a ubral plyn. Letadlo se dotklo runwaye. Vyzkoušel nejprve pravý hlavní podvozek, pak příďový a nakonec nechal na beton klesnout také levý hlavní, přičemž bez otálení začal brzdit a přepnul na zpětný chod. Jakmile bylo zřejmé, že levý podvozek drží, rozhlédl se na obě strany dráhy. Bylo zřejmé, že v dálce se na ně již připravují.

„Dojedeme na konec dráhy, Doku.“

„Rozumím.“

Po obloze se hnaly zlověstné mraky a občas se spustil prudký déšť, ale hurikán Sigrid se teprve začínal projevovat a viditelnost byla stále dost dobrá na to, aby dohlédli z jednoho konce základny na druhý. Když se pod přídí třímotorového stroje objevila červená světla označující okraj letiště, Scott zpomalil na pojížděcí rychlost pěti mil za hodinu.

Kontrolní věž je upozornila na tmavě modrou dodávku s osvětleným nápisem FOLLOW ME, která čekala na přilehlé pojezdové dráze. Scott zabočil doleva, vyjel z runwaye a zvolna zastavil.

Muži v doprovodném vozidle vyrazili vpřed a pak zabrzdili, očividně zmatení. Po několika sekundách jeden z nich vystoupil z kabiny a zamával na posádku boeingu, aby pokračovala.

To však Scott zatím neměl v úmyslu.

„Pozemní kontrole v Seymouru, tady ScotAir 50. Ještě tady okamžik zůstanu, než něco dořeším. Všechna vozidla a personál ať se ještě stáhnou. Vyřiďte to našemu doprovodu.“

„Rozumím,“ zněla odpověď.

Scott se natáhl k vojenskému UHF rádiu, stiskl tlačítko mikrofonu a zavolal na stejné frekvenci, kterou používal během přibližování na základnu.

„Plukovníku Petersi, jste tam?“

Chvíli bylo ticho.

„Ano, slyším. Tady Peters.“

„Plukovníku, kde přesně nás hodláte zaparkovat?“

„ScotAire, nasměruje vás tam doprovodné auto. Připravili jsme místo na vybetonované ploše západně od letiště. Je to nouzová zóna téhle základny.“

Scott to místo z kabiny zřetelně viděl. Bylo nepochybně vybráno z jediného důvodu, jenž ho zděsil.

„Plukovníku, schyluje se tady k pokusu o zneškodnění atomové bomby, že ano?“

„Přesně tak, kapitáne.“

„Slíbil jste, že ji nebudete odpalovat, nemám pravdu?“

„Řekl jsem, že uděláme všechno pro to, abychom ji deaktivovali, kapitáne.“

„To tedy ne! Ujistil jste mě, a teď vás budu citovat, že ‚se tu věc nikdo nepokusí spálit nebo vyhodit do vzduchu‘, ale teď chcete, abych zastavil v oblasti, která je vyhrazena přímo pro skladování výbušnin. Jestliže dojde k jadernému výbuchu, nebude záležet na tom, kde přesně budeme stát, protože zmizí celá základna. Z toho vyplývá jediné možné vysvětlení toho, že nás posíláte do nouzové zóny. Rozhodli jste se nedbat na moje varování a stejně tu zbraň odpálit.“

Odpověď přišla po jistém zaváhání.

„Jde o standardní přípravy na práci s nebezpečným materiálem, kapitáne. Slyšel jsem, že jste byl v armádě. Podobné věci byste měl chápat. Mezitím vám už také mohlo dojít, že ten krám, se kterým jste přiletěl, potřebujeme deaktivovat, protože nevíme, co je uvnitř.“

„Tak vy nevíte, co je uvnitř? Povím vám to, plukovníku. JE TAM ZATRACENÁ TERMONUKLEÁRNÍ BOMBA! Je to jasné?“

„Na tohle nemáme dost času, ano? Pochopte prostě, že vaše země potřebuje vědět, jak ta zbraň funguje.“

„Plukovníku, nedokážete ji zneškodnit ani prozkoumat. Máme čas sotva na to, abychom ji svrhli do moře!“

„O tom nerozhodujete vy, ScotAire, ale my. Svržení je záložní varianta pro případ, že ji z nějakého důvodu nebudeme moci deaktivovat.“

„Plukovníku, kde je ta C-141?“ zeptal se ostře Scott. „Vím, jak C-141 vypadá, a žádnou na základně nevidím.“

„Je na cestě, kapitáne. Bude tady za pár minut.“

„Řekl jste mi, že už přistála a je připravena,“ připomněl Scott.

„Za to se omlouvám, kapitáne. Měli jsme plno práce a já jsem myslel trochu dopředu. Podívejte, čas se krátí. Následujte tu dodávku a dojeďte sem, abychom se mohli dát do práce.“

Linda sledovala, jak Scott kroutí hlavou a pak znovu tiskne tlačítko.

„Chci mluvit s člověkem, který tu věc zkusí zneškodnit.“

Několik sekund se nic nedělo, potom se z rádia ozval nový hlas. V pozadí byly slyšet plukovníkovy protesty.

„Kapitáne? Tady je zvláštní agent Harold Hanks z FBI. Vaše letadlo a všechny osoby na jeho palubě jsou v tuto chvíli v pravomoci federální vlády. Mám tu patřičné dokumenty. Budete se bezvýhradně řídit plukovníkovými pokyny a začnete s tím ihned.“

Scott si olízl rty a podíval se na Doka, jenž se prudce nadechl.

„Už je to tady, Scotte,“ řekl druhý pilot.

„Co?“

„Ztratili jsme kontrolu a pomáhej nám Bůh, jestli nás pořádně neposlouchali.“

Scott opět stiskl tlačítko. „Agente Hanksi, chci vědět, co přesně po nás chcete, až dorazíme na stojánku.“

„Předpokládám, že ta žena není v kabině s vámi,“ začal Hanks. „Pokud se mýlím, pokud je vepředu, ale neslyší mě, rozsviťte přistávací světla a vysuňte naplno klapky.“

„Pane Bože, to jsem věděla,“ ozvala se Linda ze skládacího sedadla. „Pořád počítají s tím, že Vivian je teroristka.“

Scott jí pravou rukou naznačil, aby zůstala potichu.

„Ne, není v kabině a neslyší nás, agente Hanksi.“

„Dobře, rozumím,“ řekl Hanks. „Nepolekejte ji. Pokud hned po zastavení dokážete otevřít levé přední dveře, náš tým vnikne na palubu a vezme ji do vazby.“

„Hanksi, mluvíte s kapitánem. Paní Henryová není, opakuji, není původcem tohohle všeho. Je to oběť. V žádném případě není zapotřebí, abyste ji zatýkali nebo s ní zacházeli jako s nepřítelem.“

Jerry se náhle naklonil dopředu. „Řekni mu, že už máme jenom hodinu a dvacet sedm minut.“

„Dobře,“ přikývl Scott a zmáčkl knoflík na mikrofonu. „Hanksi, chci mluvit s člověkem, který má tu věc zneškodnit. Do nukleárního výbuchu zbývá méně než hodina a dvacet sedm minut.“

„Kapitáne, tady je plukovník Peters. Budete si s ním moci promluvit, až dojedete na místo. Teď na to není čas.“

Po pojezdové dráze se k boeingu přibližovaly dva štábní vozy, které s odstupem následoval transportér.

„Ne, plukovníku,“ ohradil se Scott, „dokud neotevřeme dveře a nevypneme motory, zůstávám velitelem tohoto letadla já a vy mi budete věnovat pozornost. Ztrácíme čas. Dejte mi toho nukleárního technika. Teď hned!“

Hlas z vysílačky zněl stále nervózněji. „Krucinál, kapitáne, nařizuji vám, abyste začal pojíždět a dovezl sem tu bednu!“

„Nejdřív toho technika, plukovníku!“

„Nebo co, kapitáne? Vy nám vyhrožujete?“

Scott otálel s mikrofonem v ruce celou věčnost a Linda, Dok a Jerry ho pozorovali se zatajeným dechem. Nakonec jej zvedl ke rtům a obnovil spojení.

„Sedím tady s ostrou termonukleární zbraní schopnou vytvořit elektromagnetický pulz, který na několik měsíců zastaví celou zemi, a kromě toho zabít možná milion lidí v okolí a udělat ze Severní Karolíny jediný stát, který bude v noci svítit bez elektřiny. Jak jsem slyšel, situací se zabývá i prezident, a vy chcete jen tak sedět na zadku a dohadovat se se mnou? Okamžitě mi dejte toho technika! Dokud letadlo nebude na stojánce, všechny trumfy držím já, jasné? Je to moje letadlo. To potvrzují i federální letecké předpisy. Dokud nerozhodnu jinak, nejste pro mě nic jiného než neidentifikované hlasy z rádia. Jak svým nadřízeným vysvětlíte, že to celé krachlo kvůli silácké tahanici o to, kdo má hlavní slovo? Vsadím se s vámi, o co chcete, že nás někde daleko někdo poslouchá a bude posuzovat každé vaše rozhodnutí. Tak se se mnou přestaňte dohadovat a poslechněte. Teď hned!“

Na vysílací frekvenci zavládlo ticho. Mluvčí na druhé straně evidentně zápolil s rádiem. Hlasitě a jasně bylo slyšet, že ohmatává mikrofon a zkouší, jak mu padne do ruky.

„Ehm, tady je seržant-technik Bill Clevenger, pane. Chtěl jste se mnou mluvit?“

„Jaký máte výcvik, pokud jde o zneškodňování nevojenských teroristických jaderných zbraní, seržante?“ zeptal se Scott.

„Tedy…,“ začal oslovený, ale hned ztichl. Scott si dokázal představit, že ho plukovník i agent FBI zahrnují instrukcemi, co má říci. Po chvíli se opět ozval.

„Pane, jsem vyškolený na zneškodňování všech typů vojenských jaderných zbraní. Neprošel jsem žádným zvláštním školením o nevojenských, ale jsem způsobilý vyřadit jakýkoli spouštěcí mechanismus.“

Scott zapnul mikrofon. „Povedená odpověď, vážení. Je tu ale jeden problém. Tahle věc je ve schránce z nerezové oceli zavařené bez patrných spojů a podle mě je skoro jisté, že je plná tepelných senzorů a dalších pojistek. To znamená, že není možné dostat se dovnitř a deaktivovat ji. Nemůžete ji vyhodit do vzduchu ani spálit, protože tím spustíte nukleární výbuch, takže zbývá jediná možnost: Přeložit ji z našeho letadla do C-141 a shodit ji do moře. To jsem se vám před chvílí snažil říct. Problém je v tom, že jste mi s tou 141 lhali a nemáme čas nějakou vyrobit.“

„Dobře, je tady ještě jedna možnost, kapitáne.“ Z plukovníkova hlasu zaznívala ochota, přemýšlivost a snaha o spolupráci. „Evakuujeme z téhle základny nějaké KC-10, takže můžeme zatím jednu nechat na zemi a využít ji.“

Dok a Scott současně odfrkli a Linda na ně vrhla zmatený pohled.

Scott zmáčkl vysílací knoflík. „Plukovníku, nejsme pitomci. Z KC-10 nemůžete za letu vyhazovat věci o nic víc než z našeho letadla. Jestli jste si toho nevšiml, má nákladové dveře na boku, ne vzadu.“

„Omlouvám se, máte pravdu. Prostě jsem se snažil vymyslet nějaké řešení. Když už nic jiného, letí sem ta 141, kapitáne. Máte moje slovo.“

„Na vaše slovo se nedá spolehnout, plukovníku. Mimochodem, ať se ke mně ta vozidla nepřibližují už ani o metr. Hned je zastavte!“

Několik sekund bylo ticho, ale oba štábní vozy i transportér nakonec zastavily ve vzdálenosti několika tisíc stop.

Dok Hazzard pohlédl na kapitána. „Co si o tom myslíš, Scotte?“ zeptal se nervózně.

Scott těžce oddychoval. Na čele mu vyrazily kapky potu.

„Já… nevím, Doku. Zato vím, k čemu se tady schyluje. Je mi jasné, že nás neposlechnou. Slíbí mí cokoli, ale jakmile vystoupíme, nasadí Vivian želízka, začnou hledat škvíru v kontejneru a potom vyhodí letadlo do vzduchu, přičemž jim ta bomba vybuchne a spustí se vlna Medúzy. Přinejmenším dojde k tomu, že zabijí sebe i nás a vymažou Goldsboro z mapy.“

V tu chvíli se předklonil Jerry. „Ať rozhodneš jakkoli, Scotte, stojím za tebou.“

„Já taky,“ přidal se Dok.

Scott si olízl rty, rozhlédl se po ostatních a pak se obrátil na Lindu.

„Tak jo. Už vím, co uděláme. Lindo?“

„Ano?“

„Spustíme zadní schůdky. Chci, abyste s Jerrym vystoupila. To platí i o tobě, Doku.“

„Nic ve zlém, ale na to zapomeň,“ odsekl Dok.

„Já taky zůstávám,“ přidal se Jerry.

Scott vrtěl hlavou a oči měl skoro zavřené. „Poslouchejte mě, sakra! Nevidím jiný způsob…“

Přerušil ho hlas agenta FBI.

„Kapitáne, čas běží, a pokud neuposlechnete naše příkazy, čeká vás všechny obvinění z těžkých zločinů, maření výkonu spravedlnosti, přechovávání zločince, terorismu, vzdušného pirátství, porušování dopravních předpisů a čehokoli dalšího, co bude obžaloba moci použít. Doporučuji vám, abyste se okamžitě dali do pohybu, nebo strávíte zbytek života v Leavenworthu.“

Scott pohodil hlavou ke vzdálené rampě a zasupěl. „Umí být opravdu přesvědčivý, viďte?“

„Arogantní grázl!“ zavrčel Dok. „Vzdušné pirátství? Můžeme snad unést sami sebe?“

Jerry souhlasně pokyvoval.

„Co chcete dělat, Scotte?“ zeptala se Linda tiše a vážně. Její hlas plný ženské rozvahy Scottovi pomohl v soustředění, když se k ní otočil a znovu se zaposlouchal do slov agenta FBI.

„Kapitáne, okamžitě odpovězte, nebo se vašeho letadla zmocníme násilím!“

Scott máchl rukou k čelnímu oknu. „Nemám sice v úmyslu spáchat sebevraždu, ale budeme to muset nějak zvládnout sami. Nemůžu je nechat, aby z blbosti způsobili nukleární výbuch. Možná s nimi budeme moci vyjednávat, až budeme zpátky ve vzduchu.“

„ScotAire 50, tady je agent Hanks. Co přesně chcete? Pokud máte nějaké požadavky, laskavě nám je sdělte.“

„To si pište, Hanksi, že mám požadavky,“ odpověděl Scott zostra. „Chci jasný příslib od FBI, letectva, prezidenta a vlády Spojených států, že tu bombu nikdo nezkusí vyhodit do vzduchu. Mluvím dost jasně? Musíte ji svrhnout do moře, nebo máte na svědomí historickou katastrofu! Chápete, co říkám, vy kašpaři? Jestliže se ji pokusíte odpálit, vyvoláte nukleární výbuch a vlnu Medúzy!“

Agentova podrážděná odpověď přišla téměř vzápětí. „Chcete být chytřejší než odborníci, kapitáne. Pevně věřím, že víme, co taková věc dokáže a nedokáže.“

„Odborníci? Myslíte jednoho neškodného seržanta, který bude potřebovat půl roku jenom na prozkoumání schránky kolem bomby. Nechytračím o nic víc než vy!“

„Neposkytnu vám žádné jiné záruky, kapitáne, kromě té, že náš člověk ví, co dělá, a že se o tu věc postaráme. Dál už se vás to netýká.“

„V tom se právě pletete,“ zavrčel Scott.

„Přestaňte si hrát na kovboje, kapitáne. Působíte nám problémy a rozhodně ponesete zodpovědnost, pokud nestihneme…“

Hlas ztichl uprostřed věty a Dok s Jerrym si uvědomili, že Scott vypnul rádio.

Linda věděla, že Vivianino postavení je bezvýchodné. Znala mentalitu mužů na druhé straně a předpokládala, že Scott má pravdu, když vylučuje možnost zneškodnit výtvor Rogerse Henryho.

Zkrátka a dobře, zbývala jen jedna varianta.

Linda se předklonila, chytila se opěradla kapitánova sedadla a přiblížila rty k jeho uchu. „Vykašlete se na zadní schůdky. Vypadneme odsud!“

Scott se ohlédl na Jerryho. „Palivo?“

„Dost,“ odpověděl Jerry poté, co rychle překontroloval ručičky na ukazatelích.

Pak se Scott obrátil k Lindě. „Nemůžu vás vzít s sebou! Já…“

Linda ladným pohybem natáhla pravou ruku dopředu, sevřela ovladače škrtících klapek a posunula je do poloviny maximálního výkonu.

„Můžete a uděláte to!“

Scott trhl hlavou a užasle na ni pohlédl.

„Myslíte to vážně?“

„Myslím.“

„Lindo, nevím, jestli se z toho nějak dostaneme. Nemáte nic společného s tím, že se nám ta věc dostala na palubu. Vy přece…“

„Nemluvte a JEĎTE!“

Scott chvíli váhal s očima upřenýma do jejích, pak přikývl. „Dobře. Letíme pryč.“

Transportér se dal opět do pohybu a předjel dvojici automobilů. Bylo velice pravděpodobné, že jeho osádka má kulomet a rozkaz prostřílet letadlu pneumatiky.

Scott ovládal levou rukou směrové kormidlo a zároveň zvýšil tah motorů. Příď boeingu se začala otáčet doleva, zpátky na volnou runway. Pravačku držel na ovládání škrtících klapek a čekal, až se stroj srovná s osou dráhy.

„Řekni jim, že budeme rolovat po runwayi a v polovině z ní sjedeme.“

„Cože?“ zeptal se Dok překvapeně.

„Hrajeme o čas,“ vysvětlil Scott netrpělivě.

Dok se zašklebil. „Výborně.“ Přepnul na frekvenci pozemní kontroly a navzdory vzrušení, které se jich všech zmocňovalo, se pokusil o rezignovaný tón.

„Dobře, věži v Seymouru, ScotAir 50 se vrátí po dráze na stojánku. Řekněte svému doprovodnému vozidlu, aby na nás počkalo u odbočky uprostřed letiště.“

„Byli bychom raději, kdybyste použili pojezdovou dráhu,“ odpověděl dispečer.

„Bude lepší, když pojedeme po runwayi, věži.“

„Rozumím, povoluje se.“

Transportér na pojezdové dráze opět prudce zabrzdil. Scott věděl, že dojde ke zmatkům, než si agent FBI a plukovník letectva vymění informace a přesvědčí jeden druhého, že bitva je vyhraná.

„Výkon na maximum. Stanovit poměr,“ řekl.

„Dvě-celé-jedna-tři!“ zavolal Jerry, který již propočítal hodnoty pro nastavení motorů.

Velký boeing se rozjel vpřed. Scott počítal s tím, že muži na zemi budou překvapeni. Až letadlo zrychlí na více než padesát uzlů, plukovník si uvědomí, že se nejedná o pouhé rolování.

„Osmdesát uzlů!“ ohlásil Dok.

Současně s ním se ozvalo rádio.

„ScotAire 50, nemáte povolení ke vzletu! Přerušte start! Muži a zařízení na dráze!“

„Jo, jasně,“ zamumlal Scott.

„Tak… jdeme na to!“ zvolal Dok, když kapitán přitáhl řídicí sloupek a boeing se odlepil z runwaye. Dalo se předpokládat, že vojáci budou tasit a možná dojde k neschválené palbě z ručních zbraní, ale posádka letadla měla na své straně moment překvapení.

„Rychlost roste, zasunout podvozek.“

„Zasunout podvozek,“ zopakoval Dok a přesunul masivní páku do horní polohy.

„Zaletím do těch mraků na jihu, Doku, pak zahneme doleva na východ a trochu klesneme, abychom se vyhnuli radaru. Zkontroluj, jestli je odpovídač vypnutý.“

V uších jim zněl bezmála nepříčetný hlas dispečera z věže.

„ScotAire, provedli jste nezákonný vzlet! Okamžitě se vraťte na letiště! Potvrďte příjem!“

„Přelaď tu zatracenou frekvenci, Doku,“ rozhodl Scott.

„S radostí.“

„Bomba ukazuje čas jedna hodina, dvacet minut, Scotte!“ připomněl Jerry. „A my máme ještě dvacet šest tisíc liber paliva, dost na zhruba dvouhodinový let cestovní rychlostí v nízké výšce.“

„Mám jednu otázku, Scotte,“ ozval se Dok.

„Jakou?“

„Kam přesně letíme?“

Scott se na Doka podíval a zakroutil hlavou.

„Směrem k Atlantiku. Tak daleko od lidí, jak to jenom půjde.“

19 KAPITOLA

AIR FORCE ONE – 18:42

Štábní seržant letectva zodpovědný za komunikační systémy podle požadavků přepojil hlavu státu zpátky do Hvězdného pokoje, jakmile bylo zajištěno souběžné monitorování vysílacích frekvencí z letecké základny Seymour-Johnson v Severní Karolíně. Rozhovory mezi tamním velitelem letectva, velícím agentem FBI a ScotAirem 50 zněly pokojem již deset minut a všichni čekali, až prezident skončí důležitý telefonát s kanadským ministerským předsedou a opět se jim bude věnovat. Když šéf výkonné moci vešel do místnosti, přivítaly ho zděšené pohledy a mlčení, neboť dispečer z věže v Seymour-Johnsonu se jen před několika okamžiky pokoušel přimět ScotAir 50 k návratu na základnu.

Prezident se podíval na elektronickou mapu, jež vyplňovala videostěnu Hvězdného pokoje, a rychle přehlédl tváře přítomných.

„Fajn, nechce mi někdo říct, co se stalo? Vypadáte všichni vyplašeně.“

Ministr zahraničích věcí vzdychl, máchl rukou k mapě a jeho hlas zněl ochraptěle a vyčerpaně. „Situace kolem té bomby představuje větší problém než hurikán Sigrid. Letectvo a FBI právě zahnaly pilota do úzkých a on se zřejmě rozhodl, že to vyřeší sám. Bez povolení odstartoval a neodpovídá na volání.“

Prezident se pomalu posadil.

„Jak přesně k tomu došlo?“

„Agent FBI uplatnil jemnost nacistických úderných oddílů a prohlásil, že tu ženu s bombou hodlá zatknout, a velitel letectva se odmítl zabývat pilotovým varováním, že bombu nelze jen tak vyhodit do povětří bez vyvolání jaderného výbuchu. Kromě toho velitel pilotovi lhal – stejně jako vám.“

„Lhal?“

„Ano. Řekl jste jim, aby měli připravenou C-l41, je to tak?“

„To jsem řekl.“

„Předseda sboru náčelníků vám slíbil, že se o to postará, a před patnácti minutami přišla zpráva, že je to zařízené. Velící důstojník kapitánovi přilétající 727 oznámil, že C-l41 už čeká na zemi, ale místo toho ji nechal kroužit opodál. Vlastně byla jen padesát mil severně od své základny v Charlestonu. Když se potom kapitán 727 rozhodl odletět, přinejmenším částečně to bylo způsobeno tím, že tam žádná C-141 nebyla.“

„Cože?“

„Kapitán je očividně přesvědčený, že bombu lze bezpečně zneškodnit jedině tak, že se shodí do moře. Jenže to není všechno. Před pár minutami volal velitel perutě ze Seymouru, jeden brigádní generál. Byl velice rozrušený, a tak jsem řekl komunikačnímu centru, aby ho přepojili. Víte, co mi řekl?“

„Ne, ale dokážu si představit, že chtěli, aby ta 141 počkala, dokud nebudou moci nakládat. Ten generál, co volal, je zároveň velitel, který rozhodl, že 141 zůstane ve vzduchu?“ zeptal se prezident.

„Ne, je to velitel perutě, který byl přinucen vpustit na základnu plukovníka Shawa a přenechat mu velení.“

„Ten plukovník přecenil své síly, nemám pravdu?“

„Možná. Generál řekl, že sice obchází služební postup, když volá přímo prezidentovi, ale stejně prý zanedlouho odchází do důchodu a má dojem, že byste se měl bez průtahů dozvědět o jeho krátké debatě na rampě s plukovníkem, který převzal základnu. Zdá se, že náš milý plukovník vůbec neměl v úmyslu využít C-141 a nechat variantu se svržením zbraně otevřenou, a to bez ohledu na vaše rozkazy. Mám citovat?“

„Rozhodně.“

Ministr zahraničích věcí nahlédl do poznámek.

„Bude to skoro slovo od slova. Plukovník mu řekl: ‚Mám za úkol deaktivovat a zachránit tu bombu. Nemám za úkol číst myšlenky mazaného politického panáka, který zrovna sedí v Bílém domě, a odhadovat, co by se mu asi tak mohlo líbit. Rozkazy přijímám jenom od letectva.‘“

Když prezident poslouchal ministrova slova, kroutil hlavou ze strany na stranu a skřípal zuby.

„Projevte svoje přání a možná vám bude splněno podle toho, co si Pentagon myslí, že by se vám mohlo líbit. Do prdele!“ Prezident se vrhl po interkomu právě ve chvíli, kdy se ministr zahraničí naklonil, aby mu cosi pošeptal.

„Přesně na tohle jsem se vás snažil upozornit posledních šest měsíců. Vymykají se nám z ruky. Napovídají vám cokoli. Vzpomínáte si, co jsem vás a vaše spolužáky učil před několika lety v Georgetownu? Civilní sektor nemůže být podřízen vojenskému, pokud se vojenský sektor domnívá, že může civilnímu lhát a manipulovat jím, aby dosáhl svého záměru bez ohledu na to, jak ušlechtilý tento záměr může být.“

Prezident přikývl. „Vzpomínám si na to jasně.“

„Stali se z nich profesionální lháři. V tomto směru jste mi nevěřil. Ale tohle je klasický příklad.“

Z interkomu se ohlásil spojovací seržant.

„Jime?“ oslovila ho hlava státu. „Přepojte nás zase do Operačního střediska a okamžitě sežeňte předsedu sboru náčelníků a velitele bojového letectva.“

Prezident se se zuřivým výrazem opřel a zabubnoval prsty do stolu. „Sakra, co ti pitomci budou s tou bombou dělat? Co si vlastně o sobě myslí? A jak to celé můžeme včas zachránit? Na tyhle otázky musíme najít odpovědi a potom pár lidí od letectva přijde o hodnosti, o penze a o ty své duté hlavy!“

Ministr zahraničních věcí se tiše posadil a dával si dobrý pozor, aby nedal najevo uspokojení, které v hloubi duše pociťoval.

SCOTAIR 50 – 18:45

Scott naklonil letadlo doleva a letěl podle přístrojů.

„Jerry, chci se tě na něco zeptat.“

„Jen do toho.“

„Dokázal bys vymyslet, jak by se hlavní nákladové dveře daly nouzově otevřít za letu?“

Scottovi neuniklo, že na něho z pravého sedadla zírá Dok a letový inženýr neodpovídá.

Nakonec Jerry přece jen promluvil.

„I kdybych to dokázal, a tím si nejsem jistý, dveře by se utrhly a s nimi pravděpodobně celý ocas. Když jsou zavřené, zčásti na nich závisí strukturální pevnost trupu. Dokonce si ani netroufám říct, jestli bychom se s otevřenými dveřmi udrželi ve vzduchu.“

„No tak, vždyť 737 Aloha Airlines dokázala v roce 1987 letět bez většiny vršku…“

Jerry pokýval hlavou a zatvářil se ustaraně.

„Za letu je nemůžeme otevřít bez vážných problémů, Scotte. Možná bychom dokázali letět bez nich, ale já nemám nářadí na jejich odstranění. Jsou to těžké dveře.“

Scott se podíval na Doka. „Tak jo, vytáhni mapy. Podívej se po nějakém letišti, kde bychom mohli přistát a o něco se pokusit, odmontovat ty dveře, vyložit Lindin náklad, prostě cokoli. Jerry, zkus odhadnout, jak rychle bychom se těch dveří mohli zbavit a nechat je tam.“

„Nemáme moc času,“ upozornil Dok. „Řekl jsi, že až budeme zpátky ve vzduchu, můžeme s nimi vyjednávat. Třeba by to bylo nejlepší.“

Scott kývl. „Kdybych sehnal padák a výstroj pro přežití, mohl bych vás všechny někde vyložit, zamířit s letadlem na východ, zapnout autopilota a vyskočit.“

„Nedostal by ses ze dveří,“ namítl Jerry.

Scott rázně zavrtěl hlavou. „Ale ano, dostal. Nešel bych postranními dveřmi, ale zadním schodištěm, a než mi řekneš, že se nedá za letu použít, uznávám, že bychom nejdřív museli rozmlátit pojistku, ale nějak by to šlo. Když to zvládl D.B. Cooper, zvládnu to taky!“

„Kdo?“ zeptala se Linda.

„Jeden únosce,“ vysvětlil Dok, „v sedmdesátých letech. Sebral kořist a padák a vyskočil zadním schodištěm z Boeingu 727 společnosti Northwest Airlines jižně od Seattlu. Proto teď jsou na zadních schodištích v 727 pojistné zámky, aby je nikdo nemohl za letu otevřít a vyskočit ven. Zabralo to. Ten Cooperův kousek už nikdo nezopakoval.“

„Doku, jaká je tady minimální bezpečná výška?“

Dok rozložil jednu z leteckých map a porovnal několik údajů. „Dva tisíce osm set stop, Scotte. Vystoupej na tři tisíce a nic nám nehrozí.“

„Zrovna se chystám klesnout mezi stromy.“

„Myslíš, že si toho farmáři nevšimnou, až jim bude 727 škrtat o kukuřici?“

„Z farmářů strach nemám. Hlavu mi dělají ty dvě F-16 v Seymouru. Když jsme přistáli, doplňovaly palivo. Zastihli jsme je nepřipravené, ale za pár minut půjdou po nás.“

„No a?“ zeptal se Dok.

„No a? Nesly ostré Sidewindery. Ty sis toho nevšiml?“

Dok v mírném šoku zakroutil hlavou. „Ne, proboha, to mi uniklo.“

Scott klesl s mohutným boeingem na pět set stop a udržoval rychlost na dvou stech padesáti uzlech, takže měli pocit, jako by se řítili těsně nad krajinou. Pod nimi se míhaly lesíky, zmáčená pole a občas volná prostranství s dálnicemi. Scott nasadil východní kurz a ručně manévroval ve stále prudším větru a hustých dešťových přeháňkách. Spodní hrana oblačnosti se před nimi snižovala. Nezbývalo než na chvíli vystoupat do mraků, navigovat s pomocí radaru a doufat, že bouře zamaskuje odraz paprsků od trupu boeingu.

„Měli jsme si o padáky říct na té základně,“ řekl Jerry.

Scott nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Rozstříleli by nám pneumatiky, motory nebo obojí. Tak jako tak bychom nic nedostali a já bych jim nemohl vyhrožovat, že tu věc spustím, protože by nás potom všechny pokládali za teroristy.“

„Za ty už nás stejně mají,“ usoudil Dok.

„Scotte,“ ozvala se Linda, „tvrdili, že nedaleko mají C-l41. Pokud nelhali – pokud tady někde skutečně je nemohli by ji poslat na nějaké letiště na pobřeží a přeložit náklad? Nemohli bychom najít místo, kde by na nás nečekali, kde by nestihli připravit uvítací výbor? I kdyby nemohli převzít náklad, určitě budou mít padáky.“

„Dobrý nápad, Lindo,“ uznal Dok. Scott souhlasně přikývl.

Jerry zvedl tuku. „Mám jejich letové frekvence. Zkusím, jestli s tou C-l41 dokážu navázat spojení, pokud je opravdu někde poblíž.“

„Na UHF?“ zeptal se Scott.

„Jasně. Hned se do toho pustím.“

„Je potřeba, aby někdo pověděl Vivian, co se děje,“ upozornil Scott.

„Zajdu za ní,“ nabídla se Linda. Rozepnula si bezpečnostní pás a vyšla ze dveří kabiny těsně před tím, než Scott stočil letadlo doleva a zpátky doprava, aby se vyhnul hřebenu nízkých pahorků.

Turbulence byly každou minutou bouřlivější, neboť boeing zalétat stále hlouběji do okrajové části hurikánu. Intenzita trhavých pohybů a nadskakování postoupila od nepříjemné ke zneklidňující, kterou již dobře znali.

„Scotte.“ Dok ukázal čelním sklem na krajinu před nimi. „V téhle výšce riskujeme pěkně mizerné počasí. Nezapomeň, že letíme zpátky do hurikánu.“

„Vím o tom. Ale potřebujeme získat náskok, než se jim ukážeme jako cíl na radaru.“

„Napadne je, že míříme k oceánu, Scotte. Člověk nemusí být génius, aby na to přišel.“

Scott znovu prudce naklonil letadlo, tentokrát doprava, pak opět zamířil přímo na východ a natočil se k Dokovi.

„Doku, najdi letiště na pobřeží, hodilo by se i trochu na jihovýchod v Jižní Karolíně. Jakýkoli kus betonu dostatečně velký na to, abychom tam mohli na pár minut přistát. Jerry pořád hledá tu C-141.“

Linda se do kabiny vrátila ve chvíli, kdy Dok s jistými obtížemi rozkládal další mapu. Scott na ni pohlédl a všiml si, že si hladí loket. „Co se stalo?“ zeptal se.

„Nic. Jenom je trochu problém udržet se na nohou, když sebou letadlo tak hází. Vivian je v pořádku. Bojí se jako my všichni, ale je v pořádku. Obrazovka ukazuje, že zbývá hodina a čtrnáct minut.“

Scott přikývl. „Lindo, máme v plánu najít nějaké letiště a přistát. Otevřeme nákladové dveře, shodíme vaše palety na dráhu a pokusíme se z těch dveří vyskočit, pokud se nám podaří sehnat dva padáky. Můžeme ty vaše věci shodit?“

Linda se předklonila a sotva znatelně se usmála. „Když to srovnám s možností, že by měly přečkat jaderný výbuch, pád z deseti stop na beton vypadá jako prkotina. Ano, můžete je shodit.“

„Vy tam vystoupíte, Lindo. Dok a Jerry půjdou s vámi. Já navedu letadlo na západ a pak s Vivian vyskočíme na padácích a budeme doufat, že ta bomba bude zuřit nad její nepřítomností dostatečně dlouho na to, abychom se od ní před explozí trochu vzdálili. Můžete pro nás poslat pobřežní stráž. Nastavím kurz přesně na nula-devět-nula a zkusím vyskočit nejvýš dvacet mil od břehu.“

„To je skvělé! Něco si vyjasníme, souhlasíte? Chystáte se v tuhle večerní hodinu skočit z boeingu doprostřed hurikánu a ani nemáte nafukovací člun. Tomu říkáte plán, McKayi?“ zeptala se Linda a sarkasticky se zasmála. „Myslela jsem, že nějaký máte.“

Scott se s překvapeným, málem dotčeným výrazem rozhlédl. Zcela přeslechl doktorčin ironický humor.

„Já… promiňte, Lindo, tvrdila jste…“

Zabušila zezadu do jeho opěradla. „To byl vtip, Scotte! Ale stejně musíme vymyslet něco méně sebevražedného. Začínám si zvykat na ten váš zátylek. Nerada bych viděla, jak o něj přicházíte.“

AIR FORCE ONE – 18:48

Předseda sboru náčelníků štábů Spojených států stál v pozoru na té straně Hvězdného pokoje, jež se nacházela v Operačním středisku, a poslouchal rozezleného vrchního velitele, který stál třicet devět tisíc stop nad Tichým oceánem a obviňoval ho z neposlušnosti a podněcování ke vzpouře hlasem, k jehož přenosu do Washingtonu téměř nepotřeboval mikrofony. Když se jeho nadřízený odmlčel, tvář zbrunátnělou hněvem, předseda krátce pohlédl na stůl a poté znovu na prezidenta.

„Mohu s vámi mluvit otevřeně, pane?“

„Jestli nebudete mluvit otevřeně, do deseti sekund je z vás prachobyčejný civilista, Johne!“

„Ano, pane. Předal jsem rozkazy přesně tak, jak jsem je dostal. Přebírám plnou zodpovědnost za to, že ta C-l41 nepřistála, ale za sebe vám mohu říct, že mě to šokovalo a naštvalo stejně jako vás, pane.“

„Tak s tím něco udělejte, zatraceně! Ze všeho nejdůležitější je získat důvěru kapitána té 727 dřív, než zlikviduje naše hospodářství, sám sebe a bůhví kolik dalších Američanů! Nevím, jak to dokážete, ale postarejte se o to a každou minutu mě informujte. A ještě něco, Johne.“

„Ano, pane?“

„Až to celé skončí, nechci hlavu nějakého nadporučíka. Vzpomeňte si, že jsem byl taky důstojník letectva. Vím, jak fungují tajná spojenectví a jak rychle plukovníci a generálové nacházejí obětní beránky mezi nižšími důstojníky, jakmile se objeví náznak potíží.“

„Pane…“

„Pamatujete si na to sestřelení iráckého vrtulníku v roce 1994? Tenkrát prezidentovi lhali. Řekli mu, že za lži přinejmenším deseti vyšších důstojníků je zodpovědný jeden bezvýznamný kapitán z AWACS. Kecy! Něco takového na mě nezkoušejte! Ten plukovník ze Seymouru je s okamžitou platností zbaven funkce a vyhozen z ozbrojených sil! Velitele perutě, který mě o té kamufláži informoval, čeká pochvala a povýšení, ale kromě toho chci profesionální skalp každého důstojníka, který měl sebemenší tušení, že moje rozkazy ohledně té C-l41 nebudou splněny. Když se někdo pokusí krýt někoho dalšího, bude degradován. Je to jasné?“

„Naprosto, pane.“

SCOTAIR 50 – 18:49

Pozornost posádky boeingu zaujalo, jak Jerry samým vzrušením zvyšuje hlas, když prostřednictvím vysílačky s kýmsi hovoří. Scott se ohlédl a letový inženýr mu ukázal vztyčený palec. „Mám je!“ ohlásil spěšně a obrátil se k přístroji. „Dosahu dva-šest-šest, tady ScotAir 50. Dobře poslouchejte, prosím.“

Pak mávl rukou k přijímači UHF. „Do toho, Scotte. Jsou na příjmu.“

Dok vyslal zmatený pohled nejprve ke Scottovi, pak k Jerrymu.

„‚Dosah‘? Co to má, sakra, znamenat? C-141 mají volací znak ‚MAC, ne?“

Scott zavrtěl hlavou. „Nějaký idiotský čtyřhvězdičkový generál zavedl ‚Dosah‘ místo ‚MAC‘, protože se mu líbil slogan ‚Globální dosah‘.“

Scott stiskl vysílací knoflík. „Dosahu, letíte do Seymouru, je to tak?“

„Potvrzuji, ScotAire.“

„Fajn, tu akci jsme změnili. Měli jste se tam setkat s námi, že ano?“

Člověk na druhém konci zaváhal a Scott si při čekání na odpověď málem prokousl ret.

„Ano, ScotAire, naše mise se týkala vás.“

„Rozumím. Na palubě máte minimální posádku, která má převzít náš náklad a odletět s ním na východ, nemám pravdu?“

Mladý pilot Lockheedu C-l41 znovu otálel, ale patrně se smířil se skutečností, že hovoří s někým, kdo je obeznámen s jeho misí.

„Potvrzuji, ScotAire.“

„Výborně, teď poslouchejte. Dosahu. Nemáme dost času ani paliva na návrat do Seymouru. Předpokládám správně, že máte padáky a výstroj pro přežití?“

„Ano, pane.“

„Dobře. Nepotřebujeme nic jiného než padáky a výstroj pro dva. Prostě s naším strojem doletíme nad moře a vyskočíme. Nevíte o nějakém vhodném letišti? Musíme být kreativní. Čas běží.“

„Pane, nedaleko na jihovýchod je oblast Myrtle Beach.“

Jerry pokýval hlavou. „Severně od Myrtle leží ideální civilní letiště jménem Grand Strand. Runway měří kolem šesti tisíc stop a je tam několik ramp. Je přímo na pobřeží.“

Scott zmáčkl tlačítko na mikrofonu. „Jsme pro Grand Strand, jestli víte, kde to je.“

„Víme, ScotAire. Vydržte, prosím. Ozveme se vám.“ Teď zavolá na velitelství pro rozkazy, uvědomil si Scott. Jeho další odpověď o všem rozhodne.

20 KAPITOLA

VELITELSTVÍ LETECTVA, PENTAGON – 18:51

Zatímco rozlícený prezident čekal na odpovědi v Hvězdném pokoji na palubě Air Force One a stejně podrážděný předseda sboru náčelníků štábů přecházel kolem komunikačních panelů v Operačním středisku, vyděšený ministr obrany a bledý tajemník letectva se radili v jednom koutě potemnělého generálního štábu, dvoupodlažní, dřevem obložené sekce Pentagonu. Další série telefonátů prohloubila spolupráci mezi leteckou základnou Seymour-Johnson a Pentagonem, v jehož prostorách zuřila bouře stejně prudká jako sílící hurikán za jeho zdmi.

Okamžité propuštění plukovníka Jeffa Peterse prezidentem všechny šokovalo, ale jakmile byli tři vysocí důstojníci – dva generálmajoři a generálporučík – odvoláni z velitelství a vyslýcháni předsedou sboru náčelníků štábů na bezpečné lince z Operačního střediska, začalo horečné úsilí navázat kontakt s posádkou ScotAiru 50. Když vzápětí poté zavolal velitel letounu C-l41, který s boeingem právě domluvil, všichni ve štábu zmlkli.

„Ano, pane, řekl jsem, že se nám ScotAir 50 ozval na ultrakrátkých vlnách. Chce, abychom se s ním setkali na letišti Grand Strand, které leží severně od Myrtle Beach v Jižní Karolíně. Chce padáky a výstroj pro přežití. Navrhuje, že odletí s letadlem na východ a vyskočí. Potřebuji rozkazy. Jak mám odpovědět?“

Velitel bojového letectva, čtyřhvězdičkový generál Ralph Kinney, požádal zdvižením prstu o čas a napojil se na přímou linku do Operačního střediska, aby s podrobnostmi seznámil předsedu sboru náčelníků štábů.

„Co přesně po nás prezident za těchto okolností požaduje?“ zeptal se generál Kinney. „Nechci ho už rozčilovat, takže co uděláme?“

„Uděláme to, Ralphe, že se zeptáme přímo jeho. Běžte do Hvězdného pokoje.“

Za necelou minutu se projekční stěna v prezidentově polovině Hvězdného pokoje rozdělila na poloviny a ukázala jak Operační středisko v Bílém domě, tak velitelství letectva v Pentagonu.

„Jak jsme na tom s odpočítáváním?“ zeptal se prezident.

„Hodina a deset minut, pane,“ řekl generál Kinney.

„Pokud přistanou na pobřežní runwayi, dokážeme bombu přeložit do té 141?“

Oba generálové prohodili pár slov s pobočníky a obrátili se zpátky k prezidentovi. Odpověděl Kinney.

„Na palubě C-l41 je prý malý dieselový nakladač, ale nevědí jistě, jak rychle přemístění bomby zvládnou. Proto musíme počítat s variantou, že to nestihnou.“

„Dobře, co tedy vy dva navrhujete?“

„Pane prezidente,“ začal generál Kinney, „vycházeli jsme z předpokladu, že tu pumu dokážeme zneškodnit kontrolovaným nejaderným výbuchem za použití trhavin. Kapitán letadla trvá na tom, že její spouštěcí mechanismus je nestandardní. Je přesvědčený, že bychom způsobili jadernou explozi. Zřejmě proto se rozhodl odletět ze Seymour-Johnsonu.“

Prezident se zamračil a umlčel ho podrážděným mávnutím. „To všechno vím. Ale co teď budeme dělat? Zbývá nám jen něco přes hodinu. Existuje nějaká další možnost deaktivace, jak o tom byla řeč původně?“

Generál kroutil hlavou. „Pane, opakuji, že kapitán té 727 podle všeho pevně věří, že to zařízení je neprodyšně uzavřené, vybavené detektory a dokonale zabezpečené proti zneškodnění ve zbývajícím čase.“

„Vážně? Má pravdu?“

„No… dost možná ano, pane. Máme k dispozici jen jednoho specialistu.“

„A na to jste nepřišli dřív?“

Generál opět zavrtěl hlavou. „Pane, udělali jsme všechno pro to, aby…“

„Proč jste na to, sakra, nepřišli před půl hodinou?“ přerušil ho prezident a svraštil čelo.

Generál Kinney se zjevným znechucením práskl koženým zápisníkem o stůl a vzdychl. „To opravdu nevím, pane prezidente. Kdybych věděl, řekl bych vám to. Při vší úctě, pane, marníme čas diskusí o věcech, se kterými už stejně nic nenaděláme.“

„Ralphe!“ Předseda sboru náčelníků štábů zabodl pohled do elektronického obrazu svého čtyřhvězdičkového podřízeného v Pentagonu.

Prezident si nevšímal náčelníkova pokusu umlčet velitele bojového letectva a na palubě Air Force One si natočil židli, aby se mohl generálu Kinneymu podívat zpříma do očí.

„Generále, chápu to tak, že se rozcházíme v názoru na míru mého zapojení do této záležitosti. Povězte, co máte na srdci.“

Předseda sboru náčelníků štábů se zatvářil polekaně a zvedl ruku.

„Pane prezidente, nemyslím si…“

„Nechte ho promluvit, Johne. Nikdy lidem nevyčítám, že jsou otevření.“ Prezident se obrátil ke generálu Kinneymu. „Poslouchám vás, generále.“

„Pane, vím, že jste byl u letectva jako pilot a že jste to dotáhl na plukovníka v záloze, ovšem nikdy jste nebyl aktivní vyšší důstojník ve štábu letectva, a mám-li být upřímný, podle mého názoru nechápete, jaké krizi teď čelíme.“

Prezident se nachýlil dopředu. „Máte pravdu, generále, marníme čas, a proto vypustím zdlouhavé vysvětlování. Stejně jako kterýkoli jiný generál z pentagonské pevnosti jste dospěl k názoru, že vaší práci nemůže nikdo porozumět, ze všech nejméně vlasatí civilisté a mezi nimi hlavně politici. Oceňuji vaši upřímnost, ale v tomhle si musíme udělat jasno. Tomu, co se děje na vaší úrovni, rozumím mnohem lépe než vy, protože dobře vím, jak zhoubně působí vertikální armádní struktury. Aby se člověk dostal do štábu letectva, potřebuje víc než jenom disciplínu. Potřebuje vědomé potlačení morálky, ochotu lhát svému veliteli a schopnost přijmout za svou nebezpečnou představu, že ozbrojené síly smějí lhát veřejnosti, Kongresu a prezidentovi, pokud to vyžaduje jejich fungování, způsobem, který samy pokládají za nevyhnutelný.“

„Pane, myslím, že přeháníte.“

„Jenže pravda je taková, generále, že jsem vaše nejhorší noční můra. Mám za sebou všechny profesionální armádní kurzy od vojenské akademie před velitelský po štábní. Jako člen bratrstva znám všechna tajná potřesení rukou, ale odmítám příkaz mlčenlivosti. Můžu vám připomenout, že vrchním velitelem je prezident? Vidím celý les, zatímco vy si všímáte stromů. Proto je naše svoboda podmíněna neustálým civilním dozorem nad armádou. Shodou okolností jsem první šéf výkonné moci po čtyřiceti letech, který má dost profesionálních armádních zkušeností, aby pochopil obě strany. O vašich kolektivních chybách si promluvíme později. A nemyslete si, generále, že se zabývám banalitami. Jsem prostě od Eisenhowerových dob první hlava státu, kterou nemůžete vodit za nos.“

Generál Kinney bojoval s hněvem a sklopil zrak. Nakonec se ovládl, napřímil se a znovu pohlédl na prezidenta.

„Ptal jste se na má doporučení, pane prezidente?“

„Ano.“

„Doporučuji zapomenout na zneškodnění té bomby a raději se zaměřit na to, jak ji shodit do Atlantiku co nejdál.

V Seymour-Johnsonu máme dva piloty s výcvikem pro speciální operace, kteří už sedí v KC-10. Na palubě mají padáky a výstroj pro přežití a můžeme je poslat, kamkoli si kapitán té 727 bude přát. Již dříve se dobrovolně přihlásili. Jeden z nich má dokonce zkušenosti s Boeingem 727.“

„Cože?“ zeptal se prezident s hraným podivem. „Chcete říct, že jeden z těch mužů je mizerný záložník?“

Generál se odmlčel a před odpovědí ztěžka polkl. „Ano, pane. Civilní pilot.“

„To se podívejme,“ pronesl prezident a zdvihl obočí. „Od zálohy se skutečně můžeme dočkat nečekaného přispění.“ Předklonil se a vrátil se k vážnému tónu. „Slibuji vám, že v nejbližší budoucnosti budeme záložníky využívat mnohem víc. Tak dál.“

Generál obezřetně potlačil své emoce a pokračoval.

„Náš plán, pokud by se to tak dalo nazvat, počítal s přeložením bomby do C-141, ale jestliže se teď zdá, že by to trvalo moc dlouho, můžeme civilisty z boeingu nahradit našimi lidmi, kteří provedou, co navrhuje ten kapitán: Odletí na východ a v bezpečné vzdálenosti od pobřeží vyskočí.“

„Nebyl tu problém s kardiostimulátorem? S kardiostimulátorem bývalé manželky toho vědce?“

„FBI si pořád myslí, že je to podfuk.“

„Ani výkon FBI v téhle věci ve mně nevzbuzuje žádné nadšení. Co když se pletou?“

„Pak… zřejmě bychom tu ženu nechali s naším týmem a ona by vyskočila s nimi.“

„A pokud to není podfuk, nevybuchne ta bomba, jakmile opustí letadlo?“

Generál Kinney se obrátil ke svému pobočníkovi, který mu šeptal cosi naléhavého.

Náhle se otočil zpět. „Dozvěděl jsem se, že FBI má v plánu napodobit rádiové signály vysílané tím kardiostimulátorem, aby ji dostali pryč. Myslím, že během příprav na zatčení se na to nějak zapomnělo.“

„Takže to vysílací zařízení byste taky mohli dostat na palubu?“ zajímal se prezident.

„Nejspíš…“ Než generál hlavě státu odpověděl, ještě jednou se poradil s pobočníkem, podplukovníkem letectva. „Ano, pane. Už je naložili do dalšího tankovacího stroje KC-10. Ten můžeme přesměrovat na místo, které vybere kapitán té 727. Také tam poletí vypomoci dvě F-l6. Ty jsou vyzbrojené pro případ, že bude nutné boeing sestřelit, až piloti vyskočí.“

Prezident přikývl. „Dobře, to by šlo. Dejte se do práce. Jestliže budete potřebovat nějakou další podporu, využijte ji. Můžete si ji vyžádat odsud, ale nejdůležitější zásada zní: Nezahrávejte si s tou věcí, prostě ji dostaňte nad oceán a shoďte do vody dřív, než vybuchne. Pokuste se dopravit ji za hranici kontinentálního šelfu. Zachraňte civilisty na palubě boeingu včetně té ženy. Na zjišťování, kdo je kdo, bude dost času potom.“

Prezident vstal a vyšel ze dveří Hvězdného pokoje v Air Force One. Předseda sboru náčelníků štábů a velitel bojového letectva, které dělilo osm mil mezi Bílým domem a Pentagonem, pohlédli pomocí elektronického spojení jeden na druhého.

„Slyšel jste ho, Ralphe,“ řekl předseda. „Kdybyste mě potřeboval, budu tady vymýšlet, jak bych si mohl srazit vaz.“

Generál pokýval hlavou a obrátil se k personálu velitelství, který již vydával patřičné rozkazy a hovořil s piloty C-141.

SCOTAIR 50 – 18:55

Trvalo bezmála šest minut, než se z rádia znovu ohlásil pilot C-141, jehož hlas zněl nyní o něco obezřetněji.

„ScotAire, potvrzujeme, že se s vámi můžeme setkat v Grand Strandu. Je tam dost místa pro nás oba.“

„Výborně,“ odpověděl Scott. „Nevíte náhodou, jak to tam vypadá s počasím?“

„Zeptáme se letové služby. Opravdu tam chcete přistát?“

„Není čas na taktizování, Dosahu. Vím, že jste se poradili s velitelstvím. Souhlasí s tím, abyste nám pomohli?“

„Ano, pane, mám nařízeno pomoci vám, jak nejrychleji to zvládneme.“

Scott se překvapeně podíval na Doka. „Jak nejrychleji to zvládnou?“

„Mají své rozkazy a bojí se,“ usoudil Dok.

„Taky si myslím,“ souhlasil Scott a zmáčkl vysílací knoflík.

„Dejte mi souřadnice Grand Strandu, Dosahu.“

Druhý pilot sdělil údaje o zeměpisné šířce a délce a Dok je zadal do palubního počítače.

„V pořádku,“ řekl Scott do rádia. „Pokud tam zamíříte okamžitě, budeme postupovat stejně. Padáky a výstroj pro přežití mějte připravené. Začíná nás tlačit čas.“

„Pane, akci teď řídí velitelství letectva v Pentagonu,“ oznámil pilot C-l41. „Chtějí, abychom vám řekli, že máme na palubě dieselový nakladač. Možná budeme mít dost času na přeložení té bomby a shodíme ji z našeho stroje, takže nepřijdete o letadlo a neohrozíte svoje lidi. Vyhovuje vám tenhle plán? Přepínám.“

Dok přikyvoval a Jerry zdvihl palec. Scottovi to připadalo málem neuvěřitelné. Dieselový nakladač! S tímto speciálním vozidlem by mohli vyložit palety z boeingu a jednu z nich přemístit do C-l41. Přesně takové očekávali v Seymour-Johnsonu, neboť by vyřešilo problém překážejících Lindiných palet a zajelo s bombou po zadní rampě do nákladního letadla.

Pokud si pospíší, čas by jim možná mohl stačit.

Linda se pousmála. Od chvíle, kdy málem havarovali v Pax River, se jí svíral žaludek, avšak nyní měla poprvé dojem, že existuje nějaké řešení, dořeší-li ovšem jistý detail.

„Zní to jako docela dobrý plán,“ řekl Scott.

„Počkejte chvíli, Scotte,“ zarazila ho Linda. „Zase na něco zapomínáme. Jestli ta bomba opustí letadlo bez Vivianina kardiostimulátoru, může explodovat dřív, než dopadne na hladinu.“

Scott obnovil spojení. „Dosahu, ví vaše velitelství o problému jedné naší pasažérky, která od toho zařízení nemůže dál než na patnáct stop?“

„Jde o ten problém s kardiostimulátorem, ScotAire?“

„Souhlasí.“

„Ano, pane. Mám vám oznámit, že na cestě je rádio, které se o to postará.“

Scott si oddechl a obrátil se k Lindě. „Řeknete to Vivian, že ano? Chystají se imitovat signály, jak o tom mluvili předtím.“

Linda souhlasně přikývla a odebrala se dozadu. Dok začal točit do směru ke zvolenému letišti.

„Dosahu, s jakým předstihem tam budete?“ zajímal se Scott.

„Kde jste, ScotAire?“ zeptal se pilot C-l41. Scott zaváhal. Uvažoval, zda se nemá poradit s Dokem a Jerrym, ale vyhlídka, že bombu předá posádce vojenského letadla, byla mimořádně lákavá. Natáhl se k palubnímu počítači a vyvolal souřadnice, které přicházely z globálního lokalizačního satelitního systému. Stiskl přenosový knoflík a sdělil je pilotovi C-141, zatímco Dok znepokojeně vzhlédl.

„Rozumím, ScotAire. Dorazíme tam zhruba současně s vámi, pokud letíte rychlostí dvě stě čtyřicet uzlů.“

„Potvrzuji, Dosahu. Přistanete první, dobře?“

„Ano, jak si přejete, pane.“

Dok sledoval Scottův obličej.

„Víš jistě, že to je rozumné, Scotte? Právě jsi oznámil všem stíhačkám v okolí, kde přesně se nacházíme, a posádce té C-141 velí stejná skupina, která nás už jednou chtěla vlákat do pasti.“

Scott pokrčil rameny. „Taky mě to napadlo. Ale i kdyby po nás opravdu chtěli střílet, nemůžou, protože nelze počítat s tím, že bombu zničí dostatečně silná vnější exploze, samozřejmě pokud se ještě nevzdali myšlenky, že ji odpálí bez jaderného výbuchu.“

„Co tě vede k domněnce, že si rozmysleli, jak to celé vyřeší?“ zeptal se Dok. „Někdo chtěl získat tu bombu neporušenou a zatknout Vivian a vůbec nebral ohled na to, co jsme jim řekli. Scotte, proč by teď měnili názor jenom kvůli tomu, že jsme jim unikli?“

„To… nevím, Doku.“

Jerry se naklonil ke středovému panelu a s přikývnutím se vložil do debaty.

„Dok má pravdu, Scotte. Uvěřili jsme jim moc rychle. Třeba na nás připravují další past. Přistaneme a tentokrát se ani nehneme. Zablokované runwaye, pistole u hlavy a ani minuta nazbyt. Možná tam už přemisťují výbušniny ze Seymouru. Jediný rozdíl bude v tom, že až se rozplyneme v atomovém hřibu, Goldsboro bude mít větší šanci. Myrtle Beach bude pochopitelně na uhel, nemluvě o nebezpečí pro zbytek země.“

Dok se připojil. „Jasně, budeme mrtví, na mapě Spojených států se objeví pětadvacetimílová kouřící radioaktivní jáma s popelem bůhví kolika lidí, a kdyby to nestačilo, ekonomiku dorazí vlna Medúzy.“

Scott na ně unaveně pohlédl. „Tak co navrhujete, přátelé?“

Jerry měl pocit, že v jeho hlasu zaslechl slabé zachvění, ale kapitán se ze všech sil snažil zachovat chladnou hlavu, třebaže balancoval nad propastí.

„Neměli bychom přistát někde jinde?“ nadhodil Scott nepřesvědčivě. „Bez padáků je to každopádně sebevražedná mise. Já… samozřejmě… nechci umřít, ale jestli nám nepomůžou, nevidím jinou možnost než vás vykopnout a jít do toho sám. Bylo by směšné, kdybychom letěli všichni.

Vlastně to nemusí nutně znamenat sebevraždu, protože tady pořád bude špetka naděje, že odpočítávání skončí a nic se nestane.“

„Tomu sám nevěříš, Scotte,“ odsekl Dok. „Myslím, že tomu nevěří nikdo z nás. Našli štěpný materiál, nepamatuješ? Zaznamenali ho v Miami a objevili ho u Henryových. Do maket se plutonium nedává.“

„Máš pravdu.“ Scott se zhluboka a poněkud přerývavě nadechl. „Tak mi pomozte. Musíme s tím něco udělat. Utečeme, nebo jim budeme věřit?“

Napjaté ticho trvalo zdánlivě celou věčnost. Linda se vrátila do kabiny a tiše zaujala své místo za Scottem. Mimořádná závažnost okamžiku byla patrná z toho, že všichni mlčeli, když doktorka sledovala rezignovaný výraz v Jerryho tváři a v Dokově ošlehaném obličeji se stále zřetelněji odrážely potlačované emoce.

Pak Jerry Christian dlouze vzdychl. „Máš pravdu, Scotte. Bez jejich pomoci…“

„Ale jestli nás chytnou do pasti,“ připomněl Dok, „můžeme se sice včas dostat do bezpečí, ale ti idioti bombu pravděpodobně odpálí, až ji budou zkoumat.“

„Pro co hlasuješ, Doku?“ zeptal se Scott klidně.

Dok zavrtěl hlavou a propukl v neradostný, odevzdaný smích. „McKayi, když jsem podepisoval smlouvu, spoustu věcí jsi mi o téhle firmě zatajil!“

Scott se usmál. „Jasně, jako zaměstnavatel nestojím za nic a zklamal jsem na celé čáře, ale stejně mi odpověz. Zabalíme to, nebo to riskneme?“

„Nemáme na vybranou,“ řekl Dok a podíval se Scottovi do očí. „Musíme jim věřit.“

„Pokud ovšem…,“ začal Jerry.

„Co?“ obrátil se k němu Scott.

„Pokud nám něco nenapoví, že na nás nastražili past. Scotte, řekl jsi mu, aby přistál první. Obkroužíme letiště, nejlépe v mracích a nízko kvůli radaru. Přesvědčíme se, jestli je ta C-l41 na zemi.“

„A když tam nebude, je to léčka a my hned odletíme. Dobrý nápad,“ ocenil Scott.

„Vždycky odtamtud můžeme vypadnout,“ dokončil Jerry. „Kam, to nevím, ale vypadneme.“

Kapitán se vážně obrátil na Lindu.

Ta zavřela oči, zvedla ruku a kývla. „Slyšela jsem. Rozumím. A souhlasím.“

„Vás vysadíme, Lindo. Nepřežil bych, kdyby…“

„Kdybyste nás oba současně zabil?“ zasmála se. „Jestli to dopustíte, postarám se, aby si NOAA už nikdy nenajala vaši společnost.“

V tu chvíli Scott na svém sedadle seděl téměř bokem a Dok sledoval, jak boeing reaguje na jemné pokyny autopilota. Prolétali pásem zvířeného vzduchu s občasnými mírnými turbulencemi a červené skvrny na obrazovce radaru je varovaly před prudkými dešťovými přeháňkami a bouřkovými mraky. Všichni se však soustředili tak usilovně, že si otřesů vůbec nevšimli.

Scott zachytil očima Lindin pohled a oba se mlčky dívali jeden na druhého, jako kdyby se nikdy předtím neviděli. V obrazech a přáních si vybavovali celé své životy a vždycky skončili u stejné sdílené reality: V přítomnosti téhle osoby můžu během hodiny zemřít.

Dok se začal zabývat letadlem a Jerry svým panelem, ale oba si uvědomovali, že mezi mladým mužem na levém sedadle a přitažlivou ženou jen několik palců za ním náhle vzniklo tiché pouto.

Nakonec Scott zdráhavě procitl a obrátil se zpátky k přístrojům. Cítil, že mu srdce bije o něco rychleji.

21 KAPITOLA

VELITELSTVÍ LETECTVA, PENTAGON – 19:01 ČAS DO DETONACE: 1 HODINA

Generál Kinney, velitel bojového letectva, seděl na jednom konci komunikačního pultu ve velitelství a poslouchal poslední informace shromážděné zpravodaji. Prostory letectva nacházející se poblíž generálního štábu byly napěchované monitory, telefony, mapami a pilným mladým personálem tvořeným řadovými vojáky, kteří s důstojníky všeho druhu pracovali na ohromující škále úkolů. Světlovlasý major v bezvadně nažehlené uniformě stál v pozoru před generálem, v rukou držel svazek papírů a úsečně odříkával údaje, které měl zjistit.

„KC-10 se dvěma piloty, kteří umějí létat se 727, bude na letišti jako první, pane. Pár minut po nich dorazí C-l41 a během zhruba deseti minut druhá KC-10 s vysílacím zařízením kvůli kardiostimulátoru.“

„A ty F-16?“

„Právě se blíží ke Grand Strandu. Zatím nemáme radarový obraz ScotAiru, ale podle souřadnic, které nám poskytl, je tady.“ Major rozložil leteckou mapu a zapíchl do ní prst. „Na místo se dostane přibližně v době, kdy tam přiletí C-141.“

„Ví posádka té 141, že na přípravu nakladače mají jenom asi deset minut?“

„Ano, pane. Odpovědní členové údajně odpřisáhli, že to stihnou. Poruší prý všechny předpisy, které mají, ale stihnou to.“

„Doufejme, že se nespletli. Až odpočítávání pumy dospěje ke čtyřiceti minutám, musí být zase ve vzduchu a nezáleží na tom, jestli ve 141 nebo v 727.“

„Pokud to vyjde na tu 141, budou mít co dělat. Nejvyšší možnou rychlostí dokážou před shozením uletět jen něco kolem sto šedesáti mil, a až budou před výbuchem prchat zpátky na západ, bude se jim hodit každá minuta.“

Generál Kinney vstal a zamával na tajemníka letectva, aby se s ním odebral do Hvězdného pokoje na další poradu.

SANTA FÉ, NOVÉ MEXIKO – 19:01

Vědec, který kdysi zodpovídal za administrativní podporu projektu Medúza Rogerse Henryho a jehož před hodinou telefonicky vyburcoval vystrašený kolega z Washingtonu, spěšně vytáhl ze skříně ve své pracovně třetí ze čtyř zašlých krabic a přehraboval se složkami ve snaze najít jednu, na niž si nyní vzpomínal už jen matně. Jak je to dlouho, uvažoval, dvacet let? Od doby, kdy z Miami dorazila poslední vášnivá přímluva dr. Rogerse Henryho za obnovení projektu Medúza, možná uplynulo ještě víc.

Nikdy ty desky neotevřel, protože věděl, co skrývají: další prosby a další teoretické úvahy, z nichž mnohé zacházely za hranici utajovaných informací. Podobné dokumenty bylo třeba pálit a on Rogerse opakovaně nabádal, aby si nezapisoval nápady a závěry, které byly utajovaným majetkem vlády, odmítající povolit dokončení projektu.

Nic! Nechal víko klesnout zpátky a natáhl se pro poslední krabici. Musí to být v ní.

Předpokládal, že ve složce nenalezne nic, co by mohlo objasnit funkci zařízení, které Rogers Henry postavil dva roky před smrtí, ale potřeboval si to ověřit. Přítel z Washingtonu měl obavy z toho, co by se mohlo stát, pokud se armáda pokusí zbraň deaktivovat.

„Není možné,“ zajímal se, „že Rogers někde v materiálech naznačil, jakou roznětku by mohl použít?“

Nakonec se složka objevila, naditá papíry a zažloutlá stářím. Vědec ji vytrhl z lepenkového sarkofágu a vstal, přičemž ho píchlo v kolenou a zatočila se mu hlava. Třebaže miloval Santa Fé a jeho neodmyslitelnou podzimní vůní borového dřeva hořícího v nesčetných krbech, nikdy si nezvykl na nadmořskou výšku sedmi tisíc stop.

Chvatně se přesunul ke svému pohodlnému křeslu a usadil se. Rozlomil neporušenou pečeť na balíčku, který mu Rogers Henry poslal před mnoha lety. Uvnitř byly desky uzavřené masivním hliníkovým páskem, jaký se používá na vnější pláště letadel. Po několika pokusech se mu jej podařilo odlepit, takže se konečně dostal k přibližně čtyřiceti listům papíru. Položil si je do klína a Zašátral po brýlích na čtení.

„Musíš mi zatelefonovat, napsat dopis nebo nějakým jiným způsobem podat zprávu, až si tohle přečteš!“ napsal Rogers. „Pokud se neozveš, budu předpokládat, žes to nečetl, a přizpůsobím tomu další postup.“

Zatraceně, co tím myslel? Uvažoval vědec. Je zvláštní, Že Henry tušil, že možná o žádné čtení stát nebudu.

Na tehdejší debaty si vzpomínal jen nejasně. Nemohl vyloučit, že o své nechuti Rogersovi sám řekl.

První strana dopisu mapovala známé území, avšak na druhé Rogers předložil posloupnost rovnic a výpočtů doplněných nákresy jakéhosi podivného zařízení. Zadíval se na ně pozorněji a s náhlým zděšením si uvědomil, že jde o nějakou nukleární roznětku radikálně se lišící od tradičních modelů…

„Můj Bože!“

Dvaasedmdesátiletý vědec sáhl po telefonu a hledal číslo, které si předtím zapsal.

Než volaný zvedl sluchátko, aparát čtyřikrát zazvonil.

„Max?“

„Jo.“

„Měl jsi pravdu. Tady Louis, ze Santa Fé. Rogers mi před dvaceti lety poslal plány té věci. Nikdy jsem se do nich nepodíval. Maxi, máš pravdu. Je to ta, o které mluvil.“

„Zpomal, Louisi. Myslíš okamžitou roznětku?“

„Přesně tak! Když ji obklopíš výbušninami, nezáleží na tom, jak blízko se dostaneš, a ta věc hned vytvoří kritické množství. Takhle na ni nevyzraješ.“

„Myslel jsem si to. Radši to zkusím ohlásit do Pentagonu. Pár lidí tam znám.“

„Maxi, je tady ještě jedna věc, kterou potřebují okamžitě vědět.“

„Sem s ní.“

„Podle diagramu má ta roznětka jistou slabinu a lze ji snadno vyřadit, pokud budou mít odpovídající vybavení. Zapomeň na výbušniny a časové spínače. Naruš magnetickou neutralitu toho mechanismu silným magnetickým polem a přestane fungovat.“

„Magnetické pole? Jak silné?“

„Víš, jak velké elektromagnety se používají na skládkách k vybírání kovového odpadu?“

„Jasně.“

„Když uvážíme tloušťku kovového pláště, něco takového by mělo stačit.“

„Víš to jistě?“

„Pročetl jsem to narychlo, ale připadá mi to dost evidentní. Ten návrh je vynikající, ale má tenhle nedostatek. Rogers na něj dokonce v papírech, které mi poslal, upozorňuje, ale píše… nebo psal… že ho nikdo nedokáže odhalit včas.“

O dva tisíce mil dál se jaderný vědec na odpočinku jménem Max podíval na hodinky a vzdychl.

„Louisi, možná to odhadl správně. Zbývá už jenom hodina.“

SCOTAIR 50 – 19:02

Jak Boeing 727 zalátal stále hlouběji do okrajového pásma hurikánu, jenž málem zavinil jeho zřícení v Pax River, turbulence se s každou mílí zhoršovaly. Letadlo se proplétalo mezi bouřkovými mraky a obraz na radaru přinejmenším jednou připomněl hrozivě zakroucené tornádo. Dok se staral o řízení, Scott se zabýval mapami a společnými silami manévrovali v bezpečné výšce a rychle ukrajovali vzdálenost k letišti Grand Strand, známému také jako North Myrtle Beach.

„Ještě padesát pět minut, Scotte,“ ohlásil Jerry ze sedadla letového inženýra. „Bůh ví, že se modlím, aby nám to k ničemu nebylo, ale přišel jsem na způsob – komplikovaný, ale aspoň nějaký – jak za letu manuálně otevřít nákladové dveře, pokud je budeme chtít otevřít. A jestli se pletu, můžu se do nich opřít z břišního schodiště vzadu.“

Scott zavrtěl hlavou a nespouštěl oči z obrazovky radaru.

„Díky, Jerry, ale přece jenom není pravděpodobné, že to bude zapotřebí. Jako dobrý nápad to vypadalo jen do chvíle, než jsi upozornil, že jestli se ty dveře utrhnou, mohli bychom letět bez ocasu.“

„Kdyby se utrhly, tak ano. A při té příležitosti bychom ztratili vládu nad letadlem.“

Scott se ani neohlédl a mávl rukou. „Nevadí. Nic takového neplánujeme.“ Obrátil se ke druhému pilotovi.

„Letiště je patnáct mil před námi, Doku.“

„Já vím,“ odpověděl Dok. „Začnu točit doprava na široký okruh a budu se držet pod tisíci stopami. Zkusím se dostat co nejblíž, abychom měli přehled, ale oni neviděli nás.“

Dok pomalu přitáhl ovladače škrticích klapek a sklonil příď letadla, aby ze tří tisíc stop kleslo dolů. Rozezněla se varovná siréna upozorňující, že není vysunutý podvozek, což se při ubrání plynu stalo pokaždé, pokud nebyla signalizace s předstihem vypnuta. Jerry tiše zaklel a stlačil páku u spodního okraje středového panelu, čímž houkání umlčel. Slyšet sirénu pro něho bylo nezvyklé a předvídání veškeré manipulace se škrticími klapkami považoval za otázku cti.

„Kolik radarů nás asi tak sleduje?“ zeptal se Jerry.

„Hodně,“ odpověděl Scott, „ale vzhledem ke špatnému počasí jsou odrazy od našeho trupu přinejmenším neprůkazné. Možná mají dojem, že nás zahlédli, jenže si s tím nejsou docela jisti. Ale kdybych měl radar, jaký jsem používal ve své F-14, mohli bychom tu C-141 zpozorovat na padesát i více mil.“

„Zleva se blíží mezera mezi mraky, Scotte,“ oznámil Dok. „Vidíš něco?“

Vlevo od nich se z těžkého, zlověstného bouřkového mračna spouštěla clona deště, ale když ji boeing míjel, zahlédli v dáli letiště. Scott se snažil rozeznat něco na zemi.

„Nevím… nejsem si jistý, Doku. Vidím dráhu, ale jinak nic.“

„Zaletím blíž.“

Daleko před nimi se objevil další letící objekt a ve zlomku sekundy zase zmizel.

„Počkej. Doku, mám dojem, že jsem vpředu zahlédl našeho přítele. Jestli to byl on, tak letí z jihu přímo na runway 5.“

Dok přikývl. „Zahnu doleva. Až se dostaneme z téhle přeháňky, možná zase něco uvidíš. Navíc se k letišti přiblížíme na necelých pět mil.“

Scott se opřel bradou o palubní desku, školeným zrakem zkoumal oblohu a snažil se na pozadí provazců deště a temných oblaků odhalit nějaký pohyb. Zaznamenal několik blesků, ale jinak byl okraj hurikánu vcelku neškodný, protože střed silné bouře se dosud nacházel nad mořem.

Pak se v jeho zorném poli opět mihlo letadlo.

„Rozhodně je to velký stroj. Musí to být ta C-141.“

Scott stočil pohled k dráze, kam se dívala i Linda McCoyová. Naklonila se doleva a téměř tiskla nos na postranní okénko u kapitána. Když krátce vykřikla, Scott se plně soustředil na letiště, které náhle měli jako na dlani.

„Co vidíte?“

„Pár budov a… dvě menší letadla uprostřed plochy, vedle runwaye, na jihovýchodní straně u moře.“

Scott se podíval uvedeným směrem. Na pojezdové dráze se skutečně nacházela dvojice letadel, malých, se šípovými křídly a povědomým trupem…

A sakra, pomyslel si. „Doku, to jsou F-16,“ řekl nahlas. „Dostaly se sem dřív než my. Zřejmě to budou ty samé.“

Z pravého sedadla nepřišla žádná reakce. Scott se obrátil k Dokovi, překvapený jeho mlčením. Druhý pilot zíral s otevřenými ústy dopředu a kapitán se podíval stejným směrem. Několik mil od nich se mezi polštáři oblaků jasně rýsovalo velké vojenské letadlo provádějící přibližovací manévr.

Scott uslyšel, jak po dechu lapá nejprve Dok a po něm Jerry, který si stroje rovněž povšiml. Sám měl pocit, že se mu zastavilo srdce a žaludek se stáhl v návalu zoufalství – a vzpomněl si na slova pronesená před několika minutami: Pokud tam nebude C-141, je to léčka.

Tvar a šedobílý nátěr letadla, nyní jasně viditelného, nepřipouštěly žádnou pochybnost.

Šlo o KC-10.

„Je to past,“ konstatoval Scott tiše.

Dok na pravém sedadle mlčky přikývl a Linda vzadu zašeptala: „Můj Bože!“ Sekundy ubíhaly.

Scott vnímal chlad, vlhkost a strnulost okamžiku. Nepředpokládal, že by mu mohli zase lhát. Jak naivní. Bylo zřejmé, že letectvo, FBI a kdovíjaké další vládní instituce hodlají zbraň do poslední chvíle zkoumat a pak ji vyhodit do vzduchu. Jeho varování nikdo neposlouchal. KC-10 nedokázala přepravit dieselový nakladač a vyložit jej bez pomoci pozemního vybavení, které na podobných civilních letištích nemívají. KC-10 nemohla naložit pumu a svrhnout ji za letu. C-141 představovala poslední šanci, a o tu právě přišli. Nyní jim nezbývalo než se s bombou vypořádat sami. Cokoli jiného by znamenalo hrůznou smrt značného počtu obyvatel Severní Karolíny – některých okamžitě, další by umírali postupně.

„Co chceš dělat, Scotte?“ zeptal se polohlasně Dok ve snaze získat slovní potvrzení toho, co již věděl.

„Máme snad na vybranou? Už jsme všechno zvážili, nemám pravdu? Nemůžeme tu věc nechat vybuchnout na souši, a přesně o to se ti idioti postarají, jestli přistaneme. Nedaleko na jih je Myrtle Beach.“

Nikdo nic nenamítal.

Scott pokýval hlavou. „Vypadneme odsud. Nebudeme se jim ukazovat a letíme pryč.“

Nepotřeboval dodávat kam. To všichni dávno věděli.

Natáhl ruku a vypnul přijímač UHF, který je spojoval s C-141.

Už jej nepotřebovali. Byli úplně sami.

AIR FORCE ONE – 19:08

Zpráva o tom, že se ozval bývalý vládní jaderný vědec, který ví, jak zneškodnit zbraň Rogerse Henryho – a jak se o to nepokoušet – přeskočila během několika sekund z velitelství letectva do Operačního střediska a pak přes celý kontinent do Hvězdného pokoje k hlavě státu.

Prezident, cestující rychlostí pěti set mil za hodinu ve výšce třiceti devíti tisíc stop, seděl mírně nesoustředěný u své poloviny konferenčního stolu a čekal na nové zprávy, zatímco se odpočítávání blížilo k jedné hodině. Na stěně po jeho pravici se zobrazovaly informace z několika zdrojů o postupu bouře, která sužovala východní pobřeží. Prezident se trápil tím, jaké škody hurikán Sigrid napáchal, a částečně již uvažoval o opatřeních, jež si zkáza vyžádá. Především však myslel na pětici lidí na palubě Boeingu 727, kteří bojovali o přežití ve zdánlivě neřešitelné situaci. Obavy z toho, jak by se případná vlna Medúzy podepsala na hospodářství země, mu zatím z nějakého důvodu nepřipadaly nejpodstatnější.

Když generál Kinney, velitel bojového letectva, informoval o překotném úsilí opatřit silný elektromagnet a dopravit jej na pobřežní letiště Grand Strand, přistoupil k němu mladý pobočník s očima navrch hlavy a podal mu list papíru. Generál si vzkaz přečetl a zbledl. Prezident Spojených států si změny jeho výrazu ihned povšiml.

„Co je to za lístek, generále?“

Generál vzdychl, sundal si brýle na čtení a promnul si oči. „Pane, ta 727 neodpovídá na rádiové volání a řídicí věž si myslí, že ji zahlédli jižně od Grand Strandu a letěla prý východním směrem nad oceán. Podle této zprávy ji na stejném místě vizuálně potvrdil také letištní pozorovatel. Došlo k tomu přibližně před čtyřmi minutami.“

Prezident vyskočil ze židle. „Jak se to mohlo stát? Souhlasil, že přistane! Byla tam ta C-141?“

Generál gestem pozval do prezidentova zorného pole několik dalších důstojníků a poradců. „Moment… počkejte, pane.“

Čtvrtminutová debata skončila tím, že se náčelník štábu letectva otočil k hlavě státu a nahrbil ramena. „Pane, na letišti již dříve přistály dvě F-16 a přistání se přibližovala jedna KC-10. Té C-141 pořád zbývá přibližně patnáct mil.“

Prezident chvíli tiše stál, přemílal v hlavě fakta a pokoušel se odhadnout, co si asi myslela zjevně zpanikařená posádka boeingu.

Nakonec si povzdechl a zvedl oči ke stropu. „Samozřejmě. Všiml si té KC-10 a stíhaček. C-141 neviděl. O KC-10 jste mu neřekli, že ne?“

Následovala krátká porada a spěšný rádiový rozhovor s C-141. Pak se generál otočil zpátky k té polovině Hvězdného pokoje, která se nacházela na palubě Air Force One.

„Ne, pane. Nevěděl o ní.“

Prezident klesl na židli.

„Zatraceně. Mysleli si, že je chceme chytit do pasti. Letěli na východ?“

„Ano, pane. Vypadá to tak.“

„Zavolejte jim!“ vyštěkl prezident. „Vysvětlete, co se stalo. Dostaňte je zpátky!“

„Pane, snažíme se s nimi navázat spojení. Neodpovídají. Vzhledem k hurikánu a počasí jsou radarové odrazy pro dispečery špatně čitelné a rádiový odpovídač mají vypnutý. Předpokládáme, že letí nízko, ovšem když byli naposledy zpozorováni, mířili na východ nad Atlantik.“

Prezident se na znepokojivě dlouhou dobu zamyslel. „Chtějí tu bombu shodit sami?“

„Ne, pane,“ odpověděl generál a sklopil zrak k desce stolu.

„Proč ne? Co jiného by mohli mít v plánu? Podezíráte je snad ze sebevražedných úmyslů?“

„Pane, je to Boeing 727 s postranními nákladovými dveřmi. Bylo mi řečeno, že se nedají otevřít za letu, a i kdyby se to podařilo, není možné vyhazovat náklad.“

„Kam tedy letí?“

„Pane prezidente, zdá se, že si letí pro smrt.“ Toto konstatování bylo proneseno bez emocí, ale v skrytu duše generála zamrazilo. Nedokázal říci, zda se bojí prezidentovy odvety za další pokažení operace nebo hrozící ztráty životů několika nešťastných civilistů. Prostě se cítil mizerně. Vzpomněl si na svého syna, mladého pilota aerolinek, který žil v Seattlu. Vždyť i on mohl být na místě onoho muže chystajícího se obětovat život za svou zemi. Ovšem, právě to hodlali udělat. Jiné vysvětlení nepřicházelo v úvahu. Každý, kdo létal na proudových letadlech u letectva nebo u námořnictva, dobře věděl, jakou pohromu pro obyvatelstvo znamená jediná jaderná puma.

„Generále, slyšel jste mě?“

Generál se s trhnutím probral z úvah. „Ne, pane, omlouvám se.“

„Řekl jsem, abyste nechal vzlétnout ty F-16. Nemyslíte, že bychom ho měli dostihnout? Pokusit se navázat kontakt?“

Generál přikývl. „Už jsme to nařídili, pane. Zároveň bychom se však měli připravit na sestřelení, jestli se obrátí zpátky nad pobřeží a bude moc pozdě na zneškodnění bomby.“

Tentokrát byla řada na prezidentovi, aby podlehl zděšení. Sestřelit civilní nákladní letadlo? Takový rozkaz by musel vydat, pokud by se vracelo a nezbýval by žádný čas. Letouny F-16 by se nacházely příliš blízko na to, aby přečkaly jaderný výbuch, k němuž dojde po zásahu boeingu raketou. Díky vědci ze Santa Fé již nebylo pochyb o tom, že exploze bude skutečně nukleární.

„Generále, vraťme se k tomu elektromagnetu. Dokážeme na to letiště nějaký přivézt? Budeme-li předpokládat, že ano a že stíhačky doprovodí to letadlo nazpátek nějakých deset minut před vypršením lhůty, mohlo by to stačit?“

„Nic z toho nevíme, pane. Pracujeme na tom.“

„Generále?“

„Pane?“

„Kolik lidí jste říkal, že je na palubě?“

Do obrazu vstoupil štíhlý muž v civilních šatech a představil se jako agent FBI. „Pět osob, pane.“ Odříkal jejich jména a povolání a zmínil se o tom, že kapitán létal u námořnictva.

Prezident přikývl. „Děkuji.“ Pak se otočil k náčelníkovi štábu letectva, který se nehlučně postavil vedle generála Kinneyho. „Kolik času ještě zbývá?“

„Necelá hodina, pane prezidente. Jestliže poletí nad mořem déle než dvacet minut, nebudeme mít dost času na to, abychom je vrátili.“

22 KAPITOLA

SCOTAIR 50 – 19:10

„K těm nákladovým dveřím, Jerry,“ ozval se nečekaně Scott. „Připrav se na to, že mi ještě jednou vysvětlíš, jak by se to dalo zařídit.“

„Až budeš mít čas, mám to tady nalistované v systémových a opravářských příručkách.“

„Za chvíli.“

Scott stočil letadlo prudce doleva a přesně dvě minuty letěl na severovýchod. Pak znovu zahnul doprava a zamířil na jihovýchod, přičemž s boeingem klesl na pět set stop.

„Scotte, nemáme bezedné nádrže,“ upozornil Dok.

Jerry se již s provozním manuálem letadla v ruce nakláněl ke středovému panelu. „Potřebujeme se dostat výš, mnohem výš, jestli máme někam doletět. Zbývá nám třináct tisíc liber paliva. To sotva stačí na devadesát minut cestovní rychlostí, Scotte, ale když zůstaneme takhle nízko, motory nám zhasnou maximálně za hodinu.“

„Na tom letišti byly stíhačky,“ připomněl Scott. „Měly nás doprovodit na přistání, ale jsou ozbrojené a nebezpečné a za pár minut půjdou po nás. Jestliže nás najdou a nebude už na nic čas, pravděpodobně přijde rozkaz, aby nás sestřelily. Jak, sakra, můžeme vědět, co ty pitomce z Pentagonu napadne? Nejméně dalších dvacet minut musíme letět co nejníže.“

„To znamená zhruba osmdesát mil,“ řekl Jerry, „a dostaneme se hlouběji do hurikánu. Počasí při zemi bude stále drsnější.“

Scott přikývl. „Rozumím. Teď ty nákladové dveře. Jak to provedeme?“

Jerry se před odpovědí dlouze nadechl a vydechl. „Dobrá. Normálně musíme být na zemi, aby do nákladových dveří šel proud. Když jsme ve vzduchu, otevírací páka nefunguje. Vymyslel jsem ale dvě možnosti. Ty dveře mají vlastní hydraulický systém. Musím jenom přijít na to, jak propojit elektrické motory a čerpadla, ale myslím, že dokážu natáhnout kabely tak, abych obelstil polohové senzory. Bude to sice provizorní, ale mám dojem, že to zvládnu. Druhý způsob spočívá v tom, že se prostě otevřou zadní kabinové dveře. Ty mají ruční ovládání čerpadla a přepínač ventilu a daly by se otevřít manuálně.“

Scott seděl několik sekund v hlubokém zamyšlení. „Dostat se zadními dveřmi znamená dekompresi, takže s tím bych raději co nejdéle vyčkával. Jak dlouho bude trvat natažení těch kabelů?“

„Maximálně deset minut. Jenže hlavní problém je v něčem jiném.“

„Pokračuj.“

„Až budeme mít obvod pod proudem, budeme muset odhadnout, v jaké rychlosti dveře otevřít, protože potřebujeme dost vysokou na to, aby se utrhly, ale zase ne moc velkou, aby s sebou nevzaly horní část trupu.“

„Co tím myslíš, Jerry?“ zeptal se přes rameno Dok. „Něco jako ten Boeing 747 United Airlines, který přišel o nákladové dveře a devět cestujících jižně od Honolulu v roce 1989?“

Jerry energicky pokyvoval hlavou. „Ano. Přesně tak. Jenže v porovnání s nimi máme několik podstatných výhod. Oni, například, měli v kabině přetlak, když se ty dveře utrhly. My ho mít nebudeme. To znamená velký rozdíl v otevírací síle. Za druhé, jejich nákladové dveře měly mnohem větší plochu a otevřely se ve velmi vysoké rychlosti. Letadlo se hnalo dvěma sty osmdesáti uzly ve třiadvaceti tisících stopách. My budeme níž, řekněme v pěti tisících, a naše dveře jsou menší. Když se utrhly ty jejich, měly takovou razanci, že se nejen uvolnily ze závěsů, ale navíc rozpáraly plášť letadla jako plechovku. Kdyby se totéž stalo nám, struktura trupu by se mohla zhroutit a teoreticky bychom se mohli ve vzduchu rozlomit.“

„Což jinými slovy znamená, že bychom teoreticky byli mrtví,“ řekla Linda. „Nádherná vyhlídka.“

„Náš nejpravděpodobnější problém je v něčem jiném,“ dodal rychle Jerry. „Buď ty dveře necháme poškodit letadlo, až se odporoučí, nebo se postaráme, aby zůstaly na místě.“

„Tomu nerozumím,“ ohradila se Linda. „Samozřejmě je mi jasné, že nezáleží na tom, abych tomu rozuměla já…“

„Ale je, Lindo,“ ujistil ji Jerry. „Musíte vědět, jak budeme postupovat, protože budeme potřebovat vaši pomoc při každém kroku.“

„Spolehněte se,“ řekla Linda.

„Dobře,“ pokračoval Jerry. „Jestliže se dveře otevřou, ale zůstanou na místě, bude to znamenat velkou aerodynamickou překážku pro řízení letadla. Křidélka, výškovka a směrovka jsou daleko menší než nákladové dveře. Pokud se otevřou a částečně uvolní ze závěsů, takže už nebudou rovnoběžně s trupem, ale řekněme v padesátistupňovém úhlu vzhledem k relativnímu větru… k proudícímu vzduchu… Scott a Dok možná neudrží kontrolu nad letadlem.“

„A jestli se utrhnou úplně?“ zajímala se Linda.

„Mohly by zasáhnout a poškodit ocas, zničit ho nebo způsobit nějakou jinou vážnou komplikaci, která by znemožnila řízení. Kromě toho by motory umístěné v zadní části letadla mohly nasát úlomky, což by vedlo k jejich selhání nebo požáru.“

„Nic horšího?“ zašklebil se Dok a zavrtěl hlavou. „Tak to je hračka!“

LETIŠTĚ GRAND STRAND, NORTH MYRTLE BEACH, JIŽNÍ KAROLÍNA – 19:10

Pilot vedoucí F-16 nechal motory běžet a poslouchal vysílačku. Druhá stíhačka vyčkávala těsně po jeho pravici. Těsně poté, co Boeing 727 bez povolení odletěl, dostali rozkaz ke krátkému nadzvukovému přesunu z letecké základny Seymour-Johnson, který je stál značné množství paliva – a to jim oběma dělalo těžkou hlavu.

Jedna KC-10 již přistála a pojížděla po letišti, ale v dohledu nebyla ani C-141, ani civilní 727, což bylo divné.

Major se podíval na hodinky. Druhé dopravní letadlo už tu mělo být.

Pohlédl na kolegu ve druhé stíhačce a rozhodil rukama, aby dal najevo své zmatení. Během posledních několika minut se zvedal vítr a občasné přeháňky přinášely déšť a kroupy, což mu na náladě rovněž nepřidalo. Znovu pohlédl na ukazatele paliva a počítal, jak rychle o ně přicházejí. Museli nechat motory v chodu, protože civilní letiště nedisponovalo pozemním vybavením k jejich opětovnému nahození, kdyby je nechali zhasnout, jenže kvůli tomu jim každou minutou ubývalo palivo.

„Sharku, tady je tvoje Dvojka na třetím kanálu.“

„Slyším tě, Dvojko.“

„Co vlastně máme dělat? Nemáme dost šťávy, abychom se dostali dál od břehu, pokud za námi nepošlou tankovací letadlo. Chtějí po nás, abychom tu C-141 doprovodili nad moře?“

„Nemám ponětí, Dvojko. Možná jsme tady jako morální podpora.“

VELITELSTVÍ LETECTVA, PENTAGON – 19:12

„Nemůžeme se spojit s těmi F-16, pane,“ vysvětlil starší seržant letectva. „Když přistáli, ztratili rádiový kontakt s věží. Právě voláme jedno z těch tankovacích letadel, aby jim předalo rozkazy.“

Dvouhvězdičkový generál mrštil tužkou přes celou místnost, procedil skrze zuby cosi neslušného a podíval se zpátky na vyděšeného seržanta.

„Tak… se prostě snažte.“

„Ano, pane.“ Seržant zvedl další telefonní sluchátko a zmáčkl jeden z knoflíků na pultu před sebou. Dával si pozor na to, aby na výbuch generálova hněvu nezareagoval zakroucením hlavou ani nijak jinak.

Generálovu pozornost se již chvíli snažil upoutat jeden podplukovník. Nyní se natlačil až k němu.

„Pane, v Myrtle Beach je magnetický jeřáb, asi dvacet mil od letiště. Má vlastní zdroj energie a sám se pohybuje, ale…“

„To je skvělé! Konečně něco vychází!“

„Ne… pane. Ten jeřáb ujede jenom deset mil za hodinu. Mám dojem, že nepřichází v úvahu, aby se na místo dostal včas. Z hlediska času a vzdálenosti je to nemožné.“

ŘÍDICÍ CENTRUM LETECKÉ DOPRAVY FAA, ROSLYN, VIRGINIA – 19:12

Novinářský instinkt Petu Cookovi napovídal, aby neopouštěl budovu FAA, třebaže byl v pokušení tak učinit. Venku se odehrávalo celonárodní šílenství. Zprvu byli obyvatelé pásu od Washingtonu po New York v šoku a přemýšleli, kam mají uprchnout před možným jaderným výbuchem nad svými hlavami, a nevěděli, zda je riziko skutečné. Když však bylo oznámeno, že ScotAir 50 zamířil se svým smrtícím nákladem pryč od hlavního města, pozornost veřejnosti se zaměřila na vlnu Medúzy, které se bez ustání věnovala média. Lidé po celé zemi začali překotně vypínat počítače a zabezpečovat paměti a peněžní systémy. K východnímu pobřeží dorazil hurikán Sigrid a napáchal první škody.

Ovšem Petovi jeho instinkt velel zůstat. Ze všeho nejdůležitější byl vývoj událostí kolem ScotAiru 50 a to, jak se Scott McKay vypořádá se zlým snem, do něhož jeho letadlo před zhruba dvěma hodinami vlétlo.

Když boeing vyrazil na jih a ztratil se z dosahu jeho přijímače, Pete přišel o své exkluzivní zprávy o letu. Od té doby jen shromažďoval údaje z různých zdrojů, většinou pochopitelně z neustálých telefonátů s Irou v newyorské kanceláři. Vzhledem k tomu, že neopustil řídicí centrum, však měl přehled o cestě ScotAiru na jih. Někteří z mužů v kontrolní místnosti mu dohazovali strategické útržky informací o vývoji dramatu a on sledoval jejich úsilí zastavit během devadesáti minut veškerou leteckou dopravu nad kontinentálními Spojenými státy.

To je ale reportáž! Pomyslel si Pete. Jsem ve středu největšího, nejrozsáhlejšího uzavření amerického vzdušného prostoru v moderních dějinách.

Již dříve mu kdosi prozradil, že ScotAir 50 skutečně míří na leteckou základnu Seymour-Johnson, jak se proslýchalo. Potom se ale nečekaně rozšířila zpráva, že z ní odletěl, a naléhavý telefonát řídicímu centru z washingtonského ústředí potvrdil, že po boeingu ze všech sil pátrá letectvo.

Pete se posté během poslední půlhodiny podíval na hodinky. Jednu z digitálních funkcí naprogramoval tak, aby ukazovala čas do detonace odtikávající na zbrani Rogerse Henryho.

Displej nyní ukazoval čísla 00:49:00.

Pete se posadil na otáčecí židli a snažil se přemýšlet.

V uších dosud slyšel hlas Scotta McKaye a uvažoval, co se asi mohlo stát. Bylo letadlo na zemi? Nebo se nacházelo ve vzduchu, a pokud ano, kam letělo?

„Pete?“

Po jeho boku se objevil jeden z dispečerů centra. Pete ho neslyšel přicházet.

„Ano?“

„Zrovna jsme dostali zprávu z Washingtonu, že potřebují pomoci se sledováním ScotAiru.“

„Kde podle nich je?“

„Letí rovnou nad Atlantik. Mají za to, že chce tu bombu shodit sám, což znamená, že se s ní může před explozí dostat až dvě stě mil daleko.“

„Dokáže to? Může ji shodit za letu?“

„Myslíte z Boeingu 727?“ zeptal se dispečer.

„Jasně.“

„Nemá nejmenší šanci. Horší je, že dvě stě mil nebude mít velký vliv na vlnu Medúzy.“

„Takže pokračujete ve vypínání systému?“

„Nemáme jinou možnost. Jestli ta věc spustí, jakýkoli letící stroj s jediným počítačovým obvodem na palubě se dostane do potíží.“

„Ale stihnete to včas, že ano?“

Dispečer přikývl. „Stihneme. Ale pomáhej nám pánbůh, jestli zítra nebudeme mít počítače, abychom systém zase nahodili.“

LETIŠTĚ GRAND STRAND, NORTH MYRTLE BEACH, JIŽNÍ KAROLÍNA – 19:13

Do dvou minut od obdržení rozkazu vzlétnout se obě F-16 vznesly do bouře severně od runwaye 5 a bez otálení se ohlásily věži.

Pokyny byly prosté: Najít let ScotAir 50, pokusit se o navázání rádiového kontaktu a přemluvit jej, aby se otočil zpátky.

„Jsme omezeni palivem, pane, asi na dvacet minut,“ upozornil vedoucí pilot.

„To nevadí,“ ubezpečili ho z věže. „Na jeho nalezení máte tak jako tak jenom patnáct minut. Jestli ho do té doby nedokážete vypátrat a přesvědčit k návratu, vaším jediným úkolem možná bude postarat se, aby se nevrátil.“

SCOTAIR 50 – 19:14

Linda McCoyová si připadala jako přeskakující gramodeska, když o tom mluvila, ale znovu měla pocit, jako by muži kolem ní v kabině Boeingu 727 zapomněli na děsivou skutečnost, že Vivian Henryová je rukojmím přízraku.

„Ačkoli to zařízení nedokáže vnímat pohyb,“ řekla, „když je vyhodíme ven, odhalí, že vedle sebe nemá Vivian. Nejsem odbornice na jaderné pumy, ale je mi jasné, že budeme potřebovat náskok třicet až padesát mil, až dojde k výbuchu. Bez ní by mohl nastat mnohem dřív.“ Turbulence byly stále nepříjemnější a Linda se musela pevněji přidržet Scottova sedadla, když se nahýbala ke středovému panelu.

„Tak trochu jsem doufal, že se můžeme spolehnout na to, že je to jenom finta a že explozi bude předcházet trocha vyhrožování,“ připustil Scott. „Ale máte pravdu. Mohli bychom vyřešit všechno ostatní, a nakonec ztroskotat na tomhle detailu.“

Skřípění kovu o kov přinutilo Lindu obrátit se k panelu letového inženýra. Jerry byl zčásti zaklíněný pod jeho pravým okrajem, ležel na zemi a jeho dlouhá postava se jen stěží vměstnala napříč do zadní části kabiny. Držel kapesní svítilnu, vrtal se v pojistkách a kvůli ochraně před elektrickým šokem měl natažené silné rukavice.

„Nedotýkejte se mě,“ varoval Lindu, „a kdybych se omylem chytil drátu s vysokým napětím, držte se zpátky.“

Linda se podívala na dvojici pilotů.

„Je možné, abychom upravili přijímač a zjistili, na jaké frekvenci Vivian vysílá?“

„Myslíte ten připojený obvod v jejím kardiostimulátoru?“ zeptal se Scott.

Linda přikývla.

Z podlahy se ozval Jerry. „Kdybych měl snímač a hodně času, tak možná, ale ne tady a teď.“

Scott vzdychl dostatečně hlasitě na to, aby upoutal doktorčinu pozornost. „Lindo, je mi líto, ale máme dost omezené možnosti. Bez ohledu na její signál může ta bomba vybuchnout, až dopadne na hladinu. Jestli se to stane, nezmůžeme vůbec nic. Zažijeme pár sekund ostrého světla a bude po všem.“

Zavládlo ticho. Dok se manévrováním doleva a doprava vyhýbal turbulencím a držel stroj jen pět set stop nad oceánem, který jen občas probleskl mezi mračny.

Linda si rozepnula bezpečnostní pás. „Půjdu se zeptat Vivian, jestli o frekvenci toho kardiostimulátoru něco neví. Každá drobnost se může hodit.“

Překročila Jerryho a otevřela dveře kabiny. Nějakým způsobem vytušila, že se na ni dívá Scott. Zastavila se ve dveřích a ohlédla se na něho. Překvapilo ji, že se na ni krátce usmál a zdvihl palec. Oplatila mu úsměv a vydala se do nákladového prostoru s pocitem zvláštního klidu.

LETKA SHARK – 19:18

Aby stíhačky dohonily Boeing 727, letcům nezbylo než použít na několik minut přídavné spalování. Vedoucí pilot logicky usoudil, že chce-li se civilní posádka co nejrychleji dostat k pobřeží a dále nad oceán, musí letět přímo na východ.

Vyrazil stejným směrem.

Radar ve stíhačce měl dosah více než dvě stě mil, ale jeho obrazovku nyní vyplňovaly odrazy vysokých vln, hnaných po hladině oceánu hurikánem ze vzdálenosti sta mil od atlantického pobřeží. Trochu jižněji se objevila dvě letadla pobřežní stráže, ale po boeingu nebyla ani stopa. Právě ve chvíli, kdy se stíhačky vrátily k běžné cestovní rychlosti, na obrazovkách začal poblikávat osamocený odraz směřující nejprve na severovýchod a pak na jihovýchod a vypovídající o nízké výšce nad hladinou.

„To musí být on,“ pronesl major na interní frekvenci. „Zdá se, že se chce vyhnout odhalení.“

Zaměřil letadlo a rozhodl se letět v deseti tisících stopách rovnou k němu a potom se za ním spustit do formace.

Major se opět podíval na hodinky. Dostal deset minut.

Nyní jich zbývalo necelých pět.

Cíl zase změnil kurz a pilot F-16 začal sestupovat. Letěl podle přístrojů a kolegu měl pět stop od okraje pravého křídla. Jednomotorovými stíhačkami povážlivě pohazoval vítr, avšak ještě horší bylo přerušované krupobití. Bušení krup do plexisklové kabiny znělo jako střelba.

Dvojice F-16 klesla pod tisíc stop a piloti teprve teď zahlédli oceán. V pěti stech stopách se nepatrně zlepšila horizontální viditelnost a oni se obezřetně přiblížili až na tři míle k boeingu, než jej zaznamenali nejen radarem, ale také vizuálně.

Vedoucí Stíhač dal svému kolegovi znamení rukou a zlehka přidal plyn. Rozhodl, že se k dopravnímu letadlu přiblíží zprava a mírně zespodu.

SCOTAIR 50 – 19:18

Linda téměř očekávala, že až obejde pumu Rogerse Henryho, Vivian bude spát.

Místo toho starší žena cosi usilovně psala.

„Nechte mě hádat,“ řekla Linda vesele. „Je to stížnost aerolinkám na neklidný let a mizernou večeři?“

„Hlavně na tu večeři.“ Vivianin úsměv byl přesvědčivější než dřív. „Ne“ – ukázala na listy papíru ve svém klíně – „prostě neztrácím čas. Zaznamenávám si všechno, co se stalo, abych si to později lépe pamatovala.“

Linda jí řekla o plánu s nákladovými dveřmi a o svých obavách ohledně kardiostimulátoru.

„Vivian, věděla jste, že vám jej upravil?“

Vivian zavrtěla hlavou. „Ne, ale vzpomněla jsem si na něco, co jsem dávno pustila z hlavy. Kardiostimulátory většinou nepoblázní televizi, ale ten můj to dělal vždycky.“

„Televizi? Myslíte tím signálem?“

Vivian přikývla. „Vlastně ne vždycky, ale když jsem občas přišla blízko k televizi, objevila se na ní taková ta neuspořádaná šumová křivka a každých pár sekund zapulzovala. A pak ty otravné telefonáty. Zdálo se, že ví, kdy se vracím domů a kde zrovna jsem. Začala jsem si myslet, že mě sleduje dvacet čtyři hodin denně a že si najal detektivy.“

„Ale přitom za to mohl vysílač v kardiostimulátoru?“

„Zřejmě ano.“ Vivian pokývala hlavou. „Tím by se všechno vysvětlilo. Taky by se vysvětlilo, proč jsem si musela nechat tak brzy vyměnit baterii.“

„Já… moc toho o rádiích nevím…“

Linda poklekla vedle Vivian, ale nečekané poskočení letadla ji srazilo dozadu. Zašátrala po nějakém madlu a neobřadně vyhodila nohy do vzduchu. Pak se zvedla z podlahy, posadila se a zuřivě si třela naražené místo na stehně, kde se jí měla objevit ošklivá modřina.

„Au!“

„Chytněte se mého popruhu, Lindo. Chtěla jste se na něco zeptat.“

„Ano. Jen mě tak napadlo, víte, že bychom mohli udělat to, na co se chystali vojáci, totiž zapojit nějaké jiné rádio tak, aby imitovalo signál vašeho kardiostimulátoru.“

„Abychom měli čas dostat se pryč, až shodíme tu bombu?“

„Přesně tak.“

„S tím si nemusíte dělat starosti,“ řekla Vivian klidně.

„Možná musíme, Vivian, protože tentokrát ta věc třeba neblufuje, když tvrdí, že vycítí vaši nepřítomnost. Může…“ Linda zmlkla, zahleděla se starší ženě do obličeje a snažila se odhadnout její záměr.

Vivian se s našpulenými rty dívala na podlahu. Nakonec zvedla zrak a její tvář vyzařovala nezlomně odhodlání.

„Existuje… lepší způsob, Lindo.“

Mladá vědkyně nasadila šokovaný výraz a zároveň nesouhlasně zvedla ruku.

„Vivian! Takhle nesmíte uvažovat! Nikdo z nás by vás nenechal skočit přes palubu jen proto, abyste…“

Vivian zakroutila hlavou. „Ne, ne, ne! Neplánuji sebevraždu. Jenom nedopustím, aby mě Rogers tentokrát porazil tak snadno. Ne, Lindo, něco takového jsem vůbec říct nechtěla.“

„Dobře… fajn… protože já… bych vám v tom zabránila.“

Vivian natáhla pravou ruku, chytila Lindu za zápěstí a začala si její dlaň přitahovat k hrudi. Linda lehce ucukla a vypadala bázlivě, ale Vivian zatahala silněji a současně si levou rukou rozepínala knoflíky na blůze.

„Ten kardiostimulátor, Lindo. Chci, abyste cítila, kde je. Viděla jste už nějaký?“

Linda zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Tady. Nestyďte se. Položte na něj ruku a nahmatejte okraje. Vidíte, jak těsně je pod pokožkou?“

Linda poslechla a potom prsty rozpačitě odtáhla.

„Ano.“

„Víte, před chvílí jsem na něco přišla. Nemyslíte, že v tomhle letadle mají lékárničku?“

„Nejspíš… ano. Určitě tady nějaká bude. Proč?“

„Protože na mně provedete menší operaci a tu věc odstraníte.“

„Cože provedu?“

„Slyšela jste. Vyndáte ji ven a pak ji přilepíme na Rogersovu bombu, aby si ten přihlouplý křemíkový mozek cestou dolů myslel, že jsem s ním.“

Linda se podívala z kardiostimulátoru zpátky na Vivian.

„Zvládneme to?“ zeptala se. „Nebudete tím riskovat srdeční potíže?“

Vivian se přidušeně zasmála. „Troufám si říct, že riziko srdečních potíží by bylo o něco vyšší, kdybychom vyvolali termonukleární explozi. Ne. Budu v pořádku, drahoušku, a je to jen malé říznutí. Kardiostimulátor bude hned venku. Já na vás budu dohlížet. Sama to prostě nedokážu.“

„Vivian, nemám žádné lékařské vzdělání.“

„Absolvovala jste někdy kurz první pomoci?“

„Ano, jenže operace je něco trochu jiného.“

„Musela jste někdy ošetřit mimořádně ošklivou řeznou ránu nebo krvácivé zranění, které vyžadovalo okamžitý rozhodný zásah?“

„Ano. Bratr si jednou málem uřízl prst a nebyl u toho nikdo jiný než já.“

„Jak jste to zvládla?“

„Dobře, dokud nebylo po všem. Pak jsem se pozvracela.“

„Výborně, takže to bude snadné.“

Lindino překvapení se pomalu změnilo v napjatý úsměv. Zvedla ruku a položila ji Vivian na rameno. „Jste pěkně houževnatá žena. Víte o tom?“

Vivian se podívala na bombu, pak znovu na Lindu a usmála se.

„Víte, začínám si myslet, že vážně jsem. Po všech těch letech, kdy jsem si připadala bezmocná. Co tomu říkáte?“

23 KAPITOLA

AIR FORCE ONE – 19:18

Prezident posledních deset minut takřka bez přestání přecházel sem a tam, což dohánělo k šílenství nejen jeho poradce na palubě Air Force One, ale také ty, kteří se do Hvězdného pokoje dostali prostřednictvím telekomunikačních linek.

„To je nevýhoda téhle technologie,“ zašeptal zaměstnanec Bílého domu svému kolegovi, když se jim podařilo na několik minut vyklouznout na chodbu. „Ačkoli je ten člověk čtyři tisíce mil daleko, vidíme, jak se mračí a rozčiluje, jako kdyby byl na opačné straně stolu.“

Prezident znovu prošel svou trasu a ztěžka klesl na polstrovanou otáčecí židli ozdobenou prezidentskou pečetí. Stiskl knoflík palubního telefonu a spojil se s kabinou.

„Kde jsme, plukovníku?“

„Zhruba sto mil západně od Skagway a do setkání s tankovacím letadlem zbývá asi třicet minut, pane.“

„Díky.“

Prezident se otočil k obrazovce a vojenskému poradci v Operačním středisku, staršímu seržantovi letectva, který měl na hlavě sluchátka a cosi si horlivě zapisoval.

„Seržante, jaké máte poslední informace?“

Dokonale upravený poddůstojník se postavil do pozoru a sundal si sluchátka.

„Pane, ty F-16 ho už zpozorovaly. Teď letí k němu, aby se s ním pokusily domluvit vysílačkou.“

„Kde jsou?“

Seržant nakoukl do svých poznámek. „Přibližně osmdesát pět mil východně od pobřeží, pane, nad Atlantikem.“

„A kolik času zbývá?“

„Čtyřicet tři minut.“

Prezident seděl na své židli a několik sekund bubnoval prsty do stolu, zatímco starší seržant stál rovný jako pravítko v suterénu čtyři tisíce mil vzdáleného sídla hlavy státu a sledoval ho. Operační středisko bylo ukryto příliš hluboko v komplexu Bílého domu na to, aby k lidem uvnitř dolehlo kvílení větru, ale Washington, D.C., již zaznamenal první škody, neboť stálá rychlost vichřice přesáhla sedmdesát mil za hodinu. Obydlí ve zchátralé chudinské čtvrti jen osm bloků od Kapitolu i luxusní domy v Georgetownu přicházely o střešní tašky, dveře, okenice i okna.

„Seržante,“ promluvil náhle prezident, „spojte mě ještě s Hvězdným pokojem v Pentagonu.“

„Ano, pane.“ Stačilo krátké kývnutí na komunikačního specialistu u centrálního řídicího pultu a letící polovina místnosti byla přepnuta do budovy ministerstva obrany. Prezident se tlumeně zasmál. Jeho rozkaz byl vyplněn tak rychle, že lidé v Pentagonu nemohli být o jeho „návratu“ vyrozuměni s předstihem. Náhle na ně přes stůl zíral vrchní velitel, jako by byl fyzicky přítomen. Někteří důstojníci poplašeně vyskočili, otáčeli se a pokoušeli se skrýt své překvapení.

„Přátelé, sežeňte mi své šéfy, ano?“

Objevil se dvouhvězdičkový generál letectva doprovázený plukovníkem a tříhvězdičkovým kolegou.

„Možná se pletu, pánové,“ začal prezident, „ale pokud moje hodinky ukazují správně, i kdyby ho naše stíhačky dostihly hned teď, nachází se dvacet pět minut od rampy v Grand… jak bylo to jméno?“

„Grand Strand v Jižní Karolíně, pane.“

„Fajn. Ten čas souhlasí? Myslím až do zaparkování?“

Důstojníci se podívali na své hodinky a jeden na druhého a rychle přikývli. „Váš odhad odpovídá, pane.“

„Dobře. To by znamenalo méně než dvacet minut do detonace. Dokonce, i kdybychom do letadla okamžitě posadili naše dva piloty, vyložili civilisty a bleskově vyřešili problém s tím kardiostimulátorem, trvalo by minimálně pět minut, než by zase vzlétli. Z toho vyplývá necelých patnáct minut, než dojde k výbuchu. Takže naprosto nepřichází v úvahu, že bychom s tím boeingem odletěli dostatečně daleko od pobřeží, pokud se teď bude vracet.“

Generálové si vyměnili pohledy.

„Víme o tom, pane,“ řekl generál Kinney, „ale nepodařilo se nám vymyslet jiné řešení. Jediná alternativa je nechat je letět.“

Prezident se zachmuřil, a než odpověděl, na několik sekund se zamyšleně odvrátil. „Dělám to velice nerad. Posíláme ty lidi téměř na jistou smrt. Ale nemáme jinou možnost, nebo ano?“ Ještě chvíli mlčky rozjímal a pak vstal ze židle.

„Dobře. Chci, abyste zavolali svým mužům v těch F-16 a řekli jim… řekli jim, že je čas obrátit se nazpátek. Jestli navážou kontakt s tím kapitánem, ať zjistí, co přesně má v plánu, a popřejí mu hodně štěstí.“

„Ano, pane.“

„Generále, ať kapitánovi taky řeknou, pokud to půjde. Prezident pohlédl na poradce na palubě Air Force One. „Dá se zařídit, abych mohl mluvit přímo s nimi?“

Jeden z plukovníků na velitelství postoupil mírně dopředu.

„Pane, myslíte s tou 727?“

Prezident přikývl. „Ano. Je nějaký způsob, jak se s nimi spojit?“

V Pentagonu proběhla krátká výměna názorů a plukovník se otočil zpátky k prezidentovi.

„Pokud ještě pár minut počkáte, pane. Naši chlapci už ten boeing skoro mají. Dohodneme se s nimi a snad se nám nějak podaří propojit VHF s řízením letového provozu.“

SCOTAIR 50 – 19:20

Dok Hazzard kličkoval turbulencemi a potemnělý oceán a rozedraná oblaka, která se míhala kolem okna druhého pilota, mu začínaly připadat důvěrně známé. Pronásledující stíhačky již nějaký čas nevyhlížel, a proto přítomnost dvou šedých siluet, jež se na úroveň kabiny přiblížily zdola a zprava, zůstala nezaznamenána.

Náhle Dok trhl hlavou doprava a v naprostém šoku si prohlížel dvě F-16, které letěly v tiché formaci necelých třicet yardů od boeingu, poskakujícího a otřásajícího se ve spodních turbulencích hurikánu.

„Panebože! Scotte, našli nás!“

Scott sebou rovněž škubl vpravo.

„Cože?“

„Ty F-16. Jsou napravo a mírně dole. Pilot té přední něco ukazuje.“

Scott si rozepnul pás a ramenní popruhy a nakláněl se naznačeným směrem, dokud nezahlédl kabinu vedoucí stíhačky. Pilotova gestikulace byla jednoznačná a Scott z ní rychle odečetl frekvenci. Posadil se, navolil ji na rádiu a opět se připásal.

„Tohle… by mohlo být zajímavé,“ řekl. „Nevidím důvod, proč si s nimi nepopovídat. Jsou ozbrojení a mají naši adresu. Souhlasíš, Doku?“

„Samozřejmě souhlasím. Ti chlapci by nás mohli bez problémů sundat.“

Scott stiskl tlačítko na mikrofonu.

„Tady ScotAir 50. Jste na téhle frekvenci?“

Odpověď přišla okamžitě a Scott poznal hlas, který si pamatoval z přistávacího manévru v Seymouru, kde potřebovali zkontrolovat nespolehlivý podvozek. „Ano, pane. Tady je Shark 5 na vašem pravém křídle.“

„Takže vy teď máte rozkaz nás buď obrátit, nebo sestřelit z oblohy, nemám pravdu? Geniální plán! Kvůli tomu, že nás vaši debilní velitelé neposlouchali, to budeme muset zvládnout sami. Myslím zbavit se té zatracené bomby.“

„Nemám rozkaz donutit vás k návratu, pane. Na ten už nemáte dost času. Potvrďte, prosím, že vaše situace s tím zařízením je pořád stejná. Ukazuje asi čtyřicet minut do detonace?“

Linda, která se před chvílí vrátila zezadu a nyní sledovala rozhovor, se podívala na hodinky.

„Zrovna jsem to zkontrolovala, Scotte. Nic se nezměnilo. Ukazuje čtyřicet jedna minut.“

Scott předal informaci.

„Pane, naše velitelství a Bílý dům chtějí, aby se vás zeptal, co hodláte dělat a jestli vám můžeme… je mi jasné, že to je dost nepřesvědčivé… ale můžeme vám nějak pomoci? Nejsme tady, abychom vás obtěžovali.“

Scott natáhl ruku a dotkl se Dokovy paže. „Mám dojem, že můžeme přestat kličkovat.“

Dok se zasmál a zvedl oči ke stropu. „Promiň. Ty úhybné manévry jsem dělal automaticky. Tak jako tak s námi zůstanou.“

Dok srovnal letadlo do východního kurzu. Scott položil prst na vysílací knoflík, a než odpověděl, zadumaně se podíval ven.

„Sharku, máte tu čest s bývalým pilotem F-14. Nejspíš už nemáte moc paliva, takže to otočte a upalujte zpátky.“

„Vydržíme ještě deset minut, pane.“

„Podívejte, vím, že to není vaše chyba, ale teď jsme v tom v podstatě sami. Pokusíme se za letu nouzově otevřít a snad i utrhnout nákladové dveře. Pak tu věc svrhneme a budeme doufat, že nevybuchne při dopadu na hladinu. Kdyby nám v Grand Strandu nelhali, mohli jsme ji přeložit do C-l 41 a shození by bylo jednodušší. Místo toho na nás letectvo nastražilo další past.“

„Tomu nerozumím, ScotAire,“ odpověděl pilot vedoucí F-16.

„Jde o tu C-l41 v Grand Strandu. Měla tam čekat. To byla evidentně léčka. Proto jsme na vlastní pěst odletěli sem a je dost možné, že při pokusu zneškodnit tu bombu přijdeme o život.“

„Pane, ohledně té C-141 vám nelhali.“

„Vážně? Viděli jsme KC-10, jak jde na přistání. Proto jsme vypadli.“

„Byla tam KC-10, pane, to je pravda. Ale C-141 přistála pět minut po ní. Přísahám, že to tak bylo.“

V kabině boeingu se rozhostilo ticho a Scott pochopil, že se ve svých předpokladech zmýlil. Už se to nedalo vzít zpátky. Kostky byly vrženy.

Zhluboka se nadechl a podíval se na Doka, který sledoval přístroje a záměrně se zdržel jakékoli reakce.

„Každopádně byste radši měli letět, Sharku. Je tady možnost, že ta věc exploduje, až ji vyhodíme a ona ztratí signál z kardiostimulátoru, pokud víte, o čem mluvím.“

„Víme, pane. Slyšeli jsme o tom.“

„Scotte?“ Kapitán byl vděčný, že se zezadu ozval Lindin hlas, a se zdviženým obočím se k ní obrátil.

„Ano?“

„To už jsme vyřešily,“ řekla Linda klidně. „Kardiostimulátor půjde s tím zařízením, jenže bez Vivian.“

Scott se natočil ještě víc, aby si prohlédl její výraz, a uvažoval, zda si nedělá legraci.

„Jak?“

„Chce po mně, abych jí ho vyndala. Je to jednoduchý chirurgický zákrok, ale ona tvrdí, že to zvládneme a že se jí nic nestane.“

„ScotAire, jste pořád na příjmu?“ zeptal se pilot vedoucí F-16.

„Ano. Počkejte moment, Sharku.“

Scott ukázal k nákladovému prostoru. „Víte jistě, že to vyjde?“

Linda kývla hlavou. Jestli si byla jistá Vivian, pak ona taky.

Scott opět stiskl vysílací knoflík. „Sharku, myslím, že jsme ten problém vyřešili. Kardiostimulátor bude fyzicky odstraněn a připevněn k tomu zařízení, než je shodíme. Starosti nám dělá jenom dopad na hladinu a také to, jestli po odtržení dveří neztratíme kontrolu nad letadlem. Nejdřív se budeme muset zbavit dvou předních palet.“

Scott zaslechl, jak Linda lapá po dechu, ale soustředil se na to, co říká, protože věděl, že jeho rozhovor s piloty F-16 dorazí v doslovné podobě až do Pentagonu.

„Kdy tu věc hodláte svrhnout, pane? Jak daleko na moři?“

Scott se podíval na Doka, jenž pokrčil rameny.

„No… zatím jsme neměli moc času na plánování, Sharku. Řekněme, že po dalších sto mílích. Pokusíme se zaletět co nejdál. Aby se nám to podařilo, musíme ty dveře otevřít dost brzy.“

„Máme prosbu, pane.“

„Dobře. Sem s ní.“

„Mohli byste přeladit na VHF s dlouhým dosahem a promluvit s washingtonským řídicím centrem?“

Scott přisvědčil, poznamenal si frekvenci a naladil ji. Napadlo ho, že jejich polohu nyní zná prakticky celý svět. Nemělo smysl dále mlčet.

„Washingtone, tady ScotAir 50.“

Reakce na sebe nenechala čekat.

„Rozumím, ScotAire 50. Máme vás přepojit. Vydržte.“

Co může takové „přepojení“ v řízení letového provozu znamenat? Uvažoval Scott.

Další hlas mu připadal povědomý, třebaže zpočátku nevěděl odkud.

„Je tam… korvetní kapitán námořnictva Scott McKay?“

Scott zmáčkl tlačítko na mikrofonu. „Ano. Dneska už jsem záložník, ale pokračujte.“

„Scotte, volám vám z Air Force One. Tady je prezident.“

Scottovi se zatočila hlava a závažnost situace, v níž se nacházeli, byla potlačena překvapením z toho, že s ním hovoří prezident Spojených států.

Téměř okamžitě se však vrátil do neradostné reality. Na palubě měli nukleární zbraň a letěli s ní nad oceán kvůli neschopnosti vládních činitelů, kteří zmařili veškeré úsilí o pomoc.

Volání bylo opodstatněné.

„Ano, pane prezidente.“

„Scotte, máte před sebou obtížný úkol, takže vás připravím jenom o pár sekund. Chci, abyste věděl, že jste měl pravdu. Máme jednoznačně potvrzeno, že pokud bychom se to zařízení pokusili odpálit na zemi v Seymour-Johnsonu nebo kdekoli jinde, naplno by se rozjela vlna Medúzy. Váš postup nás zachránil před naší vlastní hloupostí. Podělali jsme to a nechali jsme vás v tom samotné. Velice se omlouvám, že se vám dostalo tak chabé podpory.“

„Díky… za to potvrzení, pane.“

„Myslím, že pro vás odsud nemůžeme nic udělat, kromě toho, že se budeme modlit. Budu s vámi. Hodně štěstí, Scotte. Váš prezident a vaše země jsou vám nekonečně vděční.“

„Pane, to by se mělo týkat i Vivian Henryové. Nemá s tím nic společného. Je to oběť.“

„Rozumím, Scotte. Zlomte vaz.“

Všichni téměř půl minuty mlčeli, než se Scott sklonil a přepnul frekvenci zpět na UHF.

„Sharku? Radši už leťte pryč. Díky za spojení.“

„Hodně štěstí, pane.“

Stíhačky se odpojily doprava a vzápětí zmizely v šeru. Scott položil dlaň na ovládání vysílaček.

„Asi bychom měli zajistit rádia.“

„Myslíš vypnout?“ zeptal se Dok.

„Jsme nad oceánem, co nevidět se dostaneme z dosahu washingtonského centra a pro VHF s dlouhým dosahem nemáme vybavení. Je tu nějaký důvod nechat je zapnutá?“

Dok se zamyslel a pomalu zakroutil hlavou. „Ne, ale jedno VHF nech na příjmu a vyladěné na nouzovou frekvenci 121,5.“

Scott přikývl, naladil první rádio a druhé VHF společně s přijímačem UHF odpojil.

„Tím končí naše spojení s civilizovaným světem,“ oznámil.

„Není zas tak civilizovaný,“ namítl Dok. „Scotte, raději bychom měli nabrat výšku.“

„Dobře. Vystoupej do deseti tisíc.“ Kapitán se otočil k prázdnému sedadlu letového inženýra. „Jerry? Jak jsi s tím daleko?“

Jerryho hlas se ozval zpod panelu. „Už to mám propojené. Zrovna jsem chtěl zapojit jednu provizorní pojistku. Jste připraveni?“

„Jen do toho.“

Ozvalo se tiché cvaknutí, jak pojistka zapadla na místo.

„Je tam,“ oznámil Jerry. „Bez jisker, bez kouře. Můžeme se do toho dát.“

„Scotte?“ ozvala se Linda.

„Ano?“

„Já… dřív jsem na to nepomyslela. Zapomněla jsem, že moje palety překážejí. Nemůžete tu bombu dostat ke dveřím bez toho, že s nimi pohnete, že ne?“

Scott odmítavě zavrtěl hlavou.

„S tím… jsem docela počítala. Scotte, v těch bednách mám dva roky tvrdé práce. Nemohli bychom je nějak zachránit?“

Scott se jí na okamžik zahleděl do očí a spatřil v nich obavy. „Když jsme rozjížděli tuhle firmu, zablokovali jsme první dvě pozice pro palety, abychom tam případně mohli dát pár sedaček pro cestující. Kdybychom je mohli využít, přesunuli bychom palety dopředu, ale teď s tím nic nenaděláme. Je mi to moc líto.“

Jerry se mezitím vyškrábal na nohy a smetal si z kalhot vrstvu prachu. Scott se na něho podíval.

„Nemám pravdu, Jerry?“

Jerry přikývl, obrátil se k Lindě a ukázal na dveře kabiny.

„Lindo, jsou tam nějaké věci, které by se daly vyložit? Jestli nejsou moc velké, mohli bychom paletu roztrhnout, některé rozložit vzadu a zkusit je připoutat.“

Linda přikyvovala. „Ano. Jsou tam taky větší kusy, ale kdybych mohla zachránit páskové jednotky, disky a jeden měřič Dobsonových jednotek, bylo by to skvělé. Pak tam mám cesiové hodiny napájené baterií, ale… o ty můžu přijít, myslím.“

Scott si v hlavě propočítával čas a vzdálenosti. Nezbývalo ani třicet devět minut.

„Budete to muset provést rychle, Lindo. Asi tak do deseti minut potřebujeme otevřít ty dveře. Za necelých patnáct minut musí být pryč, což znamená, že na přesunutí svých věcí máte maximálně něco kolem patnácti minut.“

„Tak se do toho dáme.“ Jerry se již protáhl dveřmi a Linda, která šla těsně za ním, zaslechla Scottův hlas.

„Za chvíli jsem vzadu a pomůžu vám.“

„Jen běž, Scotte,“ řekl mu Dok. „Tohle zvládnu sám. Chceš letět cestovní rychlostí v deseti tisících?“

„Ještě výš, Doku, pokud to bude potřeba. Sakra, vždyť jsi na těchhle strojích létal dřív, než jsem se já narodil. Dělej, co uznáš za vhodné.“

„Dostáváme se stále hlouběji do hurikánu. Pokusím se vyhnout nejhorším vírům, ale buďte tam vzadu opatrní. Bude to horší a horší.“ Dok se během řeči ohlédl, ale Scott mezitím opustil sedadlo a vycházel ze dveří. Dok osaměl a zjistil, že se s jistou lítostí dívá doprava, odkud se vytratila dvojice F-16.

Tak fajn, stoupáme přes osm tisíc a vyrovnáme na deseti tisících, zopakoval si a náhle si připadal opuštěný. Letím tady nad oceánem se 727 úplně sám do hurikánu a na palubě mám tikající jadernou pumu. Jestli jsem zatím neměl žádné napínavé příhody pro vnoučata, tak teď jednu mám!

Hlavou se mu o překot hnaly myšlenky a v mysli mu vytanuly obrazy první manželky Betty, jejich dvou synů, druhé ženy a celé rodiny – představa, že už je nikdy neuvidí, se mu vůbec nezamlouvala. Samozřejmě, bude jim chybět, třebaže si ho moc neužili. Miloval svoje děti a stále měl rád své manželky, i když se s nimi rozvedl. Vzpomněl si na Lucy, svou třetí ženu. Nemohla mít děti, díky Bohu, protože jejich společný život byl kolotočem divokého sexu, divokých zážitků, divokých hádek a bezvýsledné snahy o početí. Lucy mu minulý týden napsala – přesněji řečeno poslala e-mail. Někoho si našla, což bylo dobré. Těšilo ho, že zůstali přáteli a příležitostnými milenci, ačkoli, kdyby se zase vdala, sex by musel skončit.

Nebo ne. Vyznal se v Lucy vůbec někdo? Popsat ji jako svobodného ducha by bylo podceňování.

Velká rudá skvrna na radaru naznačovala, že třicet mil před letadlem se objevil bouřkový mrak, a Dok změnil kurz o téměř dvacet stupňů, aby se mu vyhnul. Odraz byl tak mohutný, že zastínil všechno za sebou, což ukazovalo na neprostupnou stěnu vražedných turbulencí, vody, krup a kdovíjakých hrůz číhajících na nebohé piloty, kteří se jim troufnou postavit.

Dok zkontroloval hodnoty z navigačního počítače. Vítr vanul zezadu rychlostí přes sto pět uzlů a pomáhal jim v úprku nad Atlantik. Dok se zamyslel nad využitím kontinentálního šelfu. Pokud by bomba počkala s výbuchem až pod hladinu, pak by voda a stěna šelfu mohly, opravdu jen teoreticky, ochránit Spojené státy před nejhoršími účinky vlny Medúzy.

*****

Jakmile vyšli z kabiny, Linda chytila Jerryho za ruku a vylíčila mu, co po ní Vivian požaduje a jaké nástroje budou potřebovat. „Máte to všechno?“

„Ano, máme výborně vybavenou lékárničku. Scott na tom trval. Hned za kuchyňkou, tamhle.“

Jerry se sklonil a vytáhl objemnou kovovou schránku. V tu chvíli se ze dveří vynořil Scott.

„Na čem jsem trval?“

„Na té lékárničce. Když jsem ji naposledy kontroloval, byl v ní skalpel, dezinfekce, obvazy…“

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptal se Scott.

Linda zavrtěla hlavou. „Nevím. Ona tvrdí, že to půjde rychle. Já odhaduji pět až deset minut.“

„A co palety, Lindo? Kolik toho chcete zachránit? Chci říct, že jestli jsou ty krabice malé, mohli bychom je donést za bombu a většina by to přečkala.“

„Na některých záleží, na jiných ne. Vím, co potřebuji, ale nejdřív se postaráme o Vivian.“

Scott kroutil hlavou. „Ne. To je nehospodárné. Obětujte dvě minuty, abyste nám pomohla roztrhnout palety a ukázala, co chcete vyložit, pak můžete operovat Vivian a my se vrhneme na váš náklad.“

Hrozivá série poskočení a otřesů je všechny tři donutila hledat oporu. Namísto odeznění turbulence neustávaly a okny nákladového prostoru dovnitř pronikala záře blesků.

„Budeme si muset pospíšit,“ řekl Scott. „Jerry, vezmi páčidlo. Máš nůž na plastik?“

„Jasně, nůžky taky.“

Linda se protáhla kolem Scotta a Jerryho a postavila se mezi ně a palety.

„Moment,“ řekla, vzala Jerrymu kovovou schránku a zmizela v zadní části letadla. Za necelou minutu byla zpátky.

„Řekla jsem Vivian, co plánujeme, a dala jsem jí tu lékárničku. Připraví se sama.“

„Kterou dřív, Lindo?“ Scott zavrávoral a padal doprava na Lindu. Podepřela ho a chytila se popruhu na první paletě.

„Tuhle. Páskové jednotky jsou v kovové bedně tam vzadu.“

Jerry začal řezat plastikovou fólii překrývající náklad. Když ji rozpáral, Scott ji odtáhl stranou a posvítil baterkou na hromadu lepenkových a kovových krabic.

„Kolik toho musíme přesunout, Lindo? Potřebujete to všechno?“

„Ne, všechno ne.“ Linda se prodrala zbytky fólie a chvatně odtahovala balíky, dokud se neobjevilo několik plechových kontejnerů.

„Tyhle kovové přepravky. Všechny ty malé. Velké bedny jsou moc těžké. Těchhle papírových krabic zachraňte, kolik stihnete. Na druhé paletě jsou hlavně těžší věci. Budu… budu se bez nich muset obejít. Ale v těch krabicích jsou výsledky mého výzkumu a kovové přepravky jsou nesmírně důležité.“

Když jí Scott pomáhal zpoza palety, letadlo sebou prudce trhlo do strany, takže všichni ztratili rovnováhu. Linda upadla na Scotta a ten ji bez přemýšlení sevřel v náručí, zatímco nejistě přešlapoval po zmačkaném plastiku. Něžně ji uchopil za ramena a oddálil ji od sebe, takže si z těsné blízkosti hleděli do očí. Zdálo se, že v této lehce podivné póze setrvají navěky.

Jerry několik sekund vyčkával a pak ukázal bradou k paletě. „No tak, vy dva.“

Linda se zahanbeně odtáhla a Scott učinil totéž. „Já, ehm, radši půjdu dozadu,“ ukázala Linda.

„Běžte,“ souhlasil Scott.

„Budu s Vivian na straně, abyste mohli procházet.“

„Fajn. Dobře.“

Z nitra plastikového obalu se připomněl Jerry. „Nejdřív vezmeme tuhle těžší, Scotte.“

Scott se obrátil, aby mu pomohl, a Linda se vydala za Vivian. Cítila se poněkud rozpačitě. Slyšela, že ve velkém nebezpečí se může rozvinout náklonnost, ale nikdy to nezažila.

Tak tohle asi bude ono, pomyslela si a sama se pokárala. Nejde přece jenom o Scotta. Mám starost o všechny tyhle lidi.

Avšak neodbytný hlas ve vlastní hlavě jí říkal něco jiného.

24 KAPITOLA

ŘÍDICÍ CENTRUM LETECKÉ DOPRAVY FAA, ROSLYN, VIRGINIA – 19:21

Pete Cooke vytáhl svůj zuřivě vibrující operátor z nevelkého pouzdra na opasku a zapnul osvětlení, aby si přečetl zprávu na malém displeji.

NEMŮŽU SE TI DOVOLAT NA MOBIL! OKAMŽITĚ SE OZVI! IRA

Pete došel k nedalekému aparátu a vytočil bezplatné číslo do newyorské redakce Wall Street Journalu. Ira okamžitě zvedl sluchátko a zeptal se ho, proč má vypnutý telefon.

„Nechtěl jsem tady v řídicím centru nikoho rušit. Co se děje?“

„Před pár minutami nám volal jeden dosti ustaraný chlapík, další bývalý kolega doktora Rogerse Henryho z Los Alamos. Dostal tvoje jméno a číslo od fyzika ze Silver Spring, se kterým jsi předtím hovořil. Tenhle se jmenuje doktor Gene Míslowsky. Tvrdil, že s tebou musí okamžitě mluvit. Zdálo se, že má z něčeho strach.“

„Z čeho?“

„Neptal jsem se, ale myslím, že bys mu měl zavolat.“

Ira mu předal číslo a Pete je bez váhání vytočil. Telefon zazvonil jen jednou.

„Doktor Mislowsky?“ zeptal se reportér. „Tady je Pete Cooke.“

„Pane Cooke, nevěděl jsem, na koho se obrátit, ale možná mi můžete pomoci. Doneslo se mi, že odposloucháváte letadlo, které nese Medúzu.“

„Ano, to byla pravda. Dřív. Teď jsou mimo dosah.“

„Ta zbraň odpočítává k výbuchu, že ano?“

„Opakovaně to prohlásila posádka.“

„A oni nevědí, jak ji vypnout, je to tak?“

Pete mu pověděl o nevydařeném pokusu dopravit odborníky za zbraní do Pax River a Seymour-Johnsonu a zřejmém rozhodnutí posádky svrhnout ji do moře.

„Pane Cooke, nezmínil se náhodou někdo z toho letadla, že ta puma má klávesnici připojenou k počítači? Jakoukoli klávesnici?“

Pete se nad tím zamyslel. „Jeden z lidí na palubě skutečně prohlásil, že v jedné chvíli na tom zařízení cosi psal, takže musí mít nějakou klávesnici. Určitě jsem slyšel slovo ‚napsat.“

„Myslel jsem si to. Chápu, že se jim krátí čas, ale musím s nimi mluvit. Vím, jak tu věc vypnout.“

Pete zaváhal, protože si nebyl jistý, zda dobře rozuměl.

„Co tím chcete říct, doktore? Myslíte tím, že víte, jak ji otevřít, dostat se dovnitř a zneškodnit ji?“

„Ne. Ne. Stačí dojít k té klávesnici, nebo co to vlastně je, a vypnout ji zadáním jedné jediné číslice. Jednoho čísla!“

„Jak jste na to přišel? Pomáhal jste tu zbraň postavit?“

Peta napadlo, že možná rozmlouvá s bláznem, ale k ověření někdejšího pracovního zařazení toho člověka by zřejmě stačil stručný telefonát.

„Ale kdepak!“ odpověděl doktor Mislowsky. „Jako tým jsme na ní pracovali přes deset let, ale nikdy jsme nedostali šanci sestavit prototyp. Rogers Henry měl velmi osobitý přístup k heslům a vstupním kódům. Dozvěděli jsme se o tom teprve poté, co byl projekt rozpuštěn a všichni museli prozradit všechny osobní kódy, které v jeho průběhu používali. Ten jeho všechny šokoval. Všechny ty roky nás tahal za nos.“

„Jaký byl jeho kód, doktore Mislowsky?“

„Čas běží. Někdo tu informaci musí předat posádce. Komu mám zavolat, pane Cooke? Tohle je pomoc, kterou od vás potřebuji.“

„No, nejspíš do Pentagonu…“

„To už jsem zkoušel. Nemůžu najít ty správné lidi. Nikdo se mnou nechtěl mluvit, dokud nezkontrolují archiv osobních spisů z Los Alamos. Idioti! Copak nevědí, co mají proti sobě?“

„Já… možná někoho najdu, pokud mi řeknete to deaktivační heslo.“

„Dobře. Jedna. Ale stejně s nimi chci mluvit osobně.“

„‚Jedna‘? Jedna co?“

„Číslice ’1’.“ Ze sluchátka se ozvalo vzdychnutí, jako kdyby se vědec rozhodoval, zda má říci všechno. „I když to zní šíleně a jednoduše, tohle byl Rogersův bezpečnostní kód. Všichni ostatní vymýšleli složité alfanumerické kombinace a v jednu chvíli jsme dokonce měli bezpečnostní číselníky, které přijímaly až desetičíslicové kódy. Ale Rogers zřejmě usoudil, že poslední možnost, která by každého napadla, je ’1’. A ohromné je, že měl pravdu!“

„Počkejte chvíli! Rozumím tomu správně, že pokud ti lidé na palubě jednoduše dojdou k bombě a zadají číslo ’1’…“

„A zmáčknou ‚Enter‘.“

„Dobře, ’1’ a ‚Enter‘. Tvrdíte, že potom ta věc prostě přestane odpočítávat?“

„To tvrdím.“

„Jak si můžete být jistý? Co když se pletete?“

„Pak se nic nestane a odpočítávání bude pokračovat. Nemůžou nic ztratit. A jestli se pletu, jediné číslo tu pumu těžko přivede k detonaci. Rogers to číslo používal jedině na deaktivování nebo otevírání věcí. Používal je jako osobní bezpečnostní kód a až do skončení programu se na to nikdy nepřišlo ze stejného důvodu, kvůli kterému o tom pochybujete vy: Je to až moc prosté.“

Pete zavřel oči a zavrtěl hlavou. Nic není takhle jednoduché. Jedno číslo! Všechno to má skončit jediným číslem!

„Zůstaňte u telefonu, prosím,“ řekl nakonec. „Hned se vám ozvu.“

„Pospěšte si, prosím, pane Cooke.“

Tohle je Murphyho zákon v praxi, pomyslel si Pete. Čím jednodušší je řešení, tím složitěji se prosazuje.

Zavěsil a pohlédl na své ruce. Mírně se mu třásly a dech měl zrychlený. Závažnost informace, kterou právě obdržel, jím otřásla, ale přinutil se k činu.

Podíval se na hodinky a na stole před sebou hledal očima telefonní seznam.

Nic.

Znovu sáhl po telefonu a zkusil asistenční službu ve Washingtonu.

Úřední hlas ho ze záznamu pokáral za nepoužití autorizačního kódu.

Pete se spojil s operátorkou FAA a pokusil se jí vysvětlit, co potřebuje.

„Meziměstský hovor vám nemohu přepojit bez autorizačního kódu, pane.“

Pete praštil sluchátkem do vidlice, sáhl po svém mobilním telefonu a zavolal asistenční službu. Po bezmála minutě se na lince ozvala znuděná žena.

„Asistenční služba. Jaké město?“

„Washington, a je to naléhavé!“ řekl Pete podrážděně. „Prosím, dejte mi číslo na ústřednu FBI a hlavně mi nepouštějte svůj automat.“

„Promiňte?“ podivila se žena. „Co nemám pouštět?“

„Odpovídací automat. Prostě chci, abyste mi to číslo sama přečetla.“

„Nejdřív to číslo musím najít, pane.“

„Dobře, dobře. Ústředna FBI, prosím.“

„Ústředna čeho?“

„Federálního úřadu pro vyšetřování ve Washingtonu, D.C. Číslo jejich ústředí, krucinál!“

Téměř čtyřicet sekund ze sluchátka znělo jako kulisa poklidné cvakání počítačových kláves.

„Říkal jste Federální obchodní komise, pane?“

„Ne, do prdele! FBI! Elliot Ness, J. Edgar Hoover, vládní agenti, určitě jste o nich slyšela.“

„Nehodlám s vámi mluvit, pokud budete hrubý, pane,“ pronesla operátorka uraženě.

Následovalo další cvakání, tentokrát v tempu o poznání pomalejším.

„Počkejte si na číslo.“

„NE! Nepouštějte ten automat…,“ vykřikl Pete.

Žena však již byla pryč a místo ní začal číslo odříkávat nahraný hlas. Pete si je poznamenal, ukončil hovor, a zatímco volil novou linku, krátce se podíval na hodinky a pomyslel si cosi neslušného o náborových postupech telefonní společnosti. Letadlo se vzdalovalo od pobřeží rychlostí sedm až osm mil za minutu. Jakmile překročí určitou hranici, navázat s ním spojení by mohlo být nemožné.

V ústředně FBI začal zvonit telefon, ale nikdo jej nezvedal.

Na palubě toho boeingu jsou kromě flitephonu pravděpodobně jenom přijímače VHF. Na frekvence flitephonu a mobilních telefonů už je moc daleko. Jaký dosah mají vysílače VHF na pobřeží?

Konečně se ohlásila spojovatelka. Pete se podíval do zápisníku na jméno, které si před více než hodinou zapsal.

„Je to naléhavé. Prosím vás, okamžitě mě přepojte na pana Tonyho DiStefana.“

„Které oddělení, prosím?“

„Nemám zdání.“

„Vydržte, pane.“

Až mu to povím, bude mě mít za idiota, ale jestli má ten vědec pravdu…

Uplynula nejméně minuta, než se ozval nyní již známý hlas, tentokrát bez praskání statické elektřiny.

„DiStefano.“

„Agent DiStefano?“

„Ano.“

„Tady Pete Cooke, reportér Wall Street Journalu. Mám radiopřijímač a před pár hodinami jsem náhodou naladil tu správnou frekvenci a slyšel všechny vaše rozhovory s kapitánem ScotAiru 50, s kapitánem Scottem, ehm, McKayem. Od té doby sleduji vývoj událostí.“

„Vy jste ten mizera, kvůli kterému to prasklo?“

„Ne, pane, ne tak docela. Vlastně jsem tomu napomohl, ale seřvat mě můžete později. Teď si poslechněte, že se na mě obrátil jeden bývalý spolupracovník doktora Rogerse Henryho, vědec z Los Alamos, a ten tvrdí, že zná kombinaci, kterou prý Henry použil při programování bomby.“

„Co myslíte tou ‚kombinací‘?“ přerušil ho DiStefano.

„Deaktivační kód. K odpojení. Ten vědec prohlašuje, že Henry do bomby naprogramoval stejný deaktivační kód, protože ho používal místo podpisu. Pokud ho posádka vyťuká na klávesnici vzadu na bombě, za tím panelem…“

„Jak víte o té klávesnici, pane Cooke?“

„Protože jsem slyšel slovo od slova úplně všechno, co jste si se Scottem McKayem povídali, agente DiStefano! Chápete?“

„Jasně. Už jste to říkal.“

„Podívejte, čas už skoro vypršel. Můžete tu informaci předat posádce? McKayovi?“

„My už tuhle akci neřídíme, pane Cooke. Budu muset…“

„Tony, promiňte, že vás oslovuji křestním jménem, ale nemáme čas na formality. Dám vám jméno a číslo toho vědce, jenže než si to ověříte, může být pozdě, pokud nemáte stálé spojení s posádkou.“

„Jaký je ten kód, pane Cooke.“

„‚Jedna‘.“

Dostavila se předpokládaná reakce. Pete bez váhání začal vysvětlovat, protože napůl očekával, že DiStefano zavěsí.

„Řeknu vám, pane Cooke, že to zní jako naprostá pitomost. Vysoce postavený jaderný vědec by přišel o místo, pokud by se zjistilo, že pracuje s kódem, který může odhalit pětileté děcko. Možná se mu líbil ten nápad, ale pochybuji, že by ho používal, a proto se mi to celé nezdá.“

„Co když se pletete? Co když je to příležitost a my ji promarníme? Co, sakra, můžeme ztratit, kdyby ho vyzkoušeli?“

DiStefano odpověděl teprve po dlouhé odmlce.

„Dobře, máte pravdu. Vydržte na lince. Nikam nechoďte.“

„Zůstanu tady,“ slíbil Pete. Opřel se o stůl a rozhlédl se přes rameno po řídicím centru. Vtom mu hlavou bleskla myšlenka, kterou před chvílí opustil.

Zajímalo by mě, jestli je pořád v dosahu vysílačů letových dispečerů.

„Ježíši Kriste!“ řekl nahlas a napřímil se, jako kdyby ho píchl bodcem. „Nemusíme volat stanoviště letových dispečerů. Jsem přece v něm!“

S mobilním telefonem přitisknutým k uchu se vydal přes místnost a popadl překvapeného vedoucího dispečera za rameno.

„Mohl byste zavolat přímou linkou do washingtonského centra a zeptat se jich, jestli se ještě můžou spojit se ScotAirem 50?“

Muž se skláněl nad pultem. Pete Cooke byl pro něho přihlížející novinář, nikoli zodpovědná osoba. Pomalu a nedůvěřivě se narovnal.

„Ano, to bych mohl.“

„Mám tady na lince FBI.“ Pete zamával mobilním telefonem. „Potřebujeme tomu letadlu předat důležitou informaci, než zmizí z dosahu. Prosím!“

Muž zvolna přikývl a z jeho neurčitého výrazu čišela podezřívavost. Váhavě zvedl sluchátko a zavolal do řídicího centra ve Washingtonu.

Za necelou minutu se obrátil zpátky k Petovi.

„Kontrolují ten sektor. Byli s ním v kontaktu asi před deseti minutami. Co mu přesně chcete sdělit?“

Znovu se ozval Tony DiStefano.

„Jste tam ještě, pane Cooke?“

„Ano.“

Pete zdviženou rukou naznačil dispečerovi FAA, aby počkal.

„Dobře,“ řekl Tony. „Pověděl jsem o tom návrhu letectvu. Řekli mi, že u něj měli dvě stíhačky, ale ty se už odpojily. Zhruba pět minut s ním nemají spojení.“

„Můžou se mu ty stíhačky dovolat rádiem?“

„Myslím, že se o to pokusí. Podle mě tomu řešení nevěří, i když jsem jim řekl, že Henry používal stejný kód celé roky.“

„O tom už jsme mluvili, Tony,“ připomněl Pete. „Co tím můžou v téhle fázi zkazit?“

Během krátké pauzy se Pete podíval na dispečera, jenž začínal ztrácet trpělivost.

Tony DiStefano vzdychl. „Předpokládám, že nic, pokud si odmyslím předčasnou detonaci. Ale uvažujte, pane Cooke. Číslo ’1’? Jako bezpečnostní nebo otevírací kód? Ten by rozluštil každý idiot.“

„Dobře, jenže v tom letadle podle všeho idioti nejsou, a stejně na to nepřišli,“ namítl Pete.

„Na tom něco je,“ uznal Tony.

„Když mi to ten člověk řekl, uvažoval jsem stejně jako vy, ale viděl jste někdy počítačové heslo, které se skládá z jedné číslice?“

„Sakra, to ne! Samozřejmě ne!“

„Tak vidíte. Já taky ne. Proto by nikoho při pokusu rozšifrovat vojenský kód nenapadlo, že může jít o jediné číslo. Všechny kombinace by obsahovaly více číslic.“

„Jenže jednociferný kód by nebyl bezpečný, co říkáte?“

„Ale ano, pokud by byl u klávesnice štítek, že je zapotřebí zadat pět nebo deset čísel a kvůli aktivaci stisknout ‚Enter‘.“

„Tohle zní neskutečně,“ řekl DiStefano.

V tu chvíli si vedoucí dispečer FAA odkašlal, významně se podíval na hodinky a s rostoucí netrpělivostí se rozhlédl po místnosti.

„Promiňte, Tony, můžete chvíli počkat?“ zeptal se Pete.

„Proč ne. Pete. Jasně, chvíli ano.“

Pete spustil ruku s mobilním telefonem a vysvětlil podstatu problému. Dispečer opět zvedl přímou linku, prohodil několik slov s člověkem na opačné straně a podal sluchátko Petovi.

„Tady je Pete Cooke. Haló?“

Hlas na druhém konci se vyznačoval přeslazeným virgínským přízvukem. „Pane Cooke, říkáte, že chcete mluvit se ScotAirem 50?“

„Ano, pane. Chceme jim předat životně důležitou informaci. Na druhém telefonu mám FBI a ti na tom pracují s letectvem, ale mám strach, že s tím letadlem ztratíme kontakt. Znáte frekvenci na ScotAir?“

„Ne, pane, neznáme,“ odpověděl muž okamžitě.

Pete začal ztrácet naději.

„Ale snažíme se mu dovolat. Zůstaňte na téhle lince. Vyzkoušíme několik frekvencí.“

„Dobře.“

Jako zvukovou kulisu Pete vnímal jakýsi rozhovor a dispečera, který se marně sháněl po ScotAiru 50.

„Pane Cooke, co jim od vás máme vyřídit, pokud je najdeme?“

Pete zavřel oči a zakroutil hlavou, aby si ji vyčistil. Na další vysvětlování nezbýval čas.

„Řekněte jim, že musí jít ke klávesnici toho zařízení, zmáčknout číslo ’1’ a hned potom ‚Enter‘. Tím tu věc deaktivují.“

Ticho.

„Mluvíte o té bombě, kterou mají na palubě?“

„Ano, pane, mluvím.“

„Nevím, jestli může předat takovouhle zprávu, pane Cooke. Vlastně ani nevím, kdo jste.“

„Podívejte, vážím si vaší opatrnosti, ale právě stojím ve vašem systémovém řídicím centru, kde mi při vstupu zkontrolovali průkaz, a ten člověk, co vám volal, je vedoucí dispečer.“

„Ovšem, to je všechno pravda, ale já myslím, že potřebuji trochu víc.“

„Už jste je našli?“

„Zatím ne.“

„Dejte mi linku přímo na sebe. Ozve se vám FBI.“ Muž mu nadiktoval číslo a Pete si k uchu znovu přiložil mobilní telefon.

„Tony?“

„Á, Peter, můj nový nejlepší přítel od novin,“ řekl DiStefano jízlivě. „Ano, jsem tady.“

„S tím boeingem se pokouší spojit i washingtonské středisko řízení letového provozu. Neřekl jsem vám, že jsem v jejich systémovém řídicím centru. Napište si číslo. Zavolejte dispečerovi do Washingtonu a řekněte mu, aby posádce ScotAiru předal tu informaci, až s nimi bude mluvit. Mně nevěří.“

„Moment, pane Cooke. Nejsem si jistý, jestli vám věřím já.“

„Je to naše jediná šance, jak deaktivovat tu zatracenou bombu.“

„Nemůžu FAA nic nařizovat.“

„Zavolejte doktoru Mislowskymu. Prosím. Zeptejte se jeho, pak zavolejte FAA. Máme jen pár minut.“

Na Tonyho straně bylo ticho. Nakonec promluvil.

„Dobře. Počkejte.“

Když se Tony DiStefano vzdálil, Pete si k uchu přitiskl sluchátko přímé linky do Washingtonu a opět letmo pohlédl na hodinky. Mezitím se kolem něho shromáždilo několik zaměstnanců FAA, kteří s nedůvěrou, ale zjevným zájmem sledovali jeho snažení. Všichni v systémovém řídicím centru si naléhavě uvědomovali, jaké drama se odehrává mezi Washingtonem a atlantickým pobřežím.

„Pane Cooke, jste tam ještě?“ V Petově uchu znovu zněl virginský přízvuk z centra v hlavním městě.

„Ano. Jsem tady. Máte je?“

„Ne, pane. Neodpovídají. Pořád to zkoušíme. Předpokládáme, že jsou na okraji našeho dosahu, zejména vzhledem k tomu hurikánu. Nevíte, jestli mají přijímač vysokých frekvencí, HF, jak tomu říkáme, nebo satelitní telefon?“

„Jsem pilot. Chápu, o čem mluvíte, ale nevím.“

„V pořádku, vyzkoušíme všechny frekvence, které máme, včetně nouzové 121,5.“

„Zkuste taky vojenskou nouzovou frekvenci. Vím, že mají na palubě UHF.“

„Fajn, 343,0.“

„Dobře.“ Pete slyšel škrábání pera o papír. U levého ucha si držel sluchátko a u pravého mobilní telefon.

„Vydržte, pane Cooke.“

Dispečer ho nechal skoro minutu čekat, než se zase ozval.

„Právě volal někdo z FBI a potvrdil, co jste řekl. Ještě ověříme jeho totožnost a myslím, že to bude stačit. Chápete, jak citlivá je to záležitost?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Pete a snažil se zakrýt své nesmírné rozčarování. Dobře věděl, že opatrnost toho člověka je pochopitelná. Ale času zbývalo už jen málo.

„Pátrání zatím k ničemu nevede?“ naléhal znovu Pete.

„Ne, pane,“ oznámil virginský přízvuk. „Ale jestli ho najdeme, přepojíme vás, pane Cooke. Nezlobte se, ale co kdybyste prostě počkal?“

„Ano, jistě.“

Pete zkontroloval čas. Lhůta měla vypršet za třicet sedm minut.

Jak se budeme cítit, uvažoval, pokud ti lidé zemřou při výbuchu a Medúza rozvrátí ekonomiku, ačkoli jsme tomu mohli zabránit pomocí jediného čísla? Udělali jsme všechno, co se dalo? A co já?

Teprve teď se začal v myšlenkách zaobírat další věcí, jež ho trápila. Byl to neurčitý pocit viny z toho, že tak ochotně spolupracoval s ABC. Ten zprvu zůstával v pozadí, ale s nepříjemnou naléhavostí se vynořil poté, co se Tony DiStefano nevybíravým způsobem dotázal na Petův podíl na mediální prezentaci události.

Měl odmítnout žádost ABC o pomoc? Irovi řekl, že nemůžou kontaktovat elektronická média, dokud si nebudou jisti, ale s informací od ABC si jisti byli. Je pravda, že televizní zprávy obrátily zemi vzhůru nohama, ačkoli nikdo doopravdy nevěděl, zda je na palubě ScotAiru 50 ostrá zbraň Medúza. Co když vlna Medúzy nevznikne? Odhadoval, kolik škod už bylo tam venku způsobeno. Nezáleželo na tom, že ABC konečnou verzi zprávy spíchla prakticky bez jeho pomoci. On se na tom podílel. Pokud se jednalo o strašlivý omyl, vina zčásti padala na jeho hlavu.

Pete zíral na protější stěnu řídicího centra, avšak neviděl ji. Jeho myšlenky těkaly sem a tam, od Boeingu 727 letícího nad Atlantikem ke kanceláři v New Yorku.

Na přímé lince stále zněl jen základní šum.

Ne, uzavřel Pete. Udělal jedinou rozumnou věc, kterou mohl udělat. Země se to musela dozvědět. Možná už bylo pozdě, ale lidé se potřebovali připravit.

25 KAPITOLA

ÚSTŘEDÍ FBI, WASHINGTON, D.C. – 19:25

Telefonát z velitelství letectva v Pentagonu přišel nečekaně. Tony DiStefano nepředpokládal, že se mu ještě ozvou. Koneckonců, pomyslel si Tony, ať se o vyřešení té věci postarají vojáci, když to tak zmršili.

Samozřejmě, výkon agenta FBI v Seymour-Johnsonu rovněž nestál za nic. Neměli právo házet všechno bláto na Pentagon.

„Agent DiStefano?“

Volající se představil hodností generála.

„Ano, generále?“

„Vy jste předal tu zprávu o jednociferném kódu k deaktivaci zbraně Medúza?“

„Ano, pane. Před pár minutami.“

„Pocházela ta informace od doktora Jacka Kravitze z Aspenu ve státě Colorado?“

„Ne. Ne, přišel s ní doktor Gene Mislowsky a já jsem ji obdržel od Peta Cooka, reportéra, myslím, že říkal, že je z Wall Street Journalu.“

„Skvělé.“

„Proč, generále?“

„Nejdřív si to ujasněme. Ten deaktivační kód byla jediná číslice ’1’?“

„Ano, pane. Zřejmě šlo o odůvodněnou domněnku založenou na tom, že ten vědec Rogerse Henryho znal. Ale proč se ptáte? Kdo je ten doktor Jack Kravitz?“

„Doktor Kravitz je další bývalý spolupracovník Rogerse Henryho z Los Alamos.“

„No ne, roztrhl se s nimi pytel.“

„Tým se údajně skládal z třiceti vědců.“

„Doktor Kravitz vám zatelefonoval do Pentagonu?“

„Ne, pane. Zkusil Bílý dům a podařilo se mu dovolat do Operačního střediska, odkud ho přepojili k nám. Zkontrolovali jsme soupis pracovníků z projektu Medúza a našli jsme ho tam.“

„Co říkal, generále?“

„Potvrdil to. Celkem jistě se vyjádřil v tom smyslu, že Rogers Henry by jako kód určitě použil číslo ’1’.“

„Takže máme potvrzení z nezávislého zdroje?“

„Bezpochyby, pokud ovšem nelže, že nezná místo pobytu doktora Mislowskyho ani s ním v současné době není v kontaktu. Sice je možné, že si vyměňují názory a ovlivňují jeden druhého, ale on přísahá, že to tak není, a my nemáme dost času, abychom si to sami ověřili.“

Tony cítil, jak se jeho pochybnosti vytrácejí.

Pane Bože! Jediné číslo a jsou z toho venku.

Opět se soustředil na telefon. „Generále, na další lince mám novináře jménem Pete Cooke, který je v řídicím centru FAA. Říká, že FAA se s tím letadlem nemůže spojit. Co vy?“

„Zatím ne, ale zkoušíme všechno možné.“

Tony se chtěl zeptat, co znamená „všechno možné“, ale pak od toho raději upustil. „Můžeme vám nějak pomoci, generále?“

„Ano, pane. Už jste nám velice pomohl tím, že jste mi poskytl to potvrzení, ale kdybyste se mohli rychle podívat do svých počítačů na ty dva vědce a dát nám vědět, co jste zjistili, pokud vůbec něco, myslím, že bychom si byli jistější, že jsme s tím jednociferným kódem na správné cestě… tedy ne že bychom měli na vybranou, pochopitelně.“

„Ozvu se vám, generále.“

„Pospěšte si, prosím, agente DiStefano. Jestli s těmi piloty nenavážeme spojení, za třicet minut a něco budeme zodpovědní za historickou národní katastrofu nevídaných rozměrů.“

VELITELSTVÍ LETECTVA, PENTAGON – 19:26

Generál Kinney zavěsil a sklonil se ke stolu, na který štábní seržant a dva důstojníci rozkládali mapu Atlantského oceánu od Jižní Karolíny po Bermudy. Za celých deset let nezažil, že by na velitelství zavládla tak napjatá atmosféra. Poslední půlhodinu přicházely zprávy o tom, že hospodářství Spojených států se rychle zastavuje a finanční instituce, trhy a banky se ze všech sil snaží zabezpečit proti hrozícímu elektromagnetickému pulzu. Po celé zemi přistávala letadla, většinou daleko od cíle. Nákladní i osobní vlaky zůstávaly stát na tratích a bezpočet podniků přestal pracovat.

Pokusy navázat spojení se ScotAirem nabyly na horečnosti. Všichni zúčastnění si bolestivě uvědomovali, že mají klíč ke zneškodnění zbraně Medúza, ale nemohou jej použít, pokud si nepromluví s posádkou boeingu.

Generál zblízka studoval mapu. „Letí do bermudského trojúhelníku,“ řekl.

„Ano, pane, ať to znamená cokoli.“

„Tak kde jsme my?“ zeptal se generál jednoho ze svých poradců. „Zvládnou to ty F-16?“

„Stíhačky, které ho před chvílí dostihly, se už vracejí k pobřeží. Potřebovaly by dotankovat, pane, než bychom je zase poslali na východ. Zkrátka by trvalo moc dlouho, než by se setkaly s tankovacím letadlem a obrátily se. Mysleli jsme, že bychom sehnali nějakou F-15 na letecké základně Shaw, ale žádná z nich se do vzduchu nedostane dost rychle a mají na palubě jenom UHF, což by mohl být problém. Potřebujeme letadlo, které dokáže vysílat v pásmech UHF i VHF.“

„Nachází se někde v téhle oblasti jakýkoli jiný stroj?“ Generál naznačil linii směřující od letiště v Grand Strandu přímo na východ a končící po zhruba čtyřech stech mílích.

Oba pobočníci zavrtěli hlavami a jeden odpověděl: „Veškeré komerční lety byly odkloněny kvůli hurikánu. Všichni jsou pravděpodobně moc daleko na to, aby mohli předat vzkaz, snad s jednou výjimkou…“ Ukázal na trojúhelník s volacím znakem Lufthansy.

„Tohle letadlo směřuje do Miami a možná je dost blízko. Právě mu volají z jeho společnosti satelitním telefonem, aby zjistili, jestli dokáže odvysílat zprávu pro ScotAir.“

„Dal bych nevím co za to, kdyby měl ScotAir satelitní telefon, ale jejich komunikační vybavení je podle všeho jenom základní.“

„Pak máme ještě poslední možnost.“

„Jakou?“

„Vlastně jsou dvě, pane. Žádáme o pomoc NASA, protože raketoplán Endeavor je právě na oběžné dráze a mohl by být v dosahu. Na dnešek měli naplánováno pořizovat živé záběry hurikánu, takže by snad mohl pomoci. Za druhé, nad hurikánem létá SR-71 Blackbird a provádějí nějaký výškový průzkum. Zrovna je ve vzduchu a my se s ním pokoušíme spojit.“

„Dobře! Vždycky mě rozčilovalo, že nejrychlejší a nejvýše létající stroj na světě stojí na zemi kvůli tomu, aby se ušetřily peníze. Má VHF rádio?“

„Nejsme si jisti, ale za pokus to stojí.“

Vedle generála se objevil major s nápadně ustaraným výrazem.

Nadřízený se k němu okamžitě obrátil.

„Něco nového?“

„Pane, raketoplán nebude v dosahu další dva oblety. To znamená další tři hodiny.“

„Zatraceně!“ Generál se rozhlédl po ostatních v místnosti. „Kolik ještě máme času?“

„Třicet pět minut, pane.“

Zakroutil hlavou a vzdychl. „Musí existovat nějaké řešení! Musí existovat způsob, jak se s tím letadlem domluvit. Přemýšlejte, všichni. Buďte kreativní. Žádný nápad není moc šílený.“

„Generále?“ oslovil ho přes stůl další důstojník v hodnosti podplukovníka. V ruce držel sluchátko a vypadal rozrušeně.

„Ano?“ vyzval ho generál.

„Ta SR-71 má VHF rádio. Pilot říká, že jestli mu seženeme tankovací letadlo, ke kterému by potom mohl zamířit, odkloní se z původního kurzu a spojí se s boeingem shora.“

„Jak je vysoko?“

„Přes šedesát tisíc stop, pane. Bude vysílat kolmo dolů.“

„Kde je teď? Jak daleko?“

Generál se spěšně přesunul vedle podplukovníka a v jeho hlasu se mísilo napětí s rozčilením.

Podplukovník nahlédl do svých zápisků, pronesl několik slov do telefonu a obrátil se zpátky ke generálovi Kinneymu.

„Říká, že na dohled cílové oblasti bude během čtyř minut. Letí na plný plyn.“

„Výborně!“ zvolal generál, zvedl ruce se zaťatými pěstmi do vzduchu a otočil se ke svému poradci. „Vyšlete KC-10 nebo tam nějakou naveďte. Spolupracujte s ním.“ Namířil prst na podplukovníka, který zdvižením ruky požádal o klid, protože se snažil vnímat hlas na druhém konci linky.

Podplukovník náhle vzhlédl. „Nemůže nás spojit přímo s tou 727, jestli budou odpovídat, a tak se předem ptá, co je to za zprávu, že ji tak nutně potřebujeme předat.“

Generál zopakoval kód a postup jeho zadání na klávesnici. „Stačí stisknout číslo ’1’. Žádné nuly, žádné desetinné čárky, prostě ’1’ a potom ‚Enter‘.“

„To je všechno?“ zeptal se podplukovník.

„To je všechno. Vyřiďte mu, ať předá pokyny a co nejrychleji ohlásí, jestli fungovaly.“

Podplukovník odříkal instrukce do telefonu a ztichl. Uvědomoval si, kolik párů očí se na něho upírá. Pak zakryl mluvítko dlaní.

„Čekám… přepojují mě na jejich velitelství a přes ně pomocí satelitu na velitele té SR-71.“

Několik lidí, včetně generála, vrhlo letmý pohled na hodinky a v duchu si označilo lhůtu čtyř minut.

AIR FORCE ONE – 19:26

Napětí na palubě Air Force One vzrůstalo během poslední půlhodiny téměř exponenciálně, avšak po obdržení zprávy z Pentagonu, že by jediná číslice mohla zastavit odpočítávání a že nikdo není schopen navázat spojení se 727, se prezident vrátil na svou trasu po letící polovině Hvězdného pokoje. Na druhé straně místnosti se v Bílém domě objevili poradci pro otázky národní bezpečnosti a zahraniční politiky.

Prezident se zastavil a podíval se na dvojici mužů.

„Za pár minut musím promluvit s Rusy. Pak s Brity, Francouzi, Němci a japonským ministerským předsedou. Potřebuji, aby všichni zůstali v klidu, pokud k tomu skutečně dojde. Rusové dokážou pomocí družic zaznamenat jadernou explozi během několika sekund, nemám pravdu?“

Stanley Shapiro, poradce pro otázky národní bezpečnosti, přikývl. „Stále musíme předpokládat, že ano, i když už proti sobě, díkybohu, nemáme netrpělivé Sověty s prsty na spouštích. Teď jsou to naši dobří přátelé a Kreml je napojený na naše sítě. Můžete si být jistý, že již mají základní přehled o tom, co se děje, ale potřebují vědět, kde mají detonaci očekávat. Pane, uvažoval jste nad ponorkami?“

Prezident vypadal rozpačitě. „Ponorky? Myslíte, aby zavolaly to letadlo?“

„Ne, pane,“ odpověděl Shapiro. „Myslím, jestli jste uvažoval nad důsledky, pokud posádka shodí bombu na ruskou ponorku nebo ponorku kohokoli jiného, když už jsme u toho.“

„Sakra, to ne. Má námořnictvo…“

Stanley Shapiro ho umlčel pohybem ruky.

„Rozumím, pane, prošetřil jsem to. Oficiálně ani neoficiálně nevíme o žádné ruské ani jiné ponorce v širokém okruhu. Sami tam máme letadlovou loď, která se pokouší obeplout hurikán jižně od Bermud. Ta je ze všech nejblíž. Je tu ale jiné nebezpečí, o němž byste měl vědět. I když jsou to spojenci, jestli se nějaká jejich ponorka potopí někde jinde z důvodů, které raději nebudu rozebírat – a dneska je jich hodně, včetně vzpoury, hrubé nedbalosti, opomenutí zavřít průlez a tak dále – bude velmi příhodné obvinit z její ztráty přátele ve Washingtonu a žádat kompenzaci.“

„Takže bychom je měli okamžitě informovat, je to tak?“

„Ano, pane, ale je tak pozdě, že i kdyby nám potvrdili, že tam žádné ponorky nemají, později by mohli říct: ‚Jejda, dali jste nám špatné souřadnice a zlikvidovali jednu naši loď!‘“

„Studená válka skončila, Stanley. Takové potíže snad nenastanou.“

„Snad, ale je to státnictví ve své nejdokonalejší podobě. Jak beznadějně zkomplikovat něco celkem jednoduchého.“

„Jestliže uplatní nárok, můžeme prohlásit, že to byl francouzský nukleární test,“ pronesl prezident s kamennou tváří.

Sáhl po interkomu a zavolal do palubního spojovacího centra Air Force One.

„Zavolejte mi co nejrychleji horkou linkou ruského prezidenta.“ Znovu se podíval na účastníky telekonference v Operačním středisku. „Na co jsme ještě zapomněli? Co družice? Slyšel jsem, že raketoplán nám pomoci nemůže, ale prověřte, jestli tam nemáme nějakou družici, která by jim mohla zavolat na velmi krátkých frekvencích. Pokud je potřeba pověření ke změně oběžné dráhy, mají ho, ať to stojí cokoli.“

„Myslím, že naší největší nadějí je SR-71, pane,“ řekl Stanley Shapiro. „Pracuje pro NOAA, ale řídí ji NASA. Volací znak je Condor 10. Bude nad nimi každou chvíli.“

„To je možné, ale zkuste i ty družice. Nesmíme opomenout žádnou alternativu.“

SCOTAIR 50 – 19:27

Krabice a vybavení z prvních dvou palet se vršily v neuspořádané změti v zadní části nákladového prostoru. Scott a Jerry se snažili přemístit v omezeném čase co nejvíce, zatímco majitelka nákladu, Linda McCoyová, se připravovala na nouzovou operaci.

Scott se vzadu na okamžik zastavil a otřel si čelo. Oba se s Jerrym značně zapotili. Odhadovali, že připoutání volně ložené hromady krabic nákladovou sítí zabere zhruba další dvě minuty. Síť již ležela vedle rostoucí kupy, kterou neustálé turbulence hrozily rozházet po celé podlaze.

Když se z palubních reproduktorů ozvalo cvaknutí, Scott instinktivně zvedl oči ke stropu.

„Scotte, za necelých deset minut by dveře měly být otevřené. Deset minut.“ Dokuv hlas se rozléhal téměř prázdným prostorem mezi Vivian Henryovou a horou antarktického výzkumného vybavení.

Stud teď musí stranou, rozhodla Vivian. Svlékla si blůzu a podprsenku a několik minut ležela na podlaze, než jí Linda znovu namazala dezinfekcí místo nad levým prsem a pod klíční kostí, kde se těsně pod pokožkou skrýval kardiostimulátor.

Linda si pod kolena připravila nevelkou přikrývku a klekla si vpravo vedle Vivian. Pokusila se udělat z blůzy jakousi zástěnu, ale Vivian oděv odstrčila.

„Když jsem si ji kupovala, byl to dost drahý dárek, drahoušku,“ řekla. „Nechci si ji zakrvácet.“

Postup, jak se Linda dozvěděla, byl vcelku jednoduchý. Malý kardiostimulátor o velikosti kapesních hodinek vytvářel na kůži plochou okrouhlou bulku s dobře patrnými okraji. Jediný řez podél její spodní strany mezi pozicemi, které na ciferníku zaujímají čtyřka a osmička, by měl stačit.

„Až budete řezat,“ vysvětlovala Vivian, „opírejte špičku nože o kovové pouzdro. Uděláte tak čistou ránu a nebudete mít problém odhadnout, jak hluboko zajet.“

„Rozumím.“

„Jakmile se objeví spodek kardiostimulátoru, sáhněte dvěma prsty dovnitř a pomalu ho vytahujte zpod kůže, dokud se neukážou dva drátky. Ty mají dost velký průvěs.“

„Ty drátky jsou k tomu nahoře přidělané?“

Vivian přikývla. „Ano. Takovým způsobem, aby to celé mohlo pohybem dolů vyklouznout ven.“

Skutečnost, že neměly žádné anestetikum pro lokální umrtvení, zjevně trápila daleko více Lindu než pacientku.

„Vydržíte tu bolest, Vivian?“ zeptala se.

„Nebude tak velká,“ odpověděla starší žena vyrovnaně. „Nebude to příjemné, ale ani strašné.“

„Třeba má někdo z těch mužů trochu destilátu. Nedala byste si kapku, abyste byla aspoň trochu omámená?“

Vivian rozhodně zavrtěla hlavou.

„Lindo, poslechněte si pokyny až do konce. Jak jsem řekla, jsou tam dva tenké drátky, které jsou na tu věc připojené. Mají dost velký průvěs na to, aby se s ní dostaly ven a vy jste je mohla chytit a odpojit, ale víc za ně netahejte.“

„Proč?“

„Jsou nitrožilně ukotvené. Pokračují až do pravé poloviny srdce.“

„Pane Bože!“ Linda si zakryla ústa dlaní. „Pane Bože!“

Vivian natáhla ruku, aby ji ukonejšila.

„Vůbec nic s těmi vnitřními drátky neuděláte, pokud se je nepokusíte vyškubnout nebo vytáhnout.“

„Rozhodně za ně nebudu škubat ani tahat! To v žádném případě!“

Linda zvedla hlavu a upřela na pacientku tázavý pohled.

„Proboha, Vivian, vy je máte v srdci?“

„Ty druhé konce. Teď se uklidněte! Uděláte jenom to, že je odpojíte od jednotky, kterou vysunete ven, a pak ty dráty opatrně vrátíte dovnitř.“

„Co když se dotknou? Nemůže třeba dojít ke zkratu? Pochopitelně vím, že je nemůžu omotat černou izolační páskou, ale…“

Vivian se zasmála a zakroutila hlavou. „Zdroj je v přístroji, který vyjmete, v tom základním kardiostimulátoru. Je úplně jedno, jestli se drátky dotknou, až je zasunete zpátky. Jenom vám připomínám, abyste za ně neškubala ani při odpojování, ani po něm.“

„Slibuji. Spolehněte se, že ne!“

„Výborně. To je všechno. Nic dalšího vám nepovím.“

„Nejsem doktorka, Vivian. Totiž nejsem doktorka medicíny. Z těchhle věcí mám hrůzu.“

„Já vím, Lindo, ale zvládnete to.“

„Co uděláme s krvácením?“ zajímala se Linda. „Poteče hodně krve?“

„Ne. Moc ne. Vezměte ty papírové ručníky, které jste přinesla ze záchodu, vysušte s nimi, co se dá, ale snažte se nedotýkat rány.“

Vivian si povšimla, že se Lindě lehce chvěje ruka. Znovu ji za ni chytila a řekla: „No tak, klid. Já jsem pacientka a jsem klidná, takže vy musíte být klidná taky. Není to zásah do otevřeného srdce. Doktor musí provést to samé, když kardiostimulátor potřebuje nové baterie.“

„Vážně? Jak často?“

„Teoreticky zhruba jednou za pět let, ale v mém případě baterie tak dlouho nevydržely. Teď už vím proč. Tak dobře, konec zdržování. Nemáme čas a začíná mi být zima.“

Linda vzala skalpel a zkusila jeho vyváženost, jako by jím hodlala házet na cíl. Dlouze se nadechla a ještě jednou v paměti probírala, jestli je všechno v rámci možností maximálně sterilní. Ruce se jí přestaly třást. Levou zlehka osahala bulku kolem kardiostimulátoru a pravou nasměrovala ostří skalpelu. Dávala si pozor, aby vedení řezu neovlivnily pohyby letadla, zatlačila na špičku čepele a cítila, jak se nástroj noří do Vivianiny pokožky.

*****

O padesát stop blíže k přídi letounu se Dok Hazzard podíval na hodinky a opět sáhl po mikrofonu palubního rozhlasu.

„Scotte, do otevření dveří zbývá už jenom pět minut. Doporučuji, abyste přestali s nošením nákladu.“

Přes čtvrt hodiny neslyšel lidský hlas a nyní si uvědomil, že ho zneklidňuje nepřítomnost vytrvalého klábosení linkových pilotů, na které byl při létání zvyklý. Nebylo pochyb o tom, že začíná ztrácet hlavu, a to se mu ani trochu nelíbilo.

Ostatní to tam vzadu příliš protahovali. Dok si musel přiznat, že má strach a možná si i připadá trochu opuštěný. Vlastně byl podrážděný a ustaraný zároveň, jako by v jeho hlavě bojovali dva Dokové Hazzardové, jeden logicky uvažující a druhý ovládaný emocemi. Měl sto chutí oba dva okřiknout. Celou kariéru byl hrdý na svou pověst člověka, jehož žádná komplikace nevyvede z míry. „Existuje důstojnost pod nátlakem a Dok pod nátlakem,“ řekl kdysi jeden jeho přítel, když ho představoval na večeři Asociace dopravních pilotů, „a Dok je pod nátlakem klidnější.“

Vzpomněl si na příhodu, která se stala před dvaceti lety, když ještě společnost Pan Am výtečně prosperovala. Tehdy z kouta newyorského klubu pilotů zaslechl rozhovor, jenž ho nesmírně potěšil. „Starouš Dok?“ zeptal se mladý kolega, aniž si povšiml, že jmenovaný je na doslech. „S tím člověkem létám hrozně rád. Toho nic nerozhází! I kdyby upadlo pravé křídlo, Dok by si objednal další kafé, než by stočil směrovku na doraz doleva a prošel nouzové úkony. Nažhaví ho jedině sexy ženská. Z těch je celý pryč.“

To pořád platí! Pomyslel si Dok. Ale o tu chladnokrevnost jsem nejspíš přišel.

Natočil se do strany a s rostoucím znepokojením sledoval dveře kabiny. Pak se přinutil soustředit pozornost opět na přístroje a dráhu letu. Obtížný úkol vyhledávat trasu mezi rudými skvrnami špatného počasí na barevné obrazovce radaru si vybíral svou daň. Dok se podíval na ovládání vysílaček na středovém panelu mezi sedadly kapitána a druhého pilota a zauvažoval, jestli by je neměl zase zapnout. První VHF rádio je zapnuté, připomněl si, a naladěné na jedinou frekvenci, která nad Atlantikem přicházela v úvahu: 121,5, nouzová frekvence, označovaná vojenskými piloty jako „strážní“.

Kdyby nám chtěl někdo zavolat, zkusil by to na strážní, usoudil Dok.

Cosi mu stále nešlo z hlavy. Ale co? Určitě něco přehlédl. Myslel na to před deseti až dvaceti minutami, po odletu stíhaček, ale nyní ho paměť zradila. Bylo nutné něco zkontrolovat, například…

Jeho pohled se stočil k zrcadlově uspořádaným ovládáním VHF rádií.

Jednička má tu zatracenou hlasitost nalevo, uvědomil si. Nakonec si tedy vzpomněl, ale ještě zbývalo přikročit k činu. První rádio bylo právě to, které nechali nastavené na strážní frekvenci.

V tom byl problém. V jaké poloze byl knoflík ovládání hlasitosti? Raději by se měl podívat…

Do kabiny vpadl jako velká voda Jerry.

„Tak jo, Doku, za chvíli to bude. Linda ještě není hotová s Vivian.“

Dok se ujistil, že autopilot je pořád zapnutý a řídí letadlo na východ, a ohlédl se na Jerryho.

„Nemáme čas,“ řekl. „Mluvili jste se Scottem o úhlu větru, rychlosti, nastavení klapek a podobně?“ Jeho hlas zněl úsečně a nervózně a on o tom věděl. Málokdy si na někom vyléval zlost a sám tím byl překvapen, zejména poté, co letový inženýr zareagoval dotčenou grimasou. Jerry zavrtěl hlavou, z nevelké přihrádky za svým sedadlem vytáhl lehce ušpiněný hadr a otřel si čelo. Očividně se dosti potil.

„Na debaty jsme neměli čas,“ vysvětlil. „Dřeli jsme jako mezci a přenesli jsme toho mnohem víc, než jsme čekali. Z jejího nákladu toho nebudeme muset moc vyhodit.“

„To je sice skvělé, ale já bych byl radši, kdyby nám na letadle zůstal ocas, a proto potřebujeme, aby ses podíval do provozního manuálu a rychle pomohl něco naplánovat. Mohlo by na tom hodně záležet.“

Jerry se zarazil a několik sekund na něho hleděl. Pak pomalu a vážnějším tónem odpověděl.

„To je mi jasné, Doku. Posledních deset minut jsi tady seděl a hrál si s palubním rozhlasem, takže ses na to mezitím mohl podívat sám.“ Jeho slova zněla stále ostřeji, což Doka popudilo.

„Pomalu, Jerry! S palubním rozhlasem jsem si, jak říkáš, hrál proto, abyste neztratili přehled o čase.“

„My přehled o čase neztratíme, krucinál!“

„To rád slyším, protože drobnosti jako rychlost letu a konfigurace můžou rozhodnout o tom, jestli budeme za deset minut naživu.“

Jerry dlouze a znechuceně vzdychl, bojovně vysunul bradu, což u něho Dok za posledních šest měsíců viděl jen několikrát, a hodil hadr na podlahu.

„Doku, jestli se ti nelíbí, jak dělám svoji práci, asi bys ji se svými zkušenosti od Pan Am rád vzal za mě!“

„Co tím chceš, sakra, říct?“

„No“ – Jerry máchl rukou k prázdnému levému sedadlu – „když teď řídíš letadlo, zřejmě víš všechno nejlíp, takže ti nebudu překážet.“

Scott vstoupil do dveří a poslouchal vzrušenou výměnu názorů mezi svými zaměstnanci. Náhle poklepal Jerrymu na rameno, přistoupil ke středovému panelu a podíval se Dokovi do očí.

„Co se to tady děje?“

Dok zavrtěl hlavou a zasupěl. „To nic není, Scotte. Jenom jsme nervózní. Začal jsem mít strach, že to nestihneme.“

Jerry na druhého pilota ukázal palcem. „Zrovna jsem mu chtěl uhnout, aby to celé zvládl bez…“

„NECHTE TOHO! OKAMŽITĚ!“ okřikl Scott oba starší muže a ve tváři měl rozlícený výraz. „Nejde tady o nic jiného, než že nám strach zabraňuje vydat ze sebe všechno. Jsme tým, pánové, dokud tuhle mašinu nezaparkujeme v Denveru nebo se nevypaříme nad oceánem. Jsme tým. Tak jsme začali a tak taky skončíme. Nechci po vás, abyste se objali a usmířili, ale říkám vám, že už nechci slyšet, jak se hádáte! Jasné?“

„Promiň, Scotte. Moje chyba,“ řekl Dok a obrátil se k Jerrymu, který mávl rukou.

„Zapomeň na to, Doku. Scott má pravdu. Mám strach.“

„Já taky,“ přidal se Scott. „A ty, Doku?“

Druhý pilot se tlumeně zasmál. „Vždycky se povídalo, že Dok Hazzard se nikdy nebojí. Ale teď byste klidně mohli říct, že mám naděláno v kalhotách.“

„Tak zaměříme svoje roztěkané síly na to, jak se zbavit těch zatracených dveří bez toho, že přijdeme o ocas, dobře?“

Jerry mezitím vklouzl na své sedadlo a otevřel provozní manuál. „Souhlasím. Ale ze všeho nejdřív bychom měli začít se sestupem a dekompresí.“

„Do jaké výšky, Jerry?“ zeptal se Scott.

„Doporučoval bych pět tisíc.“

Dok na svém místě poposedl. „V deseti tisících bych byl klidnější. Víte, pro případ, že nastanou problémy s řízením.“

Scott se ohlédl z Doka na Jerryho, který pokýval hlavou.

„Deset tisíc stačí.“

Když se Dok obrátil k řídicímu sloupku a zahájil sestup, pořád se nemohl zbavit dojmu, že na něco zapomněl.

Po jeho levici zůstal nezkontrolovaný ovladač hlasitosti na VHF rádiu číslo jedna v poloze, do níž ho Scott neúmyslně nastavil před dvaceti minutami – tedy stažený na minimum.

26 KAPITOLA

CONDOR 10, LETOVÁ HLADINA 650, 210 MIL VÝCHODNĚ OD MYRTLE BEACH, JIŽNÍ KAROLÍNA – 19:28

S očima upřenýma na ukazatele spotřeby paliva a jeho zbývajícího množství velitel jednoho z posledních provozuschopných letadel SR-71 na světě zahýbal hlavou uvnitř přilby svého přetlakového obleku a začal točit pravou zatáčku o sto osmdesát stupňů zpátky na sever, aby zůstal v pátracím dosahu rádia. Již se stihl poradit s kolegou na zadním sedadle, dalším letcem, který seděl ve stejné kabině jen několik stop za ním. Jako vždycky bylo těžké vnímat všechny přístroje a zároveň si udržovat dostatečný přehled o okolním světě přes průzor helmy a malá okénka kabiny blackbirdu, ale velitel měl s SR-71 bohaté zkušenosti a přehlížení drobných nepříjemností v podstatě kosmického skafandru se mu stalo téměř druhou přirozeností.

Skutečnost, že Lockheedy SR-71, dosud nejrychlejší akceschopné letouny na světě, byly až na dva odstaveny, v něm vyvolávala smíšené pocity hrdosti a vzteku nad takovou hloupostí. V Nevadě byl zkoušen další průzkumný stroj, supertajné nadzvukové letadlo. Projekt však měl vážné problémy, a když Spojené státy potřebovaly lepší průzkum než družicový, znovu oprášily blackbirdy – a povolaly je zpátky do akce.

Tato mimořádná operace však byla specifická.

Přes třicet tisíc stop pod nimi vířily okrajové části hurikánu Sigrid a rychlost větru přesahovala sto šedesát uzlů, ale let blackbirdu byl klidný a ustálený a letadlo klouzalo řídkou atmosférou více než trojnásobkem rychlosti zvuku.

„Na 343,0 nic, Jime,“ ohlásil do interkomu druhý pilot.

„Dobrá. Teď vyzkoušej strážní VHF.“

„Rozumím.“

Velitel znovu zahýbal hlavou v přilbě ve snaze uvolnit napjaté a rozbolavělé krční svaly. Podíval se na hodiny. Udaný čas do detonace se nepříjemně přibližoval, ačkoli by dokázali zvládnout dvě stě mil zpátky na východní pobřeží během deseti minut, pokud se jim nepodaří navázat kontakt nebo předání zprávy nepovede k úspěchu.

Slyšel, jak druhý pilot znovu a znovu vysílá.

Boeing 727 byl někde pod nimi, ale buď je neslyšel, nebo neodpovídal.

„Poletím ještě dvě minuty na sever a pak obrátím na jih,“ oznámil velitel.

Opět se podíval na hodiny v kabině SR-71. Lidé na palubě Air Force One a v Pentagonu čekali, až se jim ozvou přes satelitní kanál. Mohli to zkoušet ještě zhruba patnáct minut, ale pak museli bezpodmínečně pospíchat na západ s palivem jen taktak postačujícím na dolet k tankovacímu letadlu.

„Něco mám!“ ozval se druhý pilot.

Velitel přidal hlasitost VHF rádia a čekal na další kolegovo vysílání. Několik okamžiků se nic nedělo. Pak uslyšel cvaknutí mikrofonu a zase se rozhostilo ticho.

Druhý pilot znovu promluvil do rádia a tentokrát se odpověď ozvala téměř vzápětí.

„Pokračujte, přepínám.“

Veliteli se po žilách současně s adrenalinem rozproudilo vzrušení a zlé předtuchy, zatímco neviděný kolega v zadní části kabiny SR-71 promluvil do mikrofonu ve své přilbě.

„ScotAire 50, jste to vy? Tady Condor 10, máme pro vás naléhavou zprávu.“

Hlas se vrátil.

„Voláte ScotAir 50?“

„Ano. Jste to vy, ScotAire?“

Další zaváhání.

„Ne, tady je USS Eisenhower. Taky voláme ScotAir na strážní frekvenci, Condore 10. Omlouváme se.“

Velitel vzdychl a zklamaně zavrtěl hlavou, i když rozhovor pokračoval. Namířil prst k ovladači satelitního spojení, ale pak jej stáhl. Ještě pár minut, rozhodl. Zatím nebyl připravený smířit se s neúspěchem.

SCOTAIR 50 – 19:30

Třebaže měla Vivian ve tváři bolestnou grimasu, neřekla ani slovo, když si Linda podpírala v neustálých turbulencích ruku, jíž táhla skalpel. Linda dokončila řez podél okraje kardiostimulátoru a začala jej vytahovat ven. Odpojit drátky dalo více práce, než očekávala, a krvácení bylo prudší, avšak zvládnutelné. Ruce se jí mírně třásly, ale dokázala vytáhnout první a potom druhý drátek z jednotky, odložila ji na Vivianinu hruď a opatrně dráty zasunula zpátky pod kůži. Pak řez stiskem uzavřela a překryla obvazem.

Nakonec, když zastavila krvácení a vyčistila ránu dezinfekcí, vrátila obvaz na místo, nechala Vivian, aby si jej přidržovala, a pomohla jí s oblékáním.

Bylo po všem.

Úžasné! Pomyslela si Linda.

„Díky, Lindo,“ řekla Vivian. „Jsem vám neskonale vděčná!“

„No tak,“ usmála se doktorka. „Moje motivace byla čistě sobecká. Nechci, aby ta bomba vybuchla, až ji vyhodíme.“

Poprvé po několika hodinách Vivian stála na nohou, zpočátku poněkud rozechvěle, a dívala se na zařízení.

„Běžte do kabiny, Viv. Já tam přijdu hned,“ řekla jí Linda.

Vivian se usmála, přikývla a natáhla ruku ke stěně, aby udržela rovnováhu. Vykročila vpřed, ale pak se obrátila zpátky. „Lindo, prosím, neberte to jako hrubost, ale kdyby vám to nevadilo, dala bych přednost celému jménu Vivian místo Viv.“

„O hrubosti se nedá mluvit, Vivian. Jak si přejete.“

Linda otřela nevelký kardiostimulátor a důkladně jej přilepila páskou do průzoru na zbrani Medúza Rogerse Henryho. Než tu věc svrhnou, musí průzor uzavřít, napadlo ji, aby náraz vzduchu kardiostimulátor neodtrhl.

„Hotovo,“ řekla si v duchu. „Máme to za sebou.“ Podívala se na své ruce a překvapilo ji, že už se netřesou. Ještě jednou pohlédla na obrazovku. Zbývající čas nepřestával ubíhat, sekundu po sekundě. Lindě zapraskalo v uších, protože se změnil tlak v nákladovém prostoru. Také znovu uslyšela hluk motorů.

Naplánoval to Rogers Henry právě takhle? Zamyslela se. Jenom jednotvárné odpočítávání a detonace obracející dějiny naruby? Žádné další pokusy terorizovat manželku? Určitě předpokládal, že se armáda bude snažit o deaktivaci, ale k tomu nedošlo. Nikdo se nepokusil proniknout do schránky nebo kteroukoli její část zahřát hořákem. Copak Henryho přivedlo jeho zvrácené uvažování k závěru, že Vivian úspěšně dopraví pumu do Pentagonu a tam s ní vyletí do vzduchu? Myslel si snad, že vojáci prostě vyklidí ministerstvo obrany a Washington, D.C., a nechají zbraň vybuchnout?

Měla stále větší jistotu v tom, že odpověď na tyto otázky musí znít ano.

Nyní ji napadlo, jestli je ještě nečekají nějaké děsivé výhrůžky, které bomba při svém odpočítávání k nule spustí na poslední chvíli.

Linda odstoupila od zařízení, jako kdyby se náhle probudilo k životu, a snažila se potlačit dojem, že jakýmsi způsobem přečetlo její myšlenky.

Vyrazila nazpátek do pilotní kabiny, jak nejrychleji to šlo.

*****

Na tvářích tří mužů v kabině byla znát úleva, když Vivian Henryová vešla vrávoravě dovnitř, spočinula na sedadle pozorovatele a sáhla po bezpečnostních pásech, protože boeingem smýkaly poryvy větru v okrajovém pásmu hurikánu.

„Vivian! Díky Bohu, že jste zpátky,“ řekl Dok.

„Amen,“ dodal Jerry.

„Jste v pořádku, Vivian?“ zeptal se Scott.

Když přikývla, kapitán pokračoval: „Musíme teď ještě dokončit poradu.“

Vivian jim pokynula, ať se nenechají rušit.

„Kde je Linda?“ zajímal se Scott.

„Sklízí lékárničku. Přijde za chvíli.“

„Vyrovnávám na deset tisíc, Scotte,“ ohlásil Dok. „Jerry, jaký je tlak v letadle?“

„Už to skoro bude. V nákladovém prostoru je na devíti tisících osmi stech. Než se vypravíme dozadu, dekomprese bude u konce.“

„Potom otevřeš výpustný ventil?“ zeptal se Dok.

Jerry pokýval hlavou. „Protože v trupu nebude žádný zbytkový tlak, při rozražení dveří nám nehrozí roztržení.“

Dok se natáhl k radaru a seřídil signál. „Před námi je spousta rudých oblastí, Scotte. Budeme muset kličkovat tou nejhorší bouřkovou oblačností.“ Podíval se na kapitána. „Jsi připravený převzít řízení?“

Scott zavrtěl hlavou.

„Doku, létám s tímhle strojem necelý rok a nikdy předtím jsem velké dopravní letadlo neřídil. Ty pilotuješ dopravní letadla celý život. Jak dlouho létáš se 727, patnáct let?“

„Jasně, přinejmenším,“ odpověděl Dok.

„Dobře, nebude tedy lepší, když zůstaneš u řízení? Zejména když můžeme ovlivnit letové vlastnosti stroje nebo přijít o ocas?“

„Mně to připadá lepší,“ ozval se Jerry.

Dok zdvihl obočí a pohlédl na kapitána.

„Ten ocas budu tak jako tak potřebovat, Scotte, ale se zbytkem souhlasím.“

Scott přikývl. „Výborně. Rozhodnuto. Řídíš ty. A teď, pokud jde o otevření dveří, nejlepší bude letět rychlostí dvě stě dvacet uzlů, rovně, bez klapek. V tom jsme všichni zajedno?“

„Jsme,“ přisvědčil Dok.

„Ano,“ přidal se Jerry. „Za těchto okolností bude proudění vzduchu dost prudké na to, aby utrhlo závěsy, ale vzhledem k příkrému sklonu paluby je pravděpodobné, že by dveře mohly bezpečně proletět kolem ocasních ploch. Alespoň v to doufám.“

„Sice je to jenom odhad,“ připomněl Dok, „ale podle mě zní velice logicky.“

Boeing vlétl do ohraničené oblasti krupobití, které všechny v kabině přinutilo trhnout hlavami nahoru. Hluk však ustal stejně rychle, jako začal.

Scott vrhl pohled na hodinky, pak na druhého pilota a letového inženýra.

„Připraveni?“

Jerry kývl, odstrčil své sedadlo stranou a otevřel dveře kabiny, čímž překvapil Lindu, která právě zvenku sahala po klice.

„Radši se připoutejte, Lindo. Chystáme se utrhnout dveře.“

Linda se protáhla kolem něho a v uličce se minula se Scottem. Dok vypnul autopilota a ubral plyn, aby letadlo zpomalilo. Ohlédl se na kapitána, jenž procházel dveřmi a přidržoval se jejich rámu.

„Scotte!“ zavolal na něho. „Počkej chvíli!“

Scott strčil hlavu zpátky do kabiny. „Co je?“

„Jerry to dokáže sám. Neměli byste riskovat oba. Možná je to chlapské, ale není to rozumné.“

Scott mu několik sekund hleděl do tváře a pak přikývl. „Máš pravdu, Doku. Řeknu to Jerrymu.“

Odešel do nákladového prostoru a zanedlouho se vrátil.

„Řekl jsem Jerrymu, že mu palubním rozhlasem oznámíme, až budeme mít správnou rychlost.“ Obrátil se k Lindě, která kývnutím dala najevo svůj souhlas, zatímco se usazovala na sedadlo druhého pozorovatele a začínala si zapínat pás.

Scott se rovněž připásal a vrhl ustaraný pohled na Doka, jenž pomalu posouval ovladače škrticích klapek a udržoval výšku. Paluba Boeingu 727 se od přídě zvedala v úhlu přesahujícím osm stupňů.

„A je to, Scotte. Myslím, že jsme připraveni.“

„Povím mu to.“ Scott sáhl po mikrofonu a zmáčkl přepínač palubního rozhlasu.

Podíval se dozadu na inženýrův panel a ověřil, že rozdíl tlaků je na nule. Na neustálé mírné turbulence si již téměř zvykli. Poskakování a trhání letadla nepolevovalo ani na okamžik.

„Fajn, Jerry, dekomprese skončila. Dej se do toho.“

A, Bože, ty nám pomáhej, prosím! Pomyslel si Scott sám pro sebe.

Pohlédl na Doka.

„Můžeme?“

Dok pokýval hlavou a posunul ruce na řídicím sloupku do správné polohy.

Patnáct stop za nimi, na opačné straně kabinové přepážky, Jerry zkontroloval silný popruh, který měl kolem pasu, sebral všechnu odvahu a přesunul pákový ovladač do polohy „otevřeno“.

AIR FORCE ONE – 19:30

Velitel letadla Condor 10 chvíli nevěřil svým uším, když se k němu prostřednictvím satelitního kanálu donesl hlas prezidenta Spojených států.

„Condore 10, slyšíte mě?“

„Ano, pane prezidente.“

„Podařilo se vám navázat s ním kontakt?“

Následovala krátká odmlka, jak signály putovaly sem a tam mezi pozemními stanicemi a geostacionárními družicemi dvacet tři tisíc mil nad rovníkem a obstarávaly spojení mezi Hvězdným pokojem na palubě Air Force One, letícím rychlostí pět set mil za hodinu, a pilotní kabinou letounu SR-71, jehož rychlost činila přes dva tisíce mil za hodinu.

„Ne, pane prezidente, je mi to líto, ale nedokázali jsme ho zastihnout na žádné frekvenci. Musím tam někde dole být, ale nedostali jsme žádnou odpověď, i když jsme vyzkoušeli všechno možné včetně strážních frekvencí UHF a VHF.“

„Pane na nebi!“

„Co jste říkal, pane?“

„Jenom takovou modlitbu, příteli. Obávám se, že budeme potřebovat veškerou boží podporu, abychom to během příštích dvaceti minut zvládli. Jak se jmenujete, Condore 10?“

„Jim Davidson, pane.“

„Dobře, Jime, děkuji vám za snahu. Teď byste raději měli letět pryč.“

„Pane…“

„Ano?“

„Máme ještě pár minut. Budeme to pořád zkoušet. Máme v plánu vysílat naslepo pokyny pro zadání toho deaktivačního kódu.“

„To záleží na vás, ale nezapomeňte správně odhadnout, kdy je potřeba zmizet. Nenechte se zaskočit, kdyby ta věc vybuchla podle plánu.“

„Je to vážně tak špatné?“

„Zřejmě jste o tom neslyšeli všechno, ale hrozí nám elektromagnetický pulz rovnou z pekla. Mimochodem, můžete s tím blackbirdem letět bez počítačů?“

„Ano, pane. Raději bych se tomu vyhnul, ale jde to.“

Prezident ukončil spojení a ukázal na další linku.

„Tohle je Moskva?“ zeptal se.

„Ano,“ potvrdil ministr zahraničních věcí.

Prezident stiskl tlačítko a zakryl sluchátko dlaní. „Další bude britský ministerský předseda, a protože vím, že to je váš dobrý přítel, chci, abyste u toho byl taky.“

Pak si přiložil telefon k uchu.

„Pane prezidente?“ oslovil svůj ruský protějšek. „Promiňte, že vás obtěžuji v tuhle hodinu, ale máme tady vážnou situaci, se kterou vás musím podrobně seznámit.“

27 KAPITOLA

SCOTAIR 50 – 19:33

Hučení motoru nákladových dveří se ozvalo hned poté, co Jerry Christian přesunul pákový ovladač, ale několik sekund – během nichž skryté vačky rotovaly do odemčené polohy – se nedělo nic viditelného.

Náhle se s prasknutím rozevřelo těsnění kolem vnějšího obrysu dveří. Jerry cítil, jak mu poskočilo srdce, když sebou široké nákladové dveře se závěsy nahoře trhly a daly se do pohybu.

Nedostavila se výbušná síla ani nedošlo k úniku vzduchu. Mezi spodní hranou dveří a podlahou nákladového prostoru se jednoduše rozšiřoval pruh šedého světla, protože dveře se posunuly na vzdálenost necelých dvou palců do prostoru.

Nebyl však připravený na hluk. Ohlušující řev proudícího vzduchu Jerryho vylekal. Letový inženýr zjistil, že bojuje s instinktivním nutkáním pustit páku a přerušit pohyb, než se dveří zmocní okolní živel.

Boční nákladové dveře Boeingu 727 nebyly navržené tak, aby vydržely obtékání vzduchem o rychlosti dvě stě mil za hodinu. Jerry si uvědomoval, co musí přijít, ale neznal přesný okamžik, kdy se to stane – a nevědět, jakého úhlu mohou dveře dosáhnout, než se odtrhnou, bylo děsivé.

Mezera mezi podlahou a spodní hranou se rozšířila na šest palců a stále se zvětšovala. Jerry cítil, jak se letadlo zachvělo, když okraj dveří pronikl do vysokorychlostního proudění několik palců od trupu. Viděl, jak se dveře otřásají v závěsech a lehce se vzpírají, když do mezery vnikl vzdušný vír. Trup sebou ve spárech plynoucího vzduchu škubal do strany.

Stále však držel pohromadě.

Velké dveře pokračovaly v pomalém, téměř hypnotizujícím posouvání ven, jako kdyby na otevírání za letu nebylo nic mimořádného. Kvůli rovnoměrnému tempu Jerry naprosto nečekal šokující účinek náhlého pohybu a rámusu, když se dveří zmocnil vzdušný proud a vyrval je z rámu. Dveře udeřily do horní částí trupu tak prudce, že než si Jerry stačil uvědomit, co se děje, nezbylo po nich ani památky.

Obrovský boeing se vzápětí stočil doprava a propadl se dolů. K uším překvapeného Jerryho dolehl zvuk exploze. Palubní inženýr vyhlédl zejícím otvorem po dveřích a uviděl hrozivá mračna a levé křídlo. Cítil, jak se zvětšuje náklon, vzrůstá přetížení a příď dále klesá.

Zachytil se pevněji nákladového popruhu a s vypětím sil se navzdory působícím silám posunul o několik palců dopředu, aby lépe viděl. Scott a Dok měli očividně plné ruce práce se záchranou jejich životů, ale zatím se jim dařilo stroj zvládnout. Jerry si povšiml vysouvajících se rušičů vztlaku na levém křídle, jež svědčily o snaze udržet kontrolu.

Sakra!

Protože nechtěl zbytečně riskovat, na horní část otvoru nemel dobrý výhled. Předpokládal však, že spatří čistý okraj rámu.

Místo toho uviděl dveře, nebo přinejmenším jejich zbytek, zmítané v podivném úhlu proudícím vzduchem a stále pevně držící na dvou zadních závěsech. Nápor z nich otrhal izolaci a umělou hmotu a částečně je rozbil.

Panebože! Pořád tam visí!

Byl tu ale ještě jeden problém.

Oheň! Jerry koutkem oka zahlédl plápolání oranžových plamenů kdesi na zádi letadla a okamžitě pochopil, že jeden z motorů musel nasát úlomky roztříštěných nákladových dveří.

Letový inženýr se podíval na třepetající se trosky dveří, které teď představovaly vážnou překážku pro plynoucí vzduch a nebezpečně ovlivňovaly letovou dráhu ochromeného boeingu. Venku se míhaly temné mraky. Otvor pro shození zbraně byl nachystaný, ale nejdřív museli znovu získat vládu nad strojem – a zlikvidovat oheň.

Zatímco se letadlo stále točilo doprava, Jerry bojoval o udržení rovnováhy. Z toho, jak svíral popruh, ho rozbolela ruka. Se zavřenýma očima shledal, že se pomalu zvedá z podlahy – a uvědomil si, že letí vzhůru nohama.

Vzpomněl si, že stejný pocit zažil jako malý chlapec při jízdě na pouťové atrakci, která byla na jeho věk příliš divoká. Spojené vozíky se rozjely ve vodorovné poloze a stoupaly vzhůru. Při každém přehoupnutí přes vrchol byl přesvědčen, že spadne dolů a zabije se, a nikdy na tu hrůzu nezapomněl.

Stejný pocit mu svíral žaludek i nyní. Nákladový průlez zel jako černá díra, která ho při sebemenším zaváhání pohltí.

*****

Dok také zaznamenal otřes na počátku otevírání, když dveře urazily několik prvních palců do proudícího vzduchu. Tlak v kabině mírně zakolísal, letadlo se začalo stáčet a pak se rozpoutalo peklo.

Druhý pilot podle ukazatele polohy poznal, že letí doprava, prudce klesají a skoro ztratili vládu nad strojem. Předpokládal, že je otevření dveří zbrzdí, ale příď sklouzla pod horizont a mířila dolů, zatímco letadlo pokračovalo v nakláněni doprava a jeho rychlost přesáhla dvě stě padesát uzlů. Pochopil, že došlo k něčemu hroznému, přidal plyn naplno a snažil se zastavit otáčení, ale boeing se vzpíral a obracel se na záda, přičemž směřoval stále jednoznačněji dolů.

Doka se zmocnil strach. Proč nereaguje? Co se tam vzadu, krucinál, děje?

Natáhl levou ruku a stáhl trojici ovladačů škrticích klapek zase zpátky. Rozhodl se, že nechá letadlo provést úplný obrat – o tři sta šedesát stupňů s použitím křidélek – a srovnat se do vodorovného letu, než se opět pokusí převzít řízení.

Rozhodování mu trvalo necelou sekundu.

Podpořil náklon, namísto aby s ním bojoval, čímž zrychlil otáčení, a soustředil se na načasování svých pohybů. Věděl, že vlevo sedí Scott a vzadu jsou připoutané Vivian a Linda, ale všechen čas mu zabíralo snažení zvládnout letadlo.

Příď mířila dolů v pětatřicetistupňovém úhlu a zrychlující se proudění vzduchu způsobovalo stále větší rámus, který přicházel zpoza kabiny. Mohutný stroj se v převrácené poloze řítil vstříc tmavým vodám Atlantiku. Dok tušil, že pokud teď potlačil řízení, letoun by se zřítil přímo do oceánu a před nárazem na hladinu by se pravděpodobně rozlomil.

Ale kdyby dokázal zmírnit klesání…

Když se boeing přetočil vzhůru nohama a pokračoval v obracení do původní polohy, Dok posunul řídicí sloupek dopředu, takže všichni čtyři v kabině náhle viseli za pásy přes ramena.

Sklon letadla se přestal zvětšovat, ale otáčení pokračovalo, dokud letadlo neopsalo dalších devadesát stupňů a neskončilo přibližně v původní pozici.

Dok začal přitahovat a čekal na přesně stanovený okamžik, kdy začne manévrovat. Oči upíral na modrou polovinu ukazatele letové polohy – na polovinu, jež zastupovala oblohu, stoupání a život – a vyčkával, až projde patnácti stupni náklonu. Prodleva byla značná. Tempo působilo bezmála nenuceným dojmem. Jeho myšlenky měly před strojem náskok.

Teď!

Dok stočil řízení zpátky doleva a současně prudce sešlápl levý pedál směrového kormidla.

Letadlo se poslušně vychýlilo požadovaným směrem a pravé křídlo se zvedlo. Boeing se zachvěl a ustálil se.

Sláva! Pomyslel si Dok. Se směrovkou a klapkami doleva ho udržím v rovině. Ale co se stalo vzadu? Přitáhl řízení a srovnal příď letadla do letové hladiny.

Výškoměr ukazoval čtyři tisíce pět set stop.

Hluk zpoza dveří kabiny byl ohlušující, ale ne dost hlasitý na to, aby zakryl hřmotný kovový náraz, který otřásal kostrou boeingu, jenž se náhle začal převracet doleva! Dok slyšel, jak Linda a Vivian lapají po dechu, a Scott k pravému sedadlu vyslal zděšený pohled.

Kdesi na okraji pozornosti druhého pilota se rozezněl hlásič požáru motoru a Dok měl dojem, že vidí Scotta, jak natahuje ruku a vypíná jej. Nebyl čas na hledání kontrolky nebo procházení nouzových úkonů. Letadlo se řítilo do levé vývrtky a Dok strhl řízení pro změnu doprava.

„Do prdele, co to má znamenat?“ vydechl po chvíli Scott.

Dok ustálil letadlo v téměř šedesátistupňovém náklonu doleva. Zvolna se vracelo zpátky, ale bránilo se nepříjemným vybočením doprava. Bylo to, jako by se šikmo sunuli vzduchem.

S křídly v rovině a směrovým kormidlem v neutrální poloze letěli ve výšce čtyř tisíc tří set stop rychlostí dvě stě šedesát uzlů, když vtom to celé začalo nanovo, opět po stejném hlasitém nárazu.

Tentokrát byl Dok připraven.

S řízením naplno doleva a sešlápnutým levým pedálem směrovky přerušil obracení doprava a s námahou letadlo stupeň za stupněm vyrovnával.

Stroj podle jeho pokynů začal směřovat doleva.

Znovu se ozvala rána a boeing projevil tendenci převracet se po levém křídle.

„Samozřejmě,“ pronesl Dok nahlas.

„Co?“ hlesl Scott.

„Ty zatracené dveře… pořád drží a překlápějí se… a ovlivňují aerodynamiku!“ procedil Dok mezi zatnutými zuby a bojoval s řídicím sloupkem, přičemž se pokoušel nepovolovat příliš směrové kormidlo.

„Zvládneš to?“ zeptal se Scott. „Nemám ti nějak pomoct?“

Dok přikývl. „To vybočení doleva jsem způsobil já. Když jsou dveře otevřené, stáčí nás to doprava. Pokud to srovnám směrovkou a letíme doleva, proudění se změní a zavře dveře, takže zmizí točivý moment doprava. Jenže jakmile směrovku vrátím doprostřed, vzduch teče zase normálně, otevře dveře a točivý moment je zpátky.“

Dok pohlédl na středový panel.

„Scotte, nastav Vyvažovací klapku doleva. Zkus patnáct stupňů. To by mohlo stačit. Pak se musíme podívat za Jerrym.“

Scott ho bez váhání poslechl. Zatímco hledali správnou kombinaci řídících sil, Linda již nedokázala déle přehlížet, že svítí rudá kontrolka prvního motoru.

„Scotte, to červené světlo je důležité?“

Kapitán se podíval, kam její prst ukazuje. „Pane Bože, zapomněl jsem na požár motoru.“

„Kterého?“ zeptal se Dok.

„Jedničky. Projdeme si úkony?“

Dok kývl a Scott odříkával jeden krok za druhým, přesouval páky a přepínače a spustil hasicí láhev. Náhle do dveří vpadl Jerry.

„Hoříme, pánové!“

„Víme o tom,“ řekl Dok. „Jednička.“

Sekundy ubíhaly.

Rudé světélko s prostým nápisem „oheň“ nezhasínalo.

„Uplynulo třicet sekund, Doku. Pořád hoří. Zkusím další láhev,“ navrhl Scott.

„Zkus,“ souhlasil Dok a Scott stiskl tlačítko.

Jerry se chytil opěradla Vivianina sedadla, ztěžka oddechoval a snažil se udržet stabilitu, protože boeingem pohazovaly bouřlivé turbulence. „S těmi dveřmi máme vážný problém. Proto bojujete s řízením.“

Dok energicky přikyvoval. „Při každé změně směru se překlápěly sem a tam, nemám pravdu?“

„Jo. Jsou roztříštěné a visí na zadních závěsech – ty přední povolily. Můžeme je zkusit urazit sekerou, ale… počkejte, ta požární kontrolka pořád svítí.“

„Zatraceně!“ řekl Scott. Podíval se na ukazatele motoru a zarazil se. „Moment!“

„Co je?“ zeptal se Dok.

„Na jedničce máme nulové hodnoty. Žádné otáčky, žádná teplota.“

„Možná jsou zničená všechna čidla,“ usoudil Jerry. „Viděl jsem oranžový záblesk. Předpokládal jsem, že to je oheň.“

Scott se obrátil k letovému inženýrovi, který dosud stál za středovým panelem.

„Můžeš se tam jít podívat?“

Jerry kývl hlavou. „Ale kvůli těm otevřeným dveřím je vzadu k nevydržení. Dokážeš udržet letovou hladinu?“

„Málem jsme přišli o letadlo,“ upozornil Dok.

„Málem jste přišli o mě!“ připomněl Jerry. „Hned jsem zpátky… doufám. Doku, prosím tě, snaž se o klidný let – tím myslím v rámci možností.“ Odešel do nákladového prostoru.

Vrátil se za necelou minutu.

„Fajn, naklonil jsem se, abych pořádně viděl. Není tam požár, ale není tam ani motor. Jednička je… je… prostě pryč. Doslova zmizela z letadla.“

Scott se dlouze nadechl, Dok pokýval hlavou a Linda se naklonila dopředu.

„Zvládneme to se dvěma motory?“ zeptala se.

Dok se ohlédl a pokusil se doprovodit přikývnutí úsměvem. Výsledek nevypadal právě přesvědčivě.

Jerry sledoval přístroje. Zadíval se na výškoměr, jehož ručička klesla pod pět tisíc stop.

„Můj Bože,“ řekl sám pro sebe, ale zároveň Dokovi a Scottovi. „Jsme na čtyřech tisících pěti stech stopách! Kdybychom místo na deseti tisících začali na pěti, narazili bychom na hladinu.“

Scott pohlédl na Doka. „Díky moudrosti kapitána Hazzarda, který chtěl větší výšku, pořád žijeme.“

Dok zvedl hlavu a pokrčil rameny. „Starší lidé bývají paranoidní. Větší výška a rychlost jim dodávají pocit bezpečí.“

Scott se obrátil k Vivian a Lindě. „Jak se daří vám dvěma?“

„Jsem strachy bez sebe,“ odpověděla Linda, „ale jsem naživu. Co vy, Vivian?“

Zdálo se, že Vivian svou úzkost přemohla. „Bylo to trochu ostřejší.“

„Obávám se, že z toho zatím nejsme venku,“ pronesl Scott se zachmuřeným výrazem, protože letadlo se znovu dostávalo do spárů hurikánu Sigrid.

„Kolik času zbývá, Jerry?“

Letový inženýr se podíval na hodinky či spíše tam, kde je míval.

„Kruci, musel jsem je tam vzadu ztratit.“ Zatvářil se ustaraně. „Musíme se zbavit zbytku dveří a připravit palety na vystrčení. Scotte, Doku, je docela pravděpodobné, že nás jedna z nich zasáhne, než sletí dolů.“

Scott již vstával z levého sedadla a ukazoval k nákladovému prostoru. „Dáme se do toho. Doku, ujmi se řízení.“

„Jenom mi dejte vědět, až se vzadu budete na něco chystat,“ řekl Dok, upravil výkon motorů a zahájil táhlé stoupání. „Mimochodem, Scotte, podle mých hodinek máme do výbuchu necelých dvacet čtyři minut.“

„Jdu s vámi,“ prohlásila Linda, rozepnula si bezpečnostní pás a postavila se. „Bude se vám hodit každá ruka.“

Vivian rovněž začala šátrat po pásu, ale Linda ji zastavila.

„Existuje dobrý důvod, abyste zůstala tady, Vivian.“

„Co by to asi tak mohlo být?“ zeptala se starší žena nervózně.

„Zrovna jste podstoupila operaci bez narkózy a pořád jste rozrušená, traumatizovaná a slabá. Zůstaňte tady.“

Vivian přikývla. „Tak dobře, doktorko. Jestli mě nebudete potřebovat.“

*****

Neměli čas přemýšlet nad tím, co je čeká, ale obraz, jenž se Scottovi naskytl po otevření dveří, překonal všechny pesimistické předpoklady.

V levém boku boeingu zela díra o šířce patnácti stop s rozedranými zbytky nákladových dveří, pokroucenými, otrhanými a drženými na místě šikmým prouděním vzduchu, které Dok díky vychýlení doleva vytvářel na horní části trupu. Scott zvednutím ruky naznačil Lindě a Jerrymu, aby počkali. Pak si všiml silného nákladového popruhu, který předtím použil letový inženýr. Popruh se dostal do otvoru, zběsile se třepetal ve vzdušných proudech a narážel do okraje dveří a do podlahy.

„TAMHLE MÁM VYPROŠŤOVACÍ SEKERU, SCOTTE!“ zavolal Jerry. Rámus v letadle byl neuvěřitelný.

„COŽE?“ zařval Scott.

Jerry k němu přistoupil a prakticky mu křičel do ucha. „SEKERU! PŘIVÁŽU SE A ZKUSÍM JE URAZIT.“

„JAK SE DOSTANEME KOLEM TÉ DÍRY BEZ VYPADNUTÍ VEN?“ zajímala se Linda.

„PŘIPOUTÁME SE A BUDEME ZATRACENĚ OPATRNÍ!“ vysvětlil Jerry.

Obešel Scotta a Lindu a přivlekl uvolněný popruh dovnitř. Když na něm pomocí přezky udělal smyčku, protáhl si ji podpaždími a upevnil kolem hrudi, vyzýval sám sebe ke klidu.

Neustálé otřesy a nepředvídatelná poskočení letadla byly vystřídány sérií prudších trhnutí a v díře po dveřích se objevila bizarní clona dešťových kapek. Scott dosud nikdy neviděl déšť otevřenými dveřmi letícího stroje. Jerry si mohl prohlédnout, jak se voda rozstřikuje o náběžnou hranu levého křídla, která byla vidět těsně za otvorem. Zapudil myšlenky a představy, jež se mu honily hlavou, a obrátil se ke Scottovi. „PODRŽÍŠ TENHLE KONEC POPRUHU? KDYBYS VIDĚL, ŽE POBLÍŽ DVEŘÍ VRÁVORÁM NEBO ZTRÁCÍM ROVNOVÁHU, OKAMŽITĚ MĚ ODTÁHNI ZPÁTKY!“

Scott přikývl a uchopil popruh pár stop od ukotveného konce. Několikrát si jej obtočil kolem dlaně a rozkročil se, aby ho nepovalila pravidelná škubnutí boeingu prodírajícího se turbulentními vzdušnými proudy hurikánu. Linda se postavila vedle něho, rovněž uchopila popruh a ovinula si jej kolem rukou. Scott cítil, že se k němu Linda přitiskla, a to mu dodalo klidu. Oba se zapřeli nohama o přední okraj první palety a vzápětí se popruh napjal, když Jerry s velkou sekerou v ruce opatrně vykročil k zadnímu okraji nákladových dveří.

Holá kovová podlaha skropená deštěm byla kluzká, takže Jerry cestou dozadu několikrát uklouzl a pokaždé zaznamenal preventivní cuknutí popruhu, neboť Linda a Scott byli připraveni přitáhnout ho zpátky.

Letový inženýr se levou rukou opřel o rám nade dveřmi a začal bušit sekerou do prvního závěsu. S každým úderem se ozvalo tlumené skřípění kovu o kov a zajiskřilo se, ale výsledky snažení začínaly být zvolna patrné.

Dveřmi dovnitř vlétla další sprška deště a pokropila Jerryho při práci. Příď letadla na okamžik zamířila vzhůru, takže se zakymácel a sekl vedle. Narovnal se a pokračoval. Scott na něm viděl, že začíná být unavený, protože se musel bez přestání zapírat nohama proti nepředvídatelným pohybům boeingu. Údery ztrácely na přesnosti a účinnosti.

Přišla chvíle vyměnit si s Jerrym místo, usoudil Scott a podíval se na hodinky.

Ne, pomyslel si vzápětí, na to už není čas. Párkrát lehce zatahal za popruh. Jerry se zarazil a tázavě pohlédl směrem k nim.

Scott ho gestem přivolal k sobě a Jerry ukázal na strop, jako by chtěl říci, že dělá pokroky. Když kapitán ukázal na hodinky, letový inženýr pochopil, pustil se rámu a zkusil udělat krok, ovšem právě v tu chvíli sebou letadlo trhlo doleva.

Jerrymu vypadla sekera z ruky a téměř se zastavila ve vzduchu. Sáhl po ní, ale nečekaný pohyb mu vychýlil těžiště, takže sáhl do prázdna a ztratil stabilitu.

O zlomek sekundy později se kácel do chřtánu otevřených dveří, neschopen pád zastavit.

Linda a Scott ze vzdálenosti dvaceti pěti stop viděli, jak se jeho vytáhlé tělo blíží k otvoru. Současně škubli za popruh, čímž Jerryho neobřadně strhli na vlhkou podlahu. Dopadl na ni po hlavě a doklouzal až k nim, otřesený, ale nezraněný.

S Lindinou pomocí vstal a oprášil se. Podíval se na ni, pak na Scotta a zmohl se na chabý úsměv. Linda viděla, jak se mu třesou ruce.

„DÍKY!“ zavolal do rámusu zvenku. „TO BYLO O FOUS.“

Scott gestem všechny zavolal zpátky do kabiny a zavřel dveře, čímž utišil nejhorší rámus.

„Doku, vrátíme vyvážení do neutrálu a vyzkoušíme, jestli dokážeš kličkovat a utrhnout ty dveře.“

„Počkej,“ varoval ho Jerry. „Nech oba motory běžet na volnoběh, pro případ, že by něco letělo do sacího ventilátoru.“

„Chápu. Radši byste se měli připásat,“ řekl Dok.

Scott zavrtěl hlavou a chytil se kvůli rovnováze vrchní části inženýrova panelu. „Není čas, Doku. Dej se do toho a začni manévrovat. My odsud budeme sledovat nákladové dveře.“

„Tak se držte.“

Jerry prudce otevřel dveře kabiny a částečně zaklínil svou dlouhou postavu mezi posledním místem pozorovatele a přepážku. Scott se obrátil, levou rukou se přidržoval panelu letového inženýra a pravou objal kolem pasu Lindu, která se navíc zachytila jednoho sedadla. Ohlédla se na Vivian, jež vypadala klidně, třebaže byla dosti bledá, a nespouštěla oči z Doka.

Dok levou nohou prudce sešlápl pedál směrového kormidla.

„Jdeme na to!“ zakřičel přes rameno.

Pustil levý pedál a bez otálení vyšlápl pravý. Boeing se kličkou, ze které se zatočila hlava, dostal z pravého skluzu do levého a vzápětí zazněla rána doprovázející další otevření rozbitých dveří.

Tentokrát se však letadlo nezačalo obracet.

„Jsou pryč! Utrhly se!“ zvolal Jerry.

„Ano!“ vykřikla Linda, zatímco Scott pokyvoval hlavou a usmíval se. Podíval se na hodinky a na okamžik se mu zastavilo srdce.

„Musíme sebou hodit.“ Scott pustil Lindu a sklonil se k Dokovi.

„Drž letadlo v rovině, Doku, jen mírný pravý skluz s pravým náklonem. Před chvílí nám málem vypadl Jerry.“

„Budu se snažit, jen si, proboha, dávejte pozor.“

„Až budeme připraveni na shazování palet, dám ti vědět.“

Dok kývl a posunul ovladače škrticích klapek. Scott se obrátil k Jerrymu a Lindě.

„Tak fajn, plán je následující. Všichni se omotáme nákladovými popruhy. Zbývá nám velmi málo času. První paletu můžeme svrhnout rovnou do strany. Jerry, ty ji odepneš a my tě budeme jistit. Pak ji všichni tři začneme tlačit ven. Je skoro prázdná, takže by měla sklouznout z podvozku, ještě než se dostane k otvoru. Lindo, vy nám ji jenom pomůžete roztlačit, pak ustoupíte. Zbytek cesty dostrkáme sami.“

„Dobře.“

„Až budeme nachystaní, Dok by nám mohl pomoci asi patnáctistupňovým náklonem. Paleta by potom měla vypadnout sama od sebe,“ řekl Jerry.

Scott souhlasil. „Výborně.“ Vrátil se dopředu a seznámil Doka s vylepšením postupu.

„Jenom mi dejte vědět kdy. Budu potřebovat jasný pokyn, Scotte, ne neurčité volání ve větru.“

Scott přikývl a jeho pohled padl na Vivian, která se široce otevřenýma očima poslouchala každé slovo.

Všimla si, že se na ni dívá, a ihned pochopila. „Postavím se do dveří, Scotte, a budu Dokovi předávat informace.“

„To bude fungovat.“

Vivian si rozepnula pás a zaujala pozici ve dveřích. Linda, Scott a Jerry pokračovali dozadu a začali se poutat nákladovými popruhy, které letový inženýr připravil. Všechny byly přivázané k držáku na podlaze v přední části trupu.

Uvolnění první palety šlo hladce. Sladění pohybů pro přesun palety doleva a ven otevřenými dveřmi bylo složitější. Jerry z přední strany dával pokyny Scottovi a Lindě a společně paletu na válečkovém podvozku tlačili do strany, až částečně vyčnívala z otvoru.

„MŮŽEME?“ zakřičel Scott.

Linda a Jerry přešli na pravou stranu vedle Scotta.

Všichni tři se přikrčili a připravili se na poslední postrčeni. Scott pohlédl na Vivian a pokýval hlavou.

„TEĎ, VIVIAN! LEVÝ NÁKLON!“

Přikývla, zašla do kabiny a takřka vzápětí se vrátila.

Cítili, jak se podlaha nahýbá, a motory běžely na volnoběh. Dok držel levý náklon a náhle sešlápl pravý pedál směrovky, čímž letadlo uvedl do skluzu a docílil toho, že gravitace vytahovala paletu ze dveří.

„TEĎ!“ zavelel Jerry a všichni se do ní opřeli. Paleta se díky jejich spojenému úsilí bez problémů rozjela a hladce vylétla ven.

Linda upadla na podlahu a také Scott s Jerrym povážlivě zakolísali.

Chvíli se zdálo, že paleta visí vedle letadla jako další stroj, který nyní dostal vlastní křídla, ale když se její přední okraj nadzdvihl, mírně stoupla a zmizela.

Scott se připravoval na její náraz do ocasu nebo motorů, ale k ničemu takovému nedošlo. Podíval se dveřmi ven a ukázal zdvižený palec směrem k Vivian, jež výsledek okamžitě tlumočila Dokovi.

Výkon motorů opět stoupl a letadlo se srovnalo.

Scott pomohl Lindě na nohy a oba se vydali za Jerrym, který již uvolňoval druhou paletu.

S jistými obtížemi se vklínili za zbývající náklad z Antarktidy – stále vysokou hromadu krabic a plechovek překrytých nákladovou sítí a plastikovou fólií – a začali jej postrkovat ke dveřím.

Sotva se pohnul.

Zkusili to znovu a všichni tři napjali všechny své síly.

Hromada se posunula stěží o palec.

Scott zakroutil hlavou. „Potřebujeme, aby se letadlo naklonilo přídí dolů. Počkejte.“

Vyšel z úzké uličky mezi paletami a podél pravé stěny – naproti otevřeným dveřím – se vydal do kabiny, aby o komplikaci informoval Doka.

Dok se na něho ohlédl přes rameno. „Budeme muset vysunout klapky a ztratit trochu výšky, pokud chceme sklopit příď.“

„Tak se do toho dáme,“ rozhodl Scott.

„Ale Scotte, jestli budou klapky vysunuté během shazování palet, ty na levém křídle by mohly dostat zásah a pak už bychom je nemohli zasunout. Víš, co by to znamenalo: Nemohli bychom letět rychle, spotřebovali bychom mnohem víc paliva a vzhledem k doletu bychom se nedostali zpátky na pevninu. Museli bychom nouzově přistát do Atlantiku, a to v hurikánu a bez záchranných člunů.“

Scott se chytil za bradu a chvíli přemýšlel.

„Fajn, tak co kdybychom místo klapek a zpomalení zkusili letět dolů, jenom na krátkou chvíli? Až ti dám pokyn, sklop příď k zemi a drž ji tam, dokud neuslyšíš hlasité bouchnutí a Vivian ti neřekne, že paleta narazila na přední pozici a zablokovali jsme ji proti sklouznutí zpátky.“

Dok pokýval hlavou. „Tak dobře. Poletím dolů tak dlouho, dokud tu věc nepřesunete dopředu, pak zase vystoupám do deseti tisíc a vyřídíme tu poslední.“

Scott řekl Vivian, co má dělat, a vrátil se dozadu, přičemž za sebou vlekl nákladový popruh.

Když všichni zaujali svá místa a zkontrolovali jištění, Scott se vyklonil zpoza palety a dal Vivian předem dohodnuté znamení.

Během několika sekund motory běžely naprázdno, příď boeingu směřovala k zemi a podlaha se prudce svažovala. Stačilo jediné postrčení spojenými silami a paleta se poslušně rozjela vpřed až k zarážkám první pozice, kde se zastavila.

Připravili se, že ji stejně jako tu předešlou odsunou bokem ke dveřím. Stálým tlakem ji s nevelkým úsilím nasměrovali k otvoru.

Všichni tři sledovali, jak těžká paleta klouže stranou mezi temné mraky a chvilku se mezi nimi vznáší. Pak se, podobně jako první, převrátila a zmizela z dohledu. Místo ní se v zorném poli objevila náběžná hrana levého křídla.

Další úspěšné shození! Pomyslel si Scott s úlevou.

Podíval se na hodinky, ale vtom byli všichni vrženi prudkým nárazem tváří na podlahu.

Pane Bože, prolétlo Scottovi hlavou. Paleta narazila do ocasu!

Příď boeingu se rychle zvedala vzhůru, dokud se nákladovým prostorem nerozlehlo ještě hlučnější kovové bouchnutí. Pak se náhle ocitli ve stavu beztíže, protože letadlo zamířilo dolů. Vzápětí byli stejně nečekaně vrženi na podlahu, když se stroj srovnal. Každému zakolísání předcházela rána.

Scottovi se sevřelo srdce. Paleta zasáhla ocas letadla ve tvaru T a pravděpodobně jej urazila.

Ne, usoudil, kdybychom o něj přišli, už bychom se řítili k hladině. Zatím jsme kontrolu neztratili úplně!

Při další vzestupné fázi cyklu vzrostlo přetížení. Scott se po čtyřech plížil k Vivian, jež s hrůzou v očích visela na rámu dveří. Ohlédl se na Jerryho a Lindu, kteří se pokoušeli lézt stejným směrem. Když dorazil ke dveřím, popadl jejich popruhy a za oba zatáhl, jenže letadlo opět začalo padat.

Jerry a Linda se beztížně zvedli z podlahy a vznášeli se ke stropu. Scott je vlekl k sobě ještě rychleji, protože si dokázal představit, co by se stalo, kdyby Dok zase zvedl příď letadla a srazil je dolů. Když k němu oba pluli vzduchem s vyděšenými výrazy a nataženýma rukama, vypadalo to jako scéna z nějaké kosmické lodi. Zachytil je těsně před tím, než začalo další stoupání, a všichni vpadli do kabiny.

Scott se zastavil až vedle Doka a všiml si, že starší pilot zápasí s řídicím sloupkem.

„CO SE STALO?“

Druhý pilot na něho vrhl letmý pohled a vrátil se očima k panelu. Kolísání bylo způsobeno pohyblivými částmi výškového kormidla na zádi letounu, jež měla u toho typu podobu písmene T.

„Něco blokuje výškovku!“ oznámil Dok.

Linda, Jerry a Vivian se připoutali na svých místech a také Scott klesl na levé sedadlo a šátral po bezpečnostním pásu. Náhle se ozvala další rána a všichni se vznášeli ve stavu beztíže.

„Letíme buď nahoru, nebo dolů. Nic mezi tím nepřichází v úvahu!“ volal Dok.

„Vyzkouším si to.“ Scott se chopil řízení a zaznamenal stejný odpor. Zatímco se výškovka s nyní již známým úderem překlápěla, ukázal na spínače ovládající složité hydraulické soustavy, které kormidlem pohybovaly.

„Doku, co ji izolovat? Mohl by to být hydraulický problém.“

Dok pokrčil rameny. „Myslel jsem, že je to mechanická záležitost, ale… možná…“

„Vypnu jednu hydrauliku, systém A.“

Stiskl několik spínačů – a náhle se všechno vrátilo do normálu.

„Svatí jsou s námi!“ vykřikl Dok a napodobil při tom irský přízvuk. „Zase ho máme plně pod kontrolou!“ Obdivně pohlédl na Scotta. „Výtečný tah, kapitáne Kirku!“ Zašklebil se.

„Rutinní výstřel do tmy.“

„Proč to tedy nenapadlo mě?“

„Týmová práce, vzpomínáte?“ Scott si zase rozepínal bezpečnostní pás. „Pokud projdeš úkony pro případ selhání hydrauliky a zkontroluješ, jestli jsme na něco nezapomněli, podívám se dozadu a vyhodím tu bombu, než nás sprovodí ze světa.“

Dok nasucho polkl. „Scotte, prosím tě, ať už náklad nenaráží do letadla. Letadlo by to možná přečkalo, ale moje srdce určitě ne.“

28 KAPITOLA

VELITELSTVÍ LETECTVA, PENTAGON – 19:37

Generál Ralph Kinney, šéf toho, co bylo dříve známo jako taktické a nyní jako vzdušné bojové velitelství, před zhruba třiceti minutami převzal odpovědnost za koordinaci posledních zoufalých snah navázat spojení se ScotAirem 50 – a bylo jasné, že neuspěl. Generál přehlédl řadu televizních a počítačových monitorů na velitelství, sklapl desky s tajnými materiály a s vyčerpaným vzdychnutím vstal. V duchu si opakoval, co zanedlouho řekne prezidentovi Spojených států.

„Generále?“

Po jeho boku se zhmotnil major s telefonním sluchátkem. Generál ho ani neslyšel přicházet.

„Ano?“

Major zakryl mluvítko dlaní. „Mám na lince velitele 495. bojové perutě v Seymour-Johnsonu, pane, s dotazem, kterému nerozumím.“

„S jakým?“

„Říká, že dvoučlenná letka jejich F-15 vyrazila nad vodu rychlostí 1,6 Machu, a požaduje instrukce pro setkání.“

Generál na majora několik sekund zíral. „O jaké letce to mluví?“

„Nevím, pane. Přeptal jsem se, jestli ‚vyrazit nad vodu‘ znamená odletět nad oceán, a on mi to potvrdil. Mluví o dvou F-15, ale já jsem vůbec nevěděl o tom, že jsme nějaké sehnali.“

Generál se zamračeným výrazem převzal sluchátko a představil se.

„Tady Ralph Kinney. Co máte na srdci, plukovníku?“

Od Hvězdného pokoje se přiblížil seržant, tiše vyčkával a co nejdiskrétněji poslouchal příspěvek šéfa vzdušného bojového velitelství do rozhovoru.

„Kde ti stíhači jsou a jaké dostali rozkazy?“

Několik mužů a žen na velitelství přerušilo práci a sledovalo generálův výraz, který se ze zachmuřeného se zdviženým obočím změnil v naprosto nevěřícný.

„Pronásledují… myslíte ScotAir?“

Generál se obrátil a mávnutím přivolal svého pobočníka, pak sklopil oči k podlaze a soustředil se na to, co mu povídá plukovník na druhém konci linky.

„Vědí, kde ho mají hledat?… Jak daleko?… Říkal jste 1,6 Machu, že ano? To nemůžou vydržet moc dlouho.“

Letmým pohledem si ověřil, že pobočník stojí vedle něho, a zakryl telefon rukou. „Poslouchejte nás a dělejte poznámky.“

„Ano, pane,“ odpověděl pobočník a bez váhání sáhl po sluchátku na velitelském panelu.

Generál se znovu podíval na zem, jednu ruku si založil v bok a druhou si tiskl telefon k uchu.

„Ne, sakra, to ne, nemusí být ozbrojení. To už neplatí. Teď nám jde o komunikaci.“ Mrkl na hodinky a obrátil se nejprve k majorovi a pak k seržantovi. „Kolik času ještě máme?“

„Dvacet čtyři minut do udaného času detonace, pane,“ informoval ho seržant.

Generál přikývl a věcným a rozhodným tónem pokračoval v rozhovoru. „Jaký mají dolet? Mají dost paliva? Fajn… fajn… nařiďte jim, aby letěli co nejrychleji a pokusili se o vizuální, ehm, optický, totiž… v těch slovech mám zmatek, ale jde o to, aby se dostali vedle kabiny toho civilního letadla a naznačili těm pitomcům, že si mají zapnout rádia. Zkoušíme všechny možné frekvence, a oni neodpovídají. Víte, jaký pokyn se jim má předat?“

Seržant mu ukázal lístek papíru, ale generál mu gestem naznačil, aby měl trpělivost. Ve zprávě stálo: PREZIDENT ČEKÁ, PANE.

„Dobře, plukovníku, je tu jeden velký problém. Proč jsme o vašich lidech nevěděli?… Je jasné, že nám to někdo zapomněl oznámit… Jaký rozkaz?“

Generál několik sekund poslouchal, pak zakryl mluvítko a zavolal na majora: „ZATRACENĚ, ZJISTĚTE, KDO VYSLAL TY F-15 A NEŘEKL O TOM NÁM OSTATNÍM!“

Pak se otočil zády ke skupině důstojníků, kteří ho sledovali, a znovu promluvil do telefonu. „Rozumím, plukovníku, uklidněte se. Jestli to máte písemně, chyba bude u nás. Nebylo by to dneska poprvé. Prostě jsme… nevěděli jsme, že nějaká šance existuje, i když takhle nepatrná.“

Ještě několikrát pokýval hlavou a rozhlédl se po lidech v místnosti. „Ano, jsou ve vážném nebezpečí a možná je nedostaneme zpátky, jestli ta věc vybuchne. Je to riziko, se kterým jsme počítali, ale protože na tohle jsme přišli až teď a týká se to velitelské struktury, chci, abyste chvíli počkal, než dostanu konečné rozhodnutí přímo od prezidenta. Hned budu zpátky.“

Generál odložil sluchátko a oslovil seržanta, který právě dostal ještě jednu zprávu.

„Je prezident připraven v Hvězdném pokoji, seržante?“

„Byl, pane, ale právě jsem se dozvěděl, že má další hovor.“

„Na jak dlouho?“

Seržant pokrčil rameny. „Možná na pět minut, pane. Osobně jsem se tam byl podívat. Spojení s Air Force One je přerušené.“

„Pět minut je moc!“

„Chcete, abych ho zavolal zpátky, pane?“

Generál se na seržanta podíval a zavrtěl hlavou. „Ne.“ Poškrábal se na bradě, a než znovu zvedl sluchátko, několik sekund hleděl na své boty. Rozhodnutí bylo na něm a neměl čas na rozmyšlenou.

„Plukovníku, mají rozkaz letět dál. Jenom doufejme a modleme se, aby ten boeing našli včas.“

SCOTAIR 50 – 19:38

Exploze měla nastat za dvacet tři minut, když Scott, Linda a Jerry opět vstoupili do nákladového prostoru a Vivian zaujala místo ve dveřích kabiny.

Hluk a vítr z otvoru na místě, kde dříve bývaly dveře, a výhled na dešťové přeháňky na pozadí podmračené oblohy ve slábnoucím světle činily z někdejší kabiny pro cestující neznámé a podivné místo, jemuž však teprve hrozivá přítomnost pumy dodávala neskutečný a děsivý nádech.

Poslední zbývající věcí v zadní části letadla byla bedna obsahující osm tisíc liber termonukleárního zařízení, nestvůrnosti z dílny doktora Rogerse Henryho. Spočívala na místě, kam ji v Miami naložili, na páté nákladové pozici v polovině trupu a dvacet stop za dírou po dveřích.

Scott se obrátil a ukázal na pásy, kterými se znovu připoutali.

„VYZKOUŠEJTE, JESTLI POŘÁDNĚ DRŽÍ!“ zakřičel do hukotu proudícího vzduchu.

Linda přikývla a Scott zdvihl palec.

Rychle se přesunuli za paletu se zbraní, Jerry odstranil přední zarážky a zkontroloval válečkový podvozek. Aby náklad dostali k otvoru a připravili na svržení, museli jej odtlačit na vzdálenost dvaceti stop.

Jerry přešel za bednu a postavil se vedle Scotta a Lindy. Podél pravé strany palety měl výhled na Vivian.

„MŮŽEME?“ zeptal se Scotta.

Scott souhlasně pokýval hlavou.

Jerry se podíval na Vivian a dal jí dohodnuté znamení. Za chvíli motory znovu běžely na volnoběh a příď boeingu začala klesat dolů.

„VÝBORNĚ!“ zvolal Jerry. „ZABERTE!“

Třebaže se podlaha svažovala, uvést bombu do pohybu nebylo jednoduché. Teprve když zatlačili ze všech sil, začala se pomalu posouvat a plynule zrychlovala. Podle Scottova odhadu udržoval Dok sklon paluby na šesti stupních a to stačilo.

Stopu za stopou kovová schránka ujížděla vpřed a nabírala rychlost, dokud s hlasitým nárazem, který rozechvěl celé letadlo, nedospěla k připraveným zarážkám a nezastavila se přímo naproti dveřím na levé straně trupu.

Jerry se sklonil a zabezpečil ji proti sklouznutí nazpátek. Pak se postavil a vyslal patřičný signál směrem k Vivian, která zmizela v kabině, aby zprávu předala.

Sklon paluby se vrátil do původního stavu.

„DOBŘE!“ zakřičel Jerry. „VY DVA JI VEZMĚTE ZEZADU. JÁ SE POSTARÁM O PŘEDNÍ STRANU.“ Obešel paletu a připravil se mezi bombu a několik stop vzdálené dveře kabiny.

Scott se ještě jednou podíval na hodinky a vyhlédl otevřenými dveřmi do narůstajícího šera. Ohlušující řev proudícího vzduchu a pohled na nekonečnou clonu deště ho děsily. Zatímco se díval ven, přeháňky se změnily v dešťový příval doprovázený divokými turbulencemi.

Boeing se několikrát silně otřásl, protože prolétal rychlými vertikálními vzdušnými proudy. Poté několik sekund strmě stoupal, takže se Linda se Scottem museli opřít o sebe navzájem i o pumu, aby neztratili stabilitu.

Když letadlem začalo zmítat vzestupné proudění, Jerry stál na opačné straně bedny blízko kabiny. Jistící popruh mu ležel neuspořádaně u nohou. Po vzestupu přišlo nečekané zhoupnutí, při kterém se svíral žaludek, a následoval stejně prudký pád.

Zbraň Medúzu nedrželo na místě nic jiného než zarážky v podlaze a náhle na ni zespoda působila síla mocnější než zemská přitažlivost. Jerry viděl, jak se bomba zvedá z nákladových kolejí a válečkového podvozku, chvíli se vznáší nad nevysokou překážkou a začíná se jaksi zpomaleně pohybovat směrem k přepážce. Letový inženýr horečně uvažoval, jak by jí nejsnáze unikl z cesty, a vrhl se o pár stop dozadu v domnění, že bezpečně přistane na stěně.

Popruh, kterým se připoutal, se však o minutu dříve omotal kolem jedné ze zarážek. Teď se napjal a jako zkrácené vodítko strhl bezbranného Jerryho na kovovou podlahu pět stop od kabiny.

Paleta plula směrem k němu a po chvíli se mu vznášela nad nohama. Na druhé straně sestupného proudu musel nevyhnutelně přijít vzestupný, který vrhl letadlo vzhůru, takže bomba, podléhající najednou síle opačného směru, zamířila k podlaze.

Jerry neměl kam uniknout ani čas uvolnit popruh, který ho držel v bezvýchodné pozici ve stínu blížící se palety. Jako překvapená myš sledující nečekaně rychlé sklapnutí pastičky, přihlížel, jak mu bomba dopadá shora na nohy.

Linda a Scott byli v sestupném proudu zdviženi z podlahy a zachytili se nákladové sítě.

Když se osahali a zjistili, že jsou celí, Scott zaměřil svou pozornost na Jerryho. V tu chvíli se v přední části nákladového prostoru rozeznělo vysoké kvílení. Kapitán se zprvu domníval, že by to mohlo být další varování bomby. V trupu letadla je ozvěna přinášela odevšad.

Potom s hrůzou pochopil, co se ve skutečnosti stalo. Zvedl se mu žaludek, když si uvědomil, že Jerryho tělo vězí pod bombou a letový inženýr křičí bolestí.

Scott viděl, jak Linda obíhá paletu, a slyšel ji zalapat po dechu, jakmile spatřila Jerryho.

Nezbýval čas na dlouhé přemýšlení. Bylo třeba odsunout paletu. Scott se podíval na Vivian, která ohromeně přihlížela z kabiny. Doběhl ke dveřím, rozrazil je a strčil hlavu dovnitř.

„DOKU! JERRY JE ZRANĚNÝ. LEŽÍ POD TOU BOMBOU. MUSÍME S NÍ POHNOUT!“

Dok se ohlédl a ve tváři měl výraz nelíčeného děsu.

„COŽE?“

„OKAMŽITĚ POTLAČ A ZRYCHLUJ! UDĚLEJ MI NA PÁR SEKUND STAV BEZTÍŽE A ZRYCHLUJ, MUSÍME JÍ ODSTRČIT DOZADU.“ Scott se otočil a protáhl se dveřmi kolem Vivian.

Linda poklekla vedle Jerryho hlavy a snažila se traumatizovaného inženýra uklidnit. Když se k čelní straně palety přiřítil Scott, zvedla k němu zrak.

„VSTÁVEJTE! VSTÁVEJTE, LINDO! ZATLAČÍME JI NAZPÁTEK!“

Linda se spěšně posbírala z podlahy, která se pod nimi začala nahýbat současně s tím, jak výkon motorů rostl na maximum.

Zbraň Medúza náhle stejně jako oni stoupala nahoru. Scott si povšiml, že Linda se bezmocně vznesla do vzduchu. Jemu se podařilo zaklínit nohu pod přední okraj nákladové koleje. Ze všech sil se vzepřel proti těžké paletě a kolej využíval jako oporu.

Bedna se pohybovala vzhůru a směrem od Jerryho, ale stále visela nad ním. Scott ji musel odsunout dostatečně daleko dřív, než Dok zpomalí a vyrovná sestupný let. K tomu mělo dojít za několik málo sekund.

Pane Bože, prosím! Prosím! Scott cítil, že při postrkování pumy překonává své normální fyzické možnosti. Trvalo celou věčnost, než ji uvedl do pohybu. Nakonec zvolna odplula dozadu a ukázaly se Jerryho nohy.

Dok mezitím v kabině dosáhl krajní meze sestupného letu. Žaludek měl stažený a modlil se, aby lidem v nákladovém prostoru postačovala doba, na kterou jim poskytl nulovou gravitaci. Ještě pár sekund a už by letadlo nedokázal srovnat. Ubral plyn na volnoběh a zdvihl příď letadla. Když bomba vážící osm tisíc liber dopadla zpátky na podlahu, z nákladového prostoru se ozvalo hlučné bouchnutí.

Scott upadl na kolena a podíval se na Lindu, která byla rozrušená a vystrašená, ale jinak v pořádku. Oba se doškrábali k těžce zraněnému letovému inženýrovi. Paleta dosedla jen několik palců od jeho rozmačkaných bot.

Kolem Jerryho levé nohy, připomínající harmoniku, se pomalu zvětšovala temně rudá kaluž. Pravou nohu měl zdeformovanou a zkroucenou do strany, ale u ní se krev nerozlévala.

„JERRY, MŮŽEŠ SE HÝBAT?“

Jerryho tvář se zkřivila bolestivou grimasou, v očích se mu zračil strach, rukama mával nad hlavou a snažil se přitáhnout blíže k bezpečí kabiny.

„MOJE… NOHY!“ zařval. „NEMŮŽU S NIMI POHNOUT!“

Scott se obrátil k Lindě právě ve chvíli, kdy se ve dveřích objevila Vivian, bojující se stálými, ale o něco klidnějšími turbulencemi.

„ODTÁHNEME HO DO KABINY,“ zavolal kapitán.

Vivian a Linda vzaly Jerryho za ruce a Scott se mu pokoušel nasměrovat nohy. Letový inženýr se zavřenýma očima křičel bolestí. Bylo zřejmé, že kosti dolních končetin a pánve má na mnoha místech zlomené. Stejně tak nebylo pochyb o tom, že má-li přežít, potřebuje okamžité ošetření.

Vivian přidržela dveře a všichni tři vtáhli Jerryho šikmo do kabiny. Jeho dlouhá postava se do ní ale nevešla, takže mu nohy museli nechat částečně trčet do nákladového prostoru.

Scott zajistil dveře v otevřené poloze a ukázal Vivian na přihrádku v kuchyňce.

„PŘINESTE LÉKÁRNIČKU. JE TAM INJEKCE MORFINU.“

Vivian přikývla a Linda chytila Scotta za paži.

„MÁME UŽ JENOM DEVATENÁCT MINUT.“

Kapitán se vrátil pohledem ke zbrani Medúza. Stála nakřivo a vychýlená ke straně, protože vyklouzla z kolejí a opírala se o stěnu. Její přední okraj však byl dokonale zarovnaný s otevřenými nákladovými dveřmi. Kdyby ji dokázali zvednout a posunout bokem, stále by ji mohli vyhodit.

Podíval se na Jerryho a útroby se mu sevřely při představě, jakými bolestmi jeho zaměstnanec a přítel v jedné osobě trpí. Co když budou muset nouzově přistát? Nepřicházelo v úvahu, že by se Jerry dostal ven bez cizí pomoci, a i takový přesun by ho mohl zabít.

Vivian se vrátila s lékárničkou, rychle našla podkožní injekci morfinu a přes roztrhanou košili ji letovému inženýrovi píchla do nadloktí. Téměř okamžitě utichl.

Scott zavřel oči a zavrtěl hlavou, aby si utřídil myšlenky. Nemůžu teď uvažovat o ničem jiném než o bombě. Na Jerryho musím prozatím zapomenout!

Došel k Lindě a přitáhl ji k sobě, aby na ni nemusel křičet.

„Dok bude muset znovu klesat a přejít do levého skluzu.“

„Zvládneme to?“ zapochybovala Linda. „Zbyli jsme jenom my dva.“

„Myslím, že ano.“ Scott se bez meškání obrátil do kabiny a přes ležícího Jerryho přistoupil ke druhému pilotovi. Za třicet sekund byl zpátky.

„Já vezmu pravou přední stranu, vy zatlačíte zezadu. Až Dok zahájí sestup, dostrkáme bombu ke dveřím. Jakmile ji dostaneme na podvozek, zavolám na Doka. Až nakloní letadlo doleva, zabereme ze všech sil.“

„SCOTTE!“ Z palubního rozhlasu zahřímal Dokuv hlas.

„DEJ MI PÁR MINUT NA PŘÍPRAVU. KLESLI JSME AŽ NA TISÍC STOP. MUSÍM NABRAT TROCHU VÝŠKY!“

Scott pohlédl na hodinky a pak na Lindu, která se nervózně kousala do rtu. Ještě jednou se k ní naklonil.

„Pokud ta věc vybuchne při nárazu na hladinu, je po nás. Ale jestli k tomu z nějakého důvodu nedojde… a odpočítávání dospěje až do konce… budeme mít čas zmizet. Jenom musíme zmizet rychle.“

Linda natáhla ruku a zkontrolovala Scottův popruh. Kapitán na oplátku prověřil ten její. Cítili, jak letadlo stoupá. V nákladovém prostoru bylo stále vlhčeji kvůli vodě a mlze, vnikajícím dovnitř otevřenými dveřmi. Uvědomovali si, že kovová podlaha začíná klouzat.

Stejně tak si však byli vědomi, že čas již téměř vypršel.

29 KAPITOLA

LETKA WOLF – 19:43

Stroje F-15 Eagle v dvoučlenné formaci posledních dvacet minut přímo hltaly palivo a pospíchaly podél jižního okraje hurikánu Sigrid za ScotAirem 50. Velitelství letcům předalo souřadnice, na nichž se s Boeingem 727 rozloučily stíhačky F-16, a vedoucí pilot na základě jednoduchého propočtu času a vzdálenosti odhadl, kde by dopravní letadlo mohlo být.

Na obrazovkách jejich radarů se boeing objevil přesně podle předpokladů. Obě stíhačky se spustily do běsnícího hurikánu a podobně jako předtím dvojice F-16 se přibližovaly k cíli. Deset mil za ScotAirem zpomalily pod rychlost zvuku, a když za ním zaostávaly už jen o čtyři míle, piloti jej začali vyhlížet v zamlženém soumraku před sebou.

Do detonace zbývalo osmnáct minut a oba letci věděli, že se z jejich úkolu může stát jednosměrný výlet. I když uniknou výbuchu, nemuseli by stihnout setkání s tankovacím letadlem.

Velitel letky však dostal instrukce, že mise má jediný, nesmírně důležitý cíl – odvrátit historickou národní tragédii tím, že posádce ScotAiru 50 vyřídí pokyn, aby zadala číslici „1“ do počítače bomby dřív, než odpočítávání dosáhne nuly.

SCOTAIR 50 – 19:43

Scott McKay položil dlaně na bok zbraně Medúza, jako by to byl živý tvor, a čekal, až Dok rozhlasem oznámí, že mohou začít.

Pokud bomba vybuchne při nárazu na hladinu Atlantiku o více než míli níže, čeká je neuvěřitelně jasný záblesk – a pak zapomnění.

Scott vrhl pohled na krásnou černovlasou ženu vedle sebe. Podobně jako on se soustředila na úkol, který měli před sebou, měla napjatý výraz a dívala se ven otevřenými dveřmi vzdálenými deset stop. Předpokládal, že uvažuje nad stejnými věcmi: Jak to půjde? Jak dlouho to bude trvat? Co přijde potom?

Linda se rozhlédla kolem sebe a zachytila Scottův pohled. Zadívala se mu do očí, pousmála se a dotkla se jeho paže. Kvůli všudypřítomnému hluku musela zvýšit hlas.

„DOKÁŽEME TO, SCOTTE.“

Kapitán se nepřítomně usmál a se značnou naléhavostí si uvědomil, že by jí měl říci něco uklidňujícího.

„NA TO MUŽETE VZÍT JED,“ odpověděl.

Letadlem otřásly další turbulence, což Scotta znepokojilo. Co když znovu nastanou potíže a oni oba skončí uvěznění pod zbraní?

Proč jsme jenom nedokázali přijít na nějaké jiné řešení?

Představil si obrazovku a klávesnici v malém průzoru. Páskou na původní místo připevnili krycí panel, ale Scottovi se neustále vracela myšlenka, že možná přehlédli nenápadný vypínač, jenž by zastavil odpočítávání a odvrátil explozi. Nebo bylo třeba zadat nějaký kód, který znal jenom Rogers Henry, a nikdo jiný jej nedokázal včas odhalit.

Ne, usoudil Scott, pokud si Henry chtěl být zcela jistý, že pumu nikdo nedeaktivuje, ani s pomocí logiky, ani díky štěstí, určitě se postaral o to, aby ji žádný vypínač či kombinace písmen nebo čísel nemohly ohrozit.

Ale k čemu ta klávesnice, pokud člověk nehodlá připustit žádný rozhodující vstup?

Pokyn od Doka se z palubního rozhlasu dosud neozval. Zdálo se, že kvílení proudícího vzduchu zesílilo, a do trupu letadla opět začaly bubnovat kroupy.

Scott se krátce podíval na hodinky. Zbývalo sedmnáct minut.

Z koloběhu překotných úvah ho málem rozbolela hlava, ale tušil, že těsně za hranicí vědomého se skrývá příslib odpovědi. Nebylo logické, aby situace neměla žádné řešení.

Nepřichází v úvahu něco bizarního, třeba jméno jeho manželky nebo jednoduchý sled číslic, něco jako „42“ u Douglase Adamse, „57“ od Heinze či Hlava „22“ podle Joea Hellera? Možností se nabízely tisíce a čas již prakticky vypršel.

Možná bych to měl vyzkoušet tak jako tak, napadlo Scotta.

„DOBŘE, SCOTTE.“ Nákladovým prostorem se rozezněl Dokuv hlas. „VYROVNALI JSME NA ŠESTI TISÍCÍCH. TEĎ ZPOMALUJI.“

V tu chvíli Linda zvedla oči ke stropu a oba zaznamenali, že hukot dvou zbývajících motorů boeingu utichá.

„SCOTTE, VYRUŠÍM GRAVITACI A NAPOČÍTÁM DO ČTYŘ. LETADLO BUDU DRŽET ROVNĚ, ABYSTE TU VĚC DOSTALI ZPÁTKY NA PODVOZEK.“

Scott se podíval na Vivian, která stála ve dveřích, rozkročená nad ležícím Jerrym. Ukázal jí zdvižený palec a zaznamenal, že přikyvuje, otáčí se a volá na Doka.

Působení zemské přitažlivosti zvolna sláblo, jak Dok rovnoměrně sklápěl příď letadla. Když se zbraň Medúza z nerezové oceli na hliníkové paletě lehce posunula, Scott se do ní opřel ramenem a vyčkával, až se dá do pohybu.

Nakonec se dočkal.

„TEĎ!“ křikl na Lindu.

Usilovně zatlačili k otevřeným dveřím a ucítili, jak paleta klouže dolů z kolejí a zpátky na podvozek.

Současně s tím Dok přitáhl řízení, ozval se hluk motorů, a protože boeing začal stoupat, bedna znovu klesla na podlahu.

Scott se naklonil k Lindě.

„To je ono! Teď už ji vyhodíme,“ řekl jí do ucha.

Pokývala hlavou a on cítil, jak se mu o obličej otírají její vlasy. To v něm vyvolalo nutkání ji políbit, ale okamžitě je potlačil a byl rád, že se o něm nemohla dozvědět.

„Společně do ní co nejsilněji strčíme,“ pokračoval, „ale vy nechoďte přes půlící čáru. Před ní se zastavte. Jestli bude zapotřebí jít dál, nechte to na mně.“

Znovu přikývla. Scott se odtáhl a zaujal patřičné postavení s rukama položenýma na bok Medúzy a nohama pevně zapřenýma v místě, kde kovová podlaha přecházela ve stěnu. Podíval se dolů a očima zkontroloval jistící popruhy. Oba ležely na podlaze dostatečně daleko od dráhy palety, stále připevněné k držákům na podlaze poblíž dveří do kabiny.

Letadlo se mírně naklonilo dopředu a motory ztratily tah.

A jdeme na to, řekl si Scott. Jakmile se zbaví zbraně, budou mít jen několik minut na únik od místa jejího dopadu do vody a uvítají každou míli navíc.

Obrátil se k Vivian, jež měla ve tváři tázavý výraz, a ukázal jí zdvižený palec.

Kývla, vyslala stejný signál a zase zastrčila hlavu do dveří.

Scott uslyšel cvaknutí zapínaného palubního rozhlasu. Zprvu reproduktory mlčely, ale potom se ozval známý Dokuv hlas.

„DOBŘE, SCOTTE. PŘECHÁZÍM DO LEVÉHO SKLUZU.“

LETKA WOLF – 19:46

Jak se dvojice F-15 blížila k cíli, piloti rozeznávali siluetu Boeingu 727 mezi temnými mraky stále zřetelněji.

‚Je přímo před námi, asi míli. Zařaď se doleva vedle mě. Přiletíme k němu ze strany, zpod levého křídla.“

„Rozumím,“ zněla stručná odpověď.

Přibližovací rychlost činila přes padesát uzlů. Na obrysu dopravního letadla nacházejícím se mírně nahoře a vpravo přibývalo detailů. Vedoucí pilot zaznamenal, že ocas ve tvaru T je poškozený na pravé straně horizontálního stabilizátoru. Na místě, kde býval motor číslo jedna, zbyl olámaný pahýl s vyčnívajícími kabely.

„Přišel o motor!“

„Vidím. Taky má otevřené levé nákladové dveře. Vlastně jsou pryč.“

Vedoucí pilot poodletěl doleva, aby měl lepší výhled, a druhý Stíhač jeho manévr kopíroval. Zející otvor po dveřích a zubatou díru po závěsu měli nyní jako na dlani.

„Vystoupej nahoru, Dvojko, aby tě viděl předním levým oknem. Já poletím blíž a podívám se na ty dveře.“

SCOTAIR 50 – 19:46

Dok Hazzard hladkým manévrem uvedl Boeing 727 do patnáctistupňového náklonu a sešlápl pravý pedál směrového kormidla, aby letadlo udržel v dosavadním směru. Účinek byl stejný jako při nachýlení podlahy v klidu na rampě: Gravitace začala táhnout všechno v trupu k levé straně.

„TEĎ!“ zvolal Scott.

Společně s Lindou silně zatlačili a cítili, jak se zařízení Medúza Rogerse Henryho rozjíždí ke dveřím, zprvu pomalu, pak stále rychleji, jak je gravitační vektor vlekl ke šklebícímu se otvoru.

Pospíchali za ním a nohy jim podkluzovaly po vlhké podlaze.

Paleta směřovala doleva, do vzdušných proudů, a neustále zrychlovala. Scott usoudil, že o zbytek se postará její vlastní hybnost. Těsně za středem podlahy padl na ruce a na kolena. Linda se rovněž zastavila, nahrbená, ale vestoje. Když se bedna posunula do poloviny své cesty, Scott se podíval na Lindu – a na jistící popruh, který se jí utahoval kolem kotníku.

Sledoval popruh očima až k hraně palety, kolem níž byl omotán, vrhl se dopředu, aby jej uvolnil, ale uklouzl a nedosáhl na něj. Jeho ruce hmátly do prázdna několik palců od cíle.

Linda byla stahována rychle se pohybující bombou. Pravá noha jí ujížděla vpřed, levou se pokoušela něčeho zachytit a po chvíli upadla na záda mezi nákladové koleje.

Scott se ji snažil zachytit a zuřivě kopal nohama, aby se odstrčil patřičným směrem, ale podrážky mu na mokré podlaze stále podkluzovaly.

Paleta vnikla do proudu vzduchu, s prudkým trhnutím sjela z posledního podvozku a vypadla ven, přičemž za sebou táhla Lindin popruh.

Scott uslyšel sám sebe, jak křičí „NE!“, a natáhl se co nejvíce dopředu. Popadl doktorku za pravou nohu a pokoušel se sevřít prsty látku její kombinézy. Linda, tažená za nohu, se rostoucí rychlostí vzdalovala k otvoru a mávala rukama ve snaze najít nějaký záchytný bod.

Když pozadu vyklouzla z letadla, ohnula se v pase a dosáhla na Scottovy ruce.

Bomba začala klesat dolů. Popruh, který Lindu vytáhl ven, se uvolnil z rohu palety a volně se třepetal ve vzduchu.

Linda nyní plně závisela na Scottovi, jenž měl ruce až po zápěstí mimo letadlo a sám se začal zvolna sunout směrem k otvoru. Pravou nohou se zachytil o okraj podvozku a snažil se zapřít o jeho držák, ale nepodařilo se mu to. Cítil, jak ho Linda pomalu a neodvratně stahuje do prázdnoty.

Narazil nohou na další válečkový podvozek a zuřivě do něj kopal, ale i ten se protočil a odjel stranou.

Scott pohyboval nohama sem a tam a pokoušel se najít nějaký opěrný bod. Nepřicházelo v úvahu, aby pustil jednu Lindinu ruku bez toho, že ji ztratí, a poblíž dveří stejně nebylo nic, čeho by se mohl zachytit.

Pravou podrážkou odstrčil další podvozek a nyní již měl venku z otvoru celé paže. Linda se mu na nich začala divoce houpat a podrobovala je zatěžkávací zkoušce.

Scott viděl, že žena napíná síly, zmítá se ve větru a snaží se nepovolit sevření. Jistící popruhy se vlnily v proudícím vzduchu a vyrušovaly ho ze soustředění.

Ještě jednou zavadil špičkou pravé boty o kryt podvozku, jenž tentokrát zůstal na místě!

Scott přestal klouzat a svaly na noze se mu bolestivě natáhly, neboť na místě setrvával díky jedinému proužku kůže na botě. Z Lindiných sto dvaceti liber se stala mrtvá váha, kterou bylo stále těžší udržet, o vtažení dovnitř nemluvě.

V bezvýchodné situaci Linda volně visela v prostoru a Scott za ní nesklouzl jedině zásluhou nepříliš spolehlivého zachycení nohou za deštěm zmáčený podvozek.

Zbraň Medúza zmizela pod levým křídlem. Scott zaslechl zřetelný kovový náraz a vzápětí dole uviděl siluetu, která vypadala jako F-15. Další stíhačku spatřil periferním viděním ještě dále stranou, ale jejich přítomnost mu nedávala žádný smysl. Beze zbytku se soustředil na udržení Lindy, jež se mu však pomalu vysmekávala.

Linda McCoyová se Scottovi podívala do očí a v jejím pohledu byla tichá rezignovanost.

Levý náklon boeingu se zvolna zmenšoval, jak stroj přecházel zpátky do vodorovného letu.

Jestli Dok prudce přitáhne, pomyslel si Scott, určitě ji ztratím.

Avšak bez ohledu na Dokovo počínání cítil, že jeho sevření ochabuje.

LETKA WOLF – 19:46

Pilot vedoucí F-15 letěl přibližně sto stop pod boeingem a mírně za jeho levým křídlem, aby si prohlédl otevřené nákladové dveře. Vtom se dopravní letadlo naklonilo doleva a on musel s dvoumotorovou stíhačkou kvůli bezpečnosti klesnout o několik desítek stop. Pak zkontroloval pozici svého kolegy, který letěl vpřed, aby navázal vizuální kontakt s kapitánem boeingu.

Co to, sakra, vyvádějí? Podivil se vedoucí pilot. Rychlý pohyb čehosi velkého v jícnu dveří unikl jeho pozornosti, ale když se věc oddělila od letadla a na zlomek sekundy zůstala zdánlivě viset ve vzduchu, pochopil, že jde o nákladovou paletu a že padá přímo na jeho kabinu.

„Ježíši Kriste!“ vykřikl, potlačil řídicí páku a strhl letadlo doleva. Paleta se prohnala pod křídlem boeingu a zmizela v temných mracích, přičemž jen těsně minula jeho stíhačku.

Pilotovi, jenž o vlásek unikl smrti, aniž to druhý člen letky zaznamenal, se v žilách rozproudil adrenalin. Znovu se podíval doprava na otevřené dveře a všiml si, že z nich něco visí.

Můj Bože! Pomyslel si. Vždyť je to někdo z posádky!

Když se boeing srovnal do vodorovného letu, vedoucí pilot se k němu přiblížil. Postavou pohazovanou větrem byla žena a držel ji muž, který sám vyčníval z letadla ven a ztrácel půdu pod nohama.

Stíhač horečně přemýšlel. Možná by měl přiletět ještě blíž a nějak pomoci.

Ne, to se mu bez střetu s dopravním letadlem nemohlo podařit.

Snad by mohl odhodit kabinu a zachytit ji.

Ne, protože kdyby se pustila a on ji minul o jediný palec, skončila by pohlcená jedním z jeho motorů.

Bezradný a vyděšený major letectva se držel ve vzdálenosti třiceti stop a modlil se, aby se Linda McCoyová dostala zpátky do trupu. Pomalu mu docházela hrozivá skutečnost, že věc svržená z letadla byla pravděpodobně zbraň Medúza a že za necelou minutu dopadne s nepředvídatelnými následky na hladinu oceánu.

Jejich mise se očividně nezdařila.

„ScotAire 50, slyšíte mě na strážní UHF?“ vysílal jeho kolega ve snaze navázat s posádkou rádiové spojení.

Odpověď nepřicházela.

Ví ten pilot, co se tam vzadu děje? Uvažoval vedoucí Stíhač.

Muž visící přes okraj dveří se snažil vtáhnout ženu dovnitř, ale docházely mu síly. Bylo vidět, jak pohybuje prsty a pokouší se sevřít ženiny ruce pevněji.

Profesionální instinkt a léta výcviku se dostaly do konfliktu s emocemi pilota jako lidské bytosti. Tam nahoře byla žena v nesnázích a musel přece existovat nějaký způsob, jak jí pomoci.

Žádný však nebyl.

Bylo zřejmé, že muž a žena svou bitvu prohrávají.

Major si nikdy nepřipadal tak naprosto bezmocný.

*****

Vivian Henryová se jen pomalu vzpamatovávala z toho, že Linda vyklouzla z letadla a Scott ji bezmála následoval. Nekonečné sekundy stála ztuhlá hrůzou ve dveřích kabiny a nevěděla, zda má běžet Scottovi na pomoc nebo se vrhnout do kabiny a oznámit vše Dokovi.

Rozhodla se pro druhou možnost a rychle překročila Jerryho.

„Cože se stalo?“ zeptal se Dok s očima navrch hlavy, když vrátil náklon a ustálil letadlo v rovině.

„Linda vypadla ven! Scott… Scott ji drží, ale už je taky skoro venku! Můžete něco udělat?“

„Proboha!“

V tu chvíli se v jeho zorném poli, v levém okně za Scottovým prázdným sedadlem, objevila F-15, což Doka na chvíli zmátlo natolik, že si neuvědomil, že Vivian vykročila ke dveřím.

„NE!“ zařval na ni. „Nechoďte dozadu bez jištění!“

Pilot F-15 si ukazoval na helmu. Dok se pokoušel odhadnout, zda sklopením přídě Scottovi pomůže, nebo uškodí. Pokud by manévroval příliš rychle, Scottovo sevření by mohlo povolit. Potřeboval se s ním poradit, ale na to nebyl čas.

Zašátral po UHF rádiu, zapnul je a naladil strážní kanál.

„…50, slyšíte mě?“ ozvalo se ze sluchátek, jakmile cvakl přepínačem.

Dok stiskl vysílací knoflík.

„Jo, slyším,“ řekl. „Jedna členka posádky visí ze dveří!“

„Vidím ji. Drží ji nějaký muž. Už jste svrhli tu zbraň?“ zeptal se pilot stíhačky.

Udržuj stálou rychlost! Nezrychluj! Pomalu klesej, žádný volný pád, a možná se mu podaří stáhnout Lindu nazpátek!

„F-15, letím dolů, abychom vyzkoušeli, jestli nám to pomůže dostat ji dovnitř.“

Dok potlačil řízení a začal snižovat výkon motorů.

*****

Scottovi vyklouzla Lindina levá dlaň a oba máchali rukama ve vzduchu ve snaze znovu se zachytit. Scott měl chvíli pocit, že ji neudrží, ale pak ji bez ohledu na bolest přitáhl pravačkou a napínal svaly, dokud na ni nedosáhl i levou rukou a opět ji neuchopil oběma.

Vtáhnout dovnitř ji ale nedokázal, cítil se stále vyčerpanější a jeho zachycení nohou za podvozek nebylo právě jisté, ačkoli mu dosti pomáhal vodorovný let bez náklonu.

Proud vzduchu Lindou nelítostně smýkal a zemská přitažlivost se ji snažila strhnout dolů.

Scott si náhle připadal o něco lehčí, neboť Dok zamířil dolů, a bezděčně ženu táhl vzhůru a k sobě. Kdyby ji jen dokázal přehoupnout přes rám dveří zpátky do trupu…

Avšak pohyb navíc byl nad jeho síly. Viděl, jak se od něho Linda vzdaluje k náběžné hraně levého křídla, naprázdno mává rukama, a protože boeing klesal, letí mírně nahoru.

*****

Pilot vedoucí F-15 zpomalil, přešel do vodorovného letu a sledoval, jak dopravní letadlo vedle něho sestupuje. Nyní je viděl z jiného úhlu a povšiml si, že z poškozeného místa vpředu na spodní straně křídla uniká palivo. Pozorně boeing sledoval a zalétl se svým eaglem trochu dozadu. Pak klesl o něco níže, aby měl lepší výhled. Druhá F-15 manévrovala na levé straně obřího stroje vedle kabiny. Očekával, že ji tam uvidí.

Žaludek se mu však stáhl z toho, co neviděl. Žena, která předtím visela pod nákladovými dveřmi, zmizela.

*****

Linda McCoyová pochopila, že její život je u konce. Když její ruce vyklouzly ze Scottových, zašermovala jimi kolem sebe a její mysl odmítala přijmout představu dlouhého mrazivého pádu. Vtom nohama narazila na pevný povrch.

Protože ji vítr o rychlosti dvou set mil za hodinu unášel dozadu a boeing padal rychleji než její tělo, namísto klesnutí pod náběžnou hranu křídla klouzala po jeho vrchní straně.

V jediném okamžiku ze sebe vydala všechny zbývající síly a snažila se něčeho zachytit, ale deštěm zmáčený hliníkový povrch pod ní ujížděl vpřed a ona se sunula k odtokové hraně.

Nenadálé škubnutí v podpaží ji zastavilo na místě, tváří na horní straně křídla. Proudění vzduchu ji postrčilo stranou do místa, kde se nosná plocha stýkala s trupem.

Popruh! Pochopila.

Linda se podívala bokem a vzhůru. Přímo nad sebou viděla obrysy oken nákladového prostoru. Čelila ohromnému vichru. Vlasy jí vlály dozadu, bolela ji hlava a měla pocit, jako by se jí měla utrhnout oční víčka.

Jistící popruh ale držel, dosud připoutaný k držáku uvnitř trupu.

Linda natáhla ruce, pevně jej sevřela a pokoušela se plazit proti nesmírné síle vzdušného proudění. Přitahovala se rukama a odstrkovala koleny, dokud neležela na nejsilnějším místě křídla.

Boeing vyrovnával sestupný let a Linda si připadala těžší a těžší. V uších jí praskalo, protože zůstat na místě bylo stále obtížnější.

Podařilo se jí pohlédnout dopředu. V otvoru uviděla Scotta, který držel její popruh a v bezmocném úžasu ji sledoval. O chvíli později zmizel v nitru letadla.

Linda odhadovala vzdálenost mezi náběžnou hranou a dírou po nákladových dveřích na více než deset stop. Dokonce ani na zemi by tak daleko nedoskočila. Nezbývalo než se odrazit z křídla, třepetat se na popruhu a doufat, že ji Scott zatáhne dovnitř.

Nesmysl! Sám to nemohl dokázat.

Linda zavřela oči a položila tvář na hliníkový povrch. Chvíli kolem ní bubnovaly kapky, ale déšť vzápětí zase ustal. Odněkud zleva k jejím očím a uším dorazil záblesk a zahřmění. Možná šlo o očekávaný jaderný výbuch – ne, byl to jenom blesk a záře okamžitě pohasla.

Umřu tady! Pochopila Linda. Zaplavil ji pocit nezměrného smutku. Nepřicházelo v úvahu, že by na křídle přežila delší dobu, dokonce ani kdyby ji jistící popruh udržel.

*****

Když mu Linda vyklouzla, Scott byl chvíli v šoku, ale jakmile zaznamenal, že dopadla shora na křídlo a díky popruhu tam zůstala, bez váhání začal konat s jedinou myšlenkou v hlavě: Nouzové východy nad křídly!

S bušícím srdcem pospíchal dozadu. Uvědomil si, že okna představující nouzové východy nikdy nezkontroloval, ale protože je při přestavbě osobního letadla na nákladní ponechali na místě, snad by mohl to levé otevřít a dostat Lindu dovnitř.

Přitiskl obličej na okno a podíval se dolů. Viděl jen, jak se Lindino oblečení nadouvá v prudkém vichru na povrchu křídla. Krátce se pomodlil, natáhl ruku a tlačil páku do pozice OTEVŘENO.

Když páka povolila, trhl oknem směrem k sobě, vytáhl je ven a bez přemýšlení je odhodil doprostřed podlahy nákladového prostoru.

*****

O padesát yardů dál pilot první F-15 přeladil na frekvenci své letky a stiskl vysílací knoflík.

„Dvojko, tady vedoucí.“

„Tady Dvojka.“

„Přepni na pátý kanál, promluv s velitelstvím a zařiď, aby nám tankovací letadlo letělo naproti na západ, letová hladina dva-pět-nula. Ať letí tak daleko, jak to jen půjde. V téhle výšce a rychlosti nám dojde palivo.“

„Rozumím.“

Pilot vedoucí F-15 odletěl doleva, mírně pod Boeing 727 a za něj, aby mohl sledovat únik paliva. Když se k němu připojil druhý Stíhač, společně vystoupali nad křídlo dopravního letadla. Vedoucí si všiml, že na něm u trupu cosi je. Jakmile pochopil, co má před očima, zalapal po dechu.

Okamžitě stiskl vysílací knoflík.

„ScotAire! ScotAire! Ta žena je u kořene levého křídla! Je na křídle! Myslel jsem, že spadla, ale ona se tam nějak drží. Slyšíte mě?“

Dok v kabině ScotAiru 50 na chvíli oněměl a potom sáhl po vysílačce, aby odpověděl.

„Slyším.“

Protože nevěděl, jestli je Scott obeznámen se situací, uchopil mikrofon palubního rozhlasu a jeho hlas zahřměl nákladovým prostorem.

„SCOTTE! LINDA VISÍ NA LEVÉM KŘÍDLE! PILOT STÍHAČKY JI VIDÍ NA LEVÉM KŘÍDLE!“

Scott již mezitím protahoval trup otvorem nouzového východu do vzdušného proudění. Nebyl čas na přemýšlení. Věděl, že Linda se na křídle nemá čeho přidržet – kromě popruhu, který se vlákno po vláknu třepil na ostré hraně dveřního rámu.

Linda ležela těsně za oknem, tvář položenou na povrchu křídla a oči zavřené.

Scott se rozkročil, aby získal co nejvíce stability, předklonil se a uchopil ji za ramena.

Linda trhla hlavou, překvapená, že se kapitán náhle objevil hned nad ní.

Když vzhlédla k průlezu na místě nouzového východu, Scott ji vzal dlaněmi pod rukama a pod smyčkou, kterou jí kolem hrudi utvořil jistící popruh. Lindino tělo na něm stále viselo a právě ve chvíli, kdy ji Scott začal přitahovat k sobě, povolila poslední vlákna, popruh se smýkl přes křídlo dozadu a volně vlál.

Linda si jeho zbytků povšimla, když prolétaly kolem ní, a okamžitě pochopila, že ji na křídle nedrží nic jiného než síla Scottových svalů. Snažila se lézt k nouzovému východu. Její pohyby vypadaly zpomaleně, protože byla ztuhlá chladem, který při rychlosti dvou set mil za hodinu začínal působit i na Scotta. Ten trčel ven v nepřirozeném úhlu a musel se naklonit ještě níž a do strany, aby Lindu mohl táhnout k sobě a pak bokem do průlezu, přičemž sám musel dávat pozor, aby nevypadl ven.

Jejich spojení ohrozil neočekávaný příval deště, který Scotta na chvíli oslepil, ale k tomu, aby ji přiblížil k sobě, nepotřeboval vidět. Pomalu a velice opatrně ji vlekl k nouzovému východu, ucítil na tváři její rozcuchané vlasy, pak ji objal rukama kolem těla a zatáhl silněji. Prostrčil jí hlavu průlezem, zatímco se mu Linda snažila pomoci nohama.

Když byla v letadle až po ramena a kapitán se do něj vrátil celý, prostrčila nouzovým východem ruce. Chytila se rámu a vlastní silou se vrhla dovnitř, takže dopadla na Scotta, srazila ho pozadu na podlahu a klesla vedle něho.

Scott ji sevřel v náručí, přitiskl ji k sobě a levou dlaň jí položil zezadu na hlavu. Linda na oplátku objala jeho a ani jeden se neměl k tomu, aby toho druhého pustil.

Linda byla ošlehaná větrem a chvěla se zimou. Chraptěla. „Díky, Scotte! Myslela jsem…“

„Já vím!“

„Nevybuchla!“ řekla Linda.

„Cože?“ Scott se zatvářil nechápavě.

Linda se lehce odtáhla a roztřesenou rukou si otřela vodu z čela. Slova jí z hrdla vycházela v neuspořádaných shlucích, jak bojovala o svůj obvyklý hlas.

Nemělo smysl křičet, a proto se znovu přiblížila až ke Scottovu uchu.

„Zbraň Medúza.“

Opět se odsunula a on přikývl. „Zatím to jde dobře. Zbývá nám pár minut, pokud časový spínač pořád funguje.“

Scotta náhle zamrazilo, když zpozoroval, že druhý konec nákladového popruhu, kterým se Linda jistila, visí z průlezu a lehce jí škube trupem. Než jí pomohl vstát, rychle ji z něj vyprostil. Linda měla nohy jako z olova a sotva se vlekla kupředu. Scott ji chytil kolem pasu a přehodil si její ruku přes ramena. Do dveří kabiny ji napůl odnesl.

30 KAPITOLA

SCOTAIR 50 – 19:52

„Vytáhl ji zpátky dovnitř!“ oznámila Vivian.

Dok prudce otočil hlavu a nevěřícně na ni pohlédl. „Jsou oba v pořádku?“

Vivian přikývla, příliš ohromená na to, aby ještě něco dodala.

Dok začal pomalu stoupat. Připomněl si, že za levým oknem je dosud vidět F-15, právě když se ozval její pilot.

„ScotAire, už můžete odpovědět?“

Dok zmáčkl tlačítko na mikrofonu.

„Jasně, jsem tady.“

„Potřebuji vědět, pane, jestli jste už shodili tu zbraň,“ řekl Stíhač.

Dok se podíval dozadu na Vivian, která se vzdalovala ke dveřím kabiny.

„Ano, shodili,“ odpověděl a vzápětí byl přerušen hlasem pilota první F-15.

„ScotAire, tady je vedoucí letky Wolf. Musím vás upozornit, že vám uniká palivo, pane. Z levého křídla, asi ve třetině od kořene. Vypadá to na díru dole vpředu. Vytéká nepřerušovaným proudem.“

„Pane Bože,“ vzdychl Dok, obrátil se doprava a snažil se dohlédnout na Jerryho panel. Ukazatele paliva se mu však přečíst nepodařilo.

Otočil se zpátky a stiskl vysílací knoflík.

„Je to moc špatné, Wolfe?“

„Zdá se, že palivo ztrácíte rychleji, než je zdrávo, pane.“

Po krátké odmlce první pilot oslovil svou Dvojku.

„Wolfe Dvojko, tady vedoucí Wolf. Zařaď se k mému levému křídlu.“

„Dvojka rozumí.“

Dokovi se hlavou honil bezpočet myšlenek. Potřeboval na vlastní oči vidět Scotta, jak prochází dveřmi do kabiny. Svrhli tu zbraň do oceánu a ona při dopadu neexplodovala. To bylo dobré. Bylo to přímo skvělé! Znamenalo to, že mají šanci.

Dok začal obracet letadlo zpátky na západ. Původně počítal, že se dvěma motory a zbývajícím palivem by měli dosáhnout pobřeží Jižní Karolíny. Ale při úniku pohonných hmot z nádrže číslo jedna jim motory zhasnou někde nad mořem.

Budeme muset nouzově přistát s otevřeným a poničeným letadlem, v hurikánu a bez záchranných člunů. Nádhera! Pomyslel si Dok. Poslední paleta musela narazit do křídla.

„ScotAire, co hodláte podniknout?“ zeptal se vedoucí Wolf.

„Wolfe, nezvládneme celou cestu, jestliže přicházíme o palivo. Obracím k pobřeží. Já… myslím, že se nevyhneme nouzovému přistání.“

„Rozumím, ScotAire. Zůstaneme s vámi, dokud to půjde.“

Dok usoudil, že by část paliva mohl zachránit přečerpáním do jiné nádrže. Zapnul autopilota a povolil si pás natolik, aby mohl vstát, sáhnout za opěradlo a přepnout ovladače ventilů na Jerryho panelu tak, aby se oba motory napojily na proraženou nádrž.

Nápad přišel pozdě. Nádrž už byla skoro prázdná.

Než se zase posadil na své místo, prohlédl si Jerryho obličej.

„Jak ti je?“

Letový inženýr měl zavřené oči. Když uslyšel hlas druhého pilota, zvolna je otevřel.

„Mám… au… po té injekci menší bolesti, ale pořád… to bolí, Doku.“

„Vydrž!“ Dok klesl na sedadlo, připoutal se a uvažoval nad desítkami otázek najednou. Až budou nouzově přistávat, s jak velkými vlnami mají počítat? Není někde poblíž loď, u níž by mohli dosednout na hladinu? Na koho se má obrátit, aby se o ní dozvěděl?

Pohlédl na F-15 a uvědomil si, že přehlíží podporu.

„Wolfe, tady ScotAir. Potřebujeme, abyste nám s něčím pomohli.“

„Mluvte, ScotAire.“

„Můžete nám najít nějakou loď, u které by se dalo přistát?“

AIR FORCE ONE – 19:52

Zpráva o tom, že hurikán Sigrid vykolejil osobní vlak nedaleko Union Station ve Washingtonu, D.C., dorazila na palubu Air Force One minutu před informací, že dvojice F-15 dostihla ScotAir 50.

Prezident stál na své straně Hvězdného pokoje, a jakmile se dozvěděl, že lidé v havarovaném Amtraku utrpěli podle všeho jen lehká zranění, mávnutím odmítl další podrobnosti.

„Spojili se se ScotAirem? Podařilo se zadat ten kód?“ zajímal se.

Generál letectva v oné polovině místnosti, která se nacházela v Pentagonu, zavrtěl hlavou a podíval se na list papíru.

„Pane, svrhli zbraň Medúza za letu právě ve chvíli, když se k nim naše letka přibližovala, ještě před navázáním rádiového kontaktu. Teď je ve vodě.“

„K explozi nedošlo?“ zeptal se prezident.

Generál zakroutil hlavou. „Ne, alespoň prozatím. Nezapomínejte, že možná přečkala dopad a pořád tam někde dole odpočítává. Podle plánu by teprve měla vybuchnout.“

„Zatraceně, jak ji dostali z té 727?“ chtěla vědět hlava státu.

„Zřejmě se zbavili nákladových dveří a při tom přišli o jeden motor.“

„Tvrdíte, že by ještě mohla vybuchnout,“ začal prezident. „Opravdu? Z jaké výšky tu věc shodili? Myslím tím, že když jsem létal s C-141, také jsme shazovali náklad, a když se na nákladové paletě neotevřel padák, náraz ji úplně rozbil.“

Generál lehce pokrčil rameny a zvedl ruce. „Jen odhadujeme, pane. Říkali, že plášť té věci je ocelový. Nemůžeme vyloučit, že to přečkala. Domníváme se, že pokud došlo pouze ke zničení zdroje energie, samo o sobě by to postačovalo k deaktivaci a byli bychom z nejhoršího venku.“

„A v tom případě byste chtěli, aby vám ji námořnictvo vylovilo, nemám pravdu?“

Generál vzhlédl a pozorně si prohlédl prezidentův výraz. Šéf výkonné moci se tvářil chápavě.

„Ano, pane, předpokládám, že ano.“

„Za jak dlouho budeme mít jistotu?“

„Za devět minut, pane prezidente.“

SCOTAIR 50 – 19:54

Scott a Vivian opatrně vedli otřesenou Lindu McCoyovou přes ležícího Jerryho Christiana k pohodlnějšímu sedadlu pozorovatele. Scott ji připásat, přes ramena jí přehodil kabát a pak se posadil na místo kapitána. V kabině byl hrozný hluk a teplota klesla nepříjemně nízko, avšak kvůli Jerryho poraněným nohám, jež zasahovaly do nákladového prostoru, se nedaly zavřít dveře.

Vivian přezkoušela provizorní pás, kterým byl letový inženýr připoután k podlaze, a usadila se na sedadlo druhého pozorovatele. Hned nato se ze stropních reproduktorů ozval mladý mužský hlas, v němž zazníval naléhavý podtón: „ScotAire 50, opakuji, ScotAire 50, tady je USS Eisenhower. Slyšíte mě, přepínám?“

Dok pohlédl na UHF rádio a pak se zdviženým obočím na Scotta. „Vysílá na strážní UHF, na nouzové frekvenci. Před chvílí jsem ji zapnul!“

„Zajímalo by mě, jak dlouho nám už volá?“ zeptal se kapitán.

Dok ukázal doleva, kde dosud ve formaci letěly dvě F-15. „Požádal jsem naše přátele, aby nám pomohli najít loď, u které bychom mohli nouzově přistát. Možná se jim to podařilo.“

Scott si přiložil k ústům mikrofon, aby odpověděl, ale pak se zarazil a obrátil se ke druhému pilotovi.

„Cos to říkal? Cos myslel tím ‚nouzovým přistáním‘, Doku?“

„Nemáme jinou možnost, Scotte.“

„Proč? Samozřejmě že máme!“ zvolal Scott. „Přistání nezvládneme! Krucinál, jsme bez záchranných člunů, v boku máme díru o velikosti Clevelandu, kromě toho…“

„Scotte!“ Dok ukázal palcem přes rameno směrem k levému křídlu. „Je tady problém, se kterým jsme nepočítali. Nemáme dost paliva na let zpátky.“ Když mu druhý pilot pověděl o trhlině v nádrži číslo jedna způsobené při shazování nákladu, v kapitánově tváři se objevilo krajní znepokojení.

„Nevěděl jsem, že nás některá paleta zasáhla. Necítil jsem náraz,“ dodal Dok.

Scott sklopil oči a zavrtěl hlavou. „Řekl bych, že si na něj vzpomínám, ale měl jsem v tu chvíli spoustu práce.“ Znovu se podíval na Doka a přiškrceným hlasem se zeptal: „Je ti jasné, že to přistání nemůžeme přežít?“

Dok si povšiml, že Scott těžce dýchá a hledí na přístroje před sebou. Náhle se kapitán otočil doprava, aby zkontroloval ukazatele paliva na inženýrově panelu, a cosi v duchu propočítával. Nakonec se posadil nazpátek, s dlouhým povzdechem pohlédl na Doka a zatvářil se ustaraně.

„Už… je mi to jasné. V každém případě máme málo paliva.“

„Nedostaneme se dál než padesát mil od pobřeží, a to je optimistický odhad.“

Když znovu zazněl hlas z Eisenhoweru, Scott sebou mírně trhl.

„ScotAire 50, opakuji, ScotAire 50, tady je USS Eisenhower. Slyšíte mě, přepínám?“

Scott rychle natáhl ruku k panelu UHF rádia a obrátil se k Dokovi. „Říká ti to jméno něco?“

Dok Hazzard zakroutil hlavou.

„Můj starý domov. Je to atomová letadlová loď, Doku, na které jsem až do loňska sloužil. Na palubě mají záchranné vybavení, vrtulníky, a dokonce nemocnici.“

Stiskl vysílací knoflík. „USS Eisenhower, tady ScotAir 50 na 343,0. Slyšíme vás výborně.“

„To ano, ale kde ta loď je?“ zajímal se Dok.

„To právě potřebujeme zjistit,“ řekl Scott a s mikrofonem v ruce vyčkával.

Mužský hlas byl zpátky, zabarvený vzrušením. „Rozumím, ScotAire, taky vás slyšíme výborně! Máme pro vás naléhavý vzkaz. Okamžitě běžte ke zbrani Medúza, zadejte na klávesnici číslo ’1’ a stiskněte ‚Enter‘. To by ji mělo deaktivovat. Pak nám ohlaste, co se stalo. Je důležité, abyste to udělali ihned. Ten pokyn přišel z Pentagonu. Čekáme.“

Scott zbledl, podíval se k pravému sedadlu a potom přímo před sebe.

„Co tomu říkáš, Scotte?“ zeptal se Dok.

Kapitán zvolna zavrtěl hlavou a letmo na Doka pohlédl. „Něco podobného mě napadlo, Doku. Chvíli před tím, než jsme ji shodili. Mohli jsme ji jednoduše vypnout. Jenomže jsem neznal ten kód.“

„ScotAire, rozuměli jste instrukcím?“ zeptal se operátor námořnictva.

„Ta zbraň je pryč,“ odpověděl Scott. „Svrhli jsme ji zhruba před deseti minutami.“

Na stejné frekvenci se ozval pilot vedoucí F-15.

„ScotAire, poslali nás za vámi se stejnou zprávou, ale zbavili jste se té pumy dřív, než jsme s vámi stačili promluvit. Mimochodem, vidíme Eisenhower na radaru.“

Po delší pauze rozmluva v éteru pokračovala.

„ScotAire, tady je Eisenhower. Rozumíme, že zbraň je pryč. Můžeme vám nějak pomoct?“

Scott zasupěl, podíval se na Doka, obrátil oči v sloup a zmáčkl tlačítko.

„To rozhodně! Řekněte mi, kde přesně jste, Eisenhowere, tím myslím vaše souřadnice. Možná budeme muset přistát na hladinu někde blízko vás, a pokud k tomu dojde, potřebujeme vaši pomoc při záchranné akci.“

Tentokrát promluvil někdo jiný – nepochybně některý z velících důstojníků, usoudil Scott.

„ScotAire? Tady Eisenhower. Řekněte to ještě jednou.“

Scott zopakoval svou žádost.

Následovala další krátká odmlka.

„ScotAire, nejdřív nám dejte svoje souřadnice společně s rychlostí, výškou a kurzem.“

Dok rozezleně zavrtěl hlavou, ale Scott jeho protesty umlčel zdvižením ruky, zblízka se podíval na displej globálního lokalizačního satelitního systému a stiskl vysílací knoflík. „Právě se nacházíme na třiceti třech stupních, čtyřiceti pěti celých osmdesáti pěti minutách severní šířky a sedmdesáti třech stupních, čtyřiceti jedna celých padesáti minutách západní délky. Letíme ve dvanácti tisících stopách, kurz dva-šest-nula stupňů, rychlost dvě stě deset uzlů. Tak to by bylo. Jak vás najdeme?“

Scott pustil tlačítko a otočil se k Dokovi. „K oznámení své pozice potřebují kapitánovo svolení. Možná nám dají jenom vektory.“

„Kvůli bezpečnosti?“ zeptal se Dok.

Scott souhlasně pokýval hlavou.

Než Eisenhower odpověděl, téměř třicet sekund bylo ticho.

„Dobře, ScotAire, nasaďte kurz jedna-osm-pět stupňů a udržujte současnou výšku.“

Scott zadal nový kurz a kývl na Doka, aby ihned začal točit na jih. Pak znovu zmáčkl tlačítko na mikrofonu. „Výborně, teď vyřiďte řídícímu letového provozu, že máme v plánu nouzově přistát vedle vaší lodi a budeme okamžitě potřebovat záchranné prostředky. Na palubě máme pět osob, jedna je vážně zraněná – jde o ortopedickou záležitost – a další hrozí srdeční potíže.“

„ScotAire, tady dole fouká vítr o rychlosti sedmdesát uzlů a moře je rozbouřené. Řídící letového provozu spí. Paluba je zavřená. Nic z ní nevzlétne, ani naše vrtulníky.“

Scott zavřel oči a na několik sekund se zamyslel.

„Dobře, Eisenhowere vysvětlím vám situaci. Mluvím s velícím důstojníkem?“

„Potvrzuji.“

„Letadlo je poškozené. Chybějí nám nákladové dveře, máme poškozený ocas a ztratili jsme jeden motor. Počet záchranných člunů na palubě je nula. Rozuměl jste? Nula. Máme sice vesty pro všech pět lidí, ale jeden člověk je na tom tak špatně, že nedokáže plavat ani s vestou. Jestli je moře rozbouřené, nemáme velkou šanci dosednout bez toho, že se nám potopí křídlo nebo se převrátíme, a s tou velkou dírou na boku půjdeme okamžitě ke dnu, i kdybychom se nerozlomili. Jak asi víte, letíme v Boeingu 727. Vyřídil byste to všechno kapitánovi, prosím?“

„Rozumím, ScotAire.“

„Je kapitán pořád stejný jako před rokem?“

„Potvrzuji.“

„Tak mu řekněte, že ho korvetní kapitán Scott McKay naléhavě žádá o pomoc.“

Dlouho bylo ticho. „Vy jste od námořnictva, kapitáne?“

„Nedávno jsem odešel ze služby. VF-142. Můj volací znak byl Tygr.“

„Rozumím, Tygře. Vyřídím mu to.“

Když se Scott obrátil k Dokovi, uviděl v jeho tváři pobavený výraz.

„Co je?“

„Tygr?“ zeptal se Dok a potlačoval smích. „Tygr?“

„Jo, Tygr,“ přisvědčil Scott. „Během pilotního výcviku jsem se při přistáních často odrážel. Dali mi přezdívku Tygr, chápeš, jako že pořád skáču? Něco se ti na tom nelíbí?“ Chtěl se zamračit, ale moc mu to nešlo.

„Kdepak!“ ujistil ho Dok a zvedl ruce, jako by tu myšlenku chtěl zaplašit. Ještě se zcela neuklidnil. „Vůbec ne.“

Chvíli oba mlčeli.

„Ale?“ zeptal se Scott.

„Ale co?“

„Chtěl jsi dodat nějaké ‚ale‘.“

„Ne, opravdu ne. Jenom už teď lépe chápu tvoje přistávací techniky.“

Kapitán zakroutil hlavou a lehce se usmál. Pak se zase ponořil do ticha a do svých úvah. Dok ho sledoval koutkem oka, zabýval se kurzem a přístroji a snažil se potlačit obavy, které se ho zmocňovaly.

Scott na krku ucítil mokré vlasy a zblízka mu do ucha promluvila Linda. Dosud Chraptěla a po střetu s nelítostnými živly se chvěla.

„Můžeme přežít přistání na moře, Scotte?“ zeptala se tiše.

Ohlédl se a pokusil se o úsměv. „Máme… jistou šanci. Jestli dokážeme hladce dosednout na hladinu, naším největším problémem bude vyprostit se z pásů a opustit letadlo, než se potopí.“

„Ale co když se převrátíme?“ zajímala se Linda.

Scott jí několik sekund hleděl do očí, pak sklopil zrak a bez odpovědi zavrtěl hlavou. Linda mu položila ruku na rameno.

„Škoda…“ Nedokončila větu, protože si znovu musela odkašlat. „Je škoda, že nemůžeme prostě přistát na té lodi.“

Scott energicky kroutil hlavou. „Na letadlovou loď máme moc široké rozpětí křídel. Kdybychom to zkusili, narazili bychom pravým křídlem do nástavby lodi – do věže – a to i v případě, že by stihli vyklidit palubu za ní včas. Roztočili bychom se a v plamenech spadli do moře.“

Rámus v kabině byl znovu přehlušen hlasem velícího důstojníka.

„ScotAire, tady je Eisenhower. Mám vám od kapitána vzkázat, že otočí loď po větru, aby mohly odstartovat vrtulníky. Připravujeme pro vás záchranný plán, Tygře. Doporučujeme, abyste pokračovali v současném kurzu a sestoupili do pěti tisíc stop.“

„Rozumím. Mockrát děkujeme! Sestupujeme z dvanácti tisíc do pěti tisíc stop.“

Dok začal klesat, a protože při pohledu na obrazovku radaru zaznamenal další rudou skvrnu špatného počasí, vychýlil letadlo mírně doleva, aby se jí vyhnul.

Vivian Henryová celý rozhovor pozorně sledovala. Nyní se předklonila a zaťukala kapitánovi na paži. „Scotte?“

„Ano?“ Natočil se doprava, aby ji slyšel.

„Za jak dlouho skončí odpočítávání?“

„O tom má přehled Dok.“

Dok vrhl pohled na hodinky. „Necelé dvě minuty, Vivian, pokud se ta věc nerozpadla.“

Linda ukázala k oknu na straně druhého pilota. „Jsme… dost daleko?“

Dok pokrčil rameny. „Nevím. Bude to nějakých šedesát mil. Ale je docela dobře možné, že se bomba roztříštila při nárazu na hladinu.“

Linda viděla, že Vivian tiše kroutí hlavou.

„Vy nesouhlasíte?“ zeptala se jí.

„Rogers neočekával, že jeho prototyp někdo vyhodí z letadla, ale původní návrh počítal s pouzdrem, které mělo vydržet téměř cokoli. Pokud stavěl podle těchto standardů, bomba je pořád neporušená.“

Dok vzdychl. „Nevím, Vivian. Odhaduji, že dopadla do vody konečnou rychlostí kolem tří set padesáti mil za hodinu.“

„Mám jenom jednu otázku, Doku,“ pokračovala Vivian. „Dokážete s tímhle proudovým strojem letět bez elektroniky?“

31 KAPITOLA

BOJOVÉ VELITELSTVÍ, USS EISENHOWER – 19:59

Kapitán USS Eisenhower se přiřítil do bojového velitelství a zkušeně se pohyboval kolem řady počítačových monitorů, mrkajících světel a elektronických kouzel. Když vrhal svou čepici se zlatým lemováním na konec jednoho pultu, nebyl si jistý výsledkem, protože jeho zrak si nestačil přivyknout na tlumené osvětlení, ale pokrývka hlavy se bezchybně zastavila před důstojníkem taktické akce – TAO – dříve než si kdokoli stačil všimnout, že kapitán zavítal do místnosti. Položil svalnatou ruku na rameno lodního TAO a namířil prst na jednu z radarových obrazovek.

„Ukažte mi jeho současnou polohu a kde odhadujete, že shodil tu zatracenou bombu.“

TAO přikývl a ukázal dvoje souřadnice i radarové cíle, které se pohybovaly na jih směrem k lodi. „Boeing a dvě F-15 letectva jsou tady, asi sedmdesát mil na sever. Bomba se nachází přibližně sto čtyřicet mil na sever. Loď bude nasměrována po větru během tří minut, pane. Rychlost větru na palubě lze stabilizovat na přibližně čtyřiceti uzlech. Za pět minut budeme mít k dispozici dva vrtulníky.“

TAO několik sekund pozoroval kapitánův výraz. „Ještě pořád očekávají detonaci?“

Kapitán pokrčil rameny. „Nikdo nic neví určitě. Osobně se domnívám, že byl jenom humbuk. Nikdy jsme o žádné zbrani Medúza neslyšeli a mně se nezdá, že by jeden potrhlý vědátor dokázal takovou věc postavit doma.“

„Ale oficiálně se tvrdí, že je skutečná?“

Kapitán přikývl. „V Pentagonu jsou přesvědčeni, že to je ostrá atomová bomba. Jenže jestli doopravdy vybuchne, měla by být tisíc stop pod hladinou nebo ještě hlouběji, což by mělo ochránit kontinent pro případ, že se skutečně uvolní ta vlna Medúzy. Pokud se ale pletu, zjistíme, jak dobře jsou naše lodě zajištěné proti elektromagnetickým pulzům.“

Oba muži chvíli mlčeli. Pak si TAO odkašlal a opět promluvil.

„Je pravda, že znáte pilota toho letadla, pane?“

Kapitán se tiše zasmál. „Pana McKaye?“ Pokýval hlavou. „Dobrý kluk, dobrý důstojník, dokonce i na letce – a nebezpečný hráč handbalu. Díky tomu jsem ho poznal. Normálně se s mládenci od tomcatů nekamarádím, ale tohle byl jediný člověk na lodi, kterého jsem zřejmě nikdy neporazil.“

TAO se usmál a kapitán se natáhl pro svou čepici. Vtom bylo bojové velitelství zasaženo zvláštním energetickým zakolísáním, kvůli němuž již tak tlumená světla na okamžik pohasla a pak začala poblikávat. Podle šumu větráků bylo patrné, že jejich vrtule zpomalují.

„Co se děje?“ zeptal se TAO znepokojeně.

Kapitán se rychle rozhlédl po obrazovkách radarů a monitorech, zbrázděných statickými poruchami, a po projekční nástěnné mapě, jejíž podoba se na chvíli rozpadla do změti náhodných obrazců.

„Do prdele,“ zamumlal.

„Cože?“

TAO těkal očima sem a tam a jeho mysl si nevěděla rady se zrakovými a sluchovými vjemy vysílanými poblázněnou elektronikou.

„Do prdele,“ zopakoval kapitán.

Tak přece jenom byla skutečná!

SCOTAIR 50 – 20:01

Ze stropních reproduktorů zazněl zřetelně slyšitelný jekot trýzněných elektronů. Dok se Scottem se polekaně obrátili jeden na druhého a po zádech se jim nahoru a dolů přehnaly mrazivé vlny strachu.

Zvenku do kabiny vniklo jasné světlo, které připomínalo zablesknutí, obrazovka radaru krátce zaplála a vzápětí potemněla. Scott si všiml, že displej globálního lokalizačního satelitního systému se rovněž rozzářil a pohasl.

Dok zjistil, že mu nefungují digitální hodinky, a ve stejnou chvíli se odporoučely zbývající dva elektrické generátory, takže letadlo zůstalo odkázané na baterii.

„Ztráta všech generátorů,“ ohlásil Scott. „Postarej se o řízení, Doku. Já se podívám na Jerryho panel.“

Rozepnul si pás a ladným pohybem se protáhl mezi Lindou a středovým panelem na místo letového inženýra.

Jerry otevřel oči a snažil se z podlahy zjistit, co se stalo. Scott se pustil do druhého generátoru a pokoušel se jej znovu nahodit.

„Baterie taky selhává, Scotte. Příkon neustále kolísá!“ vykřikl Dok.

„Vydrž,“ odpověděl Scott.

Zatímco série podivných pulzu v baterií napájeném nouzovém osvětlení vytvářela v kabině neskutečnou atmosféru, Scott konečně objevil patřičný spínač a spustil jeden ze dvojice elektrických generátorů poháněných motory.

Přední panel zaplavilo světlo.

„Číslo dvě zase pracuje,“ ohlásil kapitán.

Jeho prsty se rozjely po ovladačích s cílem zprovoznit také číslo tři a sladit je s dvojkou při napájení letadla.

Propojení se však nedařilo.

Náhle mu na mysli vytanula představa, že by jejich potíže mohly být vyvolány něčím jiným než bleskem, a on se ji snažil zaplašit.

Zbraň Medúza byla termonukleární. Jestliže zapříčinila tohle, nezpůsobila rovněž tlakovou vlnu? Nenacházejí se v pásmu šířící se radioaktivity?

Konečně se podařilo spustit generátor číslo tři a Scott zkontroloval nastavení systému, než uzavřel poslední dva spínače a vyslal energii do všech obvodů.

„Už jedou oba, Doku,“ oznámil druhému pilotovi.

Pak se vrátil na své místo a Dok zhodnotil situaci. „Radar nefunguje, autopilot nefunguje, rádia pravděpodobně nefungují, ale zatím jsem je nekontroloval.“

Scott zalétl očima ke dvěma F-15, které se stále držely u jejich levého křídla. Oba piloti se skloněnými hlavami něco kutili ve svých kabinách. Kapitán boeingu zjistil, že na svém mikrofonu má pořád navolené UHF rádio.

„Wolfe, slyšíte nás ještě? Neměli jste teď nějaké problémy s elektronikou?“

Přilba vedoucího pilota se zvedla a bylo zjevné, že se Stíhač před odpovědí rozhlíží.

„Potvrzuji, ScotAire.“

Praskání, které skoro překrylo jeho hlas, postupně utichlo. „Ježíši Kriste, myslím, že ta vaše bomba vybuchla. Zrovna jsem přišel o počítač.“

„Scotte…“ začal Dok, oči upřené dopředu na přístroje.

„Ano?“ Scott otočil hlavu doprava a sledoval Dokuv prst ke středovému panelu.

„Na to navádění se nedá spolehnout. Počítač ho krmí nesmysly.“

Scott prověřil navigační počítač a po něm nezávislé navigační systémy. Na všech displejích se odvíjely nekonečné řady nepoužitelných číslic.

„Nepokoušej se připojit k počítači autopilota,“ varoval Doka.

„Neměj obavy,“ uklidnil ho Dok. „Autopilot taky nefunguje.“

„Drž kurz jedna-osm-nula, dokud se zase nespojíme s Eisenhowerem. Zůstaly nám alespoň základní přístroje, takže máme přehled o rychlosti, kurzu a výšce.“

Oba chvíli zírali do prázdna a připadali si jako omráčení.

„Můj Bože,“ řekl Scott polohlasně. „Byla opravdová. Celou tu dobu jsme měli opravdovou vodíkovou pumu jen padesát stop za zády.“

Dok zvolna kroutil hlavou. „Taky jsem tomu moc nevěřil.“ Bledý jako křída se obrátil ke kapitánovi. „Zavoláš je?“

Scott trhl hlavou směrem k němu, zcela zmatený.

„Cože?“

„Ta loď. Zavoláš tu loď?“

„Aha. Jasně.“ Scott znovu zkontroloval nastavení UHF rádia, zvedl mikrofon a podíval se na Doka. Přiložil si mikrofon ke rtům a zmáčkl tlačítko, aby se spojil s Eisenhowerem.

Odpověď nepřišla.

Zkusil to ještě jednou.

Výsledek byl stejný.

Scott vyzkoušel nouzovou frekvenci na jednom ze standardních rádií, ale to bylo úplně hluché.

„Doku, ty VHF vůbec nefungují.“

„Ale UHF ano?“

„Jo. Čím to je?“

„Není to UHF přebytek od letectva?“

Scott přikývl. „Máš pravdu. Na to jsem zapomněl. Nejspíš bude zabezpečené.“

„Pochybuji, že tady funguje ještě něco jiného s plošným obvodem, včetně palubních počítačů a navigačních rádií.“

„Jak tu loď můžeme najít bez navigace?“ zeptal se Scott.

„To nevím. Oceán je velký. Radar je taky rozbitý, protože jinak bychom ji nejspíš viděli na hladině. Proč vlastně nepožádáme o pomoc náš doprovod?“

Scott kývl hlavou a stiskl vysílací knoflík.

„Wolfe, jsme bez radaru. Ten váš pořád funguje?“

„Zatím ne, ScotAire. Pracujeme na tom.“

„Máte spojení se svým velitelstvím?“ zeptal se Scott.

„Teď zrovna ne,“ zněla odpověď.

„Uvažovali jsme, jestli byste nám nemohli pomoct s hledáním Eisenhoweru, pokud se nám s nimi už nepodaří promluvit.“

Scott uslyšel, jak pilot vedoucí F-15 zapíná mikrofon a před odpovědí se nadechuje. „Chtěl jsem vás požádat o to samé v souvislosti s naším tankovacím letadlem.“

Jak bychom mu s tím, sakra, mohli pomoct? Podivil se Scott.

„To byl nepovedený vtip, ScotAire,“ dodal spěšně Stíhač. „Zhruba za třicet minut nebudeme mít myšlenky na nic jiného, než kde najít nějakou létající benzinovou pumpu.“

BOJOVÉ VELITELSTVÍ, USS EISENHOWER – 20:03

Žhnoucí displeje v elektronickém nervovém centru atomové letadlové lodi se postupně zklidňovaly.

„Jaký je stav, náčelníku?“ zeptal se kapitán.

„Většina zařízení se vrací do normálu, pane. Několik antén nereaguje a porouchal se jeden radar. Ale satelitní kanály máme zpátky. Obdrželi jsme orbitální potvrzení exploze.“

„Pane Wilsone?“ oslovil kapitán jednoho z přítomných.

„Pane?“

„Je čas spojit se s velením. Informujte CINCNAV o naší poloze a o škodách. Připravte pomoc posádce toho civilního letadla… za předpokladu, že jsou ještě ve vzduchu.“ Obrátil se zpátky k velícímu důstojníkovi.

„Už naskočila rádia, veliteli? Můžeme s tím letadlem mluvit?“

„Ano, pane.“ Ukázal k jednomu z panelů.

Kapitán zvedl mikrofon. „Byl to ScotAir 50, nemám pravdu?“

„Ano, pane.“

Kapitán zmáčkl knoflík. „ScotAire 50, tady je Eisenhower. Slyšíte mě?“

Hlas Scotta McKaye se ozval téměř okamžitě.

„Jasně a zřetelně, Eisenhowere, díkybohu.“

„Velitel McKay? Tady je kapitán.“

„Zdravím vás, kapitáne. Díky, že nám pomáháte.“

„Vaše malá zásilka podle všeho vybuchla, Scotte. Zasáhlo vás to nějak?“

Scott podal stručný výčet neobvyklých odchylek.

„Dobře,“ pokračoval kapitán Eisenhoweru, „za chvíli vám předám šéfa letového provozu. Ten vám sdělí vektory a domluví s vámi, jak to celé vyřešíme. Až budete přistávat, musíme plout po větru, aby mohly odstartovat vrtulníky. Vítr na palubě je na horní hranici povolené pro vzlétnutí.“

„Rozumím, pane.“

„Hodně štěstí.“

Kapitán položil mikrofon a pohlédl na důstojníka, který právě přišel, na velitele letky F-14.

„Tak, Bille, jak odhadujete jeho šance?“

Oslovený několik sekund klopil zrak k zemi a pak se podíval kapitánovi do očí.

„Tygr je dobrý pilot, pane, ale bude to zázrak, pokud alespoň někdo z těch lidí přežije. Hřebeny vln jsou kolem třiceti stop vysoko.“

„Vyhlídky na hladké přistání jsou tedy špatné?“

„Nebudu věřit svým očím, jestli se při dosednutí nerozlomí. Musel by přistát na hřeben vlny tak přesně, že to snad ani nejde, ale s otevřenými nákladovými dveřmi se každopádně rychle potopí.“

„Tvrdíte, že to je beznadějné?“

Důstojník zavrtěl hlavou.

„Ne úplně beznadějné, ale skoro. Jejich šance na přežití je velice malá.“

AIR FORCE ONE – 20:08

Satelitní kanály téměř dvě minuty přenášely nesouvislé drmolení namísto vysoce uspořádaného a bezpečného proudu dat, který za normálních okolností spojoval prezidentovu telekonferenční místnost s jejími protějšky v Operačním středisku Bílého domu a v Pentagonu. Kontakt se však pomalu obnovoval, neboť tým techniků digitálně masíroval satelitní odpovídače a znovu je zapojoval do sítě.

Nakonec se prezidentův obraz ve Hvězdném pokoji v Pentagonu ustálil do podoby ustaraného a očividně rozrušeného vrchního velitele, který napjatě vyčkával na své straně stolu.

„Dobře, tak jaká je situace?“ zeptal se prezident. „Mám potvrzenou informaci, že došlo k detonaci.“

Generál přistoupil blíže ke své polovině konferenčního stolu a obeznámil prezidenta s přibývajícími informacemi o tom, že některé důsledky exploze byly dosti podivné.

„Potřebuji to nějak shrnout, generále. Jsou všechny naše velitelské a kontrolní sítě a systémy pořád funkční?“ zeptala se hlava státu.

„Ano, pane.“

„Takže armádní kanály neutrpěly žádné patrné škody, je to tak?“

„Nemáme představu, co všechno vypadlo. Ovlivněny byly všechny druhy spojení včetně tohoto. Ale zůstali jsme akceschopní po celém světě.“

Prezident přikývl. „Výborně.“

„A jak se zdá, všechno se vrací do normálu. Zatím neznáme odhad škod v civilním sektoru. Upřímně řečeno, máme značné potíže s civilními telekomunikacemi a to nám dělá starosti.“

Prezident se posadil a chvíli generálovi hleděl do tváře.

„Ta věc nad sebou měla tisíce stop mořské vody, generále. Jak mohla ohrozit naše zabezpečené komunikační linky?“

Generál zvedl obě ruce, obrácené dlaněmi nahoru. „Nevím, pane prezidente. Na odpověď je příliš brzy. Ale mám dojem, že zjistíme, že to nebyl obyčejný jaderný výbuch. A pokud se opravdu jednalo o vlnu Medúzy, všechny důkazy o pumě, která ji vyvolala, se právě vypařily.“

Prezident se zamračil. „A kdybyste se v ní mohli vrtat v Seymour-Johnsonu, jak jste to měli v plánu, z Goldsboro by teď byla další Hirošima se všemi následnými hrůzami.“

Generál se rozhodl neodpovídat.

„Co je s těmi lidmi v boeingu?“

Generál Kinney podal zprávu o chystaném nouzovém přistání u Eisenhoweru.

„Eisenhower mířil do Norfolku a pokoušel se obeplout hurikán z jihu. Poblíž není žádná jiná loď, která by je mohla zachránit.“

„A ty F-15 nedoletěly s kódem včas, je to tak?“

„Ne, pane. Dostihly boeing právě ve chvíli, kdy bomba letěla do moře.“

Generál věděl mnohem víc, ale detaily o dramatickém vyhýbání a pasažérce visící na popruhu mohly počkat na pozdější hlášení.

Prezident se zadíval do jakýchsi papírů na stole a pak opět vzhlédl.

„Chci, abyste mě okamžitě informoval, až dostanete zprávu o nouzovém přistání a záchranné akci. Kapitánovi Eisenhoweru výslovně vzkazuji, že pro záchranu těch lidí musí udělat všechno, co bude v jeho silách.“

„Ano, pane. Chtěl bych upozornit, že FBI pořád prahne po ženě toho vědce.“

Prezident se zatvářil překvapeně a poposedl na židli kupředu. „Pořád? Myslel jsem, že si to už rozmysleli.“

„Ne, pane. Její manžel tu věc možná postavil, ale ona zůstává osobou, která naložila termonukleární zbraň do civilního letadla a chtěla ji dopravit do Pentagonu. Řekl bych, že na seznamu nejhledanějších lidí FBI se v současnosti vyskytuje někde kolem prvního místa.“

SCOTAIR 50 – 20:08

Vivian Henryová oblékala Jerryho Christiana ležícího na podlaze do záchranné vesty a snažila se to udělat co nejrychleji a co nejšetrněji. Dok řídil letadlo, Scott listoval letovými manuály ve snaze najít na poslední chvíli nějaké pokyny pro nouzové přistání Boeingu 727 na vodní hladinu a Linda, stále se třesoucí po traumatickém zážitku, začala zpoza všech sedadel vytahovat oranžové balíčky. Když je zbavila pásků, vyjmula z nich nafukovací vesty, do kterých pak pomohla jednomu členu posádky po druhém.

„Dobře, teď se všichni potřebujeme soustředit na plán,“ řekl Scott a gestem přivolal Vivian a Lindu dopředu.

Dok na něho krátce pohlédl. „Začni, Scotte. Poslouchám.“

„Naším problémem,“ začal kapitán, „bude dostat se včas ven a pokusit se zůstat pohromadě, dokud nás nevyloví vrtulníky. Kdyby před námi byla klidná, rovná hladina, řekl bych, že největší obavy máme z nabrání příliš velkého množství vody nákladovými dveřmi a následného potopení. Ale protože nás čekají vysoké vlny, moje strategie bude taková, že přistaneme bokem k větru na hřeben vlny a rovnoběžně s ní. Pokud se mi to povede, nejdřív se potopí ocas a pak křídla, až pod námi vlna opadne. Jestli dosedneme hladce a neporušení, nebo se roztočíme a zlomíme, to můžeme jenom odhadovat. Všichni se musíme pevně připoutat a taky dohlédnout na to, aby byl Jerry na podlaze pořádně zabezpečený.“

Linda si odkašlala. „Rozumím tomu správně, že je možné, že nás ten náraz omráčí?“

Scott přikývl. „Budu k vám naprosto upřímný, Lindo. Je tady možnost, že budeme v bezvědomí tak dlouho, že se už neprobereme. Pokud zůstanou při smyslech jen jeden nebo dva z nás, budou mít jen pár sekund na to, aby ostatním rozepnuli pásy, spustili nafukování vest a pokusili se nás dokopat ke dveřím.“

„Scotte, na vestách máme šňůry,“ řekl Dok. „Neměli bychom se všichni svázat dohromady?“

Kapitán se rozpomněl na kurz přežití ve vodě a pokrčil rameny. „To je nejspíš dobrý nápad, pokud se nezamotáme, až se budeme chtít dostat z kabiny.“

„Co bude s Jerrym?“ zajímala se Vivian.

Scott si povzdechl. O Jerryho měl vážné obavy. Pravděpodobnost, že zraněného a omámeného letového inženýra dopraví ke dveřím a do záchranného koše bez dalšího značného poškození rozdrcených nohou a pánve, byla mizivá.

Něco takového však nemohl říci nahlas.

„No,“ začal, „budeme ho prostě muset vynést ven a naložit do koše jako prvního.“

„Do koše?“ zeptala se Linda.

„Nebo do sítě, záleží na tom, co pro nás připravili.“ Popsal několik typů zařízení pro vodní záchranářství, které námořnictvo používalo. „Jestli mají to, co očekávám, prostě se stočte do koše a nehýbejte se. Zbytek obstará posádka vrtulníku.“

Linda se podívala dveřmi do nákladového prostoru a Scott sledoval její pohled k hromadě antarktického výzkumného vybavení, které s takovým vypětím Odnosili do zadní části letadla a připoutali k podlaze.

„S těmi věcmi a záznamy mě to mrzí, Lindo,“ pronesl soucitně kapitán. „Přál bych si, aby existovala nějaká další možnost.“

„Nelamte si s tím hlavu.“

„Vzpamatujete se z toho? Myslím po profesionální stránce?“

Linda kývla hlavou. „Ale nejdřív musím přežít to koupání, ne?“

Vivian se naklonila dopředu. „Scotte? Co ucítíme, až narazíme na hladinu? Mluvte na rovinu.“

Scott znovu pokrčil rameny. „Jenom odhaduji. Nikdy jsem nouzově nepřistával. Ale protože budeme mít vysunuté klapky a podvozek a poletíme co nejpomaleji, jestli to provedu správně a budeme mít štěstí, bude to jako velice tvrdé přistání a hned po něm sem dveřmi vtrhne vodopád. Vítr vane rychlostí šedesát uzlů, ale nemůžu přistávat přímo proti němu, takže protivítr při dosednutí odhaduji na čtyřicet uzlů, což při našem zpomalení na sto uzlů znamená, že přistaneme rychlostí šedesáti uzlů neboli sedmdesáti mil za hodinu. To se dá přežít.“

„Říkáš, že chceš přistávat s vysunutým podvozkem?“ ozval se Dok.

Scott přikývl. „Vím, co se píše v té knížce, Doku, ale až se podvozek ponoří do vody, zpomalí nás to ještě dřív, než do ní dosedne trup.“

„Taky bychom se mohli roztočit.“

„Mohli,“ uznal Scott. „Ale připadá mi to rozumnější. Ty nesouhlasíš?“

„Nikdy jsem nouzově nepřistával,“ řekl Dok. „Natož s boeingem. Myslím, že to jsou všechno jenom dohady.“

„Říkali jste, že tady nejsou záchranné čluny?“ zeptala se Vivian.

Scott vzdychl. „Když jsme založili společnost, nečekal jsem, že budeme létat nad mořem. Čluny jsou drahé a poměrně těžké…“ Rozpačitě se odmlčel.

„FAA je nevyžaduje, Vivian, dokonce ani pro členy posádky,“ vysvětlil Dok, „jestliže neděláte dlouhé lety nad mořem, což jsme v plánu neměli.“

„Dokud jsem se neobjevila já,“ dodala Vivian s pochmurným výrazem.

Dok se k ní rychle obrátil. „Takhle jsem to nemyslel. Jste v tom stejně nevinně jako my.“

Linda se natáhla a vzala starší ženu za ruku. „Má pravdu, Vivian. Všichni jsme to tam vzadu slyšeli.“

„Je to tak a všichni si myslíme to samé, Vivian,“ přidal se Scott. „Neměla byste si nic vyčítat.“

Vivian přikývla, oči upřené na Jerryho, který upadl do uměle navozeného spánku.

Dlouho bylo ticho a pak znovu promluvil Scott.

„Dobře, jestli se letadlo začne potápět, plavte z kabiny a k nákladovým dveřím. I když budeme pod vodou, máte dobrou šanci dostat se ven a vynořit se na hladinu. Nevzdávejte to! To je nejdůležitější.“

„Voda bude možná docela teplá díky Golfskému proudu,“ odhadl Dok, „jenomže nám teplá připadat nebude. Váš organismus zažije pořádný šok, ale aspoň to, díkybohu, není severní Atlantik.“

Z myšlenek je vytrhl hlas dispečera z Eisenhoweru.

„ScotAire 50, sestupte na tisíc stop a točte doleva, kurz jedna-čtyři-nula. Chystáme se vás navést pod hlavní oblačnost, která je ve třech tisících šesti stech, a souběžně s lodí. Ozvěte se, až nás uvidíte.“

„Jak jste daleko, Eisenhowere?“

„Dvacet jedna mil. Až zavoláte, že máte loď na dohled, přepojíme vás na řídícího letového provozu a ten vám podá zprávu o tom, jak jsme naplánovali záchrannou akci.“

„Rozumím, Eisenhowere.“

MŮSTEK, USS EISENHOWER F – 20:08

Přední výtah vyvezl z hlubin hangárů v nitru lodi na vzletovou palubu dvojici vrtulníků SH-60F Seahawk. Protože loď nyní uháněla tempem přes třicet uzlů a vítr vanul od zádě, jeho rychlost na palubě klesla na čtyřicet uzlů – v občasných nárazech na čtyřicet pět.

Zatímco nepočetná skupina palubního personálu připravovala vrtulníky na místa a zajišťovala je klíny a řetězy, piloti a členové posádek se připoutávali na svých sedadlech. Když řídící letového provozu vydal poslední pokyn, oba stroje nastartovaly a jejich rotory začaly zrychlovat. Loď stoupala a klesala na obrovských vlnách způsobených hurikánem Sigrid.

Na můstku se několik vyšších důstojníků natěsnalo vedle kapitána nad velký arch papíru s nákresem lodi.

„Musíme plout pořád po větru, ale pokud ho navedeme tak, aby přistál těsně před námi ve směru zleva doprava – takhle – rovnoběžně s hřebeny vln, s trochou štěstí se nezastaví dál než tisíc yardů od pravoboku.“

„Takže poletí ve zhruba pětačtyřicetistupňovém úhlu proti větru?“ ujišťoval se kapitán.

„Právě teď je náš kurz nula-jedna-nula stupňů. Vítr máme přímo v zádech, fouká z jedna-devět-nula stupňů. Hřebeny a údolí vln běží převážně zhruba ze severoseverozápadu na východojihovýchod. Jestli bude sestupovat v kurzu, řekněme, jedna-nula-nula stupňů…“

„To je, jinými slovy, přibližně východojihovýchod?“ zeptal se kapitán.

„Správně. Tak se srovná s hřebeny vln a zároveň poletí co nejvíc proti větru. Pokud nás pořád uvidí za pravým čelním sklem a jako cíl si zvolí bod těsně před naší přídí, dostane se k nám tak blízko, jak si jenom můžeme troufnout.“

Kapitán si prohlédl narychlo načmárané linie a napřímil se.

„Odsouhlaseno. Ale rozhodně se postarejte o to, aby pochopil, že nesmí být na přistání krátký. Nechceme riskovat, že na něho loď ve vodě najede. Podobnou tragédii nepotřebujeme.“

Důstojníci se obrátili k odchodu, ale kapitán jednoho z nich chytil za rameno.

„Ještě… jedna věc.“

„Ano, pane?“

„Nažhavte kamery a zavolejte chlapcům z našeho televizního studia. Chci, aby se to pokusily natočit všechny kamery námořnictva na palubě. Nevzpomínám si, že by 727 někdy nouzově přistála do vody, a ty záběry by mohly mít velkou cenu z hlediska bezpečnosti, ať už to dopadne jakkoli.“

„Chcete mít kameru v prvním vrtulníku, pane?“

Kapitán přikývl. „Ať v každém případě natočí, co se dá.“

„Dobře, pane.“

Po boku svého nadřízeného se objevil velící palubní důstojník – OOD. „Kapitáne?“

„Ano?“

„Pane, máte telefonát z Air Force One.“

SCOTAIR 50 – 20:10

Dok srovnal boeing v tisíci stopách a pracoval na nastavení škrticích klapek dvou zbývajících motorů. Scott, Linda a Vivian mezitím přehlíželi temnou hladinu oceánu ve snaze najít letadlovou loď. Díky letnímu času bylo stále světlo, třebaže zapadající slunce zůstávalo skryté za mraky.

„Scotte, můžu něco navrhnout?“ zeptal se Dok s očima upřenýma na přístroje.

„Samozřejmě,“ odpověděl Scott a nepřestával sledovat obzor.

„Tak dobře, byl bych rád, kdybys při tom přistání řídil ty.“

Kapitán se ke druhému pilotovi překvapeně otočil. V Dokově výrazu byla patrná úzkost.

„Proč, Doku?“

„Ani jeden z nás ještě nouzové přistání nezažil. Můžeme řídit oba dva, ale ovládat z levého sedadla klapky, podvozek a tak podobně zabere víc času. Měl bych plnit své běžné úkoly druhého pilota. Bude to tak efektivnější.“

„Máš daleko víc zkušeností…“

„Já vím,“ přerušil ho Dok. „Vím, že jsem v těchhle letadlech strávil spoustu času, ale říkám ti, že teď musíme fungovat jako normálně uspořádaný tým. Ty máš za úkol létat a já zase v rámci lidských možností vykonávat co nejrychleji tvé příkazy.“

„Co bys dělal raději. Doku?“

Dok se na kapitána zamračil. „Zatraceně, radši bych řídil! To přece víš. Ale není to ten nejlepší způsob, jak zvládnout tuhle situaci.“

„Poslouchej, Doku…“ začal Scott.

„Ne, fy poslouchej! Vážím si tvojí trvalé důvěry. Vážím si toho, že jako zkušený týmový hráč dokážeš správně využívat zdroje. Ale teď poslouchej, sakra. Jestli budeme muset dělat na poslední chvíli nějaké změny, nebudeme mít čas na to, abys hledal tu správnou páku. Skutečnost je taková, že zprava ovládám klapky, podvozek, rádia a všechno ostatní mnohem rychleji než ty zleva, a ty víš, že mám pravdu. Je to tak?“

Scott se Dokovi podíval do očí a hledal v nich nějakou známku toho, že hádka byla jakousi lstí.

Žádnou nenašel.

„Dobře, Doku. Přebírám řízení,“ řekl a chopil se řídicího sloupku.

32 KAPITOLA

SCOTAIR 50 – 20:14

Obrovská letadlová loď, která tak dlouho byla Scottovým profesionálním domovem, se vynořila zpoza obzoru a dispečer na její palubě předal posádce boeingu vektor pro přiblížení na půl míle před příď Eisenhoweru.

Na průběhu nouzového přistání se již dohodli.

Scott klesl s letadlem do výšky pěti set stop, aby odhalil zákonitosti v postupu vln, a Dok mezitím obsluhoval rádia. Rychlost jižního vichru se ustálila na šedesáti dvou uzlech, ale protože loď uháněla plnou parou na sever, proudění vzduchu na vzletové palubě umožňovalo start vrtulníků.

„Jakou rychlost dokáže vyvinout?“ zeptal se Dok.

„To je sice tajné, ale přes čtyřicet uzlů,“ odpověděl Scott.

Dok se obrátil zpátky doprava a natáhl se, aby viděl na ukazatele paliva.

„Už máme jenom dva tisíce tři sta liber, Scotte.“

Kapitán vzal informaci na vědomí a otočil se k Lindě a Vivian. „Podívejte se, prosím vás, ještě jednou na Jerryho. Vivian, vy zkontrolujte, jestli jsou dveře zajištěné v otevřené poloze, a obě se připoutejte pásy kolem pasu, ramen a v rozkroku.“

Ze stropních reproduktorů znělo další volání z lodi, ale on je nevnímal.

„Chtějí vědět, jestli jsi připravený, Scotte,“ řekl Dok a podržel mikrofon v ruce.

Scott si olízl rty, podíval se na výškoměr a pak přikývl. „Obletím loď zleva doprava a vysunu podvozek a klapky. Dostaneme se před ni, jak bylo naplánováno, a pak to provedeme.“

„Za dvě minuty? Za pět?“

„Řekni mu, že za čtyři až pět minut.“

Dok předal zprávu a dispečer potvrdil příjem.

Reproduktory znovu ožily a tentokrát se ozval hlas pilota vedoucí F-15.

„ScotAire, teď už loď vidíte, že ano?“

„Potvrzuji,“ odpověděl Dok.

„Fajn, dochází nám palivo. Zprovoznili jsme dostatek navigačních přístrojů na to, abychom našli naše tankovací letadlo, ale nedostatek paliva nám brání zůstat s vámi.“

„Nevadí, mládenci. Díky za doprovod.“

Stíhačky vystoupaly vzhůru, odlepily se od boeingu a odletěly na západ. Po několika sekundách zmizely v oblačnosti.

„Dobře, Doku, klapky dva,“ nařídil Scott.

„Rozumím, klapky dva.“ Dok levou rukou postrčil ovladač do první zamýšlené polohy a sledoval přístroj, zatímco se klapky vpředu na křídlech vysunuly a velké roztažitelné plochy u odtokových hran vzápětí ustoupily mírně dozadu.

„Klapky na dvou,“ oznámil.

„Klapky na pět, prosím,“ velel Scott.

Dok zopakoval příkaz a posunul páku do dalšího výřezu. Šipky na indikátoru nastavení se opět daly do pohybu a skončily v předpokládané poloze.

„Vysunout podvozek. Přistávací úkony.“

Dok sáhl po ovladači, ale potom zaváhal. „Scotte, s tím podvozkem se mi to vážně nelíbí.“

Kapitán na něho překvapeně pohlédl.

„Myslel jsem, že ti to je jedno.“

Dok přikývl. „Já taky, jenže pak jsem o tom přemýšlel, znova jsem si přečetl pasáž o nouzovém přistání do vody a zjistil jsem, proč se vysunutí podvozku nedoporučuje.“

„Tak mi to řekni,“ vyzval ho Scott.

„Ze dvou důvodů. Za prvé, odhalí se tím pár dost křehkých nosníků ve výtahové šachtě a voda má šanci prorazit podlahu a přepadnout dovnitř, takže se rychleji potopíme.“

„Na tom něco bude,“ uznal kapitán.

„A protože máme podvozek za těžištěm, mohl by nás otočit přídí do vln. Scotte, v manuálu se píše, že po dosednutí na hladinu tak jako tak nemůžeme očekávat delší brzdnou dráhu než šest set padesát stop, a to je údaj bez podvozku.“

„To znamená záporné přetížení tři až pět G, je to tak?“

„Správně.“

Scott pokýval hlavou. „Dobře, zapomeň na podvozek. Souhlasím.“

„Díky.“

„Ale budeme muset přerušit obvod varovné sirény podvozku, protože jinak přes to houkání neuslyšíme jeden druhého.“

Dok si již rozepnul bezpečnostní pás a protahoval se kolem Jerryho. Naklonil se k panelu letového inženýra, našel patřičnou pojistku a vytáhl ji. Pak stiskl několik přepínačů a obrátil se ke Scottovi.

„Zkontroluji nákladový prostor. Leť pořád rovně.“

„Rozumím,“ souhlasil Scott.

Za dvě minuty byl Dok zpátky a připásal se. „Hotovo.“

„Nezapomněli jsme na něco? Úkony máš odříkávat ty, ne?“

„Už jsme udělali všechno, Scotte. Vypnul jsem klimatizaci a zavřel vypouštěcí ventily, nastavil přívod paliva a otevřel přepážky mezi nádržemi, pak jsem zašel dozadu, ještě jednou zkontroloval zadní dveře a síť na Lindině nákladu a zase zavřel nouzový východ. Protože je všechno utěsněné, máme šanci, že bychom se i s otevřenými nákladovými dveřmi mohli pár minut udržet na hladině, pokud… ehm…“

„Pokud nás náraz nerozlomí,“ dokončil Scott.

Dok pomalu přikývl. „Přesně tak,“ řekl jenom a odvrátil pohled doprava. Viděl, že Eisenhower pluje severním směrem. Scott stočil letadlo ze západu na sever a držel se vlevo od kolosu na hladině. Ještě několik minut manévrování, připomněl si Dok, a pak zamíří na východojihovýchod, budou klesat, až se téměř dotknou vln, a těsně před lodí protnou její dráhu. O všem se rozhodne v okamžiku, kdy Scott bude vybírat správné místo pro dosednutí.

Jak můžu být tak klidný? Zeptal se Dok sám sebe. Vyhlídka, že bude muset přežít přistání do rozbouřeného oceánu a zachránit si život plaváním, nebyla nijak lákavá. Odjakživa byl špatný plavec a moře v něm vzbuzovalo nedůvěru.

Podíval se na Scotta, pak dozadu na Vivian. Před několika hodinami byli jenom posádka nepravidelného letu se dvěma neznámými ženami na palubě. Teď mu připadali jako rodina.

Samozřejmě, uznal, Scott mu od prvního okamžiku připadal jako příbuzný – jako syn – třebaže si vždycky dával pozor, aby to na sobě nedal nijak znát.

V myšlenkách se vrátil k Vivian a k tomu, čím prošla – když se stala obětí a obětním beránkem zároveň. Objevil v sobě nutkání ji chránit a tento pocit stále sílil. Umínil si, že Vivian musí přežít, ať se stane cokoli.

Dok se zhluboka nadechl, promnul si čelo a snažil se soustředit na kroky, které se od něho očekávaly, až se letadlo na hladině zastaví.

Vypnout startovací spínače, zapnout požární spínače, zahájit evakuaci.

Kéž by to bylo tak snadné.

*****

Z můstku Eisenhoweru pozorovalo ScotAir 50 několik dalekohledů. Boeing se stočil na severozápad a chystal se na předpokládané závěrečné přiblížení. Dva vrtulníky SH-60F Seahawk byly s běžícími motory připravené každou chvíli odstartovat a jejich rotory se zuřivě otáčely se stejným náklonem jako vzletová paluba. Na přistání se přišli podívat další členové palubního personálu a let dopravního letadla bedlivě sledovalo několik kamer. Prudký déšť, který loď postihl o něco dříve, ustal, takže nyní ji při prodírání gigantickými vlnami doprovázel pouze vichr a šedivá oblaka.

*****

„Dobře, Eisenhowere, poslední zatáčka a jdeme na to,“ ohlásil Dok.

„Rozumím, ScotAire. Vrtulníky u vás budou do minuty od přistání.“

„Připravené?“ zeptal se Scott a ohlédl se na Lindu a Vivian.

Linda mu položila ruku na rameno. Chtěl jí říci, aby se zezadu chytila jeho sedačky a zapřela se, ale její uklidňující dotyk mu v nepřetržitém proudu dodával energii a on se rozhodl, že počká až do posledních sekund.

„Jsme připravené,“ řekla Linda.

„Jdeme na to,“ dodal Dok.

„Dobře. Rozhodně nic nezkazíte, když se budete modlit. Doku? Klapky dvacet pět. Uprav rychlost.“

„Klapky dvacet pět.“

Kvílení hydraulických motorů, které vysouvaly klapky do požadované polohy, bylo jasně slyšitelné, protože letadlo zpomalilo a hučení vzduchu proudícího za nákladovými dveřmi se ztišilo.

„Klapky třicet, pak čtyřicet. Sniž přistávací rychlost na jedna-nula-osm uzlů.“

Dok přemístil ovladač klapek do krajní pozice a sledoval ručičky indikátoru, které poslušně vyšplhaly na okraj stupnice. Pak se natáhl k rychloměru a označil si na něm sto osm uzlů.

„Začínám závěrečný sestup,“ řekl Scott, povytáhl ovladače škrticích klapek dvou zbylých motorů a mírně sklopil příď. Výškoměr se zastavil na pěti stech stopách, ale čela vln začala nabývat překvapivých rozměrů, neboť boeing sestoupil do tří a potom do dvou set stop, přičemž se otřásal ve vzdušných vírech a kvůli prudkému bočnímu větru jeho rychlost vůči hladině klesla pod sedmdesát uzlů.

Scott držel letadlo vychýlené o dvacet stupňů doprava od letové dráhy, kterou chtěl sledovat, protože jedině ve skluzu proti větru mohl přistávat souběžně s vlnami.

Zprava se přibližoval Eisenhower.

„Doku, řekni mi, až přeletíme osu lodi.“

„Rozumím. Nebude to trvat dlouho.“

„Lindo? Vivian? Položte ruce na sedadla před sebou, shora se o ně opřete obličejem a zapřete se.“

Cítil, jak ho Linda dvakrát poplácala a pak stáhla dlaň z jeho ramena.

„Jsme za osou, Scotte,“ ohlásil Dok.

Scott opatrně sestupoval, dokud rádiový výškoměr neukazoval sto stop a Dok nezačal odříkávat, kolik ještě zbývá. Vlny vypadaly obrovsky, nesmírné vodní masy se sunuly zleva doprava a oni letěli téměř rovnoběžně s nimi a snažili se zůstat natočení mírně proti větru. Scott levou rukou bez ustání pohyboval řídicím sloupkem a vytrvale upravoval trasu, neboť vždy po několika sekundách hrozilo, že poryvy větru letadlo destabilizují. Zdálo se, že se stroj skoro vznáší nad oceánem.

„Padesát stop, Scotte. To je průměr. Pořád se to mění.“

*****

Z můstku Eisenhoweru to vypadalo, jako by se boeing bezmála dotkl hladiny, a několik členů různých skupin personálu zadrželo dech a očekávalo, že v místě kontaktu do vzduchu vylétne gejzír vodní tříště.

Ale letadlo pokračovalo v klouzání těsně nad vlnami.

„Scotte, letíme pryč od lodi! Musíme přistát!“ vykřikl Dok.

Scott se vědomě zdržel odpovědi. Byl příliš zaneprázdněn pokusy propočítat letovou dráhu nad zvlněnou hladinou, jež se nepřetržitě pohybovala padesáti směry naráz. Kdykoli vzlétl nad vysokou vlnu, přehoupl se přes ni a hodlal dosednout na její druhou stranu, bez varování ji vystřídala další, která se k přídi letadla výhružně blížila shora.

Ostrý vichr foukal zprava, takže i vlny se valily zprava doleva. Kdyby Scott přistál na přední stranu vlny místo na zadní, letadlo by se rozpadlo. Ale k vybrání nejvhodnějšího místa potřeboval dokonale sladit pohyby letadla a cílového bodu, jehož poloha se stále měnila.

Scott periferním viděním zaznamenal, že se loď vpravo od něho vzdaluje. Cítil rostoucí napětí v krčních svalech. Snažil se srovnat boeing do správné pozice nad další vlnou, ale zahnul příliš ostře vlevo a zjistil, že se ocitl před ní. Vyšlápl směrovku a lehce přidal plyn, takže vylétli nahoru a mírně doprava. Když se letadlo dostalo nad zadní stranu vlny, stočil je doleva, aby letělo souběžně s ní.

Konečně se mu podařilo to, oč usiloval.

„To je ono!“ zvolal Dok.

Vlna byla dlouhá, vysoká od údolí k hřebenu možná čtyřicet stop, a tyčila se před nimi zdánlivě celou věčnost – vodní hora s jasně patrným vrcholem a táhlým svahem, z níž odstřikovala pěna a které se bezmála mohli dotknout. Scott opatrně pohyboval směrovým kormidlem a křidélky a měl dojem, že boeing je v rovině s vlnou, nikoli s horizontem.

Skoro perfektní!

Čas ubíhal jako ve zpomaleném filmu. Kapitán řídil sestup o několik posledních stop, držel ovládání škrticích klapek a čekal na dosednutí, které podle jeho předpokladů mělo začít lehkým dotykem výfukového kuželu druhého motoru o hladinu.

Vtom přišel během jediného okamžiku poryv větru, zprvu docela nenápadný, jenž hrozil, že zvedne pravé křídlo a uvrhne letadlo do nezvládnutelného a divokého točivého pohybu, na který naprosto nebyli připraveni.

V jednu chvíli byla jejich pozice dokonalá, avšak hned nato se příliš vychýlili doleva, zrychlovali směrem k hřebenu vlny a skoro se do ní zařízli křídlem.

„NE!“ Scottovi se hrdlo stáhlo úzkostí. Strhl řízení doprava a zatlačil ovladače plynu jediným pohybem až k palubní desce.

Boeing okamžitě zareagoval. Příď se zvedla a pravé křídlo klesalo dolů, dokud Scott neměl dojem, že to s náklonem přehnal. Otočil řízením na druhou stranu, ale okraj křídla se stále pohyboval k hřebenu vlny, která se teď nacházela vpravo od nich a směřovala vzhůru.

Příď letadla se zvláštním, vrávoravým způsobem zvedala nahoru, což lidi uvnitř zatlačilo do sedadel, a Scott si uvědomil, že výfukový kužel druhého motoru se noří do oceánu a jako kotva je stahuje dolů. Ve stejnou chvíli se okraj pravého křídla zařízl několik palců hluboko do vlny, takže do vzduchu vylétla sprška slané vody a boeing se prudce stočil doprava.

Schylovalo se ke katastrofě.

Dvěma zbývajícím motorům trvalo několik sekund, než dosáhly plného výkonu, ale pak letadlo zezadu postrčily silou přes třicet pět tisíc liber. Vzápětí se pod ním přehnal hřeben vodní masy.

Opět byli ve vzduchu, vysvobozeni ze zajetí hladiny, a pomalu nabírali výšku.

Když Scott srovnal letadlo ve dvou stech stopách, zaslechl, jak Dok cosi koktá.

„Ježíši, Scotte!“

„Tohle se nepovedlo. Málem jsem ztratil kontrolu.“

„Do palubního deníku si budeme muset napsat letmé přistání. Panebože!“

„Nejsme už moc daleko?“

Dok se podíval doprava a rázně přikývl. „Jsme.“

„Kterým směrem bychom podle tebe měli kroužit?“

Druhý pilot se natočil, aby měl dobrý výhled na letadlovou loď. Jeho slova se odrážela od okna. „Vezmi to doleva, Scotte. Vítr nás zanese dál na sever a ty se budeš moci srovnat podle lodi a zkusit to znovu.“

Scott uvedl letadlo do třicetistupňového levého náklonu a stále stoupal.

„Budu se držet na pěti stech.“

„Co jim mám říct?“

„Řekni jim, že obletíme okruh a podnikneme další pokus.“

„Dobře. Klapky chceš nechat na čtyřiceti?“ zeptal se Dok. Oči mu plály a jeho hlas zněl znepokojeně.

„Jo. Jenom ten okruh musím udělat široký.“

Dok odvysílal zprávu Eisenhoweru a sledoval, jak se loď vzdaluje. Zdálo se, že oblet nikdy neskončí. Vítr boeingem pohazoval a otřásal a zvolna se otáčející kompas ukazoval, že letí na sever, na východ a potom na jih.

Když se Eisenhower znovu objevil za čelním sklem, byl vzdálen zhruba tři míle jižním směrem. Letadlo se pohybovalo po plánované trase k jeho levoboku, pak změnilo kurz na jihovýchod a ještě jednou se mu chystalo zkřížit cestu.

Scott posunul ruce na řídicím sloupku a ovládání škrticích klapek a hlasitě vzdychl.

„Tak jo. Jdeme na to.“ Zopakoval poslední pokyny a pomalu s boeingem klesl do padesáti stop, aby si vyhlédl tu správnou vlnu.

„Problém je v koordinaci pohybů, Doku,“ vysvětlil. „Všechno šlo hladce, dokud nás nepřekvapil ten poryv. To jsem nečekal. Tentokrát budu ve střehu.“

„Hlavně drž výšku a křídla v rovině, Scotte,“ řekl Dok.

Kapitán přikývl.

Opět měl dojem, že sladit úhel sestupu s pohybem hladiny je nadlidský úkol. Jen těsně se přehoupli přes první a potom přes druhou vlnu.

Dok začal mít obavy, zda to Scott skutečně zvládne. Nedojde jim mezitím palivo? Nezvolí nakonec v časové tísni nevhodný okamžik pro přistání?

Možná bych měl přece jen převzít řízení, napadlo Doka, ale ihned tu myšlenku zaplašil. Tohle byla Scottova práce. Scottova povinnost. A on musel důvěřovat kapitánovým schopnostem.

„Tohle je pitomost, Doku!“ vytrhl ho z úvah Scottův hlas. „Kdybych mohl přistávat proti tomu zatracenému větru, byli bychom mnohem pomalejší nad…“

Kapitán se zarazil uprostřed věty, zvedl obočí, pevně uchopil řízení a prolétl necelých dvacet stop nad hřebenem další obrovské vlny.

„Můj Bože!“ vydechl.

Náhle pravou rukou zase přidal plyn, nyní jen těsně pod maximum, což Doka vyprovokovalo k překvapenému vzhlédnutí. Odlepil boeing od hladiny a stoupal.

„Plný výkon. Klapky patnáct.“

„Klapky patnácti“ ujišťoval se Dok.

„Jo, sakra! Klapky patnáct.“

„Uděláme okruh?“ zeptal se druhý pilot.

„Možná. Možná něco jiného,“ řekl Scott.

Dok již posouval ovládání klapek. Instinktivně prověřil nastavení výkonu a snažil se odhadnout, co má Scott v plánu.

„Co to děláš? Co mám říct lodi?“

Kapitán zpočátku neodpovídal a druhý pilot ho pozoroval, jak řídí boeing a zároveň cosi promýšlí.

„Scotte?“

Scott se náhle obrátil k němu. „Postarej se o letadlo, Doku. Vystoupej do tisíce stop a v rozumné vzdálenosti obleť loď. Zasuň klapky. Šetři palivem. Já s nimi promluvím.“

„Scotte, na co se chystáš? Nemáme dost paliva na hlouposti.“

„Poslouchej… prostě poslouchej,“ řekl kapitán a ujistil se, že ruce druhého pilota spočinuly na řídicím sloupku.

„Máš ho?“

„Ano, mám! Ale proč?“

Scott vytáhl z kapsy kus papíru a roztřesenou rukou na něj začal psát čísla. Pak spěšně uložil tužku i papír zpátky a zapnul rádio.

„Eisenhowere, tady je ScotAir.“

„Mluvte, ScotAire. Chystáte se na další oblet?“

„Jaká je tam dole rychlost větru, nemyslím vzhledem k palubě, ale absolutní?“

Na údaj musel chvíli počkat.

„Zaznamenali jsme stálý vítr o rychlosti sedmdesát jedna uzlů z jedna-sedm-nula stupňů, ScotAire.“

„Dobře, je tam kapitán?“

Po další pauze se ozval jiný hlas, ovšem ne kapitánův.

„Co potřebujete, ScotAire? Tady je řídící letového provozu.“

„Fajn, poslouchejte mě, prosím. Vím, jak dlouho při maximální rychlosti trvá obrátit loď o sto osmdesát stupňů. Hned se do toho dejte, prosím. Obraťte se do kurzu jedna-sedm-nula stupňů.“

Odpověď přišla po několika sekundách.

„Zbláznili jste se? Ty záchranné vrtulníky jsme pro vás mohli připravit jedině za podmínky, že poplujeme po větru. Jestli se při téhle rychlosti otočíme, přes palubu se nám bude hnát vichr o sto pěti uzlech, proboha!“

Dok užasle sledoval, jak se Scott usmívá, přikyvuje a zvedá mikrofon k ústům. Téměř nenuceně stiskl tlačítko a několik sekund vyčkal. Pak rozvážně pronesl jedinou větu, která Doka šokovala.

„Přesně o to mi jde.“

Loď se odmlčela.

„Scotte, o co ti krucinál jde?“ zeptal se Dok.

Scott ho odbyl mávnutím ruky a pokračoval ve vysílání.

„Eisenhowere, přistávací rychlost našeho letadla je při současné hmotnosti sto osm uzlů. Pokud se obrátíte proti větru a poplujete plnou parou, poskytnete mi na palubě vítr o rychlosti sto pět uzlů. Vím, že jste už vzletovou palubu vyklidili. Stačí, když vytáhnete přední síť, a můžu s tímhle letadlem přistát jako s vrtulníkem.“

Dok skoro křičel. „Pro Boha živého, Scotte! Ty chceš sednout na letadlovou loď?“

Scott se k němu obrátil s lehce šíleným úsměvem. „Chceš se snad namočit?“

„Ne! Ne, ale myslel jsem, říkal jsi… říkal jsi, že nemůžeme přistát na lodi, protože letadlo je moc velké. Srazili bychom nástavbu, vybuchli a zřítili se z paluby, vzpomínáš?“

„Vzpomínám a trvám na tom, Doku, při normální rychlosti. Copak to nechápeš? Nenapadlo mě započítat do toho vítr! Počítal jsem s běžnou přistávací rychlostí a možná třiceti až čtyřiceti uzly větru na palubě. Pak by to nepřicházelo v úvahu. Ale vítr o rychlosti sto uzlů, i když to zní neuvěřitelně, z nás dělá svisle přistávající letadlo.“

„Teoreticky, možná.“

„Ne, doopravdy. Zamysli se nad tím.“

Shora se kabinou rozlehl další hlas.

„Scott McKay? Tady je kapitán. Ztrácíme čas. Nemůžu loď obrátit, dokud neuklidím vrtulníky, a než to stačím udělat, na vaši záchranu bude pozdě. Za žádných okolností nepřichází v úvahu, že bych souhlasil s nápadem, aby se na téhle palubě pokusilo přistát civilní dopravní letadlo. To přeci víte. Podobné operace nejsou pro Boeing 727 schválené a já musím chránit loď za miliardu dolarů.“

Scott zavřel oči, a než odpověděl, dlouze vzdychl. Zcela se soustředil na argumentaci a na své vzpomínky na kapitána.

„Kapitáne, jestli nouzově přistaneme do vody, z tohohle letadla se nedostaneme. Taková je skutečnost. Vlny tam dole jsou… jsou neuvěřitelné. Na palubě máme pět lidí a velice důležité vybavení pro vědecký výzkum, které patří vládě a o které bychom při nouzovém přistání přišli.“

„Scotte, nemůžu tuto loď vystavit nebezpečí.“

„No tak, kapitáne, má snad hliníkové letadlo o sto tisíci librách šanci potopit jedenáct set stop dlouhou ocelovou loď? Žil jsem na ní, pamatujete?“

„Takže znáte pravidla a rizika, Scotte. Jediná chyba a po celé palubě se nám rozletí hořící vrak, budeme bojovat s požárem, můžeme přijít o někoho z personálu a důležité válečné plavidlo bude na celé měsíce vyřazeno ze služby.“

„Kapitáne, poslouchejte mě, prosím! Sám jste jednou přednášel o tom, že lidé se dostávají do situací, kdy musí improvizovat, aby se k něčemu dopracovali. Přesně to teď dělám.“

„Co z toho vyplývá? McKayi, je absolutně vyloučené, že s tím civilním krámem skončíte na mé lodi.“

„Kapitáne, prosím. Nebuďte zaujatý. Moje relativní rychlost vůči lodi nepřekročí deset uzlů. DESET UZLŮ! Pro všechno na světě, vy i já dokážeme takhle rychle utíkat. Nepotřebuji záchytná lana ani ocasní hák. Síť zachytí plně naložený tomcat ve sto uzlech. My teď vážíme kolem sta tisíc liber a brzdy máme v pořádku. Vsadím se s vámi o roční plat, že k ní ani nedojedeme. Zaručuji vám, že křídla se vůbec nepřiblíží k věži. Bude to hračka.“

„Je to sebevražda, McKayi,“ odpověděl kapitán, ale Scott uslyšel cvaknutí uvolňovaného vysílacího knoflíku, což znamenalo, že nad tím přemýšlí.

Scott věděl, jak to vypadá na můstku. Dokázal si představit, že několik důstojníků strnulo a někteří z nich se začali shlukovat kolem kapitána, aby mu předestřeli všechny možné důvody, proč by k přistání nemohlo a nemělo dojít.

Scott znovu stiskl tlačítko na mikrofonu. „Pane, než vyslechnete ostatní, kteří vám právě začínají našeptávat, že je to celé nesmysl, vzpomínáte si, že před pár lety firma Boeing prováděla testy simulující přistání 737 na našich letadlových lodích a jak ty testy dopadly a ukázalo se, že je to možné?“

Kapitánově odpovědi předcházela další dlouhá odmlka.

„Neuvědomil jsem si, že ty testy skončily úspěšně, Scotte.“

„Ano! Ano, skončily. Věřte mi. Lze to provést – a tehdy to byla 737 s rychlostí sto třicet uzlů, loď se čtyřiceti a patnáctiuzlový vánek. Jinými slovy, letadlo o hmotnosti sto třiceti tisíc liber s přistávací rychlostí sedmdesát pět uzlů. Já budu mít méně než deset. Mizerných deset uzlů! Vím, že jsme 727, ale z praktického hlediska v tom není žádný rozdíl.“

Scott znechuceně zavrtěl hlavou a podíval se na Doka. „Teď do něj začnou hučet XO, OOD, řídící letového provozu a všichni ostatní. ‚Toto je válečné plavidlo Spojených států,‘ připomenou mu. ‚Tohle nemůžete připustit, pane.‘“

Znovu navázal spojení.

„Pane, krátí se nám čas. Prosím! Tu bombu… tu bombu jsme svrhli bez jakékoli pomoci amerických ozbrojených sil. Je načase, aby se mi nějaké pomoci dostalo.“

„To byla nevhodná připomínka, McKayi, s ohledem na naše vrtulníky a na všechno ostatní, co se pro vás snažíme dělat.“

„Jenže to bude k ničemu, jestli narazíme na hladinu. Takhle máme naději.“

„Řekni mu,“ ozval se naléhavě Dok, „řekni mu, že riziko požáru je malé, protože máme skoro prázdné nádrže.“

Scott jeho slova vyřídil.

Během další nekonečné přestávky Dok pokračoval v obletu lodi a stočil letadlo na sever.

„K tomuhle budu potřebovat svolení,“ řekl náhle kapitán.

Scott okamžitě zmáčkl knoflík.

„To svolení už máte, kapitáne. To víme oba. Ale než stačíte přehrát odpovědnost na Pentagon a oni nějak rozhodnou, my skončíme bez paliva ve vodě.“

Dok vrtěl hlavou. „Vůbec tomu nevěřím.“

„Doku, rychle. Zkontroluj palivo.“

Druhý pilot si začal rozepínat pás, ale Linda natáhla ruku a zadržela ho.

„Dívala jsem se, Doku. Nádrž číslo jedna ukazuje nulu. V čísle dvě je sedm set liber a v nádrži číslo tři asi tisíc liber. V ostatních nádržích, označených ‚příď‘, není nic.“

„Díky, Lindo.“ Dok se otočil k levému sedadlu. „Scotte, to znamená sedmnáct set liber. To jsou jenom výpary!“

Scott přikývl a uvědomil si, co vidí oknem na Dokově straně. Stopa za Eisenhowerem se změnila a náhle se stáčela doprava, což znamenalo, že kapitán nařídil změnu kurzu.

Dalších skoro třicet sekund rádio mlčelo. Pak Eisenhower obnovil spojení, Scott slyšel mumlání hlasů v pozadí a nakonec z reproduktorů zazněl hlasitý povzdech.

„Dobře, Scotte. Dobře. Tohle mě pravděpodobně bude stát velení, ale z nějakého podivného důvodu vám věřím.“ Následovala pauza, během níž kapitán přejížděl rukou po mikrofonu, což se projevilo zřetelnými škrábavými zvuky. „Uděláme dohodu, jak říká ten ušatý miliardář z Dallasu. Zatímco se budeme obracet, nechám odstartovat vrtulníky a vytáhnout přední síť. Připravíme vám signalizačního důstojníka, ale v jedné věci musíme mít jasno. Jestli mi na palubě uděláte nepořádek, McKayi, osobně vás utopím. Rozumíte?“

Scott pokýval hlavou a na jeho tváři se objevil široký úsměv. Linda přes okraj sedadla viděla, jak zatíná pravou ruku v pěst. Zlehka udeřil do řídicího sloupku a zmáčkl vysílací tlačítko.

„Ano, pane! Žádný nepořádek nebude, kapitáne. Díky, pane!“

„Teď vás předám naprosto šokovanému řídícímu letového provozu, chlapče. Dohodněte se na podrobnostech přiblížení a pospěšte si. Vrtulníky vydrží ve vzduchu nejvýš třicet minut a obrácení lodi nám bude trvat pět minut. To znamená, že máme jen dvacetiminutové okno na to, abychom vás dostali na palubu.“

„S tím si nedělejte hlavu, pane. Zbývá nám palivo maximálně na deset minut.“

33 KAPITOLA

MŮSTEK, USS EISENHOWER – 20:24

Ve víru horečné aktivity na můstku, která předčila vše, co kdy v mírových dobách zažil, se kapitán Eisenhoweru posadil na svou velitelskou židli a užasle potřásl hlavou. Řešení bylo celou dobu nadosah, ale nikdo – dokonce ani bývalý pilot F-14 v kabině poškozeného Boeingu 727, jemuž šlo o život – na ně až do poslední minuty nepřišel.

Uvědomoval si, že může nastat bezpočet problémů. Nebyla to hračka. Především, jak upozornil důstojník ve funkci řídícího letového provozu, pro McKaye bude mimořádně nebezpečné letět minimální přistávací rychlostí v případě, že vítr nečekaně poleví. Na každý pád by měl mít rezervu přinejmenším deset až patnáct uzlů.

Ovšem i tak čísla vycházela. Pokud by vítr na lodi zůstal na sto pěti uzlech a McKay se rozhodl pro přistání tempem sto dvacet pět uzlů, letadlo by se vůči palubě vznášelo dvacetiuzlovou rychlostí.

Ze všeho nejobtížnější bude sladit sestupovou dráhu boeingu s divokým kymácením paluby Eisenhoweru. Kapitán nechal narychlo prověřit záznamy letky, aby se ujistil, že jeho vzpomínky na McKayovo pilotní mistrovství odpovídají skutečnosti.

Odpovídaly. McKay – Tygr, opravil sám sebe – byl vynikající letec, disciplinovaný, oblíbený a velmi profesionální. Jestliže ten úkol někdo mohl zvládnout, pak to byl on.

A pokud ne, inu, málem by zapomněl na příkaz vrchního velitele, že pro záchranu lidí v boeingu je třeba udělat cokoli. Obdržel jej v písemné podobě, nechal si udělat kopii navíc a uložil ji do sejfu na můstku. Jestliže se USS Eisenhower stane dějištěm nějaké tragédie, on se do písmene řídil prezidentovými pokyny.

Kapitán se podíval na přibližovací konec vzletové paluby, kde právě personál dokončoval napínání záchytné sítě. Měl strach, aby při tom vítr někoho nesfoukl do moře, ale zdálo se, že si vedou dobře. Normálně bývala paluba za větru přes padesát uzlů zavřená. Horní okraj sítě vytáhli dost vysoko na to, aby zachytil příď 727, což mělo zabránit nárazu křídla do několikapatrové nástavby na pravé straně lodi, označované jako věž.

Rádiový rozhovor mezi Scottem McKayem a řídícím letového provozu mezitím skončil. Eisenhower plul neměnným tempem v kurzu jedna-sedm-nula a několik málo členů palubního personálu, kteří měli zůstat venku, bojovalo s vichrem o rychlosti sto uzlů, jenž se hnal přes loď a rozechvíval okna na můstku.

„Držíme kurz, kapitáne,“ ohlásil OOD.

„Výborně, takže plnou parou vpřed, výkon všech motorů devět devětdevět.“

„Devět devětdevět, kapitáne?“

„Ať loď ukáže, co v ní je, veliteli. Jestli máme vytvořit hurikán uvnitř hurikánu, musí to stát za to.“

„Ano, pane. Plnou parou vpřed, výkon všech motorů devět devětdevět.“

Důstojník zavolal do strojovny, aby předal instrukce, a jeho velitel sáhl po dalekohledu a zaměřil jej na boeing, který se vznášel takřka na místě necelé půl míle severně od zádě, ve výšce pěti set stop.

Kapitán zvedl palubní telefon a spojil se s řídícím letového provozu.

„Až dosáhneme maximální rychlosti, máte povolení zahájit záchrannou operaci.“

„Ano, pane.“

„A ty kamery ať pořád běží. Tahle akce vstoupí bez ohledu na výsledek do dějin.“

SCOTAIR 50 – 20:28

„Scotte, musíme to provést hned. Letíme prakticky na výpary.“

„Dobře,“ souhlasil Scott. „Jestli jsme to podcenili a palivo dojde dřív, než se hlavní podvozek dostane přes okraj paluby, stočím letadlo doleva a přistanu do stopy za lodí.“

Dok přikývl.

„Řekni mu, že zahajujeme přiblížení, Doku.“

Druhý pilot předal informaci a Scott mírně postrčil ovladače škrticích klapek, aby boeing dostal do správné sestupové roviny naznačené systémem světelné signalizace.

„Vysunout podvozek. Kontrola před přistáním,“ nařídil Scott.

Dok prošel soupis úkonů a zjistil, že podvozek se sice vysunul, ale kontrolka ukazuje problém s pravým hlavním.

„Nevšímej si toho. V Seymour-Johnsonu vydržel.“

„Dobře.“

„Poletím v sestupové rovině, Doku. Vždycky po padesáti stopách mi oznam výšku. Až se dostaneme nad loď, rádiový výškoměr bude ukazovat zhruba sto dvacet stop.“

„Rozumím. Teď jsme v pěti stech padesáti stopách.“

„Fajn, zpomalím na sto dvacet uzlů, jak jsme se domluvili.“

Dok souhlasil.

„A obejdeme se bez zpětného chodu, Doku. Dej pozor, abych nezapomněl, že nemůžu využít obrácení tahu. V tomhle větru bychom sjeli pozadu z paluby.“

„Taky ti mám připomenout, abys neubíral plyn, pamatuješ?“

Scott kývl hlavou a ztěžka se nadechl. „Správně. Díky, to bych si možná neuvědomil. S výkonem motorů nebudeme hýbat, dokud nás neuvážou. Jakmile dosedneme, naplno potlačit řízení, vysunout klapky a použít vzduchovou brzdu.“

„Vzduchovou brzdu?“

„To je špatně?“

„Nepotřebujeme víc odporu, Scotte, jenom méně tahu.“

„Máš pravdu. Obejdeme se bez ní.“

„Jsme ve čtyřech stech stopách.“

Vpředu se tyčila gigantická loď, její paluba se zvedala a nahýbala na obrovských vlnách a atomové motory poháněly tisíc stop dlouhé plavidlo nejvyšší možnou rychlostí. Scott věděl, že za věží proudění vzduchu vytváří nebezpečné turbulence, a při klesání s boeingem dával přednost levé polovině sestupové roviny. Nezvyklá kombinace rychlostí ho zcela vyváděla z míry: sto padesát uzlů vůči vzduchu, padesát vzhledem k hladině a méně než dvacet ve vztahu k lodi. Cítil, jak mu buší srdce, a každý úder mu rezonoval v uších jako rána na velký buben.

Paluba se opět značně nahnula, což mělo za následek výrazné posunutí cílového bodu. Scott lehce přitáhl řízení, aby upravil úhel sestupu, a nepatrně přidal plyn.

„Tři sta padesát stop, Scotte.“

Výškoměr ukazoval absolutní vzdálenost mezi spodní částí trupu a hladinou oceánu, která se nacházela více než sto stop pod okrajem paluby.

Vtom se stroje zmocnila prudká turbulence a Scott byl nucen provést několik rychlých manévrů, aby neztratil směr. Dokázal si představit, jak hrůzostrašně musí pohyby letadla působit při pohledu z lodi, zejména na důstojníka bezpečnosti přistání – LSO – který obsluhoval signalizační zařízení.

Konec pravého křídla pronikl do víru za věží a boeing se vychýlil lehce doprava, takže Scott musel vynaložit jisté úsilí, aby jej vrátil do osy bez vychýlení ze sestupové roviny.

„Tři sta stop,“ zavolal Dok.

To znamená dvě stě stop nad palubou, připomněl si Scott.

Již dokázal rozeznat několik mužů přikrčených kolem přistávací zóny a záchytnou síť, která se v rychlém vzdušném proudění vyvolaném pohybem lodi nadouvala směrem k němu. Zlehka potlačil řídicí sloupek, aby se vrátil do požadované roviny, a hned nato jej spěšně přitáhl, neboť se obával příliš rychlého poklesu.

Paluba se ostře nahnula, protože příď lodi stoupala vzhůru, ale Scott se tím nenechal zmást, držel úhel sestupu a čekal, až se znovu zvedne záď. Kopírování všech pohybů by mohlo vést ke katastrofě. Musel se soustředit na světelnou signalizaci a periferním viděním rovněž sledovat, zda letí v ose s lodí.

Jakmile dosedneme, potlačit řízení a brzdit, opakoval si. Bez zpětného chodu, bez vzduchové brzdy.

„Dvě stě padesát stop. Rychlost je patnáct nad značkou,“ informoval Dok.

Kdysi před lety Scott řídil při sestupu na palubu vrtulník Sea King a cítil se dosti podobně.

Nepatrně zakroutil hlavou, aby tu vzpomínku zahnal. Byla nebezpečná, protože ovládání vrtulníku se lišilo. Tohle byl boeing vyžadující tah motorů dopředu a dodržení sestupové roviny. Vlastně neklesali, ale letěli na přistání.

„Dvě stě stop.“

Záď se zvedla nahoru, zachvěla se a vzápětí se spustila dolů, takže cílový bod se po palubě posouval stále dál. Zase se vrátí, uklidňoval Scott sám sebe, a protože se vůči lodi pohyboval velmi pomalu, mohl si vyčkávání dovolit.

„Sto padesát stop – už tam skoro jsme,“ ohlásil Dok.

Záď vytrvale klesala a cílový bod klouzal směrem k síti. Scott nechtěl přistát tak daleko od okraje, a proto musel počkat, až se pohyb obrátí.

Pokušení upravit letovou dráhu boeingu dolů však bylo příliš silné. Scott mimoděk povolil tah za řídicí sloupek a změnil úhel sestupu – právě ve chvíli, kdy záď lodi prošla širokým údolím mezi vlnami a vydala se vzhůru.

Paluba se nečekanou rychlostí řítila zdola proti nim. Příďovému podvozku stále zbývalo několik yardů k jejímu okraji, jenž se zvedal do Scottova zorného pole a hrozil, že se pro ně namísto prahu k překonání stane bariérou, do které narazí.

Scott přidal plyn a prudce přitáhl řízení, takže boeing vyletěl o téměř padesát stop nahoru, vysoko nad zamýšlenou sestupovou rovinu, ale nacházel se dost blízko lodi na to, aby mohli pokračovat.

Záď dosáhla nejvyššího bodu a začala zase klesat. Zatímco se kabina a příďový podvozek pomalu sunuly nad okraj paluby, Scott zaznamenal, že letadlo se stáčí doprava.

Ne, to loď se pohybovala vlevo.

Turbulence za věží se zmocnily pravého křídla a táhly boeing do strany. Scott měl plné ruce práce, aby jej vrátil doleva.

Paluba se hrozivým tempem přibližovala.

Scott postrčil ovladače škrticích klapek dopředu a přitáhl řízení, čímž ukončil pokus o přistání v okamžiku, kdy mu totéž prostřednictvím rádia přikázal LSO. Příď letadla stoupala, ale ne dost rychle na to, aby hlavní podvozek neudeřil s ohromující silou do paluby, nejprve jeho levá noha a hned nato pravá.

Nerovnoměrné nárazy vyhodily boeing zpátky do vzduchu v nebezpečném úhlu. Scott ještě silněji zatáhl za řídicí sloupek a naklonil stroj doleva, aby nabrali výšku a vzdálili se od lodi.

„Scotte, na další oblet nemáme palivo!“ zvolal Dok.

„Jenom odsud… odletím stranou… abychom se srovnali,“ pronesl s námahou Scott.

„Upravujeme polohu,“ vyštěkl Dok do mikrofonu. „Nepřerušujeme přiblížení.“

„Leťte pryč, ScotAire. Udělejte okruh a začněte znovu.“

„Ne!“ odpověděl Dok. „Na to nemáme čas. Jsme skoro bez paliva.“

Scott ustálil letadlo ve výšce několika set stop vlevo od lodi a ubíral plyn, dokud rychlost neklesla těsně nad sto osm uzlů. Eisenhower se za pravým oknem kabiny prakticky nepohyboval a zadní okraj jeho paluby byl zhruba v rovině s hlavním podvozkem boeingu. Scott zvolna potlačil řízení, letěl dolů, dokud se nenacházeli pouhých padesát stop nad lodí, a sledoval klesající záď ve snaze předvídat její další vzestup.

„Počkám na vrchol vlny, přesunu se nad palubu a zleva přistanu,“ vysvětlil.

„Rozumím, ale pospěš si, Scotte! Na ukazatele paliva už se radši ani nedívám.“

Z reproduktorů zapraskal hlas LSO doprovázený hukotem větru, který jeho mikrofon rovněž zachytil.

„ScotAire, nemůžete přistávat z téhle pozice. Leťte pryč. Opakuji, leťte pryč a udělejte okruh.“

Dok zmáčkl vysílací knoflík.

„Tohle bude vrtulníkové přistání z levé čtvrtiny paluby, vážení. Nějak se s tím smiřte a připravte se. Tlačí nás čas.“

Záď se blížila k nejvyššímu bodu své dráhy a Scott lehce pohnul řízením, takže boeing klouzal doprava, zůstával padesát stop nad palubou a jeho relativní dopředná rychlost byla v podstatě nulová.

O chvíli později se vznášeli zhruba čtyřicet stop nad Eisenhowerem a rychlosti lodi a letadla se dokonale vyrušily, což Scottovi poskytlo ojedinělý výhled. Málem se mu zachtělo setrvat na místě a vychutnat si jej.

Bylo to však nebezpečné místo a on se chystal potlačit řídicí sloupek a zahájit sestup, ovšem právě v tu chvíli s prásknutím zhasl motor číslo tři, do kterého přestalo proudit palivo.

Do té doby se letadlová loď z jejich pohledu nehýbala, ale nyní pod nimi začala ujíždět dopředu, zpočátku velmi zvolna, takže se zkracovala vzdálenost mezi hlavním podvozkem boeingu a okrajem paluby.

Scott a zároveň s ním i Dok pochopili, co se stalo.

„Motory končí!“ Dok viděl, že Scott vyrazil pravou rukou vpřed a zasunul všechny tři ovladače škrticích klapek na doraz. Jakýkoli další pohyb dozadu by znamenal, že se hlavní podvozek dostane za okraj paluby, tedy nad hladinu. Museli neprodleně přistát!

Scott rázně pohnul řízením dopředu a poslal boeing vstříc palubě, která přibližně čtyřicet stop pod koly jeho hlavního podvozku stoupala vzhůru.

*****

LSO měl dojem, že se mu boeing vznáší nad hlavou jako balon nebo vzducholoď, a nenapadalo ho nic, co by mohl říci pilotovi velkého dopravního letadla, které doplulo nad jeho vzletovou palubu a… prostě se zastavilo.

Vtom se stroj začal nad přistávací zónou pohybovat dozadu – zprvu zvolna, pak stále znepokojivější rychlostí. LSO položil prst na vysílací tlačítko, aby nařídil přidat plyn, ale letadlo se skloněnou přídí klesalo, dokud se jeho hlavní podvozek s hlasitým kovovým zaduněním, které bylo jasně slyšitelné navzdory burácení vichru, nedotkl paluby.

Přistáli. Hlavní podvozek stál pouhých deset stop od okraje lodi, ale přistáli. LSO pohlédl na členy svého palubního personálu a chtěl jim zavelet, aby stroj uvázali, ale když loď dosáhla hřebenu další vlny a klesala dolů, něčeho si povšiml.

Boeing couval!

*****

Jakmile se dostali do kontaktu s lodí, Scott naplno potlačil řízení ve snaze udržet letadlo na místě a nedovolit přídi zvednout se do stouzlového větru. Chtěl přinutit poslední motor k plnému výkonu, aby neztratili pozici, a opatrně popojet vpřed, pryč od zadního okraje paluby, ale když přidal plyn, motor číslo dvě také s třesknutím zhasl.

ScotAir 50 náhle nebyl ničím postrkován kupředu proti vichru, a jak se příď letadlové lodi znovu zvedala, Scott pochopil, že se sunou do záhuby.

„BRZDY!“ vykřikl Dok.

Scott již vší silou tlačil na brzdové pedály a druhý pilot na ně dupl se stejnou vervou.

Přesto stále couvali.

„Tlak! Tlak v brzdách…“ vykoktal Dok a ukázal na malý přístroj na svém panelu. Scott ihned pochopil. Selhal brzdový akumulátor. Nezbýval už žádný hydraulický tlak, jenž by je mohl zastavit.

Scott sáhl levou rukou po zaplombované páce vzduchové brzdy a trhl jí ještě dříve, než vědomě pochopil motiv svého instinktivního jednání. Čtyři muži, kteří k nim běželi po palubě, mávali rukama a hlas z rádia křičel, že mají zabrzdit. Místa za hlavním podvozkem ubývalo a loď se pořád nakláněla zádí dolů, což jejich pohyb zrychlovalo.

Scott natlačil páku zcela doprava, až k zarážce, a vzpomněl si na varování, že tlak vzduchu neúčinkuje hned. Sekundy ubíhaly a oni jich neměli mnoho nazbyt.

*****

Z pohledu LSO to vypadalo, že boeing sjede z paluby. Teď už je pozdě, pochopil. Posádka z nějakého důvodu nemohla použít brzdy a jeho palubní personál neměl nejmenší šanci včas uvázat podvozek řetězem nebo vztyčit bariéru.

Čtyři kola hlavního podvozku se nacházela jen několik stop od okraje, ale pořád zbývala možnost, že se letadlo zastaví, až zadní část přepadne do prázdna a stroj na palubě spočine trupem.

Jak si však uvědomoval, pravděpodobnější varianta byla taková, že se příď jednoduše zvedne a boeing pozadu sklouzne do moře.

*****

Hluboko v brzdovém systému Boeingu 727 se tlak vzduchu, uvolněného před několika sekundami z nouzové láhve, konečně prodral různými ventily a písty a dostatečným stlačením hydraulické kapaliny docílil toho, že se kola hlavního podvozku okamžitě přestala otáčet.

Venku se rozpoutala překotná aktivita. Přes clonu deště, který se náhle spustil, Scott viděl, jak se pod jeho letadlo sbíhá několik členů palubního personálu s lany a klíny na podložení kol, a ucítil, že loď zpomaluje, protože kapitán zřejmě nařídil zastavit motory. Přední podvozek boeingu byl uvázán řetězem a z reproduktorů v kabině se ozval hlas.

„ScotAire, neuvolňujte brzdy a nespouštějte zadní schodiště. Ocasní část máte nad vodou.“

„Rozumím,“ odpověděl Dok.

Po celé palubě se rozsvítily jasné reflektory a jejich záře pronikala dešťovými kapkami, které vítr hnal téměř vodorovně. Na černé obloze byly dosud viditelné šedé mraky, třebaže slunce již zapadlo. Scottovi ta scéna připadala důvěrně známá a neskutečná zároveň, jako kdyby loď nikdy neopustil.

Byl na stejném místě, jenže tentokrát v dopravním letadle.

Ve dveřích kabiny se jako zázrakem objevili dva námořníci v přilbách a pláštěnkách a rychlým pohledem zhodnotili situaci. Jeden z nich vyštěkl několik pokynů do ruční vysílačky a druhý poklekl k Jerrymu a začal ho odvazovat.

Scott seděl zdánlivě celou věčnost v šoku, dokud si neuvědomil, že mu Linda masíruje rameno. Poplácal ji po ruce, a když si rozepínal pás, uslyšel, že ona činí totéž. Obrátil se na sedadle a byl zaplaven nečekanou vlnou ženskosti, když ho Linda objala a přitiskla svou tvář k jeho. Mírně se třásla a pokoušela se zklidnit zrychlený dech.

„Dokázal jste to!“ zašeptala. „Dokázal, dokázal, dokázal! Bylo to skvělé!“

Scott ji zvolna sevřel v náručí. Dok si mezitím posunul sedadlo dozadu a vzdychl, pak se naklonil dozadu a uchopil Vivianinu nataženou ruku.

Ve dveřích se objevil třetí muž a první dva mezitím na nosítkách vynášeli Jerryho.

„Pojďte, všichni. HNED! Musíme vás odsud dostat.“

Vivian a Lindu námořníci zabalili do velkých plášťů a dva další podali Scottovi a Dokovi. Oba piloti je následovali k přednímu východu a slezli po kovovém žebříku, přidržovaném členy palubního personálu. Neuvěřitelně silný vítr, který by člověka dokázal shodit přes palubu, zpomalil pod osmdesát uzlů s tím, jak klesla rychlost Eisenhoweru.

Několik námořníků se shluklo kolem Lindy a Vivian a spěchalo s nimi k věži. Scotta a Doka však bez okolků zadržel další muž a otočil je k místu, kam se sám díval.

„CO JE?“ křičel Scott.

„KAPITÁN CHCE, ABYSTE SE URČITĚ PODÍVAL NA TOHLE, PANE!“ odpověděl námořník a namířil prst k zádi boeingu.

Přední podvozek byl již uvázán řetězy k palubě a později měl přijet někdo z posádky s malým palubním tahačem, aby letadlo posunul dopředu.

Muž ale ukazoval na hlavní podvozek. Scott sledoval jeho pohled a zůstal stát ohromený něčím, co mu připadalo jako optický klam: Zdálo se, že kola spočívají na úplném okraji paluby Eisenhoweru.

Nebyl to však klam.

Za nimi zbývala jen necelá stopa místa.

EPILOG

AIR FORCE ONE, LETECKÁ ZÁKLADNA WRIGHT-PATTERSON, OHIO – 11:15 – 20. ZÁŘÍ (DRUHÉHO DNE DOPOLEDNE)

Prezident vstoupil do Hvězdného pokoje na palubě Air Force One a kývnutím pozdravil shromážděné vysoké důstojníky v Pentagonu.

„Pánové, zatímco my sedíme tady ve Wright-Pattersonu, vy v D.C. jste podle všeho prožili těžkou noc, ale k mé velké úlevě se mi doneslo, že vaše domovy a rodiny přečkaly hurikán bez úhony.“

Předseda sboru náčelníků štábů krátce přehlédl ostatní muže ve své polovině Hvězdného pokoje a pak se obrátil k prezidentovi. „Ano, pane, s několika drobnými výjimkami. Mnozí z nás utrpěli škody na majetku… stejně jako vy, když už jsme u toho.“

Prezident přikývl. „Slyšel jsem, že západní křídlo bude potřebovat nějaký čas na vyschnutí, ale řekl bych, že kromě několika rozbitých oken a mokrých koberců jsme neztratili nic, co by mělo historickou hodnotu.“

Odmlčel se a zkoumal zachmuřené tváře na druhé straně stolu. „O škodách způsobených hurikánem jsem jednal poslední hodinu s Operačním střediskem, ale tohle setkání se týká Medúzy. Jsme tedy připraveni na stručné shrnutí situace, Johne?“

Předseda sehnul hlavu k šéfovi vzdušného bojového velitelství. „Ano, pane, ale protože tu včerejší bitvu vybojoval především generál Kinney, požádal jsem ho, aby vám podal hlášení.“

Ralph Kinney se zhluboka nadechl, vstal, prohrábl si tmavé vlasy a nahlédl do svých poznámek. Dobře si uvědomoval, že nejvyšší velení letectva prezidenta před pouhými osmnácti hodinami dohánělo k šílenství, a kromě toho na něho silně doléhala únava, neboť byl již třicet hodin na nohou.

Úmyslně se nepodíval na prázdnou židli, na níž měl sedět náčelník štábu letectva. Tento čtyřhvězdičkový generál byl údajně někdy kolem půlnoci propuštěn ze služby.

„Pane prezidente, jak dobře víte, puma, se kterou jsme včera měli tu čest, byla skutečně tím, za co ji její tvůrce prohlašoval: dvacetimegatunovou termonukleární zbraní. Klíčová otázka zní: Byla ta bomba také nějakou zvláštní zbraní vytvářející elektromagnetický pulz?“

„A odpověď?“ zeptal se prezident.

„Stručně řečeno, nejsme si jisti. Když bomba vybuchla, došlo k některým značně podivným úkazům a my prostě nevíme, jak je pojmenovat nebo co znamenaly.“

Prezident poposedl dopředu. „Povězte mi o tom, generále.“

„Dobrá, pane, pokud odpálíte standardní hlavici několik stop nad hladinou v určité vzdálenosti od pevniny, lze očekával elektromagnetický pulz a problémy jím způsobené na nechráněné elektronice. Právě to jsme zažili na východním pobřeží, ve vzduchu a na moři. Nic zvláštního, jen předvídatelné zničení zasažené elektroniky v letícím letadle, na lodích na moři a v pobřežních městech od New Yorku po Charleston. Telefony a telekomunikace utrpěly velké ztráty a počítače všeho druhu se buď vypnuly, nebo aspoň vypadly ze sítě. Seznam je již velice dlouhý, ale protože hurikán Sigrid postihl pobřeží v době, kdy byla do značné míry přerušena dodávka elektrického proudu, úplný rozsah škod patrně nezjistíme, dokud se firmy, banky a úřady nepokusí znovu spustit své počítače. Nebudu teď všechno vypočítávat, ale měl byste vědět, že vaše předběžná opatření při zastavování dopravy se rozhodně vyplatila. Jen jedno letadlo se dostalo do potíží, a to Airbus 340 společnosti Air France, kterému cestou na Kennedyho letiště vysadily všechny tři motory, ale podařilo se zase je nahodit. Všichni ostatní byli v době výbuchu v bezpečí na zemi. Totéž platí o železnici. Výhybky a návěstidla se zbláznily, ale protože nic nejezdilo, nedošlo k žádným nehodám.“

„To rád slyším,“ řekl prezident. „Jednu věc si ale musím vyjasnit. Ačkoli ta bomba vytvořila běžný EMP, který napáchal poměrně malé škody, neuvolnila takzvanou vlnu Medúzy. Pochopil jsem vás správně?“

Generál Kinney zavrtěl hlavou. „Přál bych si, aby to tak bylo, ale není. Je toho víc. Nepostihla nás obrovská elektronická katastrofa, které jsme se obávali, avšak zaregistrovali jsme cosi nevysvětlitelného, snad nějaký nový fenomén. Bezprostředně po explozi došlo k zatím nezaznamenanému třicetisekundovému zčeření elektromagnetického spektra, jež odpojilo počítače ze sítě západním směrem až po St. Louis a způsobilo výpadky či kolísání elektrického proudu až po Kalifornii a stát Washington. Neexistuje žádné známé vysvětlení, jak se to mohlo stát, ale stalo se to.“

Prezident se tvářil rozpačitě. „Takže ta bomba skutečně uvolnila vlnu Medúzy, jenomže slabou?“

Ralph Kinney před odpovědí letmo pohlédl na dva vědce, kteří seděli vedle něho.

„Pane, ať to bylo cokoli, při standardní nukleární detonaci k tomu dojít nemělo. Jak jsem slyšel, nepřichází v úvahu, aby byl EMP zaznamenán na západním pobřeží nebo někde na Středozápadě. Mám zde dva odborníky z Komise pro jadernou regulaci, pane, kteří vám mohou sdělit podrobnosti.“

„Počkejte… počkejte chvíli, generále. Řekl jste, že bomba vybuchla na hladině nebo v její blízkosti. Jenže tu zatracenou věc shodili z boeingu, kdy to bylo, patnáct minut předtím? Proč se nepotopila?“

Slova se ujal jeden z vědců a objasnil, že ocelová schránka bomby zřejmě zůstala neporušená a vodotěsná.

„Je to vůbec možné, pánové?“ zeptal se prezident pochybovačně. „Opravdu mohla spadnout z několika tisíc stop, nerozbít se a potom plavat? Musela mít olověné obložení. Jak by mohla plavat?“

Druhý jaderný vědec se postavil a nabídl výklad, který byl ještě mlhavější.

Nakonec se vztyčil Ralph Kinney a mávl na oba muže z NRC, aby se posadili. „Pane prezidente, dovolte mi shrnout, co tito pánové říkají. Nedokážou vysvětlit všechny důvody, proč ta věc plavala, ale pravdou zůstává, že žádné jiné rozumné vysvětlení nemáme. Víte, kdyby se bomba potopila do hloubky tří nebo čtyř set stop, voda by absorbovala většinu EMP a k oněm událostem na pobřeží by nedošlo. Kdyby klesla až do osmi set stop, byli bychom chráněni stěnou kontinentálního šelfu, pane prezidente. Jak jsem slyšel, není známo žádné jaderné zařízení dostatečně silné na to, aby dokázalo vyslat elektromagnetický pulz ze dna oceánu. Uvážíme-li tedy, co výbuch této zbraně způsobil, musela být na hladině.“

„Nebo,“ pokračoval prezident, „pokud by měla takový účinek z několika set stop pod vodou, znamenalo by to, že Medúza je platná teorie a zbraň nebývalé ničivé síly.“

Poté slovo dostal plukovník pozemního vojska, jenž předložil požadovaný odhad škod a popsal, jak pokračuje oživování dopravy. Prezident se zamyšleně opřel a poslouchal jen napůl.

„Pane prezidente, v letecké dopravě vládne velký zmatek a letadla i posádky se po celé zemi nacházejí na nesprávných místech. Odhaduje se, že bude trvat tři dny, než se situace přiblíží normálu. Amtrak hlásí, že budou potřebovat nejméně tři až čtyři dny na obnovení běžného provozu. Telekomunikace by s výjimkou východního pobřeží měly být prakticky v pořádku během čtyřiadvaceti hodin.“

V zadní části Hvězdného pokoje se rozpoutala tlumená diskuse a plukovník se ohlédl, než pokračoval.

„Námořnictvo oznámilo, že všechny naše ponorky – a také ostatní, které jsme v Atlantiku sledovali – podaly zprávu, že na nich k žádným škodám nedošlo.“

Plukovník se znovu zarazil a rozhlédl se. Všiml si, že v Hvězdném pokoji je někdo navíc – muž v civilním obleku, který cosi naléhavě šeptal generálu Kinneymu do ucha. Plukovník se mírně zamračil a mluvil dál.

„Nakonec jste, pane prezidente, požadoval zvláštní zprávy o účincích jak na hospodářství, tak na život v moři a ekosystém v okolí epicentra výbuchu. Na obojím pracujeme. Očekáváme nějaké škody způsobené radiací, ale…“

Vtom se postavil generál Kinney, přistoupil k plukovníkovi a naznačil mu, aby se posadil. „Promiňte, pane prezidente.“

„Mluvte, generále.“

„Pane, máme… máme tu jednoho pána z Geologického průzkumu Spojených států, doktora Piersona, s informací… kterou si musíte okamžitě poslechnout.“

Prezident se na své židli lehce předklonil. „Prosím.“

Zástupce USGS došel ke stolu, a než promluvil, nahlédl do listu papíru, který držel v ruce. Otočil se na generála Kinneyho, jenž kývl hlavou a ukázal na projekční stěnu, a obrátil se k prezidentovi.

„Pane, přináším upřesněný odhad polohy té zbraně včera večer, když explodovala.“

„Máte na mysli vzdálenost od pobřeží?“ zeptala se hlava státu. „Zeměpisnou šířku a délku?“

„Ne, pane. Hloubku.“

Prezident nepatrně zvedl hlavu a jeho obočí vylétlo vzhůru. „Myslel jsem, že byla na hladině, doktore Piersone.“

„Ne, pane. Polohu jsme stanovili s použitím seizmických dat z celého světa. V okamžiku výbuchu byla dosti hluboko pod hladinou.“

Prezident se na vědce z USGS upřeně zadíval.

„Jak hluboko byla?“

Následovala dlouhá pauza, během níž doktor Pierson polkl, pohledem se ujistil o generálově podpoře a znovu se obrátil k prezidentovi.

„V hloubce dva tisíce čtyři sta stop.“

WASHINGTON, D.C. – 23. DUBNA – O SEDM MĚSÍCŮ POZDĚJI

Dok Hazzard se odpoutal ze zadního sedadla neoznačeného lincolnu, stanul na přední příjezdové cestě k Bílému domu a podíval se na nebe. Bylo nezvykle chladné jarní ráno, avšak navzdory tomu čerstvý západní vítr unášel kupovitou oblačnost po nádherně modré obloze.

„Kapitán Hazzard? Pokud jste připraven, pane, pojďte za mnou, prosím.“

Krátká procházka chodbami Bílého domu skončila v kabinetní místnosti, kde čekal vojenský poradce Charles Fortner.

„Vypadáte zdravě a spokojeně, Doku.“

„Senátore Fortnere, vážím si toho, že jste si udělal čas, nemluvě o tom, že jste pro mě poslal auto na Národní letiště.“

„To je to nejmenší. Prezident to myslel naprosto upřímně, když říkal, že kdokoli z vás tří může zavolat, pokud budete něco potřebovat.“ Pokynul ke křeslu u ozdobně vyřezávaného stolu. „Takže, Doku, co pro vás můžu udělat?“

Dok zavrtěl hlavou. „Nejde o mě, pane. Jsem tu kvůli Vivian Henryové.“

„Nedaří se jí snad dobře? Slyšel jsem, že se přestěhovala do Colorada a pracuje pro ScotAir jako provozní ředitelka.“

Dok se usmál a několik sekund si prohlížel stůl. „Ano, pane. Prožíváme teď skvělé období. Díky zásahu vás a pana prezidenta nám vrátili tu vládní zakázku a obchody jdou výborně. Scott dokonce chce koupit na splátky další 727. To už bude třetí.“

„A Vivian?“

Dok se vojenskému poradci podíval do očí. „Senátore, vzpomínáte si, proč s tou bombou vlastně letěla do Washingtonu?“

„Doku, říkejte mi prostě Charlie. Nejsem senátorem moc dlouho.“

„Dobře, pane… totiž… Charlie.“

„Ano, vím o tom, že by podle poslední vůle svého bývalého manžela nedostala zbývající peníze z pojistky, pokud by to neudělala. Je to tak?“

„V podstatě ano. A nakonec jí je vyplatili, i když to právník spravující pozůstalost několik týdnů odmítal, protože ve skutečnosti nedoručila bombu do Washingtonu a nevyhodila ho do vzduchu.“

„Děláte si legraci!“

Dok se zasmál a užasle zavrtěl hlavou. „Ne, takže mi pomozte. Potřebovali jsme rozhodnutí okresního soudce, aby ten právník změnil názor.“

„Tak o co ještě jde, Doku?“

„O její penzi. Víte, že na OPM neuspěla, obrátila se až k Nejvyššímu odvolacímu soudu Spojených států a tam prohrála. Kvůli špatně sepsanému soudnímu příkazu přišla o všechno.“

Fortner zvolna přikývl. „A vy chcete vědět, jestli s tím nemůžeme něco udělat?“

„Přemýšlel jsem o tom, pane. Nevím, jak to provést, pokud to vůbec jde, ale tohle prostě není správné. O penzi, kterou si rozhodně zasloužila, ji připravila právnická malichernost, když někdo, koho nemohla ovlivnit, nepoužil ta správná kouzelná slůvka. Pokud se vláda tímhle způsobem chová k ženě tak báječné, citlivé, týrané a zkoušené, jako je ona…“

Charles Fortner mírně natáhl krk, usmál se a podíval se přímo na Doka, jenž se zatvářil trochu rozpačitě.

„Podívejme, kapitáne Hazzarde, zdá se, že pro tu dámu máte zvláštní slabost!“

Dok si nemohl pomoci a úsměv opětoval „To si pište, že mi na ní záleží, pane. Hned bych si ji vzal, kdyby na to přistoupila.“

„Předpokládám, že se ji k tomu snažíte umluvit.“

„Snažím se ze všech sil.“

Fortner pohlédl na svazek dokumentů, který mu Dok přisunul přes stůl. Vtom zvedl zrak, protože za Dokovými zády do místnosti vešel někdo další.

„Doku, četl jsem o šikanování Vivian ze strany OPM. Zatím si nejsem jistý, co se s tím dá dělat…“

Povědomý hlas zezadu Doka překvapil.

„Ale okamžitě se na to podíváme, a pokud to půjde, dáme věci do pořádku. Taky nemám rád byrokraty!“

„Pane prezidente!“

„Seďte, Doku. Vy taky, Charlie.“ Prezident potřásl Dokovi rukou a posadil se do křesla vedle něho. „Chci, abyste mi stručně pověděl, co je nového, a zašel s námi na oběd, ale taky bych rád něco napravil.“

„Pane?“

„Když jsme vás tu všech pět přivítali na děkovné slavnosti v Oválné pracovně, měl jsem jenom předběžné výsledky interního vyšetřování, které jsem nařídil kvůli chování FBI během krize. Jejich pokus zatknout Vivian Henryovou po přistání na palubě Eisenhoweru byl nesmírně trapný, a proto jsem se do toho osobně vložil, ještě než jste dopluli do Norfolku. Pořád jsme ale nemohli pochopit, co FBI toho odpoledne přesvědčilo, že Vivian chtěla zničit vládu. Víte, co to bylo?“

„Ne, pane. Vivian předpokládala – stejně jako my všichni – že to byla její minulost jaderné inženýrky.“

„To byl jeden z faktorů, ale ve skutečnosti jí ještě jednou zavařil OPM.“ Prezident vylíčil příběh zaměstnankyně úřadu a mylného ztotožnění Vivian Henryové se ženou, která vyhrožovala srovnáním budovy se zemí. „Ta úřednice zjistila, že se spletla, ale rozhodla se nechat si to pro sebe, takže FBI naprosto zešílela.“

„Mimochodem, ta úřednice už byla propuštěna,“ poznamenal Charles Fortner.

„To rád slyším. Řeknu o tom Vivian.“

„Když o tom tak mluvíme, Doku,“ začal prezident, „jak se má váš letový inženýr? Jerry Christian, nemám pravdu? Byl jsem rád, že se objevil na té slavnosti, i když na vozíku, ale ten člověk trpěl bolestmi.“

Dok se pousmál. „Díky za optání, pane. Jerry bude mít radost. Nebylo jasné, jestli bude ještě někdy chodit, ale všechny nás překvapil. Minulý týden odložil hůl a teď si myslíme, že od příštího měsíce zase začne létat.“

„To je skvělá zpráva,“ řekl prezident a Charles Fortner souhlasně přikývl. „Pozdravujte ho ode mě a Scotta taky.“

„Vyřídím, pane prezidente.“

„A jak se daří doktorce Lindě McCoyové?“

Dok se široce usmál. „S ní se to vyvíjí docela zajímavě, pane.“

SNOWMASS, COLORADO – 18. KVĚTNA

Mimo sezonu majitelé chat v okolí Aspenu zpravidla finančně strádali, což na druhou stranu znamenalo příležitost pořádat v prořídlém vzduchu Skalistých hor vládou sponzorované konference s nižšími náklady. Vzhledem k tomu, že globální oteplování představovalo hrozbu pro divokou přírodu po celé planetě, v horách se shromáždilo dvě stě vědců světové pověsti se svými podpůrnými štáby, aby diskutovali o posledních objevech.

Linda McCoyová měla za sebou tři dny poslouchání ohromujícího množství rozmanitých faktů a stanovisek a diskusí s kolegy, které se rozlévaly z konferenčního sálu na parkoviště a dlouho do noci pokračovaly u krbů v pohodlných hotelových apartmá. Dařilo se dosáhnout jisté shody, ale postup byl, jak Linda poznamenala předešlého dne, komplikovaný.

Linda vyčerpaně pohlédla na hodinky a zjistila, že je šest. Čekala ji další večerní debata, jíž se slíbila zúčastnit, ale už teď byla unavená posloucháním a cítila se duševně otupělá – čímž se vysvětlovalo, že zprvu nepoznala mladého muže, který se ve vstupní hale opíral o stěnu.

„Promiňte, madam, nevěděla byste, kde by tady člověk mohl najít nějakou společnost? Třeba mladou dámu, která by ráda povečeřela s jedním šikovným pilotem?“

„Scotte!“

Usmál se na ni a pokýval hlavou. Naposledy se viděli před třemi měsíci při nevydařeném obědě v Boulderu, po němž se ji cestou k autu neuměle pokusil políbit. Scott v ní tehdy vyvolal bouři zjitřených emocí, se kterými se dosud nevypořádala, ale přesto litovala, že se odtáhla. Možná za to mohla všechna ta publicita a vtipkování kolegů na téma jejího sblížení s mladým pilotem, který zachránil zemi před nukleární katastrofou. Podrážděná Linda se rozhodla, že si od Scotta bude udržovat chladný odstup. V letadle společně prožili něco, co vyžadovalo přátelství, ale zajít dál jí připadalo ukvapené – a přece si téměř každý večer po setkání v Boulderu přála, aby dostala ještě jednu šanci.

A teď…

Beze slov k němu došla, s úsměvem ho objala a dlouze ho políbila. Scott ji sevřel v náruči, pravou rukou jí něžně zajel do vlasů a zdánlivě celou věčnost nevnímali nic než jeden druhého. Když Scott pomalu ustoupil, malý hlouček vědců ve vstupní hale začal tleskat, což by Lindu za normálních okolností popudilo a přivedlo do rozpaků.

Místo toho se k nim se zářivým úsměvem obrátila a pokývala hlavou. „Dnes večer se musíte obejít beze mě, pánové,“ řekla.

„Proč?“ zeptal se Scott s předstíranou nevinností.

„Protože toho máme hodně na povídání a protože se už nemůžu dočkat, až rozdělám oheň v krbu.“

SANTA FÉ, NOVÉ MEXIKO – 21. KVĚTNA

Doktor Louis Benedict si postavil ranní kávu na stolek, uvelebil se do sklápěcího křesla a sáhl po dálkovém ovládání, aby se podíval, jaké programy běží na jednotlivých televizních kanálech. Před třemi dny měl sedmdesáté třetí narozeniny, ale stěží si toho povšiml. Penzionovaný šéf administrativy v Los Alamos byl pevně rozhodnutý nepodlehnout depresi, ačkoli žil sám, protože jeho manželka před deseti lety zemřela a neměli žádné děti.

Při prohlížení programů narazil na známou tvář a vrátil se k ní. Byl to Pete Cooke, reportér Wall Street Journalu, jenž v pořadu Dobré ráno, Ameriko hovořil o své nové knize. Louis se usmál. V bestselleru Tančící Medúza, který pojednával o Rogersu Henrym a jeho nezdařeném plánu vymazat Washington z mapy a zároveň zabít Vivian, byla zmínka i o něm. Pete mu poslal srdečné poděkování poté, co s ním v Santa Fé udělal rozhovor, a jakmile kniha vyšla, Louis si ji hned běžel koupit. Rychle vyhledal své jméno a ulevilo se mu, protože byl citován přesně a popsán způsobem, který mu lichotil.

Doktor Benedict znovu zaměřil svou pozornost na televizní obrazovku ve chvíli, kdy se Charles Gibson ptal Peta na to, jak se daří pětici lidí z Boeingu 727 společnosti ScotAir.

„Jerry, letový inženýr, je nyní rozvedený a bydlí nedaleko sídla společnosti v Coloradu. Zotavoval se pomalu. Dost poškozenou měl hlavně pravou nohu, ale je tu naděje, že bude brzy zase létat.“ Pete pokračoval v krátkém popisu toho, co v současnosti dělají a kde žijí další čtyři lidé z letadla.

„A co ten vedoucí směny v Miami,“ zeptal se Gibson, „který podle vás záměrně dovedl Scotta McKaye k přesvědčení, že on a jeho posádka vlastní vinou naložili špatnou zásilku obsahující bombu a tu, s níž měli odletět, nechali na místě?“

„Ze zaměstnání ho propustili poté, co o tom lhal kongresovému výboru,“ řekl Pete, „a teď je za tuto lež stíhán.“

„Jaké poučení z toho příběhu vyplývá, Pete? Jen o vlásek jsme unikli, jak píšete v titulu své knihy, Tančící Medúze, ovšem technologii stále neznáme. Víme, že ji vyvinul osamocený jaderný vědec, ale neexistuje žádný záznam o tom, jak se mu to podařilo.“

„Žádný,“ potvrdil Pete Cooke, „a nikdo se špetkou inteligence by tu bombu nikdy nechtěl znovu postavit, natož použít. Naše vláda se však pochopitelně snaží přijít na to, jak sestrojit zbraň, od jejíhož vývoje bylo původně upuštěno, s chabou výmluvou, že ji musíme mít pro případ, že si ji pořídí někdo jiný.“

Rozhovor skončil podáním ruky a vzájemným přáním úspěchů, ale Louis Benedict se již předtím pohroužil do myšlenek.

Odložil kávu, vstal a chvatně vyrazil do garáže, kde skladoval krabice s dokumenty. Vzpomněl si na balíček s vyobrazeními okamžité nukleární roznětky, který mu kdysi poslal Rogers Henry. V balíčku se nacházel také starý osmipalcový floppy disk. Louis předpokládal, že na něm jsou stejné nákresy, ale teď si uvědomil, že se o tom nikdy nepřesvědčil.

Osmipalcové mechaniky na konci osmdesátých let skoro vymizely, ale on jednu starou dosud měl. Zapnul počítač a zasunul disk dovnitř.

Podle očekávání nalezl soubory obsahující podrobnosti o roznětce. Svědomitě je jeden po druhém prohlédl a chystal se disk vytáhnout.

Bylo tu však cosi zvláštního. Počítač hlásil, že disk je plný, ale prozkoumané soubory zabíraly méně než třetinu jeho kapacity. To znamenalo, že na něm musí být skryté soubory neuvedené v hlavním adresáři.

Louis zapátral v paměti po patřičných heslech, nakonec se rozpomněl dostatečně na to, aby dokázal vyvolat informace, které se běžně nezobrazovaly, a na obrazovce se objevil rozsáhlý soubor.

Otevřel jej a nalezl mnohastránkovou zprávu ve strojovém kódu. Převáděcí program byl pohřbený v jiné staré krabici a Louis jej našel teprve kolem jedenácté. Pak se znovu posadil k počítači a zadal ty správné příkazy.

Obrazovka se okamžitě zaplnila nákresy, diagramy, vzorci a čísly – a úvodem, jenž byl určen jemu!

„Gratuluji, Louisi, rozluštil jste nepříliš složitý kód. Následující údaje jsou přísně tajné a znám je jenom já. V podstatě se mi podařilo uspět při hledání teoretického základu Medúzy a všechny své poznámky ti posílám do úschovy. Prosím, neopisuj je ani netiskni, jen je pečlivě uschovej. Jestli se mi něco stane, zůstaneš jediný, kdo bude mít klíč. Používej jej moudře a nezapomeň, čím jsme prošli, abychom jej získali.“

Louis Benedict bez váhání opustil program a vypnul počítač. Srdce mu bušilo. Nedávno byl zahájen rozsáhlý vládní projekt s cílem najít to, co on měl právě před sebou, a pokud uspějí, lidé budou zase jednou stát proti novému prostředku, jenž může ze světa udělat peklo. Louisovi se třásly ruce, když disk ukládal do obalu a zasouval zpátky do desek.

Nekonečné odpoledne strávil přecházením z obývacího pokoje do pracovny a přemýšlením o tom, co bude dělat. Neměl by zavolat Petu Cookovi? Neměl by zavolat do Pentagonu? Komu má dát vědět, kdy a jak?

V osm hodin, kdy obvykle chodil spát, nad problémem stále uvažoval a teprve o půlnoci mu při pohledu do plamenů v krbu zbyla ze všech možností jediná.

Louis Benedict se vrátil do potemnělé garáže a vytáhl desky, v nichž se skrýval disk. Odešel zpátky do obývacího pokoje a chvíli zamyšleně stál, než se sehnul, aby odtáhl mříž před krbem. Pak desky ladným pohybem hodil do ohně. Dopadly těsně vedle nejbližšího plamene.

Doktor Benedict sledoval, jak jejich okraj začíná hnědnout, a vzpomínal na roky, během nichž si dělal plané naděje, že udrží projekt Medúza při životě a poskytne Rogersu Henrymu dost času na nalezení klíče. Nyní ten klíč začínal před jeho očima doutnat.

Náhle to bylo nesnesitelné.

Rychle po deskách hmátl a stáhl je do bezpečí. Pak je otevřel, aby se ujistil, že záznamové médium není poškozené. Nebylo.

Doktor Louis Benedict se poklidně odebral do garáže a uložil desky nazpátek do krabice, uspokojený vědomím, že disk zůstane v bezpečí – a nevyužitý.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai