Před přistáním

John J. Nance

(2002)

Štítky:

Romány, Literatura světová

Uprostřed deštěm bičované noci havaruje linkové letadlo na mezinárodním letišti v Kansas City a způsobí jednu z nejhorších havárií desetiletí. Krátce řečeno, něco takového by se nikdy nemělo stát! Na místo neštěstí spěchá Joe Wallingford, vyšetřovatel Státního výboru pro bezpečnost dopravy, aby zjistil, co stojí v pozadí této nebývalé tragédie.Pátrání přivádí Wallingforda ke složitému propletenci příčin a následků - nitky směřují k despotickým způsobům ve vedení aerolinií, k nebezpečnému omezování finančních nákladů společností a k byrokratickým hrátkám, v jejichž sítích uvízly nevinné lidské životy. Kdosi nejen přesvědčivě manipuluje s fakty, ale též začíná ohrožovat vyšetřovatelovu profesionální kariéru. Ovšem s přispěním Joeovy půvabné a sympatické nadřízené, doktorky Susan Kellyové, pravda nakonec zboří zeď vystavěnou ze lží...

Před přistáním

John J. Nance

01 KAPITOLA

PÁTEK 12. ŘÍJNA

Oblohu před předním sklem, po kterém stékaly proudy deště, rozčísl tak oslnivý záblesk, že doktora Marka Weisse na okamžik oslepil. Osvětlil i tvář jeho ženy Kimberly, sedící vedle něj na sedadle rodinného stejšnu napůl natočená k němu. S krátkou časovou prodlevou pak následoval úder hromu.

„Miláčku, nemáme na vybranou. Táta možná ne…“ Kim se zajíkla, když si uvědomila, že se její otec, jehož před několika hodinami stihl na golfovém hřišti v Dallasu srdeční infarkt, ocitl na hranici mezi životem a smrtí.

„Já vím, ale stejně bych hrozně rád, kdybychom mohli počkat. Cestovat dnes v noci kamkoli je v tomhle mizerném počasí přinejmenším nerozumné.“ Mark vyhledal manželčinu ruku a jemně ji stiskl.

Noční bouře bičovala krajinu státu Missouri už téměř hodinu a zvedla hladinu vodních toků, které jim tak mohly zablokovat cestu na mezistátní letiště v Kansas City. A to bylo zdržení, jež si nemohli dovolit. Poslední letadlo do Dallasu se již připravovalo k odletu. Mark cítil, jak s ním nárazový vítr svádí boj o vládu nad vozidlem, které se snažil udržet na povrchu venkovské silničky v tom dešti velice kluzkém. Pozornost mu odváděly neodbytné obavy, pomyslel-li na letenky na let číslo 170 pro Kim a oba chlapce, zamluvené na poslední chvíli. Pomyšlení na to, že je nechává letět samotné, snášel jen s velkou nevolí. Vždycky mu připadali tak zranitelní.

Kim mu odpověděla rovněž stiskem ruky a přes obličej jí přelétl stín úsměvu. Věděla, že Mark tu musí zůstat kvůli neodkladné sobotní schůzi.

Během praxe klinického psychologa Mark jiným lidem skvěle pomáhal překonávat všechny možné druhy strachu a utkvělých představ, o tom Kim nepochybovala. Zároveň však velice dobře věděla, jak snadno se sám změní v pouhý uzlíček nervů, má-li jeho rodina kamkoli letět bez něj. Tím, že pracoval s lidmi od aerolinií, se všechno jen zhoršovalo. Už dva roky léčil zaměstnance jedné z největších leteckých společností na východním pobřeží, jež zvolna sklouzávala ke krachu. Kim věděla, že ho myšlenka na těžký úděl těchto lidí, trpících nejrůznějšími traumaty, neopouští. Zítřejší schůze měla být pokusem obnovit nadační grant, který doposud celý program udržoval v chodu.

„Mělo by se mi podařit za vámi do Dallasu dorazit zítra do šesti hodin,“ zauvažoval nahlas.

Kim si pozorně prohlížela manžela, se kterým žila již sedm let, a zároveň se napůl obrátila dozadu, aby ukáznila šestiletého Aarona, jenž byl krajně znechucený, neboť musel poslouchat nekonečné nářky čtyřletého bratra.

„Mami! Greg ne a ne přestat!“

„Uklidněte se oba! A já to myslím naprosto vážně!“ přikázala jim Kim. Greg reagoval na napětí, které viselo ve vzduchu. A nakonec stejně reagoval i Aaron, jenže ten svůj neklid překonával zcela odlišným způsobem – neúnavně bombardoval otce otázkami. Mával přitom svou nejoblíbenější hračkou, což bylo bojové tryskové letadlo z umělé hmoty, napodobenina F-15, které Mark opatřil jménem, jež si pro něj Aaron vymyslel: „Nesmrtelný sokol.“

„Tohle už je letiště, viď, tati?“ Aaron napínal bezpečnostní pás, zatímco čekal na odpověď. Oči měl široce rozevřené, ve tváři výraz nejvyššího vzrušení.

V dálce zalévaly sodíkové výbojky mezinárodní letiště Kansas City oranžovým žhnoucím světlem. V tuto chvíli byly však sotva okem rozeznatelné mezi pohyby stěračů na předním skle, jež se ostošest snažily se ctí obstát v měření sil s mořem deště. V popředí Mark zahlédl děsivé příznaky atmosférického jevu, kdy pásy deště visí na spirálách rychle klesajících sloupců vzduchu nasyceného vlhkostí, což je průvodní znak divoce klesajících vzdušných proudů.

„Tati?“ dožadoval se odpovědi Aaron.

„Ano, synku, to je letiště,“ podařilo se Markovi odpovědět a obrátil se na Kim. „Řekni mi ještě jednou, v kolik to letí?“

„V 10.05.“

„A teď je…?“

„9.40.“

„Nevím, jestli to stihneme,“ prohlásil, „ale v každém případě se o to pokusíme.“ Mark přišlápl plyn ještě o něco víc zrovna ve chvíli, kdy další blesk zachytil vzdálené obrysy budovy hangáru údržby TWA a vnitřek auta se naplnil zcela zřetelnou vůní čerstvého deště.

*****

Pod východem číslo dvanáct, v části letištní budovy patřící letecké společnosti North America Air, v provozních prostorách, které oči cestujících nikdy nespatří, stál kapitán Pete Kaminsky před vývěsní tabulí pro piloty a vrtěl hlavou. Jeho stav bylo možné nejvýstižněji popsat slovy bezmocné rozezlení.

„To snad ne!“ neoslovil nikoho jmenovitě, neboť si nebyl vědom, že se za ním zastavil jeden z kolegů pilotů, aby si pročetl tutéž vyhlášku.

„Mluvíš o tom novém přípisu?“

Pete se poněkud překvapeně otočil směrem, odkud přišla otázka. Tvář muže mu nebyla povědomá. „Přesně tak.“

„Jen tak houšť! Teď se od nás žádá, abychom podávali písemnou zprávu, když se opovážíme neuposlechnout příkaz a odmítneme letět s rozbitým letadlem. Jinými slovy, vy sralbotkové, lítejte se vším, o čem vám chlapi z údržby řeknou, že se to dostane do vzduchu, nebo vám pěkně znepříjemníme život.“

Pete se zadíval na svého kolegu pozorněji, neboť ho překvapil úšklebek na jeho obličeji, když mluvil dál a přitom vztekle poklepával kšiltem čepice uniformy na vyvěšené nařízení. „Všimni si tady toho obratu. Když někdo zakončí jakoukoli písemnost, kterou na nás chtějí zapůsobit, takovouhle zhovadilostí jako ‚dodržování tohoto nařízení je povinné, neuposlechnutí bude přísně disciplinárně trestáno včetně možného ukončení pracovní smlouvy‘, nedokáže vést profesionální tým v žádném odvětví. Už mám těch jejich výhrůžek plný zuby.“

Pete se podíval pečlivěji na ten nepřístojný obrat a vyvedlo ho z míry, že si toho prve sám nevšiml. „Já… abych řekl pravdu, jsem si na takové fráze tak zvykl, že mi to už tentokrát ani nepřišlo.“

„Všechno, čím nás z týhle zatracený společnosti zasypávají, v sobě má tenhle blábol.“ Muž si nasadil kapitánskou čapku, otočil se, sehnul se pro hranatou cestovní služební tašku a otevřel dveře do haly; teprve pak zaváhal a vrhl na Kaminskeho, jehož jméno neznal, ještě jeden letmý pohled. „Jdeš do vzduchu?“

„Jo,“ odpověděl Pete. „Ty sis zrovna sednul?“

„Jo. Jedu domů po čtyřech dnech na cestě. Dej si majzla, tam venku to s člověkem dokáže pořádně zatřást. Na radaru se ukazovaly bouřky ve všech směrech.“

„To jednoho dokáže povzbudit,“ odvětil Pete a přátelsky si odfrkl. Povšiml si, jak přes obličej druhého kapitána přelétl úsměv, když si přidržoval ramenem dveře a neznatelně mu zamával volnou rukou na pozdrav.

„Dobrý let!“

„Díky.“

Pete se otočil a šel dál do místnosti pro posádku. Náhle jako by na něj dolehla únava a tíseň. Zamířil k přihrádkám s poštou pro piloty, které v několika řadách nad sebou lemovaly jednu stěnu, a probral všechna oznámení a technické kontroly ve své přihrádce. Musel tvrdě bojovat, aby se stal kapitánem u aerolinií, a jeho postavení pro něj znamenalo úplně všechno. Ve věku čtyřiceti osmi let představovala kapitánská čapka úplný vrchol, jehož ve své profesi mohl dosáhnout. Byl na své čtyři prýmky hrdý, svou práci miloval, ale nemohl popřít, že se jí něčeho nedostává.

Už samotná místnost pro posádku vzbuzovala tísnivé pocity – silně ošoupané židle z umělé hmoty a běhoun plný skvrn, údajně navržený Halstonem. Původně to tu náleželo společnosti Braniff, než v roce 1982 poprvé zbankrotovala. Stěny měly typické bohaté dubové obložení a zřejmě zde stávaly kožené sedačky. Na zdech zbyly jihoamerické tapiserie a dokonce i dávno již nefunkční obrovský barevný televizor, zavěšený na konzole u stropu. Teď prostory patřily společnosti North America Air, a byly tudíž zanedbané. Nebyly peníze na utrácení za posádky letadel uprostřed konkurenčních válek vyvolaných omezením účinné kontroly leteckých společností. Takže to, co kdysi bývalo pýchou, kam se vodily návštěvy, bylo nyní nevábnou skládkou. Dokonce i řada televizních monitorů rozvěšených na různých místech po místnosti, zobrazujících přílety a odlety letadel, byla nyní ve velice mizerném stavu: obraz na nich byl nekontrastní a tiše se třásl.

„Ahoj, Pete, jaká runda tě dneska večer čeká?“

Hlas kolegy pilota se k němu donesl přes celou místnost. Známý, s nímž bydlel v jednom pokoji v Minneapolisu, když byli oba čerstvě propuštěni z vojenského letectva a vydělávali si báječných čtyři sta dolarů měsíčně. Vyšlo jim to tenkrát sice tak tak na jídlo, přesto však byli v sedmém nebi, že se mohou stát piloty na civilních linkách společnosti North America Air. Bývaly to šťastné doby.

„Začínám letovou sekvenci 170, co ji má každý rád jako osinu v zadku. Nejdřív do Dallasu a pak snad všude, kam tě napadne,“ zahalekal mu v odpověď Pete se širokým úsměvem na tváři. „Dneska v noci to bude jen taková rozcvička do Dallas Fort Worth, ale předtím se musím dostat skrz nějaké to tornádo. Zítra letím newyorskou vražednou přes Memphis, Nashville, Washington a dál na sever. Ani déšť však či plískanice, ani sníh či noční temno nesvede naši aerolinku z nastoupené cesty.“

„A jak vidno, tak teď už ani nezpůsobilost k letu.“ Přítel ukázal na další vystavenou kopii onoho přípisu a Pete jen mlčky pokýval hlavou a pokračoval v chůzi směrem k části, kde bylo možno se posadit a jež byla na opačném konci místnosti uzavřena skleněnou přepážkou oddělující dispečery společnosti od pilotů. Jean Simonsonová, Peteův druhý pilot, už odešla, aby se pustila do inspekční obchůzky Boeingu 737, se kterým oba poletí do Dallasu. Jeho úkolem bylo podepsat letový plán, podívat se na přehled o počasí a pak odletět. Tuto letovou část své práce stále ještě miloval. Obřad s průchodem místnosti pro posádku na počátku každého letu se však stal cestou přes bažiny vzájemných vztahů a zhoršujících se vyhlídek. A také možných nucených dovolených, případně oznámení o uzavírání základen či o přeložení na jiné pracoviště. A také přípisů psaných červeným inkoustem, celým mořem červeného inkoustu, jak společnost North America Air krvácela penězi. Skutečnost byla taková, že se jeho letecká společnost ocitla ve vážných potížích. Bojovala s konkurencí nově vznikajících aerolinií tím, že seškrtávala rozpočet na provozní náklady a snižovala počty zaměstnanců. Bylo to depresivní a skoro stejně skličující jako pokoušet se dát do řeči se zlostí zrudlým, obézním, podmračeným vedoucím provozním dispečerem Mikem Balzerem, který si ho znechuceně prohlížel z druhé strany dispečerské přepážky. „Tak tedy, kapitáne, tady máte svou složku.“ Pete se podíval tomu člověku přímo do očí a neušla mu nenávist, jež z nich přímo čišela. Napadlo ho, jak dlouho to asi starému Balzerovi trvalo, než začal mít v žaludku všechny, kteří patřili k pilotům na druhé straně za jeho přepážkou. Dispečerův přístup se stal mezi členy posádek společnosti North America Air přímo legendou. Zdálo se, že nenávidí úplně všechny.

Balzer si znovu vsunul doutník do koutku úst a ustoupil od skleněné přepážky, kterou s ostentativním bouchnutím opět zavřel v okamžiku, kdy místnost pro posádku roztřáslo další valivé dunění hromu. Pete Kaminsky si vzdychl, zapjal si parádní modré sako uniformy se čtyřmi zlatými prýmky na obou rukávech a nasadil si čepici ozdobenou nad štítkem spletí zlatých stužek. Ještě jednou a naposled si dlouhou praxí nacvičeným pohledem na kontrolní monitor zkontroloval číslo nástupního koridoru svého letu, sebral z přepážky obdélníkové pouzdro, obsahující letový manuál s mapami, a odtlačil těžké dveře vedoucí na deštěm bičovanou rampu.

*****

„Kde sedíš ty, tati?“ Aaron Weiss nespouštěl oči z otcova obličeje a čekal na odpověď, zatímco mu Mark zapínal bezpečnostní pás na sedadle u levého okénka ve dvanácté řadě sedadel.

„Já neletím, Aarone. Až zítra. Nevzpomínáš si?“

„Vlastně jo. Bude v Dallasu strejda Bill?“

Kimberly Weissová se usadila na sedadlo 12B vedle Aarona; to už Mark sváděl zápas s jejím příručním zavazadlem, když se ho pokoušel vtěsnat do zaplněné přihrádky nad manželčinou hlavou. Byli mezi posledními, kdo do letadla nastoupili.

„Ano, Aarone, strýček Bill tam bude, přijede nám naproti. Gregu, sedni si.“

Čtyřletý Greg si protíral oči a objal maminku z okraje sedadla 12C právě v okamžiku, kdy zvedla hlavu a zadívala se na ustaranou manželovu tvář. Mark se k nim sklonil, aby je políbil na rozloučenou.

„Marku, nemusíš si o nás dělat starosti. Opravdu ne!“

„Zavoláš mi? Hned jak dorazíte do nemocnice?“

„To víš, že ano.“

„A jestli na tebe nebude bratr čekat hned u východu, tak mi zavolej okamžitě.“

„On tam bude. Přestaň si dělat hlavu. Někdo z nás ti přijede naproti na letiště v Dallasu zítra večer.“ Vstala, aby ho políbila, pak mu pohybem naznačila, aby už šel, a napůl pobaveně jej sledovala, jak couvá uličkou a mává jí i chlapcům, pak se otáčí a odchází směrem k východu.

Pomyslela si, že v Markově vzezření je teď přesně vyvážena značná zkušenost při zachování doteku mládí. Jen několik vrásek okolo očí a kštice pískově světlých vlasů nad širokou hranatou tváří. Byla na něj pyšná a pociťovala hrdost, že si vybrala tak pohledného, jemného manžela. Silného a pozorného – a tak dobrého ochránce.

*****

„Věži Kansas City, potvrďte povolení ke startu letu 170 společnosti North America Air do Dallasu s informačním bravo.“

Z horních amplionů v pilotní kabině se ozval neosobní hlas odpovídající dobře známou litanií druhému pilotovi Jean Simonsonové na její žádost.

„North America 170, máte povolení k odletu na letiště Dallas – Fort Worth. Při stoupání do výšky tisíc pět set metrů sledujte vektory radaru. Deset minut po startu počítejte s letovou hladinou tři-pět-nula, startovací kontrola jedna-dva-cet-šest-šest, frekvence dvě-šest-šest-pět.“

Ještě než Mark Weiss došel k přední části letadla, rozhodl se, že vstrčí hlavu do malé pilotní kabiny Boeingu 737. Tiše vklouzl dovnitř, zatímco Jean předčítala pokyny ke startu, které si předtím v rychlosti naškrábala do bloku. Mark vlastnil pilotní licenci na malá letadla a neměl nalétáno o moc víc než sto hodin. Byl si proto až moc dobře vědom propastného rozdílu mezi vlastními vědomostmi o létání a znalostmi pilotů na pravidelných linkách. Na druhou stranu zde panovaly kamarádské vztahy, jež tyto rozdíly překlenovaly. Svazovalo je všechny bratrství, které nebralo ohled na pohlaví a jehož přijímacím rituálem byla pilotní licence vydaná Federální leteckou asociací. Pak už nezáleželo na jejím stupni.

Atmosféra v pilotní kabině velkého linkového letounu svým technickým vybavením Marka vždy fascinovala. Ten působivý malý prostor se svou vábivou písní Sirén, která ho lákala, aby si ho zblízka prohlédl pokaždé, když vstoupil na palubu letadla, a to obzvláště v noci, kdy v kabině měkce zářilo nesčetně ukazatelů a přístrojů do jednoho umístěných v dosahu rukou obou pilotů. Místností se linulo nezbytné a naléhavé tiché hučení ventilátorů chladících elektronická zařízení, mísící se se vzdáleným kvílením hydraulických čerpadel. V kom by takové místo nezanechalo hluboký dojem? V okamžiku, kdy si Jean Simonsonová a Pete Kaminsky všimli, že stojí ve dveřích, zaplavil Marka pocit velkého uznání. Zároveň jej ovanula vůně čerstvé kávy vycházející z šálku v kapitánově ruce.

„Vítejte!“ Petea Kaminskyho nikdy nepřestalo bavit trochu se vychloubat svým „pracovištěm“. Příliš mnoho cestujících však předstíralo světaznalý nezájem. „Už jste někdy byl v kabině některého z těchhle strojů?“

„Párkrát jsem tu příležitost měl. Sám ale lítám s malou cessnou. Tady to z člověka doslova vyrazí dech.“

Z levého pilotního křesla napřáhl Kaminsky trochu neohrabaně svou obrovskou pravačku. „Původně jsem vojenský pilot, ale začínal jsem taky na cessnách, i když už je to pěkná řádka let.“

Mark si potřásl rukou s pilotem, přičemž si mimoděk uvědomil, jak ve srovnání s rozměry toho člověka vypadá pilotní kabina stísněně. Jako psychologa Marka vždy přitahovaly silné osobnosti a vztahy mezi výkonnými lidmi obdařenými jistou dávkou neústupnosti, kteří pracují v tak omezených prostorách a často, jak sám věděl, pod silnou psychickou zátěží. Kaminskyho tělesné rozměry tento protiklad do značné míry zdůrazňovaly.

„Budou s tímhle šíleným počasím nějaké potíže?“ Mark položil tu otázku jen tak jakoby nic a zároveň pokývl hlavou na pozdrav Jean. Pete však věděl okamžitě, co má na mysli.

„Jinými slovy se ptáte, jestli za takového počasí vůbec poletíme?“ Kaminsky se usmál a Mark se nyní tvářil maličko zahanbeně. „Nebojte se. Odrazíme se od koridoru a vyjedeme na čas, ale na konci rozjezdové dráhy se zastavíme a pořádně se tady pomocí našeho radaru podíváme, jak to vypadá. Jestli na jeho obrazovce zahlédnu nějaké červené světlo, jinými slovy, jestli tam neuvidím bezpečnou cestu, jak odtud ven, zůstáváme na zemi.“ Pete zvažoval, nakolik je jeho host schopný vytvořit si odborný úsudek. „Možná to víte, ale zobrazí-li se na tomhle digitálním radaru cokoli červeně, znamená to mizerné počasí, a tomu my se vyhýbáme jako moru.“

Mark přikývl a Pete Kaminsky sledoval, jak Markovy oči uznale přelétly přes obrazovku přístroje. Pete se rozhodl, že se nebude zmiňovat o hlášení blízkých tornád. Nastalo trapné ticho, které konečně přerušil Pete. „Kvůli čemu dnes večer letíte do Dallasu?“

„Vlastně já s vámi teď neletím,“ spustil Mark a mávnutím ruky ukázal směrem k prostoru pro cestující za nimi, „ale máte na palubě mou manželku a oba naše malé kluky. Můj tchán v Dallasu zrovna prodělal srdeční infarkt. Je v kritickém stavu.“

„To je mi líto.“ Kaminsky sledoval usoužený výraz na Weissově obličeji. Věděl dobře, co ho vyvolává. On sám stál před lety ve dveřích jiné pilotní kabiny a pokoušel se požádat diplomatickým způsobem kolegu pilota, aby si počínal obzvlášť opatrně s těmi, které miloval, v jeho případě to ale byla starost patřící již dávné minulosti.

„Nemějte strach. My na ně dáme dobrý pozor. Mohou nás donutit, abychom odrazili od koridoru přesně na čas, ale neexistuje žádná síla, která by mě mohla donutit odlepit se od země, když se mi nebude zdát počasí, a můžu vám říct, že právě v tuhle chvíli se mi počasí nelíbí ani trochu.“

Mark jim poděkoval a vystoupil. Pomalu odcházel vzhůru nástupním kondorem a zastavil se za skly oken letištní budovy smáčenými deštěm u východu číslo 14 právě v okamžiku, kdy se vrchní letuška objevila ve dveřích pilotní kabiny s šálkem čaje pro Jean. Stříbrem prokvetlé vlasy té ženy byly v ostrém protikladu s Jeaniným mladistvým obličejem. Brýle na čtení s polovičními skly letušce jen tak tak držely na špičce nosu a v ruce měla seznam cestujících první třídy vyjetý z tiskárny počítače.

„Jak se vede, Barb?“ zeptal se jí Pete s přátelským úsměvem.

Barbara Shubertová, matka tří dětí, babička šesti vnoučat, majitelka pilotní licence na malá letadla a veteránka sloužící u aerolinií již čtyřiadvacet let, se usmála a zvedla oči nad skly brýlí, takže poněkud připomínala velícího seržanta obhlížejícího svůj bojový oddíl. „Dobře, Pete. Promiň, že jsem tě nepozdravila, hned jak jste s Jean nastoupili na palubu. Sváděli jsme zrovna bitvu s lidmi od údržby kvůli výměně kyslíkové lahve vzadu.“

„Potřebuješ, abych zasáhl?“

Zavrtěla hlavou. „Tentokrát ne. Nakonec to vzdali.“ Barbara se k nim otočila zády, aby na palubě přivítala opozdilého cestujícího. Jean sáhla za sebe a zavřela skládací dveře do pilotní kabiny, aby mohla s kapitánem cosi soukromě probrat. „Pete, zdá se mi, že je problém s pneumatikou podvozku číslo tři.“

„A safra!“ Kapitán se zatvářil zaskočeně. Seděli spolu v kabině už skoro deset minut. Proč čekala celou tu dobu, než mu řekla o nějakém problému s nekvalitní údržbou?

„Při obchůzce jsem na ní našla dva hluboké zářezy, a tak jsem zavolala na údržbu. Ten mameluk vyjde otráveně ven, skoro se na to ani nepodívá a povídá: ‚Hele, zlato, měla by ses radši nejdřív něco dozvědět o pneumatikách, protože tady s touhle není ale lautr nic‘, a zase odkráčí. Šla jsem za ním až do kanceláře údržby, abych si popovídala s jeho nadřízeným, a ono vyšlo najevo, že tenhle kretén tady tomu velí.“

Pete si poposedl v pilotním křesle, jak se usilovně snažil najít nějaký diplomatický způsob, jak na to odpovědět. Jean ho však pohybem ruky zarazila.

„Já vím, co se mi chystáš říct. Je mi to už jasné. Když ten sakramentský inspektor neodsouhlasí, že to potřebuje vyměnit, nemáme vůbec nic, o co se opřít. Já jen chtěla, abys věděl, co se dělo, takže až nám bouchne guma, budeš vědět proč.“

Pete mlčky přikývl a skrz přední okno stočil pohled ven. Povšiml si Marka Weisse za silnou skleněnou tabulí okna. Vypadal tam velice opuštěně. Najednou se tak začal cítit i Pete. Osamělý a starý.

„Bývaly doby, Jean, kdy stačilo, aby jim kapitán jedinkrát řekl, aby něco vyměnili, a vzápětí se to stalo. Bez diskusí.“

„Já vím. Četla jsem o tom. Ale teď, i kdyby nám chybělo jedno křídlo, nemohli bychom zůstat sedět na zemi, aniž by to nejdřív neschválilo vedení. Teď už nerozhodujeme vůbec o ničem.“

Pete Kaminsky pocítil, jak mu při tomto závanu reality zvenčí do jeho pilotní kabiny stoupá z hlubin žaludku u něj neobvyklý nával vzteku. Všechno to vypovídalo o narůžovo nalakované prázdné skořápce, kterou se jeho kdysi tak hrdá společnost stala. Vzchopil se a natočil se k Jean, pravý ukazováček mu vystřelil výstražně vzhůru a v obličeji se mu objevil předstíraný napůl šílený výraz.

„To je blbost, že nemůžeme o ničem rozhodovat, Jean. Nemůžu možná zabránit, aby tohle letadlo v předepsaný čas neodrazilo od koridoru, ale jak už jsem prve řekl tomu člověku, nepoletíme nikam, dokud my nerozhodneme, že je to bezpečné!“ Místo tečky za jeho slovy zavřel někdo z letištního personálu s patřičným bouchnutím přední nástupní dveře Boeingu 737.

02 KAPITOLA

PÁTEK 12. ŘÍJNA, MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ KANSAS CITY VE STÁTĚ MISSOURI

Hrom odněkud nad letištěm téměř přehlušil řízný ženský hlas v telefonu, který potvrzoval, že let 255 přiletí na čas. Kell Martinson ženě z rezervace letenek poděkoval a zmáčkl tlačítko, kterým ukončil hovor. Pak vypnul hlasitý odposlech a přídavný mikrofon. Je to asi podivný pohled na muže s jinak naprosto zdravým rozumem, který hovoří se stínítkem proti slunci v autě, blesklo mu hlavou, když se ve vypolstrovaném interiéru buicku Riviera opět rozhostilo ticho.

Na vnější straně předního skla se závoje deště zmírnily na pouhý liják, ale služebně mladší senátor Spojených států za stát Kansas měl přes deštěm pokryté sklo stále ještě potíže rozeznat pohyb autobusů a automobilů z půjčoven obstarávajících dopravu z letiště. Vozidla před ním přijížděla a odjížděla po polokruhové komunikaci vedoucí k části letištní budovy, patřící společnosti North America Air, a každé z nich mělo bezesporu jasně daný cíl. On sám měl oficiálně být v domě, kde se narodil na starém rodinném ranči nedaleko Saliny v Kansasu, a ne si klestit cestu proudy dešťové vody v dopravní zácpě na mezinárodním letišti v Kansas City. Nebyl tu oficiálně a nemohl si dovolit, aby ho tu někdo zahlédl. To byl také důvod, proč nepřipadalo v úvahu setkat se u příletu s asistentkou senátorské kanceláře, která byla na cestě letadlem sem. Její let měl přistát za patnáct minut. Senátorova tvář byla občanům středozápadu příliš dobře známá, takže si ho bude muset najít u obrubníku chodníku.

Senátor Martinson se v technicky dokonalé ulitě svého vozu cítil příjemně a bezpečně. Okna byla zevnitř zamžená, jak je ochlazoval dopadající déšť, a on zůstal několik minut zamyšleně sedět. Dosud mladistvě vyhlížející obličej mu zaplavovalo nazelenalé světlo z monitoru palubního počítače přístrojové desky Riviery. To auto miloval, ale po pravdě řečeno si ho koupil právě kvůli systému počítačové obrazovky ovládanému dotekem; měl pocit, že to byla odpovídající koupě pro senátora a zároveň i pilota ze státu tak proslaveného letectvím, jakým je Kansas. Patřil totiž k tak zapáleným milovníkům všemožných elektronických vymožeností, že si jej kvůli tomu ostatní dobírali. Cynthia Collinsová, jeho poradkyně v legislativních otázkách, která už zanedlouho přistane, měla nesmírné potěšení, mohla-li ho kvůli jeho „hračičkám“ popichovat. Senátor však podezříval sám sebe, že i jemu její dobírání přináší srovnatelné potěšení. Označila jeho novou Rivieru nálepkou auto z „Hvězdných válek“ a zabudování dálkového mikrofonu mobilního telefonu ocenila návrhem, aby byl důsledný a nechal si ten komunikační přístroj chirurgicky implantovat. Jeho protinávrh, jímž na to tehdy reagoval, způsobil, že se začervenala, a to ještě dřív, než za sebou stačila spěšně zavřít dveře jeho kanceláře.

Martinsonovu mysl zcela zaplnila myšlenka na Cynthii, sedící právě teď v setmělé kabině letadla. I ona se pravděpodobně obírala neprofesionálními úvahami, jejichž objektem byl on sám. Letadlo, jímž cestovala, už v této chvíli určitě začalo klesat před přistáním; už se propadá přímo do bouřkové oblasti a za sebou bude zanechávat tenkou bílou čáru pohybující se směrem k východu přes hranici mezi státy Kansas a Missouri. Myšlenka na to ihned probrala senátora z příjemného zasnění. Běsnění postupující studené fronty mu dělalo starosti už celé poslední dvě hodiny, když pod jejím příkrovem ujížděl z Wichity do Kansas City víc než tři sta dvacet kilometrů na severozápad. Cynthia Elizabeth Collinsová, která mu dovolovala, když byli spolu sami, aby ji oslovoval zdrobnělinou „Cindy“, neměla ani v nejmenším důvěru k letecké dopravě a při jejím letu to bude dnes večer pořádně házet.

Kell zařadil rychlost a vyjel z příjezdové cesty k letišti, protože se rozhodl, že zbývající čtvrthodinu počká někde, odkud bude v dohledu přistávací plocha. Připadalo mu to poněkud dětinské, ale žádného pilota opravdu zamilovaného do létání nikdy neomrzí pozorovat přistávající letadla, a on nebyl žádnou výjimkou. Kell projel kolem letištního hotelu a zamířil ulicí Burns k provozní rampě, neboť měl v úmyslu zajet autem až těsně k plotu nedaleko prostoru pro soukromá letadla, kde tolikrát v posledních letech přistál. Pohled na letištní kyvadlový autobus převážející posádky letadel, který právě teď přímo před ním přijížděl ke stráženému vjezdu, mu však vnukl jinou myšlenku. V okamžiku, kdy řidič autobusu uvedl vysílačkou v činnost automaticky ovládaná vrata, Kell zhasl světla vozu, namáčkl se za neohrabaný autobus a projel bránou těsně za ním. Zrovna nejbezpečnější to není, pomyslel si. Bylo by dost trapné, kdyby ho při tom přistihli. Nicméně odjet z tohoto prostoru by neměl být problém – pro jakékoli odjíždějící vozidlo se vrata otevírala automatický. Letiště ve Wichitě mělo systém fungující stejně.

Jakmile se Kell ocitl uvnitř, uhnul ostře vpravo, přičemž se držel mimo dosah vnějších zpětných zrcátek autobusu omývaných proudy deště. Našel si místo u kraje Ottawa Avenue, kde měl ničím nezakrývaný výhled na přistávací dráhu 19. S pocitem dětinské hrdostí, že přelstil bezpečnostní systém, vypnul motor. Zároveň ho však napadlo, že podařilo-li se to tak snadno jemu, mohl totéž kdykoli provést i nějaký terorista či sabotér.

U nákladové rampy po Kellově pravici stál obrovský vojenský nákladní letoun C-5B ozářený reflektory. Otevřenými velikánskými nákladními vraty letounu se zřejmě nakládalo či se z nich vykládalo cosi veledůležitého. Senátor dokázal rozeznat strážné stojící poblíž nosu letadla velikosti Boeingu 747 i velká nákladní auta zaparkovaná na druhém konci dál od něj. Napadlo ho, že je dost podivné spatřit největší vojenský dopravní letoun na civilním letišti v Kansas City. V duchu si umínil, že až se vrátí do Washingtonu, musí se zeptat, o co se jedná, jen tak z pouhé zvědavosti. Jako člen senátního výboru pro ozbrojené síly měl k takovým informacím přístup.

Kell se s leknutím zadíval pozorněji na strážné a zvažoval, jestli se nepostavil příliš blízko nich, aby jim to náhodou nepřipadlo nepatřičné. Jestliže patřili k policii vojenského letectva, pak by bezesporu neměli ani špetku porozumění pro přítomnost vozidel bez povolení, a to ani v tom případě, že za jejich volantem sedí senátoři, kteří tady nemají co dělat. Avšak letoun C-5B byl přinejmenším 800 metrů od něj a zdálo se, že se nikdo ze strážných nedívá jeho směrem.

Kell si na hodinkách zkontroloval čas 22.06. Pak se natáhl do schránky na rukavice pro kapesní radiový přijímač a na klávesnici zadal hodnotu frekvence rádiového spojení řídicí věže mezinárodní letiště Kansas City, na níž probíhaly relace s přistávajícími letadly. Údaj o frekvenci si již dříve ten den opsal z jedné z leteckých tabulek. Téměř okamžitě zaplnil vnitřek vozu zvuk pilotova hlasu.

„Přistávací radar v Kansas City. Tady je let 255 společnosti North America Air, jdeme k vám na přistání. Klesáme z výšky pět sedm nula nula metrů na tři tisíce.“

Skvěle načasováno! Byl to let, s nímž letěla Cindy.

Kell se zadíval přes letištní plochu na tmavou noční oblohu a z radostného očekávání se mu rozproudila krev. Způsobilo to pomyšlení na dva následující dny, jež stráví v náruči Cindy, poradkyně i milenky zároveň.

*****

„Let 170 společnosti North America Air rozumí. Pojíždíme na startovací dráhu 19. Nulové nastavení výškoměru 08.91.“

Kapitán Pete Kaminsky zatlačil velmi opatrně obě páky ovládání tahu vpřed tak, aby nepřekročil potřebný výkon motorů pro pojíždění, a zároveň manipuloval s řídicí pákou předních řízených kol podvozku umístěnou u jeho levého kolena.

Pohled mu zaletěl k Jean, která nastavila klapky křídel do polohy pro vzlétnutí a potom začala nahlas číst předstartovní kontrolní seznam a čekala na jeho odpovědi. Pete si pomyslel, že takový postup je životně důležitý, aby se zabránilo lidským chybám, ale na druhou stranu hrozí nebezpečí, že se z něj stane pouhá rutina. Vybavil si hlasový záznam z pásky pořízený před několika lety v pilotní kabině Boeingu 727 společnosti Delta, ze kterého mu mráz přebíhal po zádech i teď. Tehdy došlo při startu v Dallasu k nehodě – pilotův hlas potvrzoval, že klapky jsou nastaveny do polohy pro vzlétnutí, přičemž ve skutečnosti byly stále ještě zvednuté. Někdo tehdy odpověděl, aniž si to ověřil.

„Výstražná siréna pro vzlet?“

„Zkontrolována.“

„Páka rychlobrzdy?“

„Uvolněna.“

Piloti aerolinií oficiálně nikdy nechybovali, ale Pete sám si pamatoval desítky chyb, kterých se za ta léta dopustil. Existoval takový malý soukromý obřad, se kterým začal už před mnoha lety ve Vietnamu ve snaze přežít jako bojový pilot na stíhači F-4. Bylo to tiché soukromé zaklínadlo na konci každého letu skrývající díkůvzdání vyšší moci: „Takže jsem na tu zubatou zase vyzrál!“ Pete se nahlas uchechtl, čímž vylekal Jean. Když člověk létal pro aerolinie, nešlo ani tak o to, aby přelstil smrt, jako aby vyzrál nad lidskou přirozeností. Uvědomoval si, že tady by ta fráze měla znít nejspíš takto: „Díky Bohu, že jsem se prokousal dalším letem, aniž jsem udělal nějakou hloupou chybu, k níž bych se musel přiznat.“

Vůně další připravované kávy v přední kuchyňce Boeingu 737 prostoupila větracím otvorem uzavřených dveří pilotní kabiny. V protikladu s tím, co nabízela divoká a nehostinná noc venku, to byla hřejivá a uklidňující vůně. Znovu se zvedl silný vítr a povrch pojížděcí dráhy před nimi se mokře třpytil. Ostrá světla boeingu osvětlovala promočené travnaté okraje dráhy a značky na pojížděcí ploše daleko lépe než samotný asfaltový povrch. Pete si náhle všiml lepenkové krabice ležící na rolovací dráze před nimi a ihned začal navádět sedmsetsedmatřicítku co nejblíže k okraji, aby se překážce vyhnul a zabránil jejímu nasátí do jednoho z motorů. Daleko vpravo se v mlze nejasně rýsovala řada neskutečně vyhlížejících budov určených pro nákladní leteckou dopravu zároveň s nezvyklým pohledem na nákladní letoun C-5B vojenského letectva stojící u severního konce nákladové rampy. Vlevo se do daleka rozprostírala posekaná travnatá plocha, teď utlučená hustým deštěm poslední hodiny. A všude okolo nich, jak bylo až příliš jasně patrné z údajů radaru, se objevovaly hněvivé roje ostrůvků představujících bouři.

*****

„Věži Kansas City, máte na sestupném paprsku let 1880 společnosti Central West.“

V potemnělé místnosti řídicí věže letového provozu mezinárodního letiště Kansas City obrátil Carl Sellers pozornost na blížící se malý dvoumotorový turbovrtulový letoun Metroliner, letící na pravidelné lince a hlásící se těsně před přistáním. Když zapínal mikrofon, dokázal už v dálce rozeznat otáčející se majáčky letadla.

„Central West 1880, povoluji přistání. Vítr, směr dvě-čty-ři-nula, rychlost dva-devět kilometru, v nárazech až tři-sedm.“

„Rozumím, přistání povoleno.“

Carl se znovu zahleděl na záblesky majáčků a potom přelétl zrakem měřič rychlosti větru a monitor zobrazující údaje z detektorů větrných střihů. Povšiml si, že nesvítí žádná z varovných kontrolek, a pomyslel si, že je to dost zvláštní. Během noci s tak špatným počasím, jako bylo to dnešní, se obvykle rozsvítil alespoň jeden z detektorů větrných střihů. Snad to tam venku není tak hrozné, jak to vypadá.

„Věži Kansas City, tady let 170 společnosti North America Air. Vypadá to, že na pojezdovou dráhu, do místa, které jsme právě minuli, to odfouklo velkou lepenkovou krabici. Asi byste mohl někoho poslat, aby ji sebral, než ji spolkne nějaký motor.“ Pete pocítil mírné obavy. Federální letecká asociace totiž považovala za porušení předpisů, pokud se piloti v rádiovém provozu nezdrželi jakýchkoli komentářů, které nebyly naprosto nezbytné, jestliže byl letoun v pohybu a nacházel se v menší výšce než tři tisíce metrů. V tomhle případě se ale jednalo o naléhavý případ. Na tohle by se zákaz neměl vztahovat.

„Děkujeme, stosedmdesátko. Postaráme se o to.“

Sellers zvedl sluchátko telefonu, spojil se s letištním policejním oddělením a vysvětlil jim záležitost s krabicí. Potěšilo ho, když takřka okamžitě zamířil k pojezdové dráze hlídkový vůz, aby krabici sebral.

Mark Weiss za okenním sklem u východu číslo 14 na chvilku ztuhl. Způsobil to pohled na hlídkový policejní vůz před letištní budovou, který se zapnutými modročervenými blikajícími majáčky zamířil k pojezdové dráze. Zcela zjevně spěchal za letadlem, v němž cestovala jeho rodina. Z místa, kde Mark stál a odkud byl dobrý výhled, mohl sledovat, jak Boeing 737 dorazil na konec vnitřní části pojezdové dráhy a zatočil v pravém úhlu, aby zamířil na začátek startovací dráhy. Pro tuhle její část se všeobecně vžil název „kladívko“.

Jak kapitán slíbil, začal otáčet letoun na místě kolem své osy vlevo a zjevně palubním radarem kontroloval meteorologickou situaci. Mark zároveň pozoroval policejní vůz, jak zastavuje blízko konce pojezdové dráhy a začíná hledáčkem osvětlovat její povrch.

Informace o blížícím se jádru velké bouřky, skvrna intenzivní červené barvy ohraničená na barevné obrazovce digitálního radaru větší žlutou plochou, dávala Peteovi Kaminskymu veškeré opodstatnění, které potřeboval, aby chvíli pozdržel let 170 na zemi.

„Věži, tady North America, let sto sedmdesát. Dokončili jsme obhlídku počasí a domnívám se, že na chvilku zůstaneme, kde jsme, pokud nestojíme nikomu v cestě.“

Odpověď ve sluchátkách obou pilotů zazněla, aniž na hlase řídícího letového provozu bylo patrné jakékoli zaváhání.

„Bez problému, stosedmdesátko.“

Jean ukázala na jinou červenou skvrnu ukazující se na jižní části obrazovky radaru. „Pokud to nestočíme vlevo, bude nám tohle stát při stoupání v cestě.“

Pete přikývl. Už ten druh zobrazení viděl v minulosti mnohokrát. Občas se vyznačoval jakýmsi malým háčkem na konci skvrny – nezaměnitelný znak tornáda.

„Čekala bych, že to bude asi dost točit, co říkáš?“ Jean měla nos přitisknutý na pravé postranní okno kabiny a pozorovala přistávací světla metrolineru, který byl nyní vzdálený necelé dva kilometry.

„Vypadá to pravděpodobně. Střed té bouřky je asi pět kilometrů od nás na severovýchod.“

Zatímco Pete mluvil, světla malého turbovrtulového letounu se propadla dolů a pak se opět poněkud zvedla. Červené poziční světlo na konci levého křídla naznačovalo, že jeho piloti se začínají potýkat s nárazovým větrem. Obrysy válcového trupu malého stroje nebyly ještě rozeznatelné, ale z dráhy, jakou za sebou zanechávala jeho světla, bylo patrné, jak letadlo dosáhlo prahu přistávací dráhy číslo devatenáct, pak se světla náhle propadla, nos letadla se zvedl prudce vzhůru, levé křídlo výrazně pokleslo a pak se vyrovnalo; zvuk přidaného výkonu motorů byl slyšitelný dokonce i v pilotní kabině Boeingu 737.

„Proboha!“

Jean i Pete zareagovali v naprosto stejnou chvíli a oba si moc přáli, aby jejich kolega pilot získal nad strojem opět vládu. S úlevou pozorovali, jak se světla letadla vzápětí vyrovnala a dosedla hladce na přistávací dráhu.

„Pane jo,“ prolomil napjaté ticho Pete. „Chvíli se mi zdálo, že to snad nezvládnou.“

Carl Sellers v řídicí věži nevěnoval metrolineru pozornost. Upřeně dalekohledem sledoval, zda ve světle hledáčku, jímž policista přejížděl povrch pojezdové dráhy, nespatří lepenkovou krabici. Hlášení od kapitána metrolineru ho tudíž zaskočilo, a ani ho vlastně celé nevnímal.

„Věži, tady Central osmnáct… vlastně, Central West osmnáct set osmdesát. Tedy, že… je to tady venku před sednutím pěkně nárazový.“

Carl nemohl vidět zděšený výraz ve tváři obou mladých pilotů. Kapitánovi nebylo ještě pětadvacet, neměl nalétáno ani dva tisíce hodin a hladinu adrenalinu v krvi měl rozhodně vysoko nad normálem. Nemohl ze svého radaru vyčíst, že neměli dostatek zkušeností ani dostatečný trénink, aby dokázali určit, co právě přestáli, ani takovou výmluvnost, aby našli správná slova, jimiž by to popsali. Tudíž jediné, čeho se mu dostalo, byla fráze „je to před sednutím pěkně nárazový“.

„Central West, věž rozumí. Díky za hlášení. Až budete prázdní, volejte pozemní kontrolu. Frekvence 121.8. Dobrou noc.“

„Rozumím,“ bylo vše, co se ozvalo v odpověď. Kdesi za zpomalujícím metrolinerem následovalo oslepující zablýsknutí. Obrovský výboj blesku doprovodilo takřka vzápětí zahřmění, které člověku rozkmitalo všechny kosti v těle a zuřivě rozdrnčelo tabulky oken řídicí věže. Když ozvěna hromu ztichla, zaslechl Carl zvuk poplachové výstrahy automatického naváděcího systému.

„Myslím, že to dostala buňka APS.“ Po těchto slovech řídícího pozemního provozu, který seděl ve věži hned vedle Carla Sellerse, následovalo rádiové hlášení policisty z hlídkového vozu, jehož hlas zněl alespoň o oktávu výš než obvykle. „Věži, pozemní stanoviště šestnáct, málem jsem to dostal! Myslím, že to bouchlo do buňky APS právě před mou pozicí.“

Řídící pozemního provozu právě poděkoval policistovi za jeho hlášení, když se Carl natáhl po sluchátku, aby o události uvědomil technika letištní údržby, jenž měl službu na telefonu. A právě v tom okamžiku opět uhodilo do jižní části letiště a hned vzápětí i někde na severní straně, a to ve stejné chvíli, kdy se znovu ozvalo zazvonění na spojovací lince ze sálu radarů.

„Carle, posílám ti let North America Air 255, máš ho na sestupném paprsku. Je čtrnáct kilometrů od dráhy devatenáct.“

„Díky,“ zněla stručná odpověď, na niž se Carl zmohl, zatímco se snažil uvést mozek do vyšších obrátek, aby ve vzrůstajícím zmatku všechno zvládl. Jenom okrajově registroval, že na něm někdo po jeho levici něco chce.

„Co je?“

„Můžeš zburcovat někoho od údržby? Mám tady potíže s tím policejním vozem 16, co je na pojezdové dráze.“

„Jasně.“

„Věži, tady North America 170, ten blesk uhodil těsně vedle dráhy 19 a střed bouřky se pohybuje přímo nad námi. Doporučuji odvolat přistání stroje naší společnosti.“ Sellers Kaminskyho hlas neznal, čišela z něj však zcela zjevná starost. Ovšem „odvolat“ přistání přilétajícího letounu přesahovalo jeho kompetenci. Mohl ohlásit podmínky, ale jestliže byla přistávací dráha volná a schopná provozu, záleželo jen na pilotovi, jestli přistane, nebo ne. Dokonce i kdyby byl svědkem, jak se přes dráhu žene tornádo, předpisy hovořily o tom, že oficiálně nemůže přistávací dráhu uzavřít.

„Haló?“

Hlas na konci linky způsobil, že Carl na chviličku strnul. Právě v tuto chvíli totiž zapomněl, koho vlastně volá.

„To je údržba?“

„No, mám po službě, ale jo, jsem tady.“

„APS hlásí poruchu a mám za to, že do jedné z buněk uhodil blesk. Potřebuju vás tady.“

„Která je to dráha?“

V Carlově mysli se sice odpověď podařilo zformulovat, ale než ji stačil vyslovit, se zapraskáním se probudilo k životu rádiové spojení.

„Věži, Kansas City, tady na sestupném paprsku a za deště je let 255 společnosti North America Air. APS se zdá mimo provoz, ale my se na zem dostaneme.“

Carl stiskl tlačítko pro přenos a na okamžik odsunul telefon stranou. „Rozumím, 255. APS hlásí poruchu, máte povolení k vizuálnímu přistání na dráze devatenáct. Směr větru dva-čtyři-nula, rychlost dva-devět, v nárazech čtyři-šest. Před pár minutami mi hlásil metroliner těsně před přistáním nárazový vítr. Nulové nastavení výškoměru 08.91.“

Slova z Carla vyklouzla s působivou rychlostí a jako po másle. Všechno, co mělo být sděleno, jim pověděl. Ale ještě něco chybělo. Někde zasuté v jeho hlavě bylo něco, co jim ještě měl říct. Ale co to jenom bylo?

„Haló, vy tam! Tady je údržba, jste tam ještě?“

Carl si přiložil sluchátko telefonu opět na ucho. „Promiňte, co jste potřeboval?“

„Která je to dráha? Jedna-devět?“

„Správně.“

„Jdu se na to mrknout.“ Telefonní linka oněměla. Takové jedno menší vyrušení. Carl si v duchu v rychlosti promítl, v jakém stavu se nacházejí všechny věci, které má na starost, a všechno se zdálo být v pořádku. Nebo téměř všechno.

„Zatracená věž, nepodniknou vůbec nic!“ Pete pozoroval jasná světla blížícího se letu 255, Airbusu 320 společnosti North America Air, vzdáleného nyní deset kilometrů. Kužely světel vytvářely na pozadí těžkých mraků světelné efekty a svislé svazky paprsků mířily kvapně k letišti. Zmáčkl tlačítko mikrofonu, který byl dosud naladěn na frekvenci věže. „Letu North America 255. Tady je let North America 170 před startem. Je to dost divoké počasí, do kterého jdete. Právě jsme měli podél dráhy pár úderů blesku. Doporučuji zrušit přistání.“

Nějaký hlas se chystal něco říct, ale uprostřed slova ustal, jak zřejmě někdo uvolnil tlačítko mikrofonu. Během několika vteřin se ozval jiný mužský hlas, který Pete bezpečně poznal.

„Díky, stosedmdesátko, ale věřím, že to zvládneme.“

Jean se obrátila k Peteovi s otázkou v očích.

„To mě podrž,“ vydechl Pete překvapeně. „To je Dick Timson! Co dělá dneska v noci na lince?“

„Myslíš našeho šéfpilota?“ ozvala se Jean.

„Jo.“ Pete se lehce pousmál. „Čas od času vypustí i nejvyššího sokolíka z klece.“

Oba piloti pozorovali přibližující se Airbus 320 a v duchu se jim vybavoval obraz jeho pilotní kabiny. Byl to poslední výkřik techniky s monitory na způsob televizních obrazovek namísto klasických kruhových ciferníků kontrolních přístrojů. Letoun se ovládal po straně umístěnými ovladači na způsob raketoplánu, které nahradily jak pro kapitána, tak pro druhého pilota spřažené ovládací páky. Airbus 320 představoval skutečně technicky obdivuhodně dořešený výrobek lidského umu, jehož veškeré letové funkce se ovládaly elektronickou cestou a nedovolovaly pilotovi, aby stroj nadměrně zatížil.

„Kruci. Dick se pokusí přistát i v týhle strašný slotě!“

„Ty se s ním znáš?“

Pete se na Jean zadíval, neboť si trochu pozdě uvědomil pravidlo o „sterilním prostředí“ v pilotní kabině, podle nějž Federální letecká asociace trestala konverzaci mezi piloty, jež nebyla nezbytná. Položil prst na rty a očima významně zalétl k nepatrnému mikrofonu, přes který se nahrávaly jejich hlasy na magnetofon v pilotní kabině. Jean s porozuměním přikývla.

Jasná přistávací světla, která udávala polohu airbusu společnosti North America Air, byla nyní vzdálena necelých osm kilometrů a Pete Kaminsky s Jean Simonsonovou s úžasem pozorovali, že se začínají propadat pod obvyklou sestupovou dráhu, po které se letouny za normálních okolností blížily k přistávací dráze. Ze začátku byla odchylka jen nepatrná, tak malá, že ani Jean, ani Pete si nebyli jistí, zda je něco v nepořádku. Během přibývajících vteřin však už bylo zjevné, že letadlo pilotované Timsonem se blíží k zemi v nebezpečně ostrém úhlu, s nosem a přistávacími světly zvednutými vzhůru, což naznačovalo pokus o stoupání. Letoun byl však ještě příliš daleko, aby to v pilotní kabině Boeingu 737 potvrdil i zvuk motorů airbusu.

„Je pod sestupnou dráhou?“ Jean měla oči přitisknuté k postrannímu oknu a udiveně sledovala, jak se přistávací světla airbusu propadla pod obrysy vzdálené řady vysokých dubů a platanů, jež tvořily malebný větrolam oddělující letištní plochu od zemědělské oblasti na severu.

„To teda je,“ reagoval na to Pete. Oba si byli vědomi, že tím směrem se ve tmě skrývá mezistátní dálnice 29 zaplněná osobními auty i kamiony, jejichž osazenstvo nemělo ani potuchy, že se na ně s jekem řítí obří létající monstrum nacházející se právě ve zcela nedostatečné výšce.

„Musí se zvednout. Stoupej!“ Pete se nakláněl přes polovinu pilotní kabiny a na nějaké předpisy o „sterilním“ prostředí zcela zapomněl. Usilovně se snažil, aby měl dobrý výhled, a nespouštěl oči z blížícího se airbusu. Zdálo se, že se světla letadla v dálce za hradbou stromů ustálila a zůstala tam po několik vteřin viset. Čas se mučivě vlekl. Pete podvědomě zavrhl myšlenku, že se právě stal očitým svědkem leteckého neštěstí. To je přece vyloučené! Rozum mu však říkal, že tak nemožné to zase není, že k tomu došlo i jindy a na jiných místech, kdy i technicky vyspělý letoun podlehl při bouři větrným střihům. Proboha, ono to vypadá, pomyslel si Pete, jako kdyby Timson vletěl před chvílí do mikrobouře. Ale vždyť z ní přece určitě dokáže vyletět! Ta světla už musí začít stoupat… už se musí zvednout!

Právě v okamžiku, kdy to vypadalo, že surrealistická scéna, kterou pozorovali, zašla již příliš daleko, aby ji bylo možné brát jen jako scénu, zvedl se Airbus 320 nad vrcholky hradby stromů a řvoucí motory letadla ho táhly zpět do bezpečné letové výšky. Stroj strmě stoupající vzhůru konečně dosáhl začátku řady majáků přistávací dráhy 19 a světelné kužely výkonných přistávacích reflektorů mířily do mlžné oblohy jako záběr vystřižený z nějakého Spielbergova filmu.

„Už jsem se skoro bál, že se dostanou do maléru. Ale Dick je dobrý pilot – ví dobře, že se do něčeho takového nedá vletět jen tak.“ Pete pronesl ta slova dost potichu a zvuk jeho hlasu náhle překryl hluk blížících se motorů. Očima sledoval obrovský stroj, když je míjel; řev obou proudových motorů běžících na plný výkon doslova roztřásl menší Boeing 737.

„Panebože, Pete, on se dostal pod úroveň korun stromů!“ Jean nedokázala odtrhnout oči od airbusu, který nad nimi právě přelétával. Vibrace způsobené letadlem náhle vystřídal náraz ostrého větru ze severozápadu vyvolaný silným zahřměním. Boeing se nepatrně rozhoupal a ručičky přístrojů měřících rozdíl mezi rychlostí letu a vzduchu se lehce pohnuly, než se opět vrátily do nulové polohy.

„Dva-pět-pět prolétává a otáčí se. Před sednutím silná mikrobouře.“ Jak ve sluchátkách pilotů v Boeingu 737, tak i v řídicí věži zazníval z pilotní kabiny airbusu hlas, v němž se nedalo přeslechnout napětí.

„Letu North America 255. Co hodláte podniknout?“ Řídící letového provozu Carl Sellers reagoval na hlášení z airbusu o prolétávání dráhy vcelku logickou otázkou. V této chvíli se letadlo nacházelo nad polovinou délky přistávací dráhy a zjevně vyrovnalo letovou hladinu ve výšce necelých pět set metrů. Zřejmě se zblízka střetli s větrnými střihy a budou se nejspíš chtít dostat tady odtud, zaujmou někde vyčkávací pozici a nechají bouři odeznít. Carl očekával, že se zachovají právě takhle. Co zaslechl v příštím okamžiku, mu proto nedávalo žádný smysl.

„Věži, tady North America 255, rádi bychom provedli těsný obrat. Vrátíme se na další vizuální přistání na dráze jedna--devět.“

To znamenalo, že mají v úmyslu udělat obrat ve tvaru písmene U, proletět v těsné blízkosti souběžně s přistávací dráhou, bezprostředně potom se obrátit a na stejné dráze přistát. Bylo to neuvěřitelné. Před chvílí proletěli něčím, co sami nazvali silnou mikrobouří, a teď si to chtějí zopakovat?

„Co má za lubem, Pete?“ zeptala se v pilotní kabině Boeingu 737 Jean Simonsonová.

„To bych taky moc rád věděl. Vsadím se, že tam venku pořád ještě řádí mikrobouře. Takys to před chvílí cítila, ne?“

„Jo.“

Bylo vidět, jak se bílá ocasní světla Airbusu 320 sklánějí vpravo, když Timson či jeho druhý pilot otáčeli velký proudový letoun do protisměru. Oba piloti boeingu mlčky sledovali, jak airbus vzápětí zamířil k severu.

„Vítr právě ustal. Snad ví, co dělá.“ Jean Simonsonová natlačila tvář až takřka k cloně proti oslnění a levou prohnutou dlaní zastínila světla přístrojové desky, jak se pokoušela zjistit, co vymyslí piloti letu 255. Pozorovala airbus, jak dorazil do místa přibližně necelé dva kilometry severně před začátkem přistávací dráhy a začal se strmou pravou otáčkou vracet zpět směrem k boeingu. Ten stál na spojce mezi pojezdovou a přistávací dráhou 19 poněkud více vlevo, blíž ke vjezdu na hlavní dráhu, a jeho pravou stranu trupu nemohla blížící se posádka letu 255 přehlédnout.

„Ježíši, to vyjde tak tak.“ Zdálo se, že Jean naprosto strnula, a Peteovi přišlo, že mluví za ně za oba, když sledovali, jak si klesající letoun vede, a v duchu vypočítával dráhu jeho sestupu. Airbus se právě plynulým obloukem stáčel zpět k východu a potom k jihu a chystal se na přistání.

„Letu North America dva-pět-pět, přistání povoleno. Dráha jedna-devět.“ Hlas řídícího letového provozu z věže náhle prořízl ticho v kabině, ale od letu 255 odpověď nepřicházela.

Airbus 320 se otáčel přídí k boeingu a přistávací světla opisovala ve vzduchu vodorovný oblouk ve směru pohybu hodinových ručiček jako pomalu se pohybující kosa. Teď světla airbusu ukázala nejprve k východu, pak se stočila na jihovýchod a osvětlila Boeing 737 obrácený nosem k západu. Peteovi připadalo, že tam třistadvacítka zůstala na chvilku viset, aniž se v jeho a Jeanině zorném úhlu dále stáčela vpravo. Světla jim takřka bolestivě svítila do očí. Nastal okamžik, kdy by je zář světel měla minout, a vtom si Pete Kaminsky uvědomil, že k tomuto pohybu nedošlo.

„Proboha! Co to dělá!?“

Přistávací světla byla nyní mnohem blíž než před chvílí, pak se ale znovu sklonila nebezpečně blízko přistávací dráhy a zaměřila se přímo na Peteův boeing. Náhle se zdálo, že airbus se sklonil nosem ostře dolů a přistávací světla přitom opisovala tuto změněnou letovou dráhu. Otáčení k jihu dále nepokračovalo a letoun se přiblížil natolik, že bylo znovu slyšet jeho motory.

„Pete…“ Zvuk, který vyšel z křesla druhého pilota, se spíše podobal zajíknutí než vyslovení jména, nicméně přišel zároveň s rozhodnutím Kaminskyho, že hrozí bezprostřední nebezpečí a že musí okamžitě vydupat z obou trysek motorů boeingu nejvyšší dosažitelný výkon. Pravá ruka vystřelila vpřed a chopila se pák ovládání tahu motorů v reakci na skutečnou nestvůru, která se prostě nehodlala pohnout z jejich výhledu z okna. Airbus se propadl, nos obrovského letounu se znovu zvedl a sestup se zastavil jen necelý metr nad zemí a ani ne půl kilometru od boeingu. Pete s Jean uviděli v okamžiku, kdy je ozářila přistávací světla stroje, který se na ně řítil, jak se sklopily přistávací klapky do úrovně křídel a nos airbusu se začal zvedat. Letoun se však stále pohyboval přímo k nim a jeho obraz se s každým zlomkem vteřiny zvětšoval.

Co ještě před chvílí bylo hádankou, se nyní stalo jasným a bezprostředním nebezpečím. Museli bleskově i se svými cestujícími z cesty!

Jean zcela strnula, jak se v duchu pokoušela vypočítat změněnou trajektorii stroje, jenž se nyní skrýval za zářícími světly zaplavujícími okna na její straně jasným modrobílým světlem. Ještě před okamžikem vzdálený hukot motorů se nyní neustále přibližoval a motory jejich boeingu právě začaly svůj osm až deset vteřin trvající rozběh na plný výkon.

Carl Sellers si v řídicí věži zatím lámal hlavu, proč vypadla elektrická síť; rozhodilo mu to obraz na obrazovce radaru a na zlomek vteřiny také pohasla světla. Vtom zaslechl po své levici, jak kdosi vydal nesrozumitelný zvuk vyjadřující naprosté zděšení. Sklonil opět dalekohled a zadíval se k prahu přistávací dráhy 19 a jeho mozek rychle vstřebával zjevnou skutečnost, že let 255 společnosti North America Air přistává na špatném místě. Čas, aby k tomu něco poznamenal, mu však nezbyl. Nebylo nic, co by mohl říct do mikrofonu rádiového spojení s letadly, aby se to k nim dostalo včas – airbus byl příliš blízko Boeingu 737! Byl to jeden z těch neskutečných okamžiků, kdy mozek v podstatě nepřijme realitu zrakového vjemu, jde-li o něco naprosto nevídaného, protože vyloučí možnost, že by se něco takového mohlo dít, a to přesto, že se to skutečně v tu chvíli děje.

V kabině pro cestující letu 170 si Kimberly Weissová vpravo přes uličku všimla ostrých světel. Oslnila ji, když vnikla dovnitř oknem, a ostatní cestující zvědavě otočili hlavy. Viděla ze svého místa, že se světla sklopila, a měnící se stíny sedadel probodávaných paprsky světla proudícího dovnitř skrze dvaatřicet oken to potvrzovaly. Přestože bylo kouření na palubě tohoto letadla zakázáno, několik lidí si již pokoutně zapálilo cigarety a ve vzduchu teď nehybně visel kouř, který vytvořil zcela nereálný výjev. Jako kdyby se na světelné rampě nad jevištěm jakési avantgardní divadelní scény pohybovalo dvaatřicet malých reflektorů nejprve vzhůru, pak zůstaly na chvilku nehybné, načež se znovu začaly stáčet dolů a zároveň s tím nabíraly na jasu. A k tomu ten sílící zvuk motorů. Kimberly si uvědomila, že motory Boeingu 737 se také rozbíhají do vysokých otáček. Věděla toho o létání a o provozu na letištích dost, aby jí byla jasná zásadní skutečnost – to, co se k nim blíží, letí vzduchem, a to vysokou rychlostí.

Zatímco Kimberly se stoupajícím ohromením pozorovala světla, jejich letadlo se začalo pohybovat vpřed téměř neznatelně pomalu.

Pete i Jean měli pocit, že se ocitli ve zlém snu, v němž se snaží uprchnout před blížící se hrůzou, ale nemohou se pohnout z místa. Peteův pocit bezmoci byl tak ochromující, že něco takového ještě nikdy nezažil. Náhlé zvýšení výkonu rozbíhajících se motorů boeingu je začalo postrkovat vpřed. Potřeboval už jen pár vteřin, avšak ohlušující řev se k nim zprava neustále blížil. Zvuk silného motoru letícího těsně nad trupem boeingu téměř stačil, aby v jeho pilotní kabině zastřel zvuky a vjem nesmírně silného nárazu, když pravá kola hlavního podvozku airbusu zasáhla na pravé straně v úrovni oken trup Boeingu 737. Vnější opláštění a podélná i příčná žebra trupu pod nárazem ihned povolily, obě pneumatiky airbusu explodovaly; jejich poměrně slabý gumový plášť rozřízla a rozervala poškozená konstrukce zasaženého letounu. Hlavní vzpěry podvozku rovněž povolily a sklopily se nazpět, a jak se protahovaly kabinou pro cestující, zcela ničily řady sedadel 17 až 20 spolu s lidmi, kteří na nich seděli. Levá vzpěra hlavního podvozku airbusu spolu se spodkem jeho trupu zdemolovaly svislou část ocasu a zadní prostor pro cestující boeingu. Síla provázející výměnu energie při nárazu odhodila menší letoun vlevo a airbus připravila o rychlost a zrychlení; jeho spodní část trupu na pravé straně se dostala do kontaktu s pravou stranou trupu a kabiny pro cestující boeingu a rozpárala je. Pravý ocasní stabilizátor roztrhl jeho palivovou nádrž číslo tři a letecký benzin z jejích útrob zalil, co zbylo z kabiny pro cestující. Palivo se rozstříklo vlevo i vpravo a dostatečně mohutná záplava jisker z drceného kovu zažehla hořlavou kapalinu v jedinou ohnivou kouli. Hlavní trup airbusu ve spodní části rozpáraný, s chybějícím podvozkem a se zničenými ocasními plochami, které neposkytovaly žádnou naději na to, že by se letoun mohl chovat podle aerodynamických zákonů, se skloněný vpřed stále ještě řítil rychlostí takřka dvě stě kilometrů za hodinu a za sebou zanechával trosky, sedadla a znetvořená těla mnoha cestujících letu 170 společnosti North America Air.

Seržant letištní policie Brian Harlow již sebral ze země promočenou lepenkovou krabici a odjel s hlídkovým vozem z pojezdové dráhy, když mu záblesk a děsivý rámus okamžitě napověděly, že na severní části letiště k něčemu došlo. Naprosto nevěřícně pozoroval, jak obrysy dvoumotorového proudového letadla, vlekoucího za sebou jiskry a plameny, prorážejí horní část Boeingu 737, jako když cirkusový tygr proskakuje ohnivou obručí. Oblouk dráhy letadla se začal sklánět mírně k zemi, jeho nos mířil k povrchu pojezdové dráhy a vzápětí do ní předním přistávacím podvozkem narazil. Nos vystřelil vzhůru a zmizel policistovi z dohledu. Křídla a zadní část trupu se zasunuly do sebe a odevšad vyskočily plameny.

Nyní airbus, proměněný v beztvarou hmotu obklopenou ohněm a trousící za sebou úlomky, minul místo, kde vedle pojezdové dráhy policista bezmocně přihlížel. Trup a křídla Airbusu 320 se přeřítily kolem s obrovským hřmotem, který jako by ani nebyl z tohoto světa. Vytékalo z nich hořící palivo a odpadávaly součásti. Když kroutící se změť minula seržanta Harlowa bez jediného zranění, zadíval se vpravo a uvědomil si, že Boeing 737 už neexistuje.

*****

Senátora Kella Martinsona, čekajícího po straně přistávací dráhy, před chvílí poněkud zmátla obrátka a zpáteční směr letu 255 podél přistávací dráhy, kterým se odsunulo první přistání. Slyšel rádiovou relaci týkající se mikrobouře, ale bylo zjevné, že pilot má situaci pevně v rukou. Potom Kell pasivně pozoroval, jak airbus mění kurz, a stočil pohled na předpokládanou přistávací dráhu, kam let s Cindy na palubě dosedne. Letadlo s reverzním režimem motorů za sebou potáhne lehkou mlhu z kapek deště, postupně zpomalí a projede podél místa, kde stál. Jakmile sjedou z přistávací dráhy, pomyslel si, vydám se k letištní budově.

Kell se v myšlenkách zaobíral příjemnými představami a nepostřehl, že někde vpravo od něj poklesla světla Airbusu 320 za siluetu Boeingu 737. Nezaslechl ani původní zařinčení kovu, ani nezahlédl výbuch vzníceného leteckého benzinu, dokud se jeho zorný úhel nezaplnil plameny a několik metrů před ním podél pojezdové dráhy nevyplnily na kousky rozlétlé trosky noc hororem kinetické energie. A právě v tom okamžiku odmítl jeho mozek přijmout tento zcela nemožný obraz. Takové věci se přece stávat nemají.

*****

Svět kapitána Petea Kaminskyho se náhle zaplnil plameny a on ani v nejmenším netušil, že pilotní kabina byla takřka odstřižena od zničeného zbytku letadla. Rovněž si nebyl vědom, že se spolu s Jean otočili téměř o sto osmdesát stupňů a zůstali stát čelem k zuřícímu ohni, jenž burácel pouhých několik centimetrů od dosud netknutých oken jejich pilotní kabiny. Pete v sobě sváděl boj, aby dovolil instinktu a výcviku nechat se od nich vést. Evakuace v nebezpečí. Musí se postarat o to, aby dostal cestující z letadla. Nahmátl páky uzávěru paliva a vypnutí motoru a nastavil je do polohy vypnuto. Potom vztáhl pravou ruku po mikrofonu palubního rozhlasu a ve stejném okamžiku ucítil vzadu na krku závan chladného vzduchu. Ztěžka se pokoušel otočit. Už se chystal říct Jean, aby se odpoutala a vydala se dozadu do kabiny pro cestující a ujistila se, že jsou otevřené dveře a skluzy na dráhu již rozvinuté, když konečně zaostřil zrak na prázdný prostor za zády. Kabina s cestujícími tam nebyla. Za nimi nebylo nic než světla přistávací dráhy. Zpřerážené kovové podélné výztuhy trupu a cáry hliníkového pláště rámovaly děsivou podívanou. Zepředu hřály Petea do krku infračervené tepelné paprsky pronikající okenními skly z požáru řádícího před nimi. Pete si odepnul bezpečnostní pás a teprve teď si uvědomil, že vlastně napůl leží na levém okně. Jean visela na pásu svého sedadla nad ním. Letoun se musel překlopit na levou stranu, došlo mu.

Ale kde vlastně je jeho letadlo?

Pete se vytáhl z pilotního křesla a svýma velkýma rukama pomohl Jean, aby si mohla rozepnout přezku bezpečnostního pásu. Těžce na něj dopadla, přestože ji podpíral paží, a levou rukou Šátrala po něčem, čeho by se zachytila. Pete si vzápětí všiml její pravé paže, kterou měla celou zakrvácenou a visela jí bezvládně podél boku.

Nyní stála Jean na levé straně malé místnosti hned za vchodem do pilotní kabiny a oba piloti s ustrnutím hleděli na propast, jež zela za nimi.

Plameny již začaly olizovat jejich odříznutou kabinu a Pete si uvědomil, že budou muset vyskočit na zem, a to hned. Jean se ho pevně chytila levou paží a on ji těsně sevřel kolem pasu, a tak vyskočili do prázdna. Lehce zavadili o ostré kovové výčnělky, ale přistáli celí u paty plamenů. Slyšeli nějaké zvuky z hořících trosek, vítr a kapaliny syčící na rozpáleném kovu – ale jinak bylo hrobové ticho, jako by se nic hrozného nestalo.

Pete s Jean se potáceli dozadu a vyhýbali se troskám. A tehdy začal Peteův vnitřní kompas opět správně ukazovat. Do toho okamžiku vlastně nic nechápal. To řádící peklo, které se objevilo před čelními okny jeho boeingu, nebyl letoun pilotovaný Dickem Timsonem. Díval se na to své. A jak Pete v nevíře pozoroval pohřební hranici planoucí nad kabinou pro cestující letu 170, začal na východní straně spojky pojezdové a startovací dráhy rozeznávat obrysy hořících sedadel a rámy oken.

„Ne!“ V hrdle toho velkého muže začal ten zvuk jako pouhé zašeptání a postupně se měnil v zoufalý výkřik, když se vrhl kupředu, aby v plamenech pátral po cestujících svého letu. Kde jenom jsou? Musí jim přece pomoci! Pete Kaminsky začal obíhat jižní stranu vraku a viděl souvislou řadu trosek, z nichž většinu olizovaly plameny. Po jeho pravici ležela potemnělá hromada pokrouceného kovu, ale právě z toho směru, přes kvílení sirén v dálce, zaslechl nějaký hlas. Zrychlil krok, když se dostal do blízkosti zničené střední části trupu, a zamířil přímo za hlasem. Z té hrůzné scény k němu nyní doléhaly ještě další zvuky vydávané lidmi – nesrozumitelné výkřiky bolesti a naprostého zděšení.

Zničený ocasní díl Boeingu 737 měl Pete po levé ruce a hořící zbytky zdevastované kabiny pro cestující měl přímo před sebou. Sedadla však byla airbusem vytržena z vraku a Pete se domníval, že zahlédl lidi bezpečně stojící na vzdálené straně v ocasní části vraku, který nehořel. Snad to lidé přežili. Možná že se jim to všem podařilo. V dálce ohnivá koule označovala místo, kde ležela podstatná část vraku letadla, jež ještě před chvílí bylo možno nazývat letem 255. Plápolala tak jasně, že když se Pete přibližoval k té mase pokroucených sedadel a zraněných lidí, osvětlovala ji téměř jako za denního světla.

*****

Mark Weiss, stojící u okna letištní budovy poblíž východu 14, zaregistroval původní erupci a zář plamenů pouze periferním viděním a teprve pak i mozkem. Něco se přihodilo na vzdáleném konci přistávací dráhy 19, tedy v místě, kde naposledy spatřil letadlo, v němž cestovala Kim a kde čekali, až se zlepší počasí natolik, až bude moci bezpečně vzlétnout. Markova hlava se automaticky pohnula tím směrem, oči zachytily obraz trupu letadla s křídly, ale bez ocasu, jak se sklání k povrchu pojezdové dráhy, což vypadalo jako nějaký zpomalený filmový záběr s působivými efekty. Pozoroval nos letadla, jak naráží a rozpadá se, křídla, která se začínají skládat dopředu, a zadní část trupu, jak se prudce převrátila, a to všechno mizí za oponou plamenů. Z těch se rychle vytvořila ohnivá koule rozbíhající se do šířky po betonovém povrchu, tu klouzavě, tu ve skocích a zářící do okolí, až se konečně zastavila. Groteskní peklo zničeného inženýrského umu a lidských bytostí na severním konci letiště.

Mark si později vůbec nemohl vybavit, že by dveřmi vedoucími na startovací dráhu následoval pracovnici společnosti North America Air, a ani to, že ji doslova srazil k zemi, jak nejvyšší možnou rychlostí pádil na konec nástupní rampy, kde dokořán rozrazil dveře, seběhl schody za nimi a zoufale se rozhlížel po čemkoli, co by mohlo připomínat dopravní prostředek. Na volnoběh zde běžel tahač přívěsu na zavazadla. Mark na něj vyskočil, uvedl ho do pohybu a rozjel se nejvyšší rychlostí. Ani v nejmenším nedbal o čtyři vozíky se zavazadly, z nichž se za ním trousily krabice. Nevšímal si ani zvuků sirén a motorů, jak hasičské vozy opouštěly zbrojnici a policejní vozy vyjížděly na letištní plochu, ani houkání klaksonů v dálce. Věděl jen jedno: musí se dostat ke Kim a k chlapcům. Nevěděl, co se stalo, ale došlo k tomu příliš blízko místa, kde seděli.

Aniž Mark snížil rychlost, sjel na málo stabilním tahači po skloněném konci rampy a zvolil vzdálenější vjezd na pojezdovou dráhu. Vyhýbal se troskám, v jednom místě dokonce zajel i na promočenou travnatou plochu, jak se co nejrychleji snažil dostat na konec pojezdové dráhy a na její spojovací část se startovací dráhou. Míjel množství plápolajících trosek podél betonové pojezdové dráhy i na ní, ale z toho, k čemu se blížil, ho mrazilo v zádech. Tam, kde na spojovací pojezdové dráze stál ještě před chvílí Boeing 737, se nyní nacházely jen roztroušené hořící trosky letadla.

*****

Brian Harlow v hlídkovém voze se již několik vteřin po nárazu vzpamatoval a okamžitě se rozjel směrem, kde předtím stál Boeing 737. Vysílačka ve voze se rozezněla kakofonií rozčilených zvuků, jak se jemná elektronická síť koordinace mezi hasičskými sbory, policií a záchranáři dala do pohybu, a muži i ženy pádili k vozidlům a spěchali na místo neštěstí.

Nicméně Harlow byl první, kdo se tam rozjel. Plynový pedál měl na vteřinu stlačený až k podlaze, dokud nepřevážila opatrnost, jež mu velela zpomalit. Dorazil na nejtmavší místo před vrakem s nohou na brzdě, kterou však nesešlápl dost silně. Dupl na brzdový pedál a stlačil ho až k podlaze, když mu velký kus kovu narazil do přední masky chladiče; strhl volant vlevo, aby se vyhnul něčemu, co vypadalo jako lidská postava ležící přímo před vozem. Harlow nepatrně zacouval a otočil auto tak, aby reflektory osvětlily ležící postavu, a přeřadil volič rychlostí do parkovací polohy. Vyskočil z vozu a rozběhl se k člověku zachycenému ve světle reflektorů, ale okamžitě si uvědomil, že přichází příliš pozdě.

Nepatrnou chvilku tam policista zůstal nehybně stát, až se nakonec znovu přinutil k pohybu. Nyní již dorážela na místo další vozidla a všude okolo vyskakovali z hasičských vozů a z ambulancí lidé. Harlow se dal do pohybu směrem k neosvětleným tvarům mezi sebou a ohněm, který stravoval hlavní část vraku. Baterku držel před sebou spíš jako předmět, jenž ho měl chránit, než někoho najít. Kráčel zvolna vpřed a hledal si cestu mezi znetvořenými těly mnoha cestujících, kteří byli dosud bezpečnostními pásy připoutáni k třímístným sedadlům. Překračoval opatrně zbytky lidských těl, o nichž se velmi rychle poučil, že je nesmí příliš dopodrobna zkoumat. Mířil k osamělé postavě sedící na betonu.

Harlow zamířil světlo baterky na ženu, jež k němu právě vzhlédla. Byla mladá a hezká, světlé vlasy a tvář potřísněné černými šmouhami sazí a krvavými skvrnami. Jinak se však zdála být neporaněná. Harlow zachytil zrakem tvar obnažených prsů a plochého břicha a oči mu automaticky sklouzly k jejímu pasu a k pěkně tvarovaným stehnům, která v tomto okamžiku kryly jen potrhané spodní kalhotky. Také nohy měla nahé a pokryté šmouhami. Přišlo mu to jako zcela nepatřičný výjev v té hrozivé scéně plné smrti a zmaru. Patrně si šaty strhala v traumatickém stavu po nárazu a policista si připomněl, že se dívá na oběť neštěstí, která potřebuje jeho pomoc. Avšak veškerý jeho policejní trénink byl potlačen divokou potřebou nevnímat hrůzu děsivé situace a najít v té noční můře něco dobrého a uklidňujícího. A to pro něj plně představovala její ženskost.

Žena se pokoušela překřičet hlomoz a něco mu sdělit, ale on ji neslyšel. Opatrně se k ní sklonil, ale dal pozor, aby se jí nedotkl, neboť si náhle přestal věřit, a napjal uši, aby zaslechl její slabý hlas naplněný zmatkem.

„Moje miminko. Je tu někde můj chlapeček… ale… nemůžu ho najít.“

Harlow pozoroval odtažitý výraz jejích očí a sledoval jakoby náměsíčná, zmatená gesta.

„A kde, paní?“

Zadívala se mu do očí, kousla se do spodního rtu a pravou rukou se zeširoka rozmáchla.

„Já… já… držela jsem ho.“ Zvolna sklopila oči na svou levou ruku a zůstala na ni chvilku zírat; Harlow v tom rozpoznal symptomy šoku.

„Víte, jsou mu jen dva měsíce,“ řekla zpěvavým hlasem, který náhle zesílil a pak se zase ztišil. Dívala se na něj vzhůru doširoka otevřenýma očima a znovu si začala kousat spodní ret. „Držela jsem ho pevně. Řekli mi, že ho musím držet na klíně. Já to udělala… tady. A kde je? Nevíte, kde může být?“

V levé ruce držela pevně malou přikrývku nebo alespoň to, co z ní zbylo, a při řeči s ní gestikulovala. Harlow sledoval její pohyby a rozhlížel se kolem, svítil baterkou sem a tam ve snaze nemluvně rychle najít, ale zároveň si uvědomil, že vyděšená mladá maminka sedí snad víc než deset metrů od místa, kde byl Boeing 737 zasažen.

Harlow se zadíval na planoucí peklo o velký kus dál a podvědomě věděl, že její miminko už nežije. Bylo zcela zřejmé, že nesedělo ve speciální sedačce pro nemluvňata a ani nebylo připoutáno bezpečnostním pásem. Ta mladá žena udělala zcela zásadní, osudovou chybu, že se ho pokoušela držet v náručí na klíně. Harlow věděl, že pro dítě to je jistý rozsudek smrti při jakékoli havárii.

„My ho najdeme.“ Vyslovil tu lež něžně, zároveň jí pomáhal vstát a ohleduplně ji podpíral. „Teď půjdeme.“ Když Harlow pomáhal té ženě do bundy své uniformy a odváděl ji do bezpečí kabiny hlídkového vozu, vnímal v jejích vlasech zápach spálených plastických hmot z kabiny boeingu, mísící se s štiplavým pachem kouře.

*****

Seděli přece ve dvanácté řadě.

Mark si tu větu v duchu zoufale znovu a znovu opakoval, jak sám se sebou sváděl boj, aby mohl pokračovat. Malý tahač přívěsu na zavazadla zastavil poblíž střední části hořícího vraku. Pohledem zalétl k odtržené pilotní kabině a se zábleskem naděje si povšiml, že část trupu, která stála v plamenech, začíná právě v místě před zakotvením křídel do trupu, v každém případě dost daleko za dvanáctou řadou sedadel.

Kde ale byla řada 12? Mark se zahleděl vlevo na tmavou hmotu vraku a na řadu sedadel. Kolem něj stáli ohromení lidé a další – zjevně záchranáři – přibíhali tryskem na místo nehody. V dálce každou vteřinou zesiloval jekot sirén a záblesky modročervených majáčků se přidávaly k neskutečné oranžové záři hořící změti ještě před chvílí hrdého produktu leteckého průmyslu. Mark rozeznal siluety přeživších cestujících, nyní ozářených plameny. Část trupu přímo před ním dosud nehořela. Mohla by snad Kim s chlapci být tam? Ano, někde tam jsou a musí být v bezpečí. Veškerou silou své vůle je chtěl mít v bezpečí.

Mark se tryskem rozběhl k místu, které si předem vytipoval, tmavým postavám na betonové ploše se vyhýbal, ale také nalézal řadu lidí, kteří se ze všech sil pokoušeli vyprostit ze sedadel, jež byla rozeseta kolem jako hračky pohozené vzteklým dítětem. Přebíhal od jednoho sedadla k druhému, od jedné postavy ke druhé, díval se jim do tváří, odtahoval kovové panely s ostrými hranami, aby mohl nahlédnout pod ně, odstraňoval trosky a horečně se snažil poznat, komu patří těla, jež nejevila známky života, aby se ujistil, že je nezná. Kdosi se vkleče snažil někoho oživit po Markově pravé ruce a dával umělé dýchání malé postavě ležící na betonu. Mark se srdcem v hrdle se přiblížil natolik, aby rozeznal, o koho se jedná, neboť si uvědomil, že velikost nehybné postavy se mnoho neliší od Aaronovy. Uviděl však, že je to malé děvčátko v modrých šatech – nejevilo však známky života.

Necelých dvacet metrů před sebou zahlédl Mark odtrženou boční část trupu Boeingu 737. Měla přibližně čtvercový tvar asi pět krát pět metrů a spočívala zlehka jako Odlomená zakřivená lastura na změti trosek. Dokonce měla řadu oken dosud netknutou. Když se dostal blíž, rozeznal pod jejím koncem, který byl k němu nejblíž, horní část řady sedadel. V mihotavém světle ohně, jenž mu plápolal za zády, se odrážel kov a sklo pod nejrůznějšími úhly. Mark poklekl u vyčnívající loketní opěrky a objevil malou tabulku s číslem řady. Zoufale se snažil přečíst číslo. Světlo požáru se míhalo všude kolem, ale nebylo ho dost. Ve vzrůstající panice napínal zrak a snažil se oči zaostřit. Zdálo se mu, že zahlédl číslici osm… ne, jedničku a… co to jen může být? Trojka? Mark si z dlaní vytvořil jakýsi kornout a pomocí něj se pokoušel odrazit na tabulku více světla. V krátkém záblesku pak rozeznal malé číslice jedničku a trojku. Řada sedadel 13. Jedna řada za tou, v níž seděla jeho rodina.

S pocitem vzrůstající naléhavosti začal Mark Weiss obcházet stranu odtrženého panelu a neúspěšně se pokoušel pozvednout silný hliníkový díl. Nedbal, že si rozřezává ruce, klekal si na zem, rychle se přemisťoval na jiné místo, nahlížel pod plech, volal o pomoc a namáhal se, aby s ním pohnul.

Konečně, jak Mark zabral, se panel o několik centimetrů pohnul, a když se odkudsi vynořil hasič vyzbrojený silnou baterkou, něco se pod hranou plechového dílu objevilo. Mark vytrhl baterku z hasičových rukou a znovu se ponořil pod povrch panelu a nahlížel úkosem dovnitř. V chumlu s různými materiály konstrukce sedadel a vnitřního vybavení kabiny zde objevil několik částí lidských těl. Zašátral rukou dospod a nahmátl prsty a pak i paži. Marně pátral po pulzu a uvědomil si, že pokud za paži opatrně zatáhne, podaří se mu, ať už kohokoli, přitáhnout blíž ke hraně panelu. Ta ruka patřila ženě. Jak si Mark hledal nejvhodnější polohu, aby ji mohl vytáhnout ven, zasvítily chvilku v záblesku světla její pěstěné nehty. Nepřestával jemně táhnout a zdálo se mu, že se tělo začíná hýbat. Až po dalším pokusu si uvědomil, že ruka je bezvládná. Znovu se co nejhlouběji sehnul, svítil si pod okraj panelu a pokoušel se zahlédnout ženinu tvář. Zároveň si uvědomoval, že se celou tu dobu snaží vyhnout pohledu na prsten, který nahmatal na jednom jejím bezvládném prstu.

V duši cítil nezměrnou prázdnotu, když posvítil baterkou na zásnubní prsten s řádkou nepatrných diamantů na platinovém pásku, jenž obkružoval prst, na nějž ho navlékl před tolika šťastnými lety.

*****

Jean se pokoušela Peteovi stačit a držet ho v bezpečné vzdálenosti od ohně. Přestože byl ten velký muž na pokraji zhroucení, vrhal se mezi trosky při pokusu zachránit cestující z letu, jemuž velel, ale kromě několika cestujících, kteří srážku přežili, nacházel jen jedno nehybné tělo za druhým. Záchranáři se to tu jen hemžilo a každou minutou jich ještě přibývalo. Jean nechala nakonec kapitána jeho osudu, vydala se k vraku na vlastní pěst a vzala si na starost jiný úkol, spolu s jednou z letušek se pokoušely uklidňovat cestující a odvádět je z dosahu plamenů. Přitom Jean takřka ani nevnímala Vykloubené rameno. Odněkud se vynořila zakrvácená Barbara Shubertová a její potrhaná uniforma vypovídala o tom, jak ji, když vyskočila i se sedadlem na plochu pojezdové dráhy, smrt jen o vlásek minula. Jean ji na kratičký okamžik objala a už se opět s horečnatým úsilím vrhla do práce v situaci, jež se zdála být stále nepřehlednější a připomínala teď Dantovo peklo víc než kdy předtím. Ticho vládnoucí na začátku se nyní proměnilo v kakofonii zvuků sirén, výkřiků a chroptění, řízných povelů a chrchlání vysílaček, to vše rámováno v pozadí hučením plamenů a praskáním kovu.

S žárem sálajícím z vraku střední části trupu boeingu za zády se Pete nepřestával vrhat, kam bylo potřeba. Tu držel v náručí zraněné lidi, dokud nedokázal přilákat pozornost hasičů, tu vydával příkazy a něžně pokládal bezvládné paže na hruď obětí, nebylo-li jim již pomoci. A pozvolna se blížil k hromadě trosek u okraje pojezdové dráhy. Tam spatřil dvě osoby. Jednou z nich byl klečící muž, kterému pomáhal hasič. Baterku držel v ruce muž na kolenou. Pete k nim zamířil a pohledem sledoval, na co se upírá jejich pozornost. Byla to bezvládná ruka a paže trčící zpod trosek. Kapitán Kaminsky se podíval do očí klečícího muže naplněných slzami a uviděl v nich hlubokou propast prázdnoty a bolesti. Poznal v něm kolegu pilota, jemuž slíbil, že si jeho rodinu vezme pod ochranu. I když se hasič pokusil kapitána podepřít, klesl Pete na kolena pod obrovskou tíhou, kterou v tu chvíli pocítil, a zoufale se pokoušel ze sebe vypravit pár slov.

„Je mi to… je mi to tak… líto. Odpusťte mi! Pokoušel jsem… se…“

Mark Weiss k němu vzhlédl a v očích měl nepopsatelný výraz – bylo v něm víc než jen mučivá, nesnesitelná bolest. V rukou držel zbytky něčeho nevelkého vyrobeného z plastické hmoty. Poničený model stíhačky F-15, na jehož trupu byl dosud sotva čitelný nápis napsaný rukou: „Nesmrtelný sokol.“

03 KAPITOLA

PÁTEK 12. ŘÍJNA, HLAVNÍ MĚSTO WASHINGTON

Před Joem Wallingfordem se přes čtyřproudovou dálnici v poryvech podzimního větru pohybovala řeka barevného listí. Nočním městem zalitým měkkým nazelenalým světlem pouličních lamp odbočil Joe na širokou silnici lemovanou stromy, vedoucí k jihovýchodnímu předměstí Suitland – směrem, kde bydlel. Bylo již pětadvacet minut po jedenácté a on se cítil vyždímaný jako citron. Pátky patřily ve Státním výboru pro bezpečnost dopravy ke dnům, kdy se mu to stávalo pravidelně – obvyklý shon, kdy se věci řešily na poslední chvíli, přerušovaný tisíci neplánovanými akcemi. Předpokládal, že to tak koneckonců asi chodí v jakémkoli zaměstnání.

Joe přidal plyn, zamířil na východ a v myšlenkách stále ještě probíral průběh bitvy zuřící mezi jeho kolegy v práci. Bude muset přesvědčit členy výboru, aby použili jednu ožehavou svědeckou výpověď z letecké havárie na pravidelné lince ve státě Nová Anglie. Celá ta záležitost mu pořádně lezla na nervy, asi právě tolik jako politici. Devatenáct let podobných úvah ho pomalu přetvářelo v cynika. Průvodní znaky toho stavu znal dobře.

Joe se maličko předklonil, zapnul autorádio a naladil ho na nejlépe slyšitelnou stanici. Měl bych si otevřít okénko, pomyslel si. Člověk si nedokáže vychutnat noc, jako je tahle, za zavřeným oknem. Stáhl okénko a ucítil, jak závan čerstvého větru zaplnil kabinu vozu. Zhluboka vdechoval vůni spadaného listí z podzimních lesů kolem venkovské silnice lemované stromořadím. Byla překrásná noc a město, jež opouštěl, vypadalo velkolepě. Když před deseti minutami vyjížděl z garáže na třídě Nezávislosti číslo 800 a zastavil u obrubníku, aby vyčkal jako obvykle, než se mu podaří zařadit se do hustého provozu na ulici a pak zabočit k neposkvrněně bílé siluetě Kapitolu ozářené reflektory, zaujal ho jemný šustivý zvuk listí hnaného větrem po betonu a zároveň si s překvapením uvědomil, že tam žádný očekávaný provoz není. Jízda prázdnými ulicemi města se tak stala takřka požitkem.

Joe sjel po výjezdové rampě k Branch Avenue a v duchu si připomněl uklidňující skutečnost, že vzadu v zavazadlovém prostoru vozu má sbalenou tašku. Po několik příštích dnů bude mít takzvaně „službu“. Pokud by v té době došlo k nějaké letecké nehodě, která by se ukázala natolik závažná, že by si její vyšetřování vyžádalo účast washingtonského ústředí, povede Joe výjezdový tým jako vrchní vyšetřovatel. A tak jako vždy, pokud bude muset náhle odjet, má tašku prakticky s celou druhou sadou všeho, co má doma v koupelně, již připravenou. Zvyk pořizovat si všechno dvojmo si osvojil již před lety, když poprvé nastoupil u Státního výboru pro bezpečnost dopravy. Vlastně se díky tomu u nich v rodině zavedl žertovný slogan: Nedávejte Joeovi jako dárek jenom jednu kravatu nebo holicí strojek. Dávejte mu všechno dvojmo – jednou na doma a podruhé pro tu jeho katastrofickou tašku. Ještě než se rozvedl, Brenda to tak dělávala. Musel teď sám sebe v mysli opravit – dělala to dosud, v červnu mu totiž poslala k narozeninám dva malé elektronické budíky.

V mysli mu vytanula příjemná představa ohně praskajícího v krbu, spadaného listí prohánějícího se před zastřešeným vchodem do domu a bílého moselského schovávaného pro náladu, jako byla tahle. Vyvolalo mu to úsměv na rtech. Ano, byl to večer, na nějž bylo možné se těšit. Pípání, které se ozvalo právě v tu chvíli a které mu začalo ovládat vědomí, však do tohoto pocitu nezapadalo.

Joe zavrtěl hlavou, a ještě než oslovil silnici před sebou procítěným „kopl bych do toho“, znechuceně si povzdechl. Hmátl vedle sebe, našel ten odpudivý elektronický přístroj a poněkud silněji, než bylo třeba, zmáčkl tlačítko, jež umlčelo pípání. O těchhle vynálezech ostatní mluví jako o pípátkách nebo jim říkají „pagery“, ale členové výjezdového týmu ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy, kteří je užívali už víc než dvacet let, je nenazvali jinak než oním původním

„bellboy“. Ale ať už se jim říká jakkoli, pomyslel si Joe, jsou zatraceně otravné, a než se člověk naděje, dokáží vám večer, kdy si hodláte oddechnout, úplně zničit.

Joe zahlédl před sebou u silnice telefonní budku a zastavil, aby zavolal na vedení Federální letecké asociace, kde se dozvěděl první podrobnosti o neštěstí v Kansas City. Vzápětí se už rozjel opačným směrem.

Za dvacet minut byl již Joe Wallingford opět v podzemním parkovišti pod budovou Federální letecké asociace. Během zpáteční cesty se mu před vnitřním zrakem odvíjela série temných nezřetelných výjevů, které zase ihned zapomínal. Bezpochyby je vyvolala hrůzná představa toho, co se odehrálo na letišti v Kansas City. Ten výjev rozlomených letadel, roztříštěných těl, morbidních podrobností, jež znal ze zkušeností v minulosti až příliš dobře. O tom, že bude třeba svolat výjezdový tým, ani v nejmenším nepochyboval. Tohle neštěstí bylo zcela zjevně příliš velké a příliš závažné na to, aby bylo možné nechat vyšetřování na místních pobočkách Státního výboru pro bezpečnost dopravy, které nebyly ani dostatečně početně obsazeny, ani finančně zajištěny.

Když Joe kvapně vešel do místnosti operačního vedení letecké asociace v devátém patře budovy a odložil si svrchník na první volnou židli hned za dveřmi, čekalo jej uznalé pokývnutí na pozdrav od technika asociace, který zde měl službu a jehož Joe znal pouze podle křestního jména jako Wallyho.

„Tak kam jsme se v té věci až dostali?“ zeptal se ho Joe.

Wally jej detailně informoval a potvrdil mu, že pracovník místní pobočky Státního výboru pro bezpečnost dopravy Rich Carloni už odjel z Kansas City na místo nehody. Také že ztráty na životech budou dost hrozné a že operační řídicí středisko v Dallasu je v pohotovosti a čeká na zavolání od nich z výboru. „Dávají dohromady vlastní tým, aby se k vám v Kansas City připojili.“ Wally se odmlčel, zhluboka se nadechl a prolétl zrakem poznámky na papírech, připevněných na inkoustem potřísněné tuhé podložce.

„Pane jo,“ zavrtěl Joe hlavou. „Víte, že jsme dneska odpoledne málem poslali tým na Floridu?“

„Jo, slyšel jsem o tom. Starší verzi Boeingu 737 se jižně od Key West objevila netěsnost v kabině, že?“

„Přesně tak. Ale byl to nákladní let a bezpečně ho dostali dolů. Náš šéf rozhodl, že nás tam nepošle. Zprávu udělají hoši z regionální kanceláře.“

„Teď si vzpomínám, ještě jedna věc.“ Zdálo se, že Wally váhá, a ta odmlka vzbudila Wallingfordovu zvědavost.

„A to?“

„Když jsem mluvil s věží, s řídícím provozu, trval ze začátku na tom, že ta třistadvacítka vlétla do mikrobouře. Pak se opravil a řekl, že nemají ani tušení, co se stalo. Airbus se otáčel před vizuálním dosednutím a nezvládl to. Zeptal jsem se ho na větrné proudy a on povídá: ‚Nejspíš jsem to spletl… zapomeňte na to, že jsem se o tom zmiňoval.‘“

„Víte, jak se jmenoval?“

„Nějaký Sellers, Carl Sellers. Mluvil dost otřeseně.“

Joe přikývl. „A jak to tam opravdu vypadalo s počasím?“

„V okolí byly bouřky a taky byly hlášeny větrné proudy, ale detaily nemám.“

„Wally, mockrát děkuju. Mohlo by to být důležité.“

Joe si uvědomil, že se opírá o desku Wallyho stolu, tře si čelo a svalnaté, šlachovité tělo má nachýlené únavou. Nebude mít ani čas se osprchovat a převléknout se, než vyrazí na letiště, a to mu dost vadilo. Joe si na vzhledu dával záležet. Souviselo to s tím, že nikdy nebyl natolik pohledný, aby na to, jak vypadá, nemusel dbát. Nicméně zelené oči, zdravě ruměná pleť, pečlivě učesané nakrátko střižené tmavé vlasy a zvyk mít na sobě vždy čistotou vonící košili a vyžehlený oblek z něj dělaly nepřehlédnutelnou postavu v moři mírně pomačkaných obleků a pruhovaných kravat.

„Budu muset popohnat lidi z týmu,“ prohlásil konečně Joe a zvolna se napřímil. „Mohli bychom dostat gulfstream?“ V mysli mu vytanula představa turbovrtulového Gulfstreamu I nebo novějšího čistě proudového Gulfstreamu III. Oba odpočívaly v hangáru Federální letecké asociace na státním Washingtonském letišti, vzdáleném jen pár kilometrů. Navíc byla letecká asociace vázána smlouvou se Státním výborem pro bezpečnost dopravy, aby mu s tak naléhavými transporty vypomohla.

„Abych řekl pravdu…“ operační technik měl ve tváři rozpačitý výraz. „Naše výsost, šéf asociace, vydal příkaz, že můžeme disponovat s jedním nebo druhým gulfstreamern jedině na základě jeho osobního požehnání. Takže se ho teď snažíme odchytit.“

„A to nemá bellboye?“

„Ale má, jenže ho vypíná. Myslíme si, že je někde na večeři, která se protáhla. Během pár minut bychom ho měli dostat na drát – aspoň doufám.“

Joe Wallingford se na chvilku odmlčel a hlavou mu táhly myšlenky na to, jak bude obtížné dostat výjezdový tým do Kansas City, aniž použije některý z těch dvou letounů letecké asociace. Poslední lety na běžných linkách již dávno z washingtonského Národního letiště odlétly. Pokud by měli čekat na nejbližší běžné spojení, dostane se s týmem na místo nehody zítra dopoledne, a takové zpoždění si nemohli dovolit.

„Povězte mu, že to opravdu nutně potřebujeme.“

„Jsem si jistý, že nemusíte mít obavy. Pokusím se domluvit odlet na třetí ráno a zavolám vám na pípátko, pokud se nám nepodaří ten termín dodržet. O pana diktátora Caldwella se už postaráme.“

Joe Wallymu poděkoval, převzal od něj podložku s uchycenými papíry s poznámkami a vydal se ke dveřím své kanceláře. Bylo potřeba vyrozumět devět členů výjezdové skupiny a navíc jednoho člena výboru. Potom teprve začne Wallingford s kontaktováním různých takzvaných zainteresovaných stran. Znamenalo to, že bude muset dát vědět někomu od letecké společnosti North America Air, od výrobce airbusu, z Federální letecké asociace a z Asociace civilních pilotů a výrobci motorů. Ti všichni vyšlou některého z předem vybraných zaměstnanců, aby se připojili k jejich výjezdovému týmu. Když Joe vycházel dveřmi ke schodišti, podíval se na hodinky na zápěstí. Vypadalo to na noc, při níž nezamhouří oči.

*****

Senátor Kell Martinson stál zcela šokovaný vedle auta. Připadalo mu, že to trvá celou věčnost, i když neuběhlo ani pět minut. Měl pocit, že jej všude kolem obklopuje jen oheň a zkáza. Zběhlo se to tak rychle, že vůbec nebylo možné připravit se na to, k čemu právě došlo – uvědomit si, že těsný obrat na přistání (který mu sice připadal poněkud zvláštní) se stal vražedným manévrem.

Kdesi v tom žhoucím pekle byla Cindy. Pokoušel se tu hrůznou skutečnost strávit a oněměle přitom zíral na hořící vrak. Jeho poradkyně a milenka byla na palubě toho letadla.

Martinsona zcela prostoupil pocit blízký panice, že se ocitl v nevhodné chvíli na nevhodném místě. Neodbytný pocit, podobný nevědomé naléhavé potřebě, již pocítí dítě, když náhle musí utéct z tmavé a hrůzu nahánějící místnosti. Martinson skočil za volant a prudce se s řevem motoru rozjel, tak tak že nesrazil jakousi v ustrnutí přihlížející mužskou postavu, jež mu musela uskočit z cesty. Zamířil s vozem k bezpečnostním vratům, před nimiž na okamžik zabrzdil, aby se stačila otevřít, pak jimi proletěl, aby vyhledal anonymitu dálnice. Musí se odtud za každou cenu dostat. Musí se dostat do rodinného domu v Salina.

*****

Rich Carloni se rozzlobeně pokoušel znovu najít nějakou rozhlasovou stanici, na níž by se dozvěděl zprávy o neštěstí. Z reproduktorů se však ozýval jen nepřerušovaný příval rockové, taneční a country hudby a zábavných programů. Pořádně ho to štvalo. Bez mobilního telefonu a vysílačky neměl nejmenší tušení, co se vlastně děje kdesi před ním na letišti Kansas City, kam se po dálnici řítil. Navíc měl kolem žaludku nepříjemný pocit, když si představil, jak si bude počínat na samotném místě neštěstí, až tam dorazí. Něco jiného bylo posbírat pomíchané pozůstatky dvou či tří lidí při nehodě malého soukromého letadla, to za dobu svého osmiměsíčního působení ve funkci vyšetřovatele leteckých nehod dělal již víckrát. Tady se však jednalo o zcela odlišnou záležitost. Vypořádat se s havárií letadla na pravidelné lince – s tím neměl pražádné zkušenosti.

Odletová hala letiště se rychle přibližovala a byla nyní, když hustý déšť před chvílí ustal, lépe viditelná. Stěrače začaly vydávat nepříjemný skřípavý zvuk, takže je Rich vypnul, zatímco v duchu se horečně zabýval otázkou, na kterém místě vjet na pozemek letiště nejdříve. Měl by snad po příjezdu jako první navštívit řídicí věž, nebo by měl některými z příjezdových vrat zajet rovnou na místo neštěstí? Rozhodl se pro druhou možnost. V současné chvíli bude provoz na letišti přednostně řídit policejní letištní oddíl.

Prolétl vysokou rychlostí spojkou poblíž hotelu Marriott a nedělal si příliš velkou starost se značkou přikazující zastavit před jednou z příjezdových ramp k letišti. Jen zde přibrzdil na nezbytně nutnou dobu, aby policistovi, který sem právě dorazil střežit vjezdová vrata, letmo ukázal svůj průkaz totožnosti.

„Jsem ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy. Kde najdu vašeho šéfa?“

Než policista odpověděl, podrobil průkaz totožnosti bedlivému zkoumání. „Jeďte mezi ty dvě budovy, pane, a pak zabočte vlevo na trávu před souběžnými pojezdovými dráhami. Dejte pozor, protože tam v těch místech je nejvíc trosek. Tam uvidíte pár hlídkových vozů a někde kolem se bude vyskytovat i kapitán Baldwin.“

„Díky.“ Rich se prudce rozjel bránou a řídil se instrukcemi, které mu uštědřil policista. Jak projel mezi dvěma hangáry, ocitl se náhle tváří v tvář neskutečné hmotě hořících trosek a zohýbaného kovu. „Ježíši Kriste!“ Přestože ta slova vyslovil hodně nahlas, pohltila je přívalová vlna zvuků, jež mu dolehla k uším – hluk zuřivé aktivity uprostřed přízračné scény, která se před ním otevřela.

Všude kolem byly roztroušeny trosky. Zbytky letounů a lidská těla. Ve světle reflektorů jich zahlédl víc než dost, ještě než stočil vůz vlevo, aby pokračoval podle instrukcí po travnatém pásu lemujícím pojezdovou dráhu, dokud se mu v zorném úhlu neobjevily policejní hlídkové vozy. Zabrzdil auto ruční brzdou a naprosto otřesený vystoupil z vozu. To se již ve světle reflektorů Carloniho auta a ze závanu dýmu vynořila surrealisticky vyhlížející postava policisty s tázavým výrazem ve tváři.

„A kdo jste vy?“

„Carloni ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy.“ Ta odpověď ho stála nezměrné úsilí. Polovina jeho vědomí byla zcela zaměstnána pohledem na trosky, jež se zdály být všude, kam se podíval.

„Tak fajn. Chuck Baldwin z letištní policie.“ Muž napřáhl ruku a Rich ji nepříliš silně stiskl. „Takže, Carloni, tohle je vaše parketa. Mám tady osm mužů a tři mi ještě dorazí. Pro tuhle chvíli je velitelské stanoviště v dispečinku společnosti North America Air v letištní budově. Ve věži je záložní velení. Budu s vámi ve spojení na frekvencích, které máme k dispozici pro naše mobilní vysílačky, pro ambulance, pro zprávy o zraněných a tak dále. Předpokládám, že tohle sem přiláká výjezdovou skupinu z Washingtonu, nemyslíte?“

„To ano. Ano, ti dorazí. Hm, jsou už nejspíš na cestě. Nevím ale přesný čas, kdy se sem dostanou.“

Baldwin mávl velkou baterkou k jižnímu konci travnaté plochy. „To je ten aeroplán, co přistával. Pár se jich dostalo z přední části, co se odlomila z první třídy, ta byla vpředu. Za zlomem jsou jen mrtvá těla. Letadlo, které to dostalo, bylo v tu chvíli na druhé straně spojovací dráhy. Z něho to přežilo víc lidí. Oba piloti, dvě letušky a asi pětadvacet cestujících.“ Baldwin se odmlčel, když si povšiml Carloniho skelného pohledu. „Vnímáte mě? Je mi jasný, že je to zatracená mela…“

Rich nemohl od policejního kapitána na chvíli odtrhnout oči a pokoušel se překonat šok a pročistit si hlavu. Nebyl svědkem obyčejného leteckého neštěstí, tady to vypadalo jako masové vraždění. Pro všechny svaté, co jenom by měli udělat jako první?

„Poslyšte, jmenujete se… Carloni, viďte?“

„Správně.“

„Vzpamatujte se, pane Carloni. Máte to tu na povel. Moje oddělení je tady jen na výpomoc, ale něco tak vážnýho… abych řekl pravdu, nebudu rozhodovat o něčem takovýho rozsahu, když je tu někdo ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy. Takže co chcete, abychom dělali?“

Ten policista to zřejmě myslel smrtelně vážně a vyvolával v něm strach. Byl přinejmenším padesátiletý, nejspíš měl za sebou kariéru v armádě, byl zvyklý dávat rozkazy, nicméně očekával inteligentní odpověď od postavou rozhodně nižšího devětadvacetiletého federálního experta stojícího před ním. Z právního hlediska nesporně příslušelo velení Carlonimu a zřejmě se od něj očekávalo, že rozjede akci. On sám se však ještě nikdy necítil tak nepatřičně, na takový úkol nedostatečně připravený a tak osamocený.

*****

„Je to zpravodajství?“ Hlas v telefonu byl hluboký a zněl úsečně, ale artikuloval velmi zřetelně.

„Ano, je,“ odpověděla poněkud ostře reportérka. Při tak závažné zprávě o nehodě v Kansas City sotva teď potřebovala ztrácet čas s dalším telefonátem.

„Přežil to někdo z letu 255 z Washingtonu?“

„Ještě takovou informaci nemáme, pane. S kým mluvím?“

„Na tom nezáleží. Ale pozorně poslouchejte, tahle havárka nebyla nehoda.“

Reportérka na chvilku ztuhla a uvažovala, nejde-li o nejapný žert. „Co tím chcete říct? A co o tom víte?“

„Celej ten příběh. Slyšel jsem je to uplíst. Víte o tom, že na palubě toho letadla byl senátor Larry Wilkins?“

Reportérka o tom neměla ani tušení. Wilkins zastával úřad ani ne rok a na Kapitolu ho nemělo rádo poměrně dost lidí. Patřil k omezeným příslušníkům pravého křídla Republikánské strany s extremistickými názory a s agendou, ze které šla spíš hrůza než co jiného. Snažil se to sice maskovat postojem zodpovědného příslušníka strany, ale všeobecně se o něm vědělo, že byl vychován v přesvědčení o jasné převaze bílé rasy. V minulosti se mu podařilo vybudovat malé impérium zabývající se prodejem osobních automobilů, zatímco pro politickou kariéru byl připravován skupinou mocných a bohatých jižanů sídlících v New Orleansu. Šlo o lidi s tajnými vazbami na Ku-klux-klan a další podobná fanatická uskupení, například to kolem Lyndona LaRouche. Z jakési záhadné kombinace důvodů se reportérka nedokázala dostat celé té záležitosti na kloub. Wilkinsovi se podařilo svou pověst před veřejností očistit natolik, aby vyhrál volby v jednom volebním okrsku státu Louisiana.

„Říkáte, že letěl z Washingtonu s letem 255? A jak to víte?“

„Zkrátka to vím. A je mrtvý, že mám pravdu?“ Reportérka zaváhala. Podle zprávy z Kansas City to vypadalo, že ani jedna z ambulancí neodjela od trosek Airbusu 320 za zvuku sirén a nehlásila se kódem 3. Mohlo to naznačovat, že nikdo z letu 255 nepřežil. Na jakékoli potvrzení však bylo příliš brzy. Nešlo o spolehlivou informaci. „O tom nic nevím.“

„Jo, jo, je mrtvý. Letadlo sebou praštilo o zem. Nemůžu vám přesně říct, s čím si tam ve Washingtonu pohráli, ale můžu vám povědět určitě, že to nebyla nehoda.“

„A kdo volá?“

„Zapomeňte na to, děvče, už sem vám jednou řek, že nezáleží na tom, kdo vám volá. Jenom si zapamatujte, co sem vám řek.“ Vzápětí linka oněměla, ale reportérce trvalo dobrou minutu, než sluchátko pomalu zavěsila, jako by odkládala hada. Vedoucí redaktor vysílání CNN v Atlantě od ní neseděl dál než šest metrů, oddělený od místnosti reportérů jen velkou okenní tabulí. Televizní společnost zde využívala několika podlaží efektního komplexu hotelu a kanceláří, postaveného ze skla a oceli, jehož původní pojmenování znělo Omni. Místnost, kde pracovali reportéři, měla okna do uzavřeného dvora, v němž se vyjímalo vyvýšené atrium.

Reportérka se rozhodla a spěšně vešla k vedoucímu redaktorovi. Vyslechl ji pozorně a vzápětí zvedl telefon, aby zavolal šéfovi domů a celou záležitost s ním konzultoval. Všichni tři se pak pokoušeli rozhodnout, zda si nechat obsah telefonátu pro sebe, nebo ho nahlásit příslušným úřadům, nebo ho pustit do éteru.

„Jak by to mohla být sabotáž? Přistávající letadlo narazí do druhého na zemi!“

„To já nevím. Vím jen, co říkal… že to nebyla nehoda… a taky něco o tom, že si ve Washingtonu s letadlem někdo pohrál.“

„A byl ten Wilkins opravdu na palubě?“ Vedoucí redaktor se otočil a zavolal na mladého muže sedícího o několik stolů dál. „Jerry? Zavolej Wilkinsonovu administrativnímu asistentovi domů. Máš číslo?“

Mladý muž přikývl a již hledal potřebné spojení.

Redaktor se obrátil zpátky k reportérce, k níž se mezitím připojili tři další lidi z týmu. „Dokonce i pokud byl na palubě… dokonce je-li po smrti… dokud nám někdo nepotvrdí, že šlo o neobvyklou havárii, není mi jasné, jak bychom to mohli použít.“

Přes místnost reportérů, jejíž halas zazníval tady jen jakoby v pozadí, spěchala ke stolu vedoucího redaktora mladá žena nesoucí čerstvý obtah stránky z Associated Press došlý elektronickou poštou. Jejího příchodu si nikdo nevšímal, dokud nevložila stránku redaktorovi přímo do rukou.

„Díky,“ poděkoval jí letmo, zadíval se na kopii a tiše si hvízdl. „Tedy, panstvo! Buď si náš záhadný muž pospíšil, nebo se něco fakt děje. Poslechněte si tohle:

Washington, D.C. Mezi cestujícími letu číslo 255 společnosti North America Air, který v pátek v noci narazil na letišti v Kansas City do jiného letadla téže společnosti, se na seznamu obětí objevilo i jméno Larryho Wilkinse, kontroverzního člena Kongresu Spojených států zvoleného nedávno ve státě Louisiana. Sám sebe charakterizoval jako ultrakonzervativce a v minulosti se stýkal s rasistou Lyndonem LaRouchem. Jak uvedla jeho kancelář, do Kansas City letěl, aby zde pronesl závažný projev. Wilkinsova smrt nebyla dosud potvrzena, avšak podle oznámení anonymního telefonátu, který obdržely zpravodajské stanice v hodině, kdy došlo k havárii, existuje podezření, že nešlo o nešťastnou náhodu. Volající uváděl, že na letadle, s nímž senátor Wilkins letěl, provedla nějaká osoba či osoby úmyslnou sabotáž se záměrem politika odstranit. FBI byla o telefonátu vyrozuměna a již zahájila vyšetřování. Ještě nebylo zveřejněno žádné vyjádření o možných příčinách nehody ani ze strany Federální letecké asociace, ani Státního výboru pro bezpečnost dopravy, ale…‘ a tak dále.“

Vedoucí redaktor zvedl zrak a v tichosti přehlížel skupinku svých spolupracovníků.

„Každý to teď dá do éteru. Nejspíš bychom s tím měli taky vyrukovat.“

*****

Pete Kaminsky se málem popral s posádkou ambulance, jež se po chvíli, která se zdála jako celá věčnost, odkudsi vynořila a snažila se ho naložit dřív než cestující jeho letu. Prve v jednu chvíli také letmo zahlédl Jean v košili uniformy prosáklé krví a s bezvládně visící paží; stále ještě se snažila pomáhat ostatním. Přiměl ji, aby se posadila do sanitky, a do chvíle, než za ní zaklaply dveře, se jí pokoušel objetím dodat jistoty a uklidňovat její nezvladatelný třes, vyvolaný bolestí a traumatem z toho, co zažila. Konečně nebyl v dohledu nikdo, komu by mohl pomoci, a tak Kaminsky musel před posádkou ambulance kapitulovat, podstoupit cestu do nemocnice, při níž necítil nic než otupení a jež se mu zdála právě tak nereálná jako vše, co zažil předtím. Přijetí na pohotovostní oddělení představovalo pro personál nemocnice nutnost vybojovat s ním další bitvu – byli zde přece jiní pacienti, jež bylo třeba ošetřit před ním.

„Kapitáne, krvácíte na čele. Může to klidně být otřes mozku, a navíc můžete mít vnitřní zranění.“

„Postarejte se nejdřív o druhé.“

„Pane…“

„Jsem na tom dobře. Počkám.“

Za Kaminskym stála dvě nosítka přikrytá prostěradly. Na jednom z nich byly krvavé skvrny. Pete pochopil, že lidem, kteří na nich leží, už není pomoci. Lékařský tým spolu se sestrami se s velkým nasazením věnoval někomu po jeho levici, koho při nehodě stihla srdeční zástava.

Ve vedlejší místnosti mladý lékař v pomačkaném smokinku ošetřoval pacienta, ze kterého Pete viděl pouze bílou košili s nárameníky a proužky hodnosti na rukávě – ruka, kterou zahlédl, byla nepochybně mužská. Muž ležel naprosto klidně; byl v bezvědomí, jak Pete vyrozuměl z lékařových poznámek. S podivným mrazivým pocitem v žaludku si Kaminsky uvědomil, že to musí být jeden z pilotů airbusu. Pokusil se tedy nadzvednout na jednom lokti, přestože musel překonávat ostrou bolest. Natahoval krk, jak se usilovně pokoušel otevřenými dveřmi mezi neustále se míhajícími postavami lékařského týmu, snažícího se zachránit život toho muže, spočítat hodnostní proužky na rukávu mužovy košile. Pete se posunul ještě výš, přestože jeho vlastní bolest se tím vystupňovala, ale byl rozhodnutý si jí nevšímat. Lékař sice konečně odstoupil stranou, ale hned jej vystřídal bílý plášť sestry. Když se i ta na vteřinku natočila bokem, otevřel se Peteovi ničím nekrytý výhled na hodnostní proužky na roztrženém rukávu pacientovy košile.

Celkem napočítal čtyři. Byl to tedy kapitán letu 255. Díkybohu, pronesl Pete sám k sobě. Alespoň že Dick to přežil.

*****

Ve chvíli, kdy se těsně po půlnoci podařilo Kaminskyho po velkém přemlouvání naložit do vozu ambulance, přiblížil se jeden z členů letištního hasičského sboru s hadicí v ruce k značně poničené ocasní části Boeingu 737, aby v její blízkosti spláchl neshořely letecký benzin. Vrak částečně zdeformovaný nárazem vyhlížel, jako kdyby ho někdo zmačkal a oddělil od hlavního trupu letadla. V minutách, které následovaly po ničivém nárazu airbusu, ožehl palivem živený požár sedadla a cestující v hlavním trupu letounu. Ocasní část se dosud nevznítila. Pokroucená konstrukce bývalé zadní kabiny však připomínala svými hliníkovými díly s ostrými hranami, trčícími na všechny strany, letadlo jen velmi vzdáleně. Od trosek se odrážely záblesky modročervených blikajících majáčků a pozůstatky této části letadla se jakoby ztrácely v hluku motorů záchranných vozů a mezi výkřiky povelů, jež až dosud přehlušovaly zvuky, které, jak se nyní hasiči zdálo, zaslechl odkudsi z vnitřku změti trosek.

Muž odložil trysku hadice na zem, popošel o pár kroků dopředu a pozorně se zaposlouchal, i když si byl téměř jistý, že zaslechl jen ozvěnu nějakého křiku zvenčí. Ale jak se přiblížil, zvuk zesílil. Nějaký ženský hlas se pokoušel o pronikavý výkřik o pomoc, avšak jen nepatrně převýšil lomoz kolem. Hasič si v troskách zvolil místo, kam položit nohu – proděravělý zlom ve stříbřité aluminiové stěně před sebou –, a pokusil se vytáhnout vzhůru. Nemohl však nahmatat vhodný úchyt, nic, co by mu ihned neprořízlo silné rukavice, a tak musel ustoupit.

Nyní už dokázal rozeznat hlas naprosto zřetelně; patřil ženě a vycházel odněkud zevnitř ze změti pokrouceného kovu. Zamířil kužel světla silné baterky na chaotickou strukturu, ale nedokázal nic rozeznat. Nicméně jedna věc byla nyní jistá: kdosi byl tam uvnitř naživu. Někdo, koho všichni před chvílí přehlédli.

„Vydržte! Slyším vás! Jdu pro vás!“ Vykřikl ta slova z plných plic a hned se rozběhl okolo trosek na druhou stranu. Světlem baterky přejížděl vrak, až se zachytilo na textilii sedadla a na něčem, co vypadalo jako bezvládná paže. Zcela zjevně to však nebyl zdroj toho hlasu. Konečně našel příhodný výstupek i úchyt pro ruku a už se co nejopatrněji vytahoval vzhůru, i když jej pohled na kovové nosníky s hranami ostrými jako břitva přímo děsil. Přestože si byl vědom, že jeho počínání je vysloveně nerozumné, neváhal rychle odložit hasičskou helmu, aby snáze protáhl hlavu pokroucenou konstrukcí. Protahoval se a plazil stále dál, uhýbal do stran a lezl vzhůru, až hlas zazněl opravdu blízko a on už věřil, že ho dokáže vysledovat. Znovu si posvítil baterkou dál do nitra vraku; to, co v jejím světle uviděl, připomínalo neskutečnou klec z rozlámaného kovu, z níž se linul zápach leteckého benzinu, který jen jen čekal na okamžik vznícení. Proč to vlastně dosud nevzplanulo, to nedokázal pochopit. Zjevně požár hlavní části trupu odtud odklonil vítr.

Tady to bylo. Vpravo za zelenkavým kusem kovu se zubatými okraji se objevil lidský obličej. Pohybující se tvář s očima nehnutě jej pozorujícíma, v nichž se zračila prosba.

„Slyšíte mě?“

Po dlouhé odmlce následovala odpověď, v níž zřetelně zaznívalo, že vyčerpaná žena nemůže uvěřit, že se k ní konečně někdo dostal.

„Ano.“

„Jste zraněná?“

„Já… my se nemůžeme pohnout. Tady… nás je… je nás šest. Všichni zranění. Někteří jsou v bezvědomí a hodně krvácejí. Jeden je možná mrtvý. Nedokážu to odhadnout… nehýbe se, neodpovídá. Nemůžeme se hýbat. Nohu mám uvězněnou. Mám v ní kus kovu a nemohu se uvolnit. Bojím se o to pokusit. Prosím vás… prosím, dostaňte nás ven. Ale budete muset nějak vlézt dovnitř.“

„V pořádku, hned přivolám pomoc.“

„Pane…?“

„Ano, jsem tady.“

„Všichni jsme nasáklí benzinem.“

Tahle věta způsobila, že se hasičův žaludek sevřel hrůzou. Potvrzovalo to totiž skutečnost, již si nechtěl připustit, že se totiž pohybuje uvnitř časované zápalné pumy.

„Jsou tady všude kolem veliké louže benzinu. Pálí mě na kůži a v očích. Prosím vás, ničím neškrtněte! Jsme prosáklí skrz naskrz.“

Hasič opatrně vytáhl z kapsy vysílačku a dbal, aby se nikde neotřel kovem o kov. Uvažoval, jestli se vůbec může odvážit stisknout tlačítko mikrofonu, aby přivolal pomoc. Tohle bude hodně nebezpečný závod s časem… něco jako noční můra.

*****

Joe Wallingford dorazil k hangáru Federální letecké asociace na severním okraji washingtonského Národního letiště ve třičtvrtě na tři ráno, ale našel ho zamčený a bez obsluhy s oběma letouny Gulfstream, patřícími asociaci, uzavřenými uvnitř. Další členové jeho výjezdového týmu postávali v rozpacích venku. Rozzlobený, ale ovládající se Wallingford vyhledal telefonní automat, aby zavolal na dispečink letecké asociace ve městě. Již v okamžiku, kdy se na lince ozval zaražený a omluvný hlas Wallyho, Joe instinktivně věděl, k čemu došlo.

„Joe, je mi to hrozně líto, ale Caldwell prohlásil, že nemůžete použít ani jedno z letadel. Proč, to mi neřekl.“

„Že nechám zatraceně děkovat, žes mi dal vědět.“

Joe napůl praštil sluchátkem do vidlice, když se k telefonnímu automatu přiblížil Andy Wallace, jeden z vyšetřovatelů výjezdového týmu a expert na vliv lidského faktoru při nehodách.

„Co se děje, Joe?“

„Jsme docela slušně namydlený, to se děje. Ten zatracenej chlap, co má službu, mě ujistil, že na třetí budeme mít připravený k odletu gulfstream, a Bill Caldwell tu žádost pohřbil. Budeme muset letět normální linkou.“

„Propánakrále!“

„Jo, je to tak. Začíná to bezvadně.“ Joe zavrtěl otráveně hlavou, v níž se mu už rojily myšlenky na náhradní řešení. „Sežeň všechny dohromady a já se vypravím k odbavení, abych zamluvil letenky a všechno potřebné na první let do Kansas City. Mohli byste dát všechna zavazadla do jednoho vozu, jestli má někdo z vás pick-up nebo kempinkovou nástavbu, co říkáš?“

„Jo, jeden z nás ho má.“

„Tak fajn. Jakmile dostanu letenky, vrátím se sem a necháme si odbavit zavazadla. Měl bys možná poslat všechny ostatní do restaurace, aby to tam přežili, zatímco ty na mě počkáš tady. Nedostaneme se odtud dřív než v šest, a to jen když to dobře dopadne.“

„To budou pěkně otrávený.“

„No, a nejsme snad všichni?“

Joe odjel ke skoro kilometr vzdálené odbavovací letištní budově a usilovně se snažil potlačit vztek. Caldwell se sice projevoval jako člověk s nepříliš velkou chutí spolupracovat i v minulosti, ale tohle už bylo příliš. V každém případě však byl Bill Caldwell mocný muž. Jediná cesta, jak mohl Joe protestovat, vedla přes opatrné upozornění předsedy Státního výboru pro bezpečnost dopravy Deana Farrise, jenž se s Caldwellem přátelil. Nejenže se dostanou do Kansas City o tři hodiny později, ale ten výlet zatíží rozpočet výboru o pár tisíc dolarů navíc. Mezi veřejností panovalo mínění, že práce, kterou vykonává Státní výbor pro bezpečnost dopravy, je natolik významná, že vyžaduje jak odpovídající dotace, tak odpovídající součinnost mezi vládními institucemi. Veřejnost by byla šokovaná, kdyby se dozvěděla pravdu, mumlal si Joe Wallingford sám pro sebe.

Joe ukázal svůj služební průkaz letištnímu policistovi, aby vysvětlil přítomnost svého auta u obrubníku, a pospíšil si dovnitř budovy. Zde jej zaskočilo, jak relativně tichá a opuštěná v tuto časnou ranní hodinu letištní hala je – přes den znal washingtonské národní letiště jako rušný a hlučný úl pulzující lidskou činorodostí. Nejranější let do Kansas City byl se společností North America Air v šest hodin ráno a Joe objednal devět sedadel, která potřebovali, na jedinou osobu a zaplatil svou vlastní kartou American Express. O půl šesté se výjezdový tým shromáždil u odletu a za pomoci ochotného pracovníka v nástupním koridoru se odebral na palubu ještě prázdného Boeingu 727. Poměrně těsně před odletem se objevili oba piloti, aby se podělili o otřesné odhady ztrát při hromadném neštěstí v Kansas City. Nejdříve to byl kapitán, jemuž nebylo jistě ani čtyřicet a jenž se zdržel až takřka do poslední minuty před odletem ve snaze vyždímat z Wallingforda nějaké informace, kterých on měl poskrovnu. To je již vyhledal druhý pilot. „Kapitáne, je tenhle pán šéfem týmu Státního výboru pro bezpečnost dopravy?“

„Jo, to je.“ Kapitán se tvářil poněkud zmateně a představil Joea svému kolegovi.

„Právě jsem obdržel telefonát z našeho dispečinku. Požádali mě, abych předal zprávu z operačního vedení Federální letecké asociace vedoucímu výjezdového týmu výboru pro bezpečnost dopravy. Och…“ Druhý pilot se zadíval na ve spěchu napsané poznámky, jež držel v ruce. „Jde o dvě věci.

Jednak že se s vámi sejde nějaký Rich Carloni u příletu v Kansas City, a jednak že pokračují práce na vyproštění šesti živých cestujících, které našli uvězněné ve vraku sedmsetsedmatřicítky. V té zprávě se také říká, abych vyřídil Joeovi… to jste asi vy, ne?“ Wallingford přikývl. „Abych vyřídil Joeovi, že se Wally ještě jednou omlouvá.“

„Děkuju vám,“ poděkoval Wallingford, a neobtěžoval se cokoli zvědavému druhému pilotovi vysvětlovat, ač na něm bylo patrné, že by si to rád poslechl.

„Pane Wallingforde, jakožto zaměstnance Výboru pro bezpečnost dopravy vás chci pozvat, abyste cestoval na volném sedadle v pilotní kabině, pokud byste měl zájem.“

„Díky za pozvání, ale ne dnes ráno, mám toho spoustu k vyřizování.“

„Dejte mi vědět, jestli změníte názor.“ Kapitán se obrátil k odchodu, pak se ještě zarazil a naklonil se zpátky přes opěradlo Wallingfordova sedadla. „Víte o tom, že kapitánem airbusu byl náš vrchní pilot?“

Joea Wallingforda i Andyho Wallace, který kapitánova slova také zaslechl, ta informace zaskočila. „Opravdu?“

„Je to tak. Dick Timson. Musel včera letět, protože těsně před odletem suspendoval kapitána, který byl na rozpisu na ten let z Dallasu do Washingtonu a do Kansas City.“

S těmi slovy se kapitán začal spěšně protahovat uličkou, uhýbal a zdravil se s cestujícími, až nakonec zmizel v pilotní kabině Boeingu 727.

*****

Zvuk kroků na dřevěné parketové podlaze jedné z místností v letištní hale v Kansas City neustával po celou noc. Nyní již hodinky na zápěstí Marka Weisse ukazovaly pět hodin ráno centrálního času a dveře do místnosti se opět s houpnutím otevřely.

Mark se nyní cítil podivně klidný. Mnohem vnímavěji si uvědomoval, jak do přehnaně luxusní místnosti klubu společnosti North America Air co chvíli vešel a zase ji opustil některý z činovníků aerolinií, ve tváři zachmuřený výraz, pokoušející se mluvit tlumeně, zatímco přiváděl některého duchovního či lékaře k politováníhodným lidským bytostem, které se zde shromáždily.

Mark Weiss se již s hořem setkal mnohokrát osobně, i ve své lékařské praxi, ale vždy s odstupem. Byl na takové situace zvyklý, ale celá jeho praxe mu byla nyní k ničemu. Velmi toužil dostat se nějak do bezvědomí, ale na druhou stranu odmítl jakýkoli pokus lékařů podat mu sedativa. Nechal si sice obvázat poraněnou ruku, ale to bylo všechno. Ať už došlo k jakékoli havárii, v Dallasu Kimin otec stále ještě zápasil se smrtí a ostatní členové rodiny se před ním za každou cenu vyhýbali jakékoli zmínce o hrůze, ke které došlo v Kansas City. Kimina matka se projevila jako silnější bytost, než Mark kdy očekával. Přijala zprávu o smrti dcery i vnuků, aniž ji to vykolejilo, a dokázala zůstat u manželova lůžka. Markův švagr mu o tom referoval zhruba před hodinou. Ani jednomu z nich nebylo jasné, co mají dělat. Měl by snad Mark přiletět k nim, nebo oni naopak za ním? Neustále mu probíhala hlavou utkvělá myšlenka, že se na to musí zeptat Kim, a vzápětí šokující uvědomění, kde je Kim nyní, kde je on sám a k čemu vlastně došlo. Jako když se počítač pohybuje v nekonečné smyčce nějaké úlohy, noční můra pokračovala stále dál.

„Pan Weiss?“

A opět další muž se smutným výrazem v očích poklekl vedle něj, s největší pravděpodobností nějaký duchovní. Mark nehodlal být nezdvořilý, ale právě v tuhle chvíli nestál o to, aby měl u sebe cizího člověka. „Jsem… v pořádku. Prosím, nechte… nechte mě chvíli o samotě.“

Muž se vzdálil právě tak rychle, jako se objevil, a rozplynul se kdesi mezi množstvím truchlících příbuzných a přátel obětí, z nichž někteří neovladatelně vzlykali a jiní byli naprosto otřesení či různou měrou rozrušení. Již celé hodiny zde panovala atmosféra všeobecného zmatku.

Mark si uvědomil, že se snaží uložit si do paměti podobu klubové místnosti, připomínající zasedací místnost správní rady. S jejími lesklými chromovanými kostrami židlí, dubovými deskami stolů, měkkými barvami potahových látek, kůží na čalouněné pohovce a se ztichlou televizní obrazovkou v rohu. A také s celou galaxií malých bodových stropních světel, jejichž výkon kdosi ztlumil na co nejmenší jas.

Přes otupělost a rozbolavělou mysl Markovi vyvstávaly v hlavě různé výjevy jako klikatící se světla blesků za tmavé noci. Při jednom z nich si vybavil tvář kapitána letadla, s nímž měla cestovat Kim… Toho velkého muže, se kterým nejprve rozmlouval v pilotní kabině, a pak se ještě dostal do jeho blízkosti na zakrvácené pojezdové dráze. Oni všichni byli oběťmi. Ale oběťmi čeho? Bude se to muset dozvědět. Nemůže to přece nechat jen tak. Musí se to dozvědět!

*****

Wallingfordovy hodinky ukazovaly 6.12 východního času a venku dosud panovala tma. Když je výkonné motory bezpečně vynášely vzhůru, mihl se za okny na pravé straně Boeingu 727 Washingtonův pomník. Joe Wallingford hleděl dolů na hmotu neslavně proslulého mostu na Čtrnácté ulici a vzpomínal si s neskutečnými podrobnostmi na zasněžený den v roce 1982, kdy jasnými barvami natřený Boeing 737, patřící nyní již zaniklé letecké společnosti Air Florida, se odlepil ze stejné rozjezdové dráhy jako nyní oni. Tehdy mělo letadlo omrzlá křídla a motory jen pětasedmdesátiprocentní výkon a let skončil nárazem právě do tohoto mostu. Vyšetřovat tehdy tu nehodu bylo v mnoha směrech velmi kruté.

Myšlenky mu sklouzly zpět do reality k tomu, co jej čekalo nyní. Při jakémkoli běžném vzletu vše zmizelo během pár vteřin v hloubce několika set metrů právě tak jako teď. Jakmile se letoun dostal do bezpečné výšky, rozhodl se Joe, že přinutí unavenou mysl, aby se pokusila zorganizovat jejich činnost po příletu do Kansas City. Problémy, jimž museli čelit, aby se dostali z Washingtonu – ono neplánované roztrpčení, o něž ani v nejmenším nestál, byly vlastně úsměvné ve srovnání s událostí, jež měla hlavní význam. Svět na letišti v Kansas City se topil v plamenech, což byla skutečnost, se kterou se budou muset vypořádat bezprostředně po příletu.

Jeden z členů výjezdového týmu měl ucho přilepené na kapesním rádiu. Jak tvrdil, objevila se ve zprávách zmínka o sabotáži, a zcela zjevně se nyní jako nejpodstatnější problém jevilo vyproštění lidí uvězněných v troskách sedmsetsedmatřicítky. V Joeově mysli to vyvolalo vzpomínky na havárii společnosti Continental v Denveru v roce 1987 a na napůl zmrzlé přeživší oběti visící po celé hodiny hlavou dolů a očekávající vyproštění. Tyto představy spolu s dalšími se začaly míchat v jedinou s rozostřenými obrysy. Způsobil to jemný zvuk provázející proudění vzduchu o vysoké rychlosti za kovovou stěnou Boeingu 727, jenž se proměňoval v ukolébávající mentální anestetikum, jímž spánek pohlcoval jasné vědomí.

Joe náhle otevřel oči a s nevolí si uvědomil, že tvrdě usnul. Na hodinkách si potvrdil, že spal asi třičtvrtě hodiny, a v mysli mu uvízla nezřetelná vzpomínka na hlas volající jeho jméno.

„Joe, jste vzhůru?“

Naskytl se mu pohled na půvabnou ženskou tvář orámovanou měkce splývající záplavou kaštanově hnědých vlasů. Atraktivní klidný obraz provázený upřeným pohledem. Po několik málo vteřin měl potíže s tím, aby rozpoznal doktorku Susan Kellyovou, nejčerstvější posilu Státního výboru pro bezpečnost dopravy, jež nastoupila na palubu letadla v poslední minutě.

„Ano, co se děje?“

„Jsem Susan Kellyová, vzpomínáte si?“

„Ach, pane na nebi, promiňte, paní doktorko!“ Joe se v sedadle vedle uličky předklonil a v duchu si připravoval omluvy pro to, že ztratil vládu sám nad sebou a tvrdě usnul.

Joe ji předtím zahlédl, jak nastupuje do oddělení první třídy, a předpokládal, že si zamluvila let sama a rozhodla se připlatit si větší pohodlí. Dokonce ani členové představenstva Výboru pro bezpečnost dopravy neměli nárok na mimořádný luxus, zahrnutý v ceně letenky první třídy.

„Pokud budete mít pár minut, ráda bych si porovnala poznámky s vašimi. Za chvilku se vrátím.“ Lehce se usmála a povstala. Když se otáčela a zamířila k přední části kabiny, její pečlivě vyžehlená sukně se otřela o Joeovo rameno. Pohledem doktorku Kellyovou provázel a bezděky vysoce ohodnotil její přitažlivost i pěkně tvarovanou postavu.

A samozřejmě její nedotknutelnost. Byla členkou představenstva výboru, zatímco Joe byl jedním ze zaměstnanců.

Joe Wallingford se zvedl a zamířil na jednu z toalet v zadní části kabiny s odhodláním dát se trochu do pořádku. Poněkud ho vykolejilo, že byl přistižen, jak si schrupnul, a to do slova a do písmene, jedním z členů představenstva výboru. Na druhou stranu byl rád, že si chtěla pohovořit. Zachvátila ho zvědavost už v okamžiku oznámení její přítomnosti na akci, a to přestože u technicky zaměřených vyšetřovatelů jako Joe, kteří měli na starosti tak nejspíš posouzení pevnosti šroubků a matiček, se nepředpokládalo, že na ně zapůsobí někdo z tak sofistikované vědecké disciplíny, jakou je psychologie.

V mnoha ohledech přítomnost doktorky Kellyové představovala pro zaměstnance výboru příznivý obrat – letecký psycholog s vysokou kvalifikací, těšící se v rámci aerolinií značnému uznání a mající i politický vliv, představoval oporu, s níž by měl co dělat i samotný předseda výboru Farris. Podle Joeova mínění se doktorka Kellyová jevila při těch několika setkáních v kancelářích výboru jako mimořádně rezervovaná a její lístek první třídy a vybrané vystupování tento obraz v jeho očích jen posílily. Rozhodně, pomyslel si, je to úleva mít s sebou kohokoli jiného než Farrise.

Joe si osušil obličej, učesal se a urovnal si kravatu. Pak teprve opustil toaletu a vydal se do přední části prostoru pro cestující, kde se už letušky snažily na plastikových tácech podávat snídani.

Joe vytáhl poznámkový blok a pokusil se uspořádat si myšlenky. Přitom se hladově pustil do jídla, které spořádal právě v okamžiku, kdy se doktorka Kellyová vrátila do kabiny a usedla na volné sedadlo přes uličku.

„Získal jste nějaké další podrobnosti?“

Prošla mezi nimi letuška a přerušila Joeovu odpověď.

„Všechno, co máme, paní doktorko –“

„Prosím vás, říkejte mi Susan,“ požádala ho s lehkým úsměvem. Joeovou znavenou šedou kůrou mozkovou prolétlo hodnocení, co je a co není vhodné, a snažil se srovnat si v hlavě rizika vyplývající z jejího vyzvání oslovovat ji křestním jménem. A proč ne, uzavřel nakonec.

„Tedy, Susan. Všechno, co víme, je, že Airbus 320 dělal obrátku před přistáním a z nějakého důvodu ztratil předčasně výšku a narazil do Boeingu 737, který čekal na start před koncem dráhy. Máme přes stovku mrtvých, ale také cestující, kteří to přežili, včetně snad několika členů posádek. Také mám zprávy, že několik cestujících je dosud uvězněno ve vraku. Bylo mi řečeno, že kapitán airbusu byl šéfpilotem té společnosti, ke které patřila obě letadla a se kterou teď letíme. Při prvním pokusu o přistání zjevně hlásil boční větrné proudy, manévr přerušil a pokusil se o přistání znovu.“

Susan přikývla. „Jak pravděpodobně víte, toto je moje první vyšetřování v terénu. Budu se na spoustu věcí ptát.“

Pak diskutovali o tom, co je čeká a čemu se kdo z nich bude věnovat po příletu. Státní výbor pro bezpečnost dopravy měl pět stálých členů a prakticky vždy alespoň jeden z nich doprovázel výjezdový tým na místo havárie. Praxe byla taková, že vrchní vyšetřovatel týmu (jímž byl vždycky jmenován někdo ze zaměstnanců výboru a nikoli některý z jeho členů) řídil veškerou činnost výjezdového týmu, a dokonce se předpokládalo, že i členové výboru budou po dobu takového výjezdu podléhat instrukcím vrchního vyšetřovatele. Přesto člen výboru byl ve srovnání s řadovým zaměstnancem zhruba devět set kilo vážící gorila, jak se s oblibou říkávalo. Joe si nicméně pomyslel, že v případě Susan Kellyové ta metafora úplně nesedí. S očima jasně modré barvy široko od sebe posazenýma, s odzbrojujícím přímým pohledem, kultivovaným a uklidňujícím hlasem a s profesionálním a věcným chováním byla skutečně přitažlivá. Přestože jí bylo šestačtyřicet, podle pouze jemných vrásek kolem očí by jí člověk nehádal ani pětatřicet. V kanceláři nosila vlasy sčesané dozadu, dávala přednost slabým brýlím a konzervativnímu stylu v oblékání, což všechno selhávalo, mělo-li to zmírnit dojem, který si Joe vytvořil již dříve. Podle něj to nehrálo s ženskosti tepající hned pod povrchem. Jeho bývalá manželka Brenda byla také taková. Rozpustila si vlasy, odložila brýle a jako motýl dokázala zcela proměnit vzhled z dámy chladně kalkulující v obchodním světě v sexuálně přitažlivou ženu. Vždycky jej fascinovalo, jak to ženy dokázaly. Ve srovnání s tím muži, kteří vypadali jako ošoupaný střevíc, tak vyhlíželi vždycky. Ať už se navlékli do montérek, nebo do smokinku.

04 KAPITOLA

SOBOTA RÁNO 13. ŘÍJNA

„Ano, pane, vím to naprosto jistě. Nikoho jménem Cynthia Collinsová jsme k nám nepřijali. Mám před sebou úplně kompletní seznam.“ Zbývala jen mizivá naděje, byla to poslední nemocnice. Kell Martinson ženě poděkoval, přerušil spojení a konečně zvedl hlavu. Stál v otevřené telefonní budce na potemnělém dálničním odpočívadle už snad víc než hodinu – tak daleko od větších měst se mobilní telefon v autě ocitl mimo dosah signálu, a byl tudíž k nepotřebě. V rozhlasovém vysílání se předtím zmínili, že v obou letadlech několik lidí neštěstí přežilo. Tehdy senátor náhle pocítil naději, ta však teď již zmizela v nenávratnu. Nenašel-li Cindy v některé nemocnici, nebyla naživu. Hned od samého začátku měl zřejmě pravdu.

Senátor Martinson se vrátil na mezistátní dálnici s rostoucím pocitem viny v žaludku. Ujel jako nějaký zbabělec a ten fakt mu teď rval vnitřnosti na kusy.

Uběhly ještě téměř dvě hodiny, než projel rampou mimoúrovňové křižovatky mezistátních dálnic 70 a 135 poblíž Saliny, připomínající při pohledu z ptačí perspektivy čtyřlístek, a vydal se naprosto temnou krajinou po důvěrně známých venkovských silničkách vedoucích k farmě nejprve směrem na jih a poté na západ. Konečně přední reflektory vozu ozářily necelý kilometr od domu oblouk příjezdové cesty, kterou jeho děd vybudoval již před tolika lety. Byla zavátá listím, zarostlá trávou a stála na ní v kalužích voda, kterou bičoval vítr a která tu zůstala jako viditelné svědectví o bouřkách, jež se tudy během poslední hodiny přehnaly.

Udělalo mu dobře, když opět spatřil dům. Po celých osm let, kdy pracoval ve Washingtonu, zůstávala farma jeho domovem, i když tu mohl strávit jen necelé dva měsíce v roce. Jejich dávní rodinní přátelé ze sousední farmy, nějací Carmichaelsovi, se v senátorově nepřítomnosti stávali na farmě správci a hospodáři a udržovali ji neustále připravenou na jeho příjezd. Teď již se před ním tyčila skvostná dvoupatrová budova a osamělá lucerna nad vchodem osvětlovala verandu.

Vypnul motor a vystoupil z auta. Vkročil tak do zcela jiného světa křehkého venkovského ticha. Na západě a na severu již probleskovaly hvězdy. Bouřková fronta se odsunula k východu a po obloze se táhla kupovitá mračna ozářená měsícem skrývajícím se za nimi. Kell v dálce zaslechl zvuky větrného mlýna, otáčejícího se a vířícího tmu, do kterého se opřel týž svěží vítr, jenž mu zde dělával společnost v dobách dětství. Nyní mu ale vítr připadal plný smutku – připomínal mu smutnou noc v roce 1983, kdy ho v jedné nemocnici v Salině opustila matka, rok poté, co otec zemřel na srdeční infarkt. Tu noc se vrátil do domu sám až dlouho po půlnoci a velice silně prožíval ztrátu, která ho postihla. Tenkrát se tudy také přehnaly bouřky a někde v dálce nepřestával dunět hrom, ještě když seděl až do samého rána v matčině starém houpacím křesle poblíž okna v průčelí a v mysli naslouchal ozvěně jejího smíchu. V teple vzpomínek na matku se cítil v bezpečí. Všechno to tu ještě bylo – ona tu stále přebývala, jen nebyla k dosažení. Tak jako elektrické světlo, jehož vypínač nějak nedokážete ve tmě nahmatat.

Konečně se zhluboka nadechl a vystoupal po předních schodech. Otočil klíčem a rozsvítil světlo v obývacím pokoji. Když zamířil do zadní místnosti, aby spustil ústřední vytápění, povšiml si, že bliká světlo na telefonním záznamníku. Tohle číslo znalo pouze několik místních a lidé z jeho štábu. Dnes večer však jakýkoli vzkaz může počkat.

Kellův pradědeček byl úspěšným obchodníkem v St. Louis. Sám se vypracoval poté, co se deset let po skončení občanské války vydal po již dobře fungující oregonské železniční trati na západ. Vyjel ze St. Josepha ve státě Missouri a pevně věřil, že se dostane až do Oregonu. Místo toho se usadil na rozlehlých prašných pláních nedaleko Salina. Jeho syn, Kellův dědeček, tu rovněž zůstal a vybudoval tento dům v roce 1905, když mu bylo třiadvacet let. Dokázal to úplně sám, díky svým velice šikovným rukám. Dvouposchoďový dům ve viktoriánském stylu s točitým schodištěm se zvedal z ploché kansaské prérie jako malý palác. Střechu členilo několik štítů a věžiček a pod okapem zdobily dům vyřezávané prvky. Fasáda zářila nátěrem běloby, jenž byl rodinou udržován i během hladových let krize. Vnitřní zařízení bylo za ta desetiletí již mnohokrát modernizováno a starý dům i okolní pozemek měly dnes veškeré vymoženosti současné techniky včetně disku satelitní antény na zadní straně a nově přistavěného komína s nerezovým kouřovodem vystupujícího ze střechy (kvůli dodatečně nainstalovanému krbu v pracovně v prvním patře). Přesto usedlost působila dojmem velkolepého starého venkovského panského domu z přelomu století, s historií pevně zakořeněnou v raných dobách osidlování středního Kansasu a v rodové tradici Martinsonova klanu.

Pocit domova a klidu je stejně nejsilnější tady, pomyslel si Kell. Washington a Wichita byla místa, kde žil, ale sem patřil. Tikání velkých hodin stojících v předsíni proti vchodovým dveřím, jež jemně rozechvívalo dubové podlahy, či praskání dřevěných částí domu nepatrně se poddávajících nárazům sílícího větru patřilo ke zvukům, které zůstávaly po celý Kellův život stejné. Neměnný balzám na bolest, kterou právě teď cítil, na bolest mísící se s velkou únavou, jež ho nakonec přemohly a on konečně usnul.

Kell se náhle probudil a uvědomil si, že ho spánek zastihl v kuchyni, kde dřímal s hlavou na rukou složených na desce stolu. Hodinky na zápěstí ukazovaly 6.03 ráno. Přesunul se k televizi a zapnul satelitní převaděč a televizor. Zároveň se přesvědčil, že má naladěný zpravodajský kanál CNN. Na obrazovce se objevilo logo stanice a pak následovalo představení reportéra, jehož postavu bylo vidět v rámečku vedle tváře moderátora z Atlanty. Právě začalo živé vysílání reportáže z letiště v Kansas City.

V téže chvíli se mu pevně sevřel žaludek. Srážku letadel měl dosud před očima jako obraz z děsivého snu, ale teď tu byla opět, vyvedená v oslnivě jasných barvách. Vrak letadla osvětlovaný světlomety sloužil jako pozadí zpravodajské relace. V současné chvíli se hovořilo již o stojednačtyřiceti mrtvých a o osmatřiceti lidech, kteří neštěstí přežili, včetně pilotů obou letadel. I teď pokračují záchranné práce, neboť dalších šest přeživších je uvězněno uvnitř trosek jednoho z letadel. Kell ucítil, jak při té zprávě napětím zatajil dech. Uvolnil se, teprve když reportér potvrdil, že ti lidé jsou uvězněni v letadle, jež se chystalo vzlétnout – v Boeingu 737. Cindy mezi nimi být nemohla.

Těla obětí nebyla dosud odnesena z místa neštěstí, a to až do příjezdu výjezdového týmu ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy, který je už údajně na cestě z Washingtonu. Ti ještě téhož dne uspořádají, jak zpravodaj sliboval, předběžnou tiskovou konferenci, jejíž záznam se objeví ve večerním zpravodajství. Pro dokreslení reportérových slov náhle obrazovku zaplnily záběry na plačící lidi. Televizní štáb v Dallasu zřejmě zachytil výrazy naprostého úžasu a utrpení na tvářích přátel a příbuzných, kteří přišli na mezinárodní letiště Dallas – Fort Worth naproti těm, kteří nikdy neopustili rozjezdovou dráhu v Kansas City. Kell jen zamžikal nad slídičskou neomaleností reportérů. Představitel aerolinií se snažil, seč byl, přesunout tyto lidi do místnosti společnosti, kde by se ocitli mimo dosah objektivů kamer, televizní tým je však pronásledoval i nadále. Na zmatených a nejistých obličejích příbuzných obětí rozpoznal Kell výraz téhož strachu smíšeného s bolestnou nadějí, jaký pociťoval ještě před několika hodinami i on sám, když se telefonicky po všech nemocnicích v Kansas City zoufale snažil najít Cindy na seznamu zraněných osob.

Na obrazovce se opět objevil reportér v Kansas City. Mikrofon držel v levé ruce, studený vítr mu pročesával vlasy; na sobě měl černý plášť do deště, který se leskl vlhkostí, jež se na něj spouštěla v kapkách deště z šedivých mraků.

„Teď, když od leteckého neštěstí letu 255 společnosti North America Air uběhlo sotva několik hodin, lze se dnes ráno pouze dohadovat, zda ho zavinilo bouřlivé počasí, sabotáž, vznícení motoru, či něco jiného. Co způsobilo, že se tento technicky dokonalý Airbus 320 zřítil, když se jeho kapitán včera v noci podruhé pokoušel dosednout na přistávací plochu, nevíme. Víme jistě jen to, že první pokus o přistání nebyl úspěšný a musel být přerušen kvůli nebezpečným větrným proudům, jimž letci přezdívají ‚větrné střihy‘.“ Obrazovka se poté změnila na předem připravenou zprávu o mikrobouřích s grafickým znázorněním sloupců vzduchu pohybujících se směrem dolů, narážejících do země a vysílajících ze středu do všech směrů rychle se pohybující vzdušné proudy. Komentátor vysvětloval, jak letadlo letící středem této mikrobouře se v jednom okamžiku pohybuje v protivětru, a v druhém má vítr v zádech, a jak výsledná náhlá ztráta rychlosti obtékání křídel může způsobit, že se letadlo ocitne v mrtvém bodě a propadne se.

Kell zatoužil po kávě či po jakémkoli pití, ale neodvážil se pohnout. Snad doufal, že bude-li viset na každém jednotlivém slově, mohl by nějakým způsobem oživit naději pro Cindy, a to přestože si plně uvědomoval realitu.

Na obrazovku se vrátil záběr na reportéra. „Pokud jde o možné vznícení motoru, přinejmenším jeden z očitých svědků prohlásil, že pozoroval, jak letadlo těsně před nárazem hoří či za sebou nechává stopu jisker vycházejících z motorů. Existuje však ještě jedna daleko zlověstnější možnost. Zhruba v době, kdy došlo k neštěstí, začaly kolovat zvěsti, že na palubě letadla letícího z Washingtonu byl kontroverzní senátor Larry Wilkins ze státu Louisiana a k neštěstí že nedošlo náhodně, ale bylo výsledkem sabotáže zaměřené na odstranění tohoto člena Kongresu.“

Mozek Kella Martinsona začal ihned pracovat na plné obrátky. A nikoli pouze kvůli tomu, že padlo jméno kolegy z Kongresu, ale i proto, o jakého senátora šlo. Wilkins! Kellovi se začal divoce honit hlavou nový vodopád protiřečících si úvah. Larry Wilkins představoval zarážející skvrnu na důstojné pověsti Kongresu a Kell to prohlásil veřejně, když se nechal chytit ve sporu, který nemusel vyvolávat. Cindy tehdy zuřila.

Cindy! Myšlenka na to, že zahynula v témže letadle a on sám že přihlížel smrti toho fašistického syčáka z Louisiany v témže vraku, ho rozzuřila. Jako kdyby Wilkinsova přítomnost v té pokroucené hromadě trosek nějak znesvětila Cindinu památku.

Zpravodaj ještě stále hovořil a Kell se silou vůle ovládl, aby se zaposlouchal.

„… z toho, co jsme se dozvěděli. První zástupce Státního výboru pro bezpečnost dopravy na místě neštěstí doposud odmítá věci jakkoli komentovat, ale zjistili jsme, že letištní policejní oddíl v Kansas City již vyšetřuje přítomnost osobního automobilu, vyskytujícího se několik okamžiků před katastrofou bez povolení poblíž místa srážky. Podle popisu šlo o nejnovější luxusní model s poznávací značkou státu Kansas. Auto takřka srazilo zaměstnance letiště, když opouštělo prostor u nákladové rampy letiště. K incidentu došlo, jak už jsem se zmínil, jen pár okamžiků po neštěstí. Muž, který jen tak tak uskočil z cesty, neměl čas si přečíst poznávací značku. S jistotou však poznal, že vůz byl stříbrná metalíza, a to buď pontiac Grand Am, nebo buick Riviera, a měl označení státu Kansas.“

Senátor Kell Martinson, vyplašený na nejvyšší míru, si nyní poposedl na krajíček židle. Odněkud z koutku paměti si vybavil obraz muže uskakujícího mu z cesty, když odjížděl z letiště. Natahoval uši, aby zaslechl, co dalšího hlasatel říká.

O čem že to mluvil? Že ten člověk nezahlédl jeho poznávací značku? Tak alespoň to. Zaplaťpánbůh! Jenže svědectví o neprověřeném autě bude přiživovat dohady o sabotáži a lidé z FBI se budou moct přetrhnout, dokud to auto nenajdou. Jeho auto! A pak i jeho.

„Pane na nebesích!“ Kell těmi slovy polohlasem oslovil postavu reportéra na televizní obrazovce, jenž právě shrnoval svou zprávu: „Hovořili jsme s představiteli aerolinií a já tu teď u sebe mám pana Billa Rustigana, který je výkonným ředitelem letecké společnosti North America Air zde v Kansas City.“ V reakci na ta slova přistoupil do popředí vysoký, téměř holohlavý muž v pomačkaném obleku a výraz v jeho tváři prozrazoval, jak strašně nejistě se cítí.

„Pane Rustigane, vyrozuměl jsem, že zde v prostoru letiště se nacházel v době neštěstí poměrně velký počet přátel i příbuzných těch, kteří v obou letadlech cestovali – jak odtud pryč, tak i sem. Co jste pro ně dokázal udělat? Jak postupujete při takovýchto událostech?“

Rustigan otázku zvolna zvažoval, než odpověděl. „Víte, je možné věci plánovat, ale toto se nám ještě nikdy předtím nestalo. Pokusili jsme se všechny postižené lidi dostat do konferenční místnosti blízko východu 14, ale nebylo to nic snadného, protože oni se v šoku pohybovali po celé letištní budově. Jeden muž si dokonce vzal jeden z našich tahačů vozíků se zavazadly a rozjel se na místo neštěstí, aby pátral po ženě a dětech.“

„Když jste pak již dostali všechny na jedno místo, co jste podnikli?“ zeptal se reportér, mladý novinář jménem Dawson.

Výkonný ředitel se na Dawsona nevěřícně podíval. „Co můžete dělat? Sedíme s nimi, pokoušíme se jim pomoct vyrovnat se s tím, zavoláme dalším příbuzným… pokoušíme se předat je do péče přátel nebo příbuzných. Snažíme se nenechat je, aby zůstali sami se sebou. To by bylo naprosto nelidské. Chci tím říct, že člověk dělá, co je v jeho silách, že? Je to příšerný otřes.“ Rustigan pokynul rukou směrem k přistávací dráze a pravá ruka mu s hlasitým plesknutím klesla podél boku. „V jednom okamžiku někdo, koho milujete, odlétá nebo přilétá z běžné cesty tím nejbezpečnějším veřejným dopravním prostředkem, a v příštím…“ Opět pokynul za sebe. „Slíbím vám jedno. Budeme držet při každém jednotlivém z nich po celou dobu, co nás budou potřebovat. Mám spoustu našich lidí – agentů, letušek, pilotů, nakladačů zavazadel a tak dále, kteří se věnují rodinám obětí. Všichni trpíme. Ztratili jsme i některé z našich vlastních lidí.“

*****

V 7.14 centrálního času zabočilo letadlo ranního letu společnosti North America Air z Washingtonu k výstupovému koridoru 9 letiště v Kansas City. Posádka měla dost sevřené žaludky při pohledu na ohořelé trosky letadel v dálce, když letadlo odbočovalo z východozápadní přistávací dráhy. Ve stejném místě pak v prostoru pro cestující mlčky vyhlíželi z okének Joe Wallingford a ostatní členové výjezdového týmu Státního výboru pro bezpečnost dopravy. S nosy přitisknutými na ojíněné plexisklo již každý z nich nejen v myšlenkách, ale celou bytostí sbíral síly na nelehký úkol, který měli před sebou.

Ještě než se Joe Wallingford zvedl ze sedadla, připnul si již ze zvyku identifikační visačku státního výboru na kapsičku saka. Pak teprve se vmísil, když na něj přišla řada, do vlny mezi ostatní cestující a posouval se k východu. V duchu odhadoval, že doktorka Kellyová už jistě vystoupila. Spletl se. Když procházel první třídou, čekala na něj.

„Joe, co bude jako první? Novináři?“

Zavrtěl hlavou. „To myslím ne. Média tam asi budou, ale my jim ještě nemůžeme vůbec nic sdělit.“

„Není tohle moje práce?“ vyslovila tu otázku tak, že to vyznělo podrážděně; nebo možná, pomyslel si Joe, jsem tak unavený, že to nedokážu posoudit.

„Je to vaše starost, paní doktorko. Jenomže právě v tuhle chvíli ještě nemáme nic, co bychom jim oficiálně mohli říct.“

„Ne, vy mi nerozumíte. Al se rozhodneme s nimi promluvit, neměla bych to být já, kdo to udělá?“

Joe se na ni usmál a přikývl. „Jo, až k tomu bude čas a jestli se vám do toho bude chtít.“

Susan za ním vykročila směrem k výstupnímu koridoru a pak vzhůru k budově letiště. Oba je tak trochu vylekal mladičký neupraveně vyhlížející muž, který je asi v polovině cesty dostihl.

„Pan Wallingford?“ Přelétl pohledem Joeovu jmenovku a o poznání klidněji dodal: „To je dobře. Já jsem Rich Carloni, mám tady na starosti agendu v terénu.“

Joe si položil aktovku na zem a podal Carlonimu ruku. Stačil přitom vnímat, jak se kolem nich začínají ostatní cestující prodírat. Susan zůstala na svém místě za nimi. „Richi, jsem moc rád, že jste tady. Tohle je doktorka Susan Kellyová, je členkou výboru.“

Carloni napřáhl ruku, natáhl se podél Joea a téměř klopýtl na svažující se podlaze koridoru. „Doktorko Kellyová, rád vás poznávám.“

„Co kdybychom kousek popošli a vy byste nás cestou mohl krátce obeznámit se situací,“ navrhl Joe.

Carloniho ruka vylétla vzhůru a ten pohyb jim naznačil, aby zůstali, kde jsou, jen se odsunuli kousek stranou a nepřekáželi ostatním v přeplněné chodbě. „Musím vám něco říct… lidi ze sdělovacích prostředků se tlačí hned u východu a čekají tam na vás.“

„Jak…?“ zeptal se Joe, ale starosti mu to příliš nedělalo.

„To nevím. Neřekl jsem jim, kdy máte přiletět, ale vyvodili si, že přicestujete s tímhle letadlem. Dokážete si snadno představit, že je to tu jako v zoologické zahradě. Jsou úplně všude, dokonce se domáhají, aby mohli s kamerami na místo záchranných prací na konci rozjezdové dráhy.“

Joe se zadíval na Carloniho a všiml si hlubokých modročerných kruhů, které měl pod očima, šmouh na kabátě i na obličeji, neučesaných vlasů – to vše v protikladu se stále ještě pečlivě uvázanou kravatou. Zcela zjevně se nadřel jako kůň.

„Nějaká doporučení?“ zeptal se Joe a podíval se mu zpříma do očí.

„Žádná. Jen jsem nechtěl, aby vás to zaskočilo.“

„Ceníme si toho,“ Joe se letmo podíval na Susan Kellyovou, která v téže chvíli kývla hlavou.

Na Joeovu pobídku se dali zase do pohybu a vynořili se do oslepující záře více než pěti televizních reflektorů, až před tím jasem museli přivírat oči. Když mu nastavovali mikrofony, vrtěl Joe hlavou v odmítavém gestu, ale zároveň kýval co nejpřátelštěji na pozdrav. Následoval Carloniho, jenž je zavedl za přepážku s letenkami a k neoznačeným dřevěným dveřím vedoucím do malé kanceláře spartánsky skromně vybavené nábytkem a se zvláštní vůní po inkoustové barvě na razítka.

„Myslel jsem, že bude lepší, když vás uvedu krátce do obrazu tady. Hala pro významné osobnosti se nyní využívá pro, no… rodiny obětí,“ vysvětloval Carloni.

Joe ukázal Susan na židli, kterou však odmítla. Pak si položil aktovku a opřel se o nejbližší psací stůl, zatímco Carloni se zhluboka nadechl.

„Takže, za prvé. Záchranný tým letištního hasičského sboru má teď nesmírně těžkou práci s lidmi, kteří přežili neštěstí v sedmsetsedmatřicítce. Zbyly tam dvě řady sedadel u ocasu a plášť se nějakým způsobem okolo nich poskládal, v podlaze se vytvořila prasklina, a oni jsou teď obklopeni silným kovovým pláštěm s ostrými okraji. Neexistuje jiný způsob, jak je odtamtud dostat, než se k nim kus po kuse prořezávat nebo pomaličku jednotlivé kusy od sebe odtahovat. Zádrhel je v tom, že jsou všichni na kůži nasáklí leteckým benzinem, a stačí jediná chyba.

Joe přikývl a mrkl směrem k Susan. Z výrazu jejího obličeje se nedalo vyčíst vůbec nic.

Carloni na vteřinku zkoumavě spočinul pohledem na Joeovi a pak teprve pokračoval.

„Vypadá to teď tak, že z těch šesti jsou možná naživu jen čtyři, a ti mají vážná poranění. Není vyloučeno, že se k nim nedostaneme včas.“

Joe lehce zvedl ruku a Carloni se zarazil. „Richi, nevysvětlujte si to špatně, ale my nemáme žádnou pravomoc nad lidmi ze záchranářských týmů, takže pokud neexistuje nic, na Čem by se náš tým musel při jejich práci podíle*:, nemůžeme v těchto záležitostech pomoci.“

„Omlouvám se, pane Wallingforde. Já jen, že jsem odtamtud zrovna přišel a že to je… Je to hrozně skličující. Jsou tam i děti.“

„Jak jsme na tom se zabezpečením trosek a s jejich rozmístěním?“ zeptal se Joe, čímž naráz změnil téma.

„Většina kusů, a to ať velkých či malých, je v uzavřeném prostoru vnější i vnitřní pojezdové dráhy podél startovací dráhy 19 a v prostoru, kde došlo ke srážce. Některé kusy dolétly až na startovací dráhu. Přední trup airbusu a část s pilotní kabinou skončily na travnaté ploše napůl mezi pojezdovými dráhami a startovací dráhou a naštěstí nezačaly hořet. Pilot i druhý pilot, dvě letušky a dvanáct cestujících se z téhle části dostali ven živí. Vím, že mnoho času nemáme, ale jen pro vaši informaci, hrdinství těch dvou letušek, které dostávaly ty cestující ven z vraku, to bylo něco mimořádného! Nikdo jiný z toho airbusu to nepřežil. Všechna těla, která vylétla ven, máme označená a přikrytá, ale nepohnulo se s nimi, čekají na vás. Moje příkazy v souladu s příručkou zněly, že policie nesmí dovolit, aby se pohnulo s jediným kusem z trosek, až na případy, kdy to je nutné při vyprošťování těch, kteří přežili. Myslím, že uposlechli. Mimochodem, ředitel letiště si přál, abych vám sdělil, že potřebuje mít startovací dráhu opět volnou, jak jen to bude možné.“

Joe si odfrkl. „Může to trvat celé dny. Má i jinou startovací dráhu, zrovna jsme na ní přistáli.“

„Na konci naší dráhy je uvězněn velký letoun vojenského letectva a odhaduju, že posádka mu značně znepříjemňuje život. Sdělil jsem mu, že nemůžeme předem slíbit, kdy bude možné trosky letadel odstranit.“

„To jste mu řekl správně,“ pochválil ho Joe. „Měl jste už čas, abyste podnikl nějaká opatření na zemi?“

„Ano. Všechno je zařízeno.“ Carloni vytáhl z kapsy svého kabátu svazek lejster. „Ředitel hotelu Marriott tady na pozemku letiště nám vyšel vstříc už před hodinami a pomohl všechno zorganizovat. Hlavní společenský sál máme k dispozici jako velitelství a asi tak teď už budou fungovat i telefony. Rezervoval jsem patnáct pokojů. Nevěděl jsem, kdo přijede, takže jsem neuváděl jména. Z autopůjčovny jsem také pro každého z vás vypůjčil mobilní telefon. Není to nejlevnější, ale všichni tak budou neustále na příjmu a v přímém spojení. U hotelu stojí čtyři vypůjčené mikrobusy a jeden čeká tady u chodníku, přičemž letištní policie už mi pro ně předala propustky na plochu letiště. Jo a taky jsem pronajal jednu malou konferenční místnost na výslechy.“

Carloni pokračoval a Joe si dělal poznámky. Bezesporu na něj zapůsobilo, co všechno už ten mladý vyšetřovatel stihl zařídit.

„Jak to vypadá se seznamy cestujících, kteří to přežili, se seznamy nemocnic a všeho toho kolem?“ zeptal se Joe.

Carloni znechuceně zavrtěl hlavou. „Nic jako vedení nebo řízení ve společnosti North America Air prostě neexistuje. Panuje tam naprostý zmatek. Výkonným ředitelem je nějaký chlápek jménem Rustigan, a ten je z toho všeho tak vykolejený, že jen slibuje, a pak na sliby zapomíná.“

„Takže co je s těmi seznamy?“

„Slíbili je, ale ještě jsem neviděl ani jeden.“

Dveře do kanceláře se téměř rozletěly a v nich se objevil znechucený Andy Wallace… „Tak tady jsi! Joe, jdu zrovna z výdejny zavazadel… ti idioti poztráceli polovinu našich zavazadel včetně pracovní výbavy.“

„Skvělé!“

„Jo. Jdou se teď ještě jednou podívat zpátky do letadla a zkontrolovat to. Je to let, který pokračuje dál do San Franciska. Jestli tam nebudou, tak je prostě nenaložili už ve Washingtonu.“

Joe se podíval na Susan, která rovněž vrtěla hlavou, a pak opět na Andyho. „Vyplň zprávy a pak všechny nažeň do hotelu a začni dávat dohromady budoucí skupiny ze všech zúčastněných institucí, které sem posílají své lidi. Mimo jiné tam budou zástupci společnosti North America Air, Airbusu, Federální letecké asociace a Sdružení pilotů aerolinií. Vezmi si to na povel, dokud se tam neobjevím. Naplánuj organizační setkání jen pro náš tým…“ Joe se zarazil a s mírným pousmáním se podíval na Susan Kellyovou, „a pro členy výboru, řekněme, na devátou ráno. Sdělovacím prostředkům bychom mohli říct, bude-li doktorka Kellyová souhlasit, že pro ně uspořádáme tiskovku okolo poledního a stručnou informativní schůzku všech zúčastněných stran tak ve dvě.“

Andy už sahal po klice, ale Joe ho ještě zarazil.

„Andy, budeš-li potřebovat pozměnit nějak časy, tak to udělej. Tohle byly jen počáteční odhady.“

Andy Wallace se na Joea usmál, ta důvěra ho těšila. Stylem svého velení pod tlakem si Joe Wallingford získal každého. Byl uznalý, a to už něco znamenalo.

Joe se chtěl dostat na první prohlídku vraků, ale ještě dalších deset minut si srovnávali s Carlonim poznámky, přičemž mluvení převážně obstarával Rich, neboť přiřazoval kroky, jež vykonal, k problémům, které se jim už teď pletly do cesty a bránily řádnému vyšetřování.

Odešli na pokyn Joea, nasedli do vypůjčeného mikrobusu a vjeli na letištní plochu. Zde Carloni používal vypůjčenou policejní vysílačku, aby dostali povolení od řídícího pozemního provozu a mohli se dostat do prostoru rampy a pojezdové dráhy.

Bylo to všechno důvěrně známé, ale nikdy se z toho nestala pouhá rutina, stal-li se člověk očitým svědkem bezprostředních následků velkého leteckého neštěstí. Susan mlčela, oči pozorně upřené na desítky nepromokavých plachtovin zakrývajících těla mrtvých, jež byla všechna ponechána na původních místech.

„Panebože,“ pronesla tiše.

„Ocasní část airbusu třistadvacítky je poměrně netknutá,“ sdělil jim Rich. „Představuju si, že hlasové nahrávky i letové záznamy nebude problém najít. Totéž platí pro sedmsetsedmatřicítku, až budou konečně ti lidé vyproštěni. Domnívám se ale, že tam toho moc ze záznamů nevyčteme. Ti měli jen tu smůlu, že stáli v cestě.“

Projeli kolem oddělené přední části trupu airbusu, jež byla odhozena na bok, když se letadlo rozpadlo, a museli hodně kličkovat, aby se vyhnuli dalším nahromaděným troskám. Konečně se dostali ke změti pohotovostních vozidel, prázdných sanitních vozů, vysokozdvižných plošin, skříňových vozidel údržby a hasičských vozů, obklopujících pomačkaný kus kovové struktury se zbytkem svislé ocasní plochy Boeingu 737, vyčnívající ostře do mlhavého vzduchu. Emblém aerolinií North America Air na něm ohlašoval, komu letoun patří, a to stejně nepatřičně, jako jasně zbarvené peří označuje mrtvolku uhynulého ptáka.

Rich zavrtěl znechuceně hlavou. „Věřili byste tomu, že společnost North America sem poslala ještě před rozedněním partu natěračů, aby zamalovali jejich logo?“

„To je standardní postup,“ procedil Joe mezi zuby a odfrkl si. „Všechny aerolinky to mají na seznamu úkonů pro případ havárie jako jednu z povinností, která má absolutní přednost.“

„To je neuvěřitelné,“ pronesl Rich tiše. „Jako kdyby lidé byli tak hloupí a nevěděli, čí letadla tady havarovala. Nechal jsem je odtud vyvést policií – tedy přinejmenším do chvíle, dokud nebudou vyproštěni všichni, kteří to přežili. To by se z nich člověk zbláznil!“

Pak vystoupili a vykročili směrem ke shluku lidí, v němž zjevně nejpočetnější byli hasiči. Kolem trosek neklidně postávali i další záchranáři, z nichž mnozí drželi v rukou hasicí přístroje. Hasičský vůz s náplní pěny stál jen o pár metrů dál s tryskou v pohotovostní poloze, připravený při prvním náznaku zajiskření začít stříkat hasicí látku na vrak i na přeživší cestující v něm.

Unavený a zašpiněný velitel hasičů, jehož výšku Joe odhadoval na takřka sto pětadevadesát centimetrů, stál s vysílačkou poblíž a autorita z něj přímo čišela. Dokud se k němu nepřiblížili, neřekl jediné slovo. Joe se představil a velitel jim vysvětlil, s jak zoufalými potížemi se musí vyrovnávat. Jak jim nezbývá než velmi opatrně odstraňovat těžké kusy a jiné stříhat, všechno výhradně pomocí hydraulického zařízení nazývaného čelisti života, které je konstruováno pro práci za takových podmínek a jehož generátor poháněný benzinovým motorem je umístěn v bezpečné vzdálenosti vraku hrozícího vznícením.

„Nemůžete použít ani řezání plamenem, ani pily, viďte?“

„Přesně tak. Jakmile bychom použili k řezání plamen nebo by od pily odskočila jiskra, přišli bychom úplně o všechny tam uvnitř. Musíme být sakramentsky opatrní i při použití těch čelistí, pořád musíme pokrývat ta místa pěnou.“

„Jak si tam uvnitř vedou?“

Vazoun se podíval na Joea pohledem naplněným velkým smutkem a soucitem. „Bože, bylo to tak těžké! Je jich tam šest. Jeden umřel, ještě než je vůbec objevili. Tedy alespoň se vůbec nehýbá, ještě se nám ale nepodařilo tam dovnitř dostat ani stetoskop. Ta, která vytrvale křičela, dokud ji někdo nezaslechl, je mladá studentka, myslím tak okolo dvaceti, která má… které kovová tyč doslova prochází nohou, má ji propíchnutou skrz naskrz. Je neuvěřitelná. Naprosto klidně nás navádí, jak se dostat dovnitř. Jednomu z doktorů se tam podařilo prostrčit několik injekcí morfia a ona je aplikovala sedmiletému chlapci a jeho čtyřleté sestře, kteří sedí vedle ní a jsou na tom oba moc zle. Je možné, že o ně přijdeme.“

„A co ostatní?“ zeptala se Susan.

„Manžel a manželka. Ona je v bezvědomí, on je hysterický a trpí velikými bolestmi; snaží se dostat ke svým dětem a bojí se, že přijde o svou ženu. Vůbec nespolupracuje. Ty dvě malé děti jsou jeho. Myslíme si, že jeho žena může každou chvíli zemřít, ale dokud se k nim nedostane doktor, nedá se to s jistotou určit.“

Joe se otočil k odchodu, ale málem zakopl o vysokého člověka v obleku, který se za nimi objevil, aniž byl ohlášen. Ten muž k němu napřáhl ruku, představil se jako agent FBI, jemuž bylo uloženo toto letecké neštěstí vyšetřit. „Kde si budete chtít promluvit, agente… Jamisone, rozuměl jsem správně?“

„Ano, pane. Chet Jamison. Svezu se zpátky s vámi.“

Děsivě hlasitý zvuk pronikavého skřípění kovu blížícího se k bodu zlomu náhle naplnil vzduch a oči všech se s úzkostí stočily zpět na vrak letadla.

Hluboko uvnitř prostoru letadla, které jí teď bylo vězením svírajícím ji uvnitř, zaslechla Linda Ellisová ten hluk jako vzdálený zvuk, který ji donutil, aby se myšlenkami vrátila opět do skutečnosti. Otevřela oči a zírala na šedé denní světlo.

Zdálo se jí, že ho sem teď proniká o něco víc. Připadalo jí, že má nepřesné myšlení, jak morfium otupilo bolest, a musela se velice namáhat, aby rozumně uvažovala, když sledovala obrysy ustaraných záchranářů za změtí kovu tak blízko, ale přesto ještě mimo dosah. Ozval se nějaký hluk… jeden z nich něco říkal a ona se vzchopila, aby na to zaměřila pozornost.

„Vydrž tam ještě, Lindo. Už máme zase jeden obrovský kus z cesty. Za několik minut už dokážeme tam k vám dopravit doktora.“

Linda se podívala nalevo od sebe na zkřivený obličej té malé holčičky na prostředním sedadle. Linda seděla na sedadle v uličce, ta holčička… jakže se jmenovala? Jill. Tak to bylo. Jill byly čtyři roky a jejímu bratříčkovi sedm. Jill seděla na prostředním sedadle. Jejich rodiče seděli přes uličku… tam nedohlédla. Oddělovalo je až příliš mnoho trosek. Linda se snažila dosáhnout na otce dětí, který neustále křičel. Pokoušela se mu podat injekční stříkačku s přípravkem proti bolesti, ale nepodařilo se jí protáhnout k němu ruku.

Jill už byla zase v bezvědomí. Linda se s úlekem natáhla, aby ji vzala za zápěstí a nahmatala pulz. Její bratr – zase už zapomněla jeho jméno – držel svou sestřičku za rameno a tiše plakal. Linda zavřela oči a opakovala tutéž větu, které se zuby nehty držela celou tu dobu, „Já to přežiju. My to přežijeme. My to musíme přežít!“

Byla taková zima! Tak strašná zima! Muži, kteří se k nim pokoušeli dostat, měli nějaký přístroj, kterým dovnitř vháněli teplý vzduch, ale nestačilo to. Pokoušela se myslet na oheň a krb, představovat si, že sedí před krbem v rodném domě v Austinu nebo na slunné pláži, ale nepomáhalo to. Mrzla a Jillin otec řval, že tam všichni umřou na podchlazení.

Konečně našla to mléko. Oči ji hrozně bolely od výparů paliva, které ji celou pokrývalo. Část vraku, jež ji věznila, bývala palubní kuchyňkou, a vedle Lindy byl ještě neotevřený karton s mlékem. Vetřela si mléko do očí a hned se jí ulevilo. Bůh jí to mléko seslal. Znamenalo to, že měla zůstat naživu. Musí to přežít! Je to její povinnost. Ta krabice mléka to jen dokazovala.

„Jak dlouho ještě?“ Slyšela, jak Jillin otec křičí tu otázku a od postav nad nimi, které neměly obličeje, přišla táž odpověď jako předtím: „Už brzo.“ Vždycky to bylo už brzo. Brzo se ale stávalo nekonečností. Otupělost se vrátila a studentka druhého ročníku univerzity státu Missouri cítila, jak se jí poddává. Chviličku si pospí. Už brzy budou venku a v bezpečí.

05 KAPITOLA

SOBOTA RÁNO 13. ŘÍJNA

Let 135 společnosti North America Air bylo první sobotní letadlo, které přilétalo z Dallasu, což byl fakt, jenž neušel zástupcům sdělovacích prostředků, kteří se rozmístili, aby si na přílet počkali. Cestující, kteří neměli vůbec žádnou spojitost s tou nehodou, i členové rodin oplakávajících své blízké se vyhrnuli ze spojovacího koridoru nepřipraveni a pomžikávali do oslňujících televizních světel, do celého lesa čoček kamer, které zaznamenávaly různorodé výrazy v jejich tvářích.

Mezi první vlnou se vynořil i Bill Deason, uštvaně vypadající muž po třicítce, bez zavazadel a oblečený jen do převlečníku. Rychle přelétl očima číslo 10 nad východem, zabočil vpravo a spěšně procházel kolem několika dalších východů, než konečně našel patřičné dveře, které si poznamenal do svých narychlo vytištěných pokynů. Probojoval se dovnitř kolem právě odcházejícího kněze a ihned zahlédl švagra, jenž seděl osamoceně nedaleko rohu klubové místnosti. Mark Weiss zaslechl své jméno, když se k němu Bill přiblížil, a kývl vysíleně hlavou. Oba pak zůstali stát několik vteřin v tíživém mlčení, až nakonec Bill Marka objal. To gesto, které by za jakýchkoli jiných okolností připadalo nejspíš oběma mužům trapné, se v tomto okamžiku bolesti stalo pouhým pozadím pro slzy řinoucí se jim oběma po tvářích.

Zatímco cestující dál proudili do budovy letiště, vynořil se vysoký činitel společnosti North America Air, následován celým týmem dalších zaměstnanců aerolinií. Ti lidé doprovázeli členy rodin těch cestujících, kteří zahynuli nebo byli při srážce zraněni. Venku u chodníku byly přistaveny dva autobusy, jejichž výfukové plyny ve vlhkém vzduchu krouživým pohybem stoupaly zpod jejich podvozků. Autobus s příbuznými těch, kteří přežili, měl jako cílovou stanici nemocnici. Druhé vozidlo mělo podle pokynů zajet k blízkému hotelu, kde jim aerolinie budou nápomocné při zařizování tak bolestných záležitostí, jako je identifikace těl a zavazadel.

Když už i všichni ostatní cestující vyšli ven, vystoupila ze spojovacího koridoru osamělá postava, jejíž výraz ve tváři by mohl sloužit jako model pro vyobrazení paniky a žalu. Oblečení té ženy mělo bezesporu styl, leč bylo na něm patrné, že mu ve spěchu nemohla věnovat patřičný čas. Místo nalíčení měla tvář poznamenanou výmluvnými stopami po slzách.

V ruce držela pouze kabelku a jednomu zvědavému reportérovi připadlo, že za neklidnou sebejistotou, se kterou se snažila pohybovat po prostoru, do nějž ústily východy k jednotlivým koridorům, se skrývá snaha upoutávat na sebe v dané situaci co nejmenší pozornost. Také se mu zdálo dost podivné, jak se vyhnula oběma autobusům a místo toho zamířila ke stanovišti taxíků, kde rychle zmizela v prvním, který zde stál. Manželka Richarda Timsona zopakovala jméno nemocnice taxikáři a znovu se zabořila do sedadla, zatímco se jí myšlenky honily hlavou jako o závod. Její vážně zraněný manžel, kapitán Airbusu 320, byl v tom okamžiku asi 20 kilometrů odtud. A právě ve chvíli, kdy se taxi vysokou rychlostí rozjelo k dálnici a minulo budovu hotelu Marriott poblíž letiště, začal zde Joe Wallingford organizovat z pověření Státního výboru pro bezpečnost dopravy šetření, jehož úkolem bylo zodpovědět palčivou otázku, která nenechávala v klidu mysl žádného ze zúčastněných: Proč se to stalo?

*****

V malé konferenční místnosti hotelu Marriott se doktorka Susan Kellyová usilovně pokoušela soustředit. Přála si potlačit v mysli hrůzné obrazy z místa neštěstí vyvstávající jí neustále před očima a ovlivňující její myšlení i pocity. Znovu a znovu se musela vracet k mukám dětí uvězněných v troskách letadla. Neviděla samozřejmě jejich tváře, zato prožívala utrpení, jímž procházely. Tak si rozhodně vyšetřování leteckého neštěstí nepředstavovala.

Sledovala Joea Wallingforda s narůstajícím obdivem. To, jak shromažďoval všechny, kdo se účastní vyšetřování, a procházel s nimi krátký, ale vyčerpávající seznam toho, co stálo v popředí jejich zájmu, a z toho vyplývající úkoly. Každý člen týmu měl stát v čele té či oné vyšetřovací skupiny, ale kromě toho existovaly záležitosti, které se musely vyřešit okamžitě, a oblasti, jimž se musela věnovat mimořádná pozornost.

„Jak jen to půjde nejrychleji,“ dával Joe právě jednomu z nich instrukce, „chci dostat z airbusu záznamy jak hlasových relací, tak vlastního průběhu letu. Máme co dělat s údajnými zprávami o sabotáži u letadla vybaveného vyspělým elektronickým systémem řízení letu. Většina z vás pak jistě ví, že už dřív se vyskytly obavy, že takový systém mohou negativně ovlivnit silné elektronické signály. Federální letecká asociace již vydala pro Airbus 320 závazné pokyny ohledně minimálních vzdáleností od silných mikrovlnných vysílačů a podobných rádiových zdrojů, takže budeme potřebovat veškeré informace, které o tom dokážeme získat. Totéž platí i pro to záhadné auto, jež někdo zahlédl, když odjíždělo z prostoru u nákladní rampy.“

„Panebože, Joe, copak je možné skutečně uvažovat o sabotáži?“ Barbara Rawlsonová, která vedla skupinu zabývající se jednotlivými systémy řízení letounů, vrtěla nevěřícně hlavou a stejně pochybovačně se i tvářila. „Kdo ví, Báro. Prostě se ujistěme, že můžeme rychle vysvětlit veškeré záležitosti systému řízení letu. Byla v okolí zaregistrována nějaká nezvyklá zařízení? Mohl se k nim někdo nepovolaný dostat? A tak podobně.“

Joe se krátce zadíval na stenografické poznámky v bloku, než opět pokračoval. „Tak a dále samozřejmě nemůžeme vyloučit hrůzostrašnou možnost, že došlo k selhání ovládacích prvků nebo počítačů řízení letu a že letadlo způsobilo srážku samo.“

„Proč hrůzostrašná, Joe?“ zeptala se Susan. Byla to první otázka, na kterou se zmohla, a Joea to patrně lehce vyvedlo z míry, zároveň však ale i potěšilo.

„Protože výrobce airbusu je na tento druh potíží hodně citlivý. U typu 320 postoupili s touto moderní technikou ovládání elektronickou cestou o značný krok dopředu před kýmkoli jiným a pořádně by je vyděsilo, kdyby si někdo začal vážně myslet, že přes tolik zdvojení různých funkcí a zpětných vazeb by mohlo dojít k ztrátě funkčnosti systému řízení letu. Trvají na tom, že je něco takového vyloučeno, a doposud jsme rovněž neměli důvod, abychom zaujali opačné stanovisko.“

„Až do nynějška.“

„No, možná až doteď. A možná také ne,“ pronesl Joe a na dostatečně dlouhou dobu se zadíval Susan do očí, až se přistihla, jak bezděky odvrací zrak, což byla reakce, která ji samotnou zmátla. Věděla, že hovoří na téma, v němž je Joe ve svém živlu, zatímco ona sama se v něm teprve začíná orientovat. Snad to byl ten pravý důvod, ale cítila se nejistě a zranitelně, a to přesto, že se po celou dobu svého profesionálního působení zabývala problémem, jak se ubránit pocitu zranitelnosti. „Tak a teď,“ pokračoval Joe a obrátil se zpět na Barbaru, „tu máme větrné střihy, sabotáž, možné selhání řízení letu a jako vždy, nemůžeme vyloučit lidskou chybu nějakého druhu, což je Andyho píseček. Andy, jak to vypadá s hodnocením posádky?“

Andy Wallace, i když měl při vyšetřování stejné postavení jako ostatní členové týmu, působil jako Joeova pravá ruka už mnohokrát předtím. Vždycky na něj bylo spolehnutí. Nehrozily od něj žádné politické rány pod pás ani lenost. Byl vždycky o krok napřed.

„Kapitán airbusu se jmenuje Richard Timson, působí jako šéfpilot společnosti North America Air a viceprezident představenstva. Přežil s těžkým otřesem mozku a nějakými vnitřními zraněními a s poraněním ruky. Je ve vážném stavu, ale dostane se z toho. Doktoři mi řekli, že s námi bude schopen mluvit nejdříve tak zítra.“

„A co druhý pilot?“

„Bojuje o život. Rozsáhlé poškození lebky.“

Probrali ještě několik dalších bodů, než Joe zaťukal perem na stůl a přelétl všechny mimořádně vážným pohledem. „Varování. Očekávám a vyžaduji, aby každý jednotlivý z vás, i lidé z aerolinií, Federální letecké asociace, Sdružení civilních pilotů, od výrobce airbusu a tak dále, kteří byli zařazeni do vašich skupin, postupovali naprosto přesně podle předpisů, jakmile se budou vyskytovat poblíž trosek. Znamená to rukavice za všech okolností, přilby, když to bude patřičné, a naprosto vyloučit jakékoli riziko. Vám by snad možná nevadilo, kdybyste se trochu pořezali na rukou, ale zvažte možnost, že právě ten kus kovu, který vám rozřízne ruku, na sobě může mít stopy krevních buněk někoho z obětí neštěstí infikovaného AIDS nebo nějakou jinou chorobou. Nebudu ani v nejmenším tolerovat žádné vystavování se jakémukoli nebezpečí. Je to jasné?“ Joe se postupně zadíval na všechny kromě Susan a každý člen týmu mu v odpověď kývl hlavou.

„Tak. Teď je deset minut po deváté. Hlavní organizační schůze je ve dvě odpoledne a Susan souhlasila, že v poledne uspořádáme v hlavním společenském sále předběžnou schůzku se zástupci médií, abychom je informovali o situaci. Mějte telefony neustále nabité a zapnuté, o všem mě informujte, obzvláště o záchranných pracích tam venku, a dejme se do práce. Musíme vyřešit velkou neznámou a jsem si jist, že v tomto případě budeme pod silným politickým tlakem.“

Joe povstal a Susan ho uchopila za paži. „Politický tlak?“

Usmál se na ni a přikývl. „Ze zkušenosti jsem se poučil, že nenajdeme-li jasnou příčinu, všechny zúčastněné strany se začnou potýkat, aby ochránily samy sebe. Výrobci airbusu budou doufat, že to byla vina pilota nebo větrných střihů, aerolinie budou podporovat cokoli, co nevrhne světlo na ně, a všichni ostatní budou chránit vlastní krky. Vždycky to tak dopadne a výsledkem není nic než překážky v tom, kvůli čemu tu jsme.“

„Což je zjistit, co se stalo.“

„Přesně tak. Ne klást někomu vinu.“

*****

Pro záchranáře, kteří pracovali na vyproštění Lindy Ellisové, se poledne přiblížilo velice kvapně, ale pro ni se čas rozprostřel do bolestné věčnosti. Do jakéhosi očistce, i když už k nim teď pronikalo více světla. Jillina matka byla mrtvá. Linda ji vůbec nespatřila, ale její manžel v jednom okamžiku zkontroloval manželčin pulz a uvědomil si, že žádný nenahmatal. Jeho zoufalý výkřik byl ještě hlasitější než jeho předchozí halasné protesty a kletby. Hrudník měl zjevně tak pevně sevřený, že se mohl pohybovat asi ještě méně než Linda. Cítila s ním, ale už dávno se rozhodla, že mu pěkně od plic poví, až se tady z toho dostanou a uzdraví se, co si myslí o tom jeho ufňukaném chování během těch dlouhých hodin.

Tyto úvahy však nyní od sebe odehnala, neboť jeho vzlykání se jí hluboce dotklo. Tragédie, jež zasáhla jeho nebohou rodinu, byla opravdu nesnesitelná.

Jill byla ještě naživu. Bůh ví, jak je to možné, pomyslela si Linda. Ztráta krve musela být zastavena nějakým chuchvalcem nebo umrtvenou tkání, ale podle přísné logiky by s tak těžkými zraněními neměla přežít déle než dvacet minut. Linda jí dala další injekci morfia, ale musela bojovat s vlastní stoupající bolestí, když se snažila naklonit dostatečně daleko, aby dosáhla na její malinkou ručku. S Jilliným bratrem Jimmym to bylo snazší – ten dokázal ruku natáhnout tak, aby na ni Linda dosáhla. Už jim i chvíli zpívala, dokud i ona neupadla do bezvědomí; se slabostí se teď snažila potýkat – jejich zachránci se k nim změtí trosek téměř probojovali. Linda měla před sebou ještě několik kovových nosníků, ale nějaký doktor se už snažil prokličkovat až k nim. Vzápětí se konečně ocitl v Lindině blízkosti, s obličejem bezprostředně vedle jejího ucha, když odhadoval stav malé Jill. Nakonec se rozhodl, že dřív než s maličkou byť jen o centimetr pohnou, budou muset udělat několik okamžitých chirurgických zákroků přímo na místě.

Lékař sdělil Lindě, že přeřežou na obou stranách tyč, která jí probodla nohu, a vytáhnou ji v závěsu jeřábem nahoru i s tím zbývajícím kusem, který pak odstraní v nemocnici. Zranění krku ji rovněž bolelo, ale když na požádání zahýbala prsty na rukou i na nohou, bylo patrné, že se doktorovi ulevilo.

„Za nějakých deset minut, Lindo. Za deset minut. Už to bude za vámi.“ Cítila, jak mu pomalu začíná věřit. Tolik hodin se ji snažili uklidnit opakováním milosrdných, zoufalých lží, ale teď už snad pomalu může začít věřit tomu, že se jim to podaří. Nad sebou viděla otevřené šedé nebe, dostávala se k ní spousta teplého vzduchu a v paži měla zavedenou intravenózní injekci, kterou si téměř neuvědomovala.

*****

Ředitel nákladní dopravy společnosti North America Air se teprve začal smiřovat s rozsahem katastrofy, která zablokovala na celou noc nákladovou rampu, u níž se odbavovaly veškeré nákladní lety, jež měl na starosti. Úplně všechny pojezdové dráhy vedoucí odtud k jediné funkční startovací dráze pokrývaly úlomky z roztříštěných letadel společnosti. Žádná letadla se tedy nemohla dostat ani sem, ani odtud, což mimo jiné znamenalo, že se musí vyrovnávat s pokračující nechtěnou přítomností obřího nákladního letounu vojenského letectva před budovou, kde měl kancelář. Tohle ráno bylo pořádně bláznivé i bez rušivého zazvonění telefonu, na jehož druhém konci se ozval vysoký vojenský důstojník, který po něm chtěl, aby ho spojil s velitelem nákladního proudového letadla před budovou. Jako kdyby vojenské letadlo nemělo vlastní rádiové spojení. Hugh Billingsly si zapsal telefonní číslo a vydal se ven. Dost by se mu líbilo, kdyby si mohl prohlédnout C-5, největší letoun západní polokoule, ale příslušníci vojenského letectva, kteří se tu objevili předešlou noc, aby naložili a střežili letadlo, neměli nejmenší náladu pořádat nějaké exkurze. Nyní si jeden z těch unavených mladých vojenských policistů, zjevně zcela postrádající jakýkoli smysl pro humor, položil ruku na pouzdro s pistolí M-l6 a pozorně sledoval Billingslyho, zatímco jeho kolega doručil vzkaz do pilotní kabiny letadla, nacházející se přibližně ve výšce čtvrtého poschodí obytného domu. To, že se k obřímu dopravnímu prostředku nikdo nepovolaný nesmí přiblížit na vzdálenost menší než 30 metrů, se zřejmě důsledně dodržovalo.

V pěti minutách se ve dveřích objevil mladý, na smrt unavený major letectva a vydal se s Billingslym zpátky do jeho kanceláře, aby si odtud zavolal. Při vytáčení čísla se major náhle zarazil a omluvně se podíval na svého hostitele. „Je mi moc líto, pane, ale nebyl byste tak laskav a nevyšel na chvíli z kanceláře?“

Ač se Billingsly nacházel ve své vlastní kanceláři, přesto uposlechl, i když ho to ještě víc zmátlo.

„Tady major Archer z Kansas City, plukovníku,“ ohlásil se major, když se konečně ozvalo volané číslo. Nikdo mu neoznámil, komu či kam volá, jen z předčíslí bylo zřejmé, že je to někam na území hlavního města Washingtonu. Na kousku papírku, který od Billingslyho dostal, bylo kromě čísla napsáno jen „Volejte plukovníka Wallace“.

„Bylo mi řečeno, že jste tam zablokovaní,“ ozval se plukovník.

„Ano, pane. Při té srážce se rozletěly trosky jak po obou pojezdových drahách, tak i po startovací dráze 19. Skoro každou hodinu se jednou z vysílaček spojuji s ředitelem letiště, aby dal startovací dráhu vyčistit a my po ní mohli rolovat, ale nemůže ničím hýbat, dokud mu to neodkývá někdo ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy. Navíc, jak jsem slyšel, může jim to trvat několik dnů.“

„Ten náklad musí odtamtud zmizet, majore. Musí se dostat do Kwajalein. To, že zůstává na civilním letišti, představuje bezpečnostní riziko.“

„Pane, to mi je jasné.“ Major byl již celou noc ve spojení s 22. velitelstvím letectva na vojenské letecké základně v Travisu v Kalifornii. Copak ten chlap na druhém konci drátu o tom nic neví?

„Majore, samozřejmě že nechci, abyste ohrozil letoun, ale musíme ten náklad odtud dostat během příštích několika hodin.“

„Pane, jsem ve spojení se svým velením v Travisu a oni si mohou promluvit s velitelstvím ve Scottu, ale –“

„Majore, váš zákazník je ministerstvo obrany a tenhle zákazník vám nařizuje, abyste rozhejbal svoje pozadí a našel způsob, jak se odtamtud dostat. Existují důvody, které nás opravňují vás k tomu donutit a o kterých se jednoduše nemohu rozšiřovat přes nezabezpečenou linku. Udělejte to bezpečně, ale udělejte to. Je to jasné?“

„Byl by pan plukovník tak laskav a řekl mi jak?“

„Zatraceně, vy tam tomu velíte! Používejte hlavu, tvůrčí schopnosti, diplomacii, urážky. Žebrejte, žádejte, přemlouvejte, cokoli bude potřeba. Hlavně se dostaňte do vzduchu.“ Plukovník se ironicky uchechtl. „Krucinál, ukažte jim, co byste dělal vy, kdybyste to tam měl na povel. Uvědomte si, že vaše slovo váží skoro tři sta padesát tun.“

„Rozkaz, pane plukovníku! A jak vysoko chcete, abych skákal?“ Ta odpověď měla být pokusem o sarkasmus do morku kostí znaveného majora na nemastný neslaný pokus plukovníka o humor.

„Až do Kwajaleinu.“

Plukovník ukončil hovor a major Archer tam zůstal stát a nevěřícně vrtěl hlavou. Jak ke všem čertům má pilot vojenského letectva s hodností ubohého majora donutit lidi ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy a ředitele velkého dopravního letiště, aby udělali to, co by rád? A proč je to kruci tak naléhavé? Jestli se zrovna teď někde válčí, tak jemu to ušlo. Ať už bylo v útrobách jeho letadla cokoli – vlastně na tom, co to obrovské hranaté monstrum obsahovalo, ani moc nezáleželo – tak bylo zcela jasné, že jak dodavatel, tak i odpovědní vládní úředníci chtějí, aby to bylo pryč z letiště Kansas City co nejdřív a bez zbytečného povyku. Jejich taktika byla majoru Archerovi celkem jasná. Pokud se komukoli během tohoto procesu, kdy budou vnucovat svou vůli vedení mezinárodního letišti v Kansas City, pocuchá peří, pak to bude vina velitele letadla. Tedy jeho vina. Ale přesto, měl své rozkazy.

*****

Joe sledoval, jak se lidi ze sdělovacích prostředků proměnili v posluchače v okamžiku, kdy doktorka Kellyová na jednom konci tanečního sálu vystoupala na pódium a před ní se sešikoval les kamer a mikrofonů. Předcházela tomu vzrušená desetiminutová debata mezi nimi dvěma o tom, co se může a nemůže v tomto okamžiku sdělovat. Joe věděl, že je nervózní a že se snaží, aby to na ní nebylo vidět, ale cítil s jistotou, že to zvládne. Tohle byla vůbec nejcennější služba, kterou jim mohl člen výboru při práci v terénu poskytnout – udržovat pozornost médií na něčem jiném než na vyšetřovacím týmu.

„Dámy a pánové, jsem doktorka Susan Kellyová, jedna z pěti členů Státního výboru pro bezpečnost dopravy, a toto bude pouze velice krátká předběžná informativní tisková konference, která vás seznámí s naším dosavadním postupem, s pravidly při práci v terénu a také s tím, co podnikneme, abychom zjistili fakta pojící se k této tragédii.“

Počet zástupců sdělovacích prostředků vzrostl do dvou hodin odpoledne na téměř osmdesát – z toho množství šel trochu strach. Susan se hlídala co do rychlosti svých sdělení, neboť mluvila-li na veřejnosti, měla po celou svou profesionální dráhu tendenci věci uspěchat.

„Za prvé tu nejsme proto, abychom dospěli k jakýmkoli urychleným závěrům určujícím příčiny. Budeme zkoumat vraky, pošleme některé věci na rozbor a nakonec povolíme odklizení a vyčištění částí, které nyní vyřazují z provozu severojižní startovací dráhu. Rovněž vyslechneme svědky, ale za žádných okolností se nikdo z nás neuchýlí ke spekulacím o tom, co se snad mohlo stát. Jak pravděpodobně víte, může to trvat až celý rok, než zveřejníme nějaké formální zjištění. Státní výbor pro bezpečnost dopravy má pověření od Kongresu najít pravděpodobnou příčinu každé letecké nehody, a to za jediným účelem – zabránit tomu, co už se jednou stalo, aby se nepřihodilo znovu. Nejsme tady, abychom určovali vinu.“

„Co jste tedy až dosud zjistili? Mohla to být sabotáž?“ Hlas přišel ze směru, kde v jedné z předních řad seděl takřka holohlavý reportér nějakých novin.

„Abych řekla pravdu, máme jen základní fakta, totéž, co máte i vy. Dorazili jsme sem teprve před několika hodinami. Budeme zkoumat motory, konstrukční prvky, jednotlivé systémy, postupy pilotáže, řízení leteckého provozu, počasí, vlivy lidského faktoru, údržbu a záznamy o ní i všechny další aspekty, které se ukáží jako důležité. To jsou hlavní skupiny úhlu pohledu.“

Uprostřed davu vystřelila vzhůru jedna ruka a Susan tím směrem pokynula.

„Doktorko Kellyová, zmínila jste se o řízení leteckého provozu – je možné, že to byla chyba řídícího tohoto provozu?“

Susan se rozhlédla po zaplněné místnosti a silou vůle se pokoušela zahnat vnitřní chvění a nervózní svírání okolo žaludku. Jeden chybný krok, jedno chybné prohlášení a vyslouží si, že bude v očích odborníků vypadat jako idiot. Uvědomovala si přítomnost Joea Wallingforda, postávajícího kousek od ní. On byl v očích členů vyšetřovacího týmu Státního výboru pro bezpečnost dopravy Pan Někdo, a ji brali jen za začínající děcko ve výkonném výboru, a navzdory všem přípravám se v tom teď pěkně plácá.

„V tomto stadiu vyšetřování nelze nic považovat za dané, ale nelze ani nic vyloučit. Všechno je v tuto chvíli možné. Během každého vyšetřování je jedna z vyšetřujících skupin označena jako skupina zabývající se řízením leteckého provozu. Je to běžná praxe a nesouvisí se skutečnostmi té které havárie. Lidé z této skupiny se tudíž budou zcela rutinním způsobem věnovat faktům v této oblasti.“

„Ale,“ nevzdával se ten muž, „je chyba u řídícího letového provozu možná?“

Susan se pokusila vyloudit úsměv, ale nevyvedlo se jí to příliš dobře. „Jednoduše to nevíme a nemůžeme během prvních několika dnů označit žádný z potenciálních činitelů jako buď možný, nebo nemožný. To, co tu máme teď, jsou trosky dvou dopravních letadel a velký počet mrtvých a zraněných lidí. Jsme tady, abychom zjistili proč. A v tomto okamžiku neznáme odpověď. Tolik k vaší otázce.“

Další ruka se zvedla a nějaká žurnalistka povstala a zeptala se, zda je možné, že se vyskytly závady v elektronickém systému řízení letu, což byla otázka, která byla jak pro výrobce airbusu, tak pro Susan v tuto chvíli rozhodně nežádoucí. Susan na tuto otázku odpověděla vyhýbavě a rovněž neobratně, jak si pomyslela, ale další následovaly a nevyžadovaly nic než spekulace a závěry, o kterých prohlásila již dřív, že jim je nemůže poskytnout.

Neustále pokračovaly otázky na možnost sabotáže a na spiknutí za účelem odstranění Larryho Wilkinse. S tím nám bude muset pomoct FBI, odpověděla Susan. Další otázka.

Nakonec se dostala tam, kam si předem v duchu slíbila, že se nedostane. Že totiž nedovolí, aby se při řeči zadrhávala na příliš častých zarážkách jako „ehm“, a nenechá tak před dychtivým zástupem reportérů ze sebe přímo vyzařovat nejistotu. Vždyť to byl stav, jenž se dal ve své podstatě přirovnat ke krvácení ve vodách zaplavených žraloky.

Joe Wallingford vycítil její narůstající tíseň. Uvědomoval si, že se Susan dostává na tenký led. Oba podcenili zájem sdělovacích prostředků o zprávy o atentátu na senátora Wilkinse. Na druhou stranu by on sám měl zůstat na okraji dění. Ona byla členkou výboru, on byl pouhý zaměstnanec. Zaměstnance by mělo být vidět, ale nikoli slyšet. Přesto se náhle přistihl, jak rychle přistupuje k mikrofonu, aniž si svůj počin rozvážil. Postavil se před polekanou Susan Kellyovou a oslovil shromáždění.

„Jsem Joseph Wallingford, vrchní vyšetřovatel Státního výboru pro bezpečnost dopravy, zodpovědný za vyšetřování příčin tohoto leteckého neštěstí. Rád bych něco zdůraznil. Jsme tu teprve několik hodin, a právě v tomto předběžném stadiu vám mohu kategoricky říci, že neexistuje vůbec žádný důkaz jakékoli sabotáže a v tuto chvíli je směšné se této myšlenky neustále držet.“ Znovu se odmlčel, zvedl ukazováček pravé ruky, aby naznačil, že ještě neskončil, a jeho hluboký hlas se rozezvučel místností. „Jak už jste slyšeli od doktorky Kellyové, v tomto stadiu nelze nic ani určit, ani vyloučit. Je to bezpředmětné a nejspíš i trapné, aby se kdokoli snažil nadále sledovat možnost sabotáže, dokud nezískáme skutečná fakta.“

Joe se obrátil k Susan a naklonil se těsně k jejímu uchu. „Už by bylo dobré to skončit.“ Dělal, že nevidí její pohled ostrý jako břitva, který k němu vyslala, a obrátil se, aby zaujal své místo vedle pódia.

Susan Kellyová zvedla ruku, aby si zjednala ticho. Posluchači na to jen zvolna zareagovali, kamery a magnetofony stále zůstávaly v činnosti. „Teď tuto konferenci ukončíme, protože, upřímně řečeno, nemáme dostatek faktických informací, abychom mohli sdělit něco víc. Využijte, prosím, služeb našich lidí z informačního oddělení a já se vám ozvu, abych si s vámi opět promluvila, až mi to povinnosti dovolí. A to ještě v průběhu dnešního dne, jakož i zítra.“

Po těch slovech se sál ihned rozvlnil, jak reportéři vstávali ze židlí a přistupovali blíž k Susan Kellyové. Každý z nich byl nedočkavý, aby se zeptal na další nezodpověditelné záležitosti. Joe využil příležitosti a vyklouzl ze sálu ven, neboť si byl jistý, že doktorka Kellyová teď už vše zvládne. Až sebou trhl, jak ho vylekalo, když se dveře ze společenského sálu hlučně rozletěly, a potom se z ženského hrdla ani ne dvacet metrů za ním ozval ostrý tón rozkazu.

„Joe!“

Obrátil se a díval se do obličeje tak sršícího zlobou, že jej ta intenzita úplně vykolejila. Blížila se k němu s hlavou skloněnou, zuby zaťaté, co krok, to téměř jeden metr. Prstem ukazovala na malou konferenční místnost, kde se setkali ke krátké informativní schůzce teprve před několika hodinami. „Pojďte dovnitř. A hned!“

Joe odevzdaně následoval příkaz jejího prstu a prošel dveřmi, které mu přidržela otevřené. Otočil se k ní s úmyslem se jí upřímně omluvit – tuto možnost mu ale ona nehodlala poskytnout.

„Jak jste se mohl opovážit něco takového udělat, pane Wallingforde?“

„Já…“

„Měla jsem za to, že by vám mohla stačit špetka zdravého rozumu, abyste si uměl domyslet, že za žádných okolností, vyjma snad nukleární války, nemáte právo odstrčit členku výboru a vzít jí slovo b… b… během schůze, slyšení, tiskové konference ani kdykoli jindy! Způsobil jste, že jsem tam vypadala jako idiot, a to se mi nezamlouvá ani v nejmenším!“

„Susan, já…“

„Zavřete pusu! Teď mě poslouchejte. Mám stejné právo se tam dusit ve vlastní šťávě bez jakékoli pomoci jako každý jiný člen výboru, ať je to mužský, nebo ženská.“

Joeovi se z toho otřesu roztočila hlava. Mozek mu pracoval na plné obrátky, jak vybíral mezi různými možnostmi, co na to odpovědět. První reakci vyrazit do protiútoku v sebeobraně raději spolkl s vědomím jejího nadřazeného postavení, jež mu tak překvapivě vmetla do tváře. Zároveň nemohl sám sobě popřít, jak ho ta žena přitahuje a jak ji obdivuje. Dobrý bože, ta se dokáže poprat! A aniž měl čas srovnat si myšlenky v hlavě a dát jim podobu slov, v hloubi svého vědomí věděl, že jí dává za pravdu. Zachoval se podle mužského syndromu žena v nouzi. Vyrazil vpřed na její obranu, když o žádnou nestála.

„Su… ehm… Paní doktorko, velice upřímně toho lituju. Jednal jsem bez rozmyslu. Neměl jsem v úmyslu podkopávat vaši autoritu.“

„Jenže přesně toho jste ksakru docílil.“

„Já… ehm…“

Na několik vteřin se od Joea odvrátila a udělala několik kroků směrem ke konferenčnímu stolu. Jeho nechala stát u dveří, kde k jejím zádům promlouval omluvnými, vysvětlujícími gesty. Náhle se k němu zase prudce utočila. „Podívejte, já beru na vědomí vaše postavení, Joe. A očekávám, že vy budete mít na zřeteli to moje. V životě jsem si úspěch nevydobyla tím, že bych nechávala jiné, aby mi přicházeli na pomoc dřív, než jsem o tu pomoc požádala. Jestliže budu pomoc potřebovat, uslyšíte mé volání v nouzi jasně a zřetelně a nebude to žádný ukňouraný hlásek.“

„Na mou duši, je mi to upřímně líto.“

„Jenomže jste tím možná vyvolal daleko horší problémy, než je tenhle. Sám jste mi předtím připomínal, jak je tento případ politicky vznětlivý, a pak řeknete sdělovacím prostředkům téměř po lopatě, že nehodláme brát možnost sabotáže vážně. Já se skutečně ve světě politiky vyznám, Joe, i když jsem ve výboru nová. Mohlo by to vyvolat opravdu vážné potíže.“

„Skutečně?“

„Bohužel si myslím, že se nemýlím.“

*****

Deset minut před jednou hodinou po poledni ucítila Linda, jak je nadzvedávána do výšky. Závěs, který měla okolo sebe velice opatrně připásaný, se o několik centimetrů nadzvedl. Tělo měla napojené na přístroje, propíchnutou pravou nohu na dlaze s odříznutými konci kovové tyče vystupujícími ze zakrvácených fáčů, kterými jí doktor obvázal ránu. Vše to byl výsledek úporných snah dostat ji ven z trosek a hned nato do nemocnice. Pomalu, bolestivě – při každém trhavém pohybu lana jí projela tělem silná bodavá bolest – ji jeřáb vynášel vzhůru.

Přestože byl vzduch chladný, vděčně ho vdechovala a pohled na oblohu ji těšil, i když na ní pluly těžké mraky a mžilo. Tlumená směsice hlasů spolu s povely vykřikovanými muži jeden na druhého vytvářely pozadí zvukům provázejícím posunování kovových úlomků, ohýbání nosníků, řinčení při odsouvání kovových plátů na jednu nebo druhou stranu, jak se jí snažili uvolňovat cestu, aby ji osvobodili. Znovu se ozval potlesk a nadšené volání, stejně jako když byla z trosek před několika minutami vytažena Jill. V příštím okamžiku už byla Linda na zemi, kde ji přenesli na nosítka, a u ucha jí zněl čísi hlas: „Vaši rodiče jsou na cestě, Lindo. Už přiletěli z Texasu. Odvážíme je do nemocnice, abyste se setkali tam.“

Prve trvala na tom, aby vyzvedli jako první Jill, a oni to udělali. K doktorovi se přidal ještě další chirurg a oba pak omotali holčičku obvazy jako zámotek, a než ji vyzdvihli ven, připoutali ji ke speciální desce. Linda původně také chtěla, aby potom vyzvedli i chlapce, ale přesvědčili ji, že musí jít jako další ona. Už ji prý potřebují venku, aby se dostali k němu, alespoň tak to říkali. Moc jim nevěřila, ale už byla příliš zesláblá, aby se vzpírala. Pozorovala záchranku, jak se odtud řítí se zapnutými světly i sirénou a odváží Jill pryč. Bůh ji provázej, pomyslela si. A to i když bude žít…

Jillina sedmiletého bratříčka Jimmyho vyzvedli jako posledního a on se vynořil do téhož nádherného denního světla, jak to už před chvílí zažila Linda sama. Přeložili ho do další záchranky. Z místa, kde Linda ležela, stále ještě viděla trosky letadla, které ji tak dlouho věznilo. Vyvolalo to v ní opět sžíravou bolest po celém těle. Panebože! Jak jen tohle mohla přežít? Jak to mohl vůbec někdo přežít? Když se zavřely dveře ambulance, v níž ležela, zesláble napřáhla ruku a chytila zdravotníka za rukáv. „Jak je na tom Jill?“

„Nevím, Lindo. Ty jen lež a odpočívej.“

„Jak je jí? Přežije to?“

Muž se na ni usmál, ale i přes rozmazané vidění postřehla, jak mu vyhrkly slzy. Vehnalo mu je do očí to, co ona vidět nemohla – skvrnitá, rudá, spálená kůže, která bývala jejím obličejem, než před tolika hodinami letecký benzin z rozpadlých nádrží na křídle Boeingu 737 zaplavil jako vlna rozpáranou kabinu.

„Jsem přesvědčený, že to zvládne, Lindo. Teď už je v bezpečí stejně jako ty.“

Linda Ellisová hned poznala další z těch dobře míněných lží. Avšak ještě než ji spánek opět přemohl, chytila se těch slov jako klíště, ať už byla pravda jakákoli.

Ve chvíli, kdy sanitka uháněla po pojezdové dráze letiště, záchranný tým započal poslední útok na rozbitý trup letadla ve snaze vyprostit i posledního přeživšího. Otec obou vážně zraněných dětí, které se Linda tak obětavě snažila chránit, se pomalu blížil ke stavu naprostého vyčerpání.

„Moje děti! Prosím vás, řekněte mi to. Jak jsou na tom?“

Hlas už se ozýval několik centimetrů od něj. „Jsou živé, pane Manningu. Už jsou na cestě do nemocnice.“

„Už dlouho mi neodpovídaly.“

„Byly pod vlivem silných léků. Teď už se nehýbejte a nemluvte, pane. Musíme ještě odtáhnout tenhle poslední kus.“

„Moje žena… moje žena umřela. Ona…“

„Já vím, pane, moc mě to mrzí. Ale nejdřív snad abychom odtud dostali vás.“

„Nenecháte ji tu?“

„Samozřejmě že ne. Ale nejdřív půjdete vy. Byla by to tak určitě chtěla.“

„Nemůžete vědět, co by byla chtěla.“

„Asi ne, ale svým dětem nepomůžete, když to nepřežijete.“

Během posledních třiceti minut se Jeff Burnsall potýkal s posledními několika kusy kostry letadla věznícími Jasona Manninga na sedadle. Nebyla to jeho práce jako zdravotníka, ale trval na tom, že to udělá. K smrti unavení záchranáři z týmu hasičů ho nechali, aby pokračoval, protože už měl za sebou nějaké zkušenosti při záchranářských akcích a obstarával ošetření toho muže, zatímco se k němu probojovával. Ale ten poslední nazelenalý kus trosky letadla se nechtěl za žádnou cenu pohnout. Zdálo se mu, že by ho mohl odsunout rukama, ale odmítal se pohnout, a jeho to začínalo dopalovat.

Burnsall ležel na břiše na silné nepromokavé plachtě, kterou zase jen tak tak drželo množství ostré kovové kostry. Než se pustil do vyprošťování, měl místo právě tak na to, aby mohl zavést Manningovi do paže kapačku a aplikovat mu do žíly tišící prostředky proti bolesti, které ten muž potřeboval už nejméně patnáct hodin.

„Zatraceně!“

„Co se děje?“ Manningův hlas byl okamžitě naplněn panikou a Burnsall se zastyděl sám před sebou, že se neovládl. „Nic. Jen si tu tak trochu zoufám. Počkejte ještě chvilku, pane Manningu.“

Nosní dírky měl neustále plné pachu leteckého benzinu. Zjevně ho pěna všechen ještě nespláchla a stejně tak bylo jasné, že jím byly stále nasáklé jak Manningovy šaty, tak i vlasy. Burnsall věděl, že bude muset pracovat s největší opatrností, však ho také již dřív patřičně varovali. Tryska hasičského vozu s pěnou dosud čekala jen pár desítek centimetrů odtud, ale hasiči, kteří akci řídili, už dávno rozhodli, že nebezpečí požáru již značně ustoupilo. Burnsall si konečně nalezl pro tělo pevnější polohu, vyzkoušel si, že opora vydrží, a oběma rukama v rukavicích uchopil ostré hliníkové žebro. Kdyby ho dokázal posunout o třicet centimetrů a dokázal ho zaháknout za další vyčnívající článek, pak se dostane dovnitř a mohl by připevnit kolem Manninga závěs a vytáhli by ho přímo vzhůru. Mohli by i posunout hydraulické čelisti tak, aby ten úkol zvládly ony, ale nařídit je bezpečně do patřičné polohy by zabralo další hodinu. Tohle by bylo mnohem rychlejší a pacient, kterého má na starosti, se odtud potřebuje dostat.

„Teď se ani nepohněte, pane. Nesmíte hýbnout ani svalem.“

Pomalu začal vyvíjet tlak na žebro a cítil, že výztuž o milimetry povolila. Pokaždé o něco málo zvýšil sílu tahu a kov se stále více ohýbal podle toho, jak si přál. Žebro se k němu přibližovalo a on cítil, jak se mu špičky bot zakliňují do kovových úlomků za ním, jak do sebe absorbovaly něco z tlaku, který vyvíjel na výztuž. Celé se to zdálo bezpečné, takže neustále zvyšoval své úsilí. Asi sedm centimetrů, potom patnáct, vypadalo to, že to půjde docela snadno. Měl stále ještě dost sil v rezervě, spoustu síly, ale bude jí potřebovat každou trošku. Ta výztuž se bude muset ohnout dozadu ještě dalších patnáct centimetrů, než dokáže zaháknout její konec.

„Takhle je to lepší.“ Manning pociťoval menší tlak na prsou, když se ten kovový kus od něj oddálil, ale nesmí se hýbat. Burnsall si povšiml výrazu na bolestí ztrhaném obličeji toho muže a uvědomil si, že začíná upadat do mrákotného spánku po demerolu, který má v krvi. Kdyby kopl…

Burnsall váhavě povolil tlak a nechal výztuž, aby se pomalu vrátila do původní polohy a začala tlačit na kovový panel, který věznil Manninga. Pak žebro pustil a zavřel oči, těžce přitom oddechoval a vteřinku sbíral sílu. „Pane Manningu, slyšíte mě?“

„Jo. Pospěšte si! Už zase to na mě tlačí. Prosím vás! Tolik to bolí! Prosím!“

„Vydržte, pane! Musím si chvilku odpočinout. Ale teď mi musíte slíbit, že se ani nepohnete, ani nebudete mluvit. Můžete mi to slíbit?“

„Cože?“

„Mohl byste kvůli mně vydržet v naprostém klidu a tichu?“

„Jo. Jen si pospěšte. Nevím, jak dlouho ještě tohle vydržím.“

Na Manninga nebylo spolehnutí, ale jak také jinak, když trpěl takovou bolestí. Kdyby Burnsallovi nějak ta výztuž vyklouzla, kdyby ji pustil, mohla by narazit do Manningova hrudníku a nadělat ještě víc škody. Měl by odtud možná vylézt a nechat to na záchranářích. Pohled na mužův divoký výraz v očích mu však prozradil, že se musí pokusit ještě jednou.

„Jak to jde, Jeffe?“ Hlas, který se za ním ozval, patřil jednomu ze záchranářů z hasičského týmu.

„Jsem v pořádku. Musím jen pohnout jedním kusem, pak už se tam dostanu se závěsem.“

Burnsall se zhluboka nadechl a opět uchopil výztuž za okraj a s rovnoměrnou silou ji přitahoval o deset centimetrů, pak o patnáct, o dvacet a dvacet pět. Stále ji pevně držel a rovnoměrně táhl, přičemž se snažil sledovat cíl – kus, za který výztuž zahákne. Už jen… o chloupek víc… jen kousek… ještě… a…

„Ne! Já jsem…“ Hlas Jasona Manninga prořízl vzduch v propleteném prostoru mezi nimi a Jeff sebou trhl. Manningův náhlý pokus změnit polohu začal prudkým nakloněním horní části jeho těla, což posunulo trosky, na kterých spočíval Burnsall, takže ztratil oporu pro nohy. Celého ho to odhodilo vpravo. V té milisekundě, kdy došlo k pohybu, se snažil nepustit se žebra a zůstat na něm viset. Pohnulo to s ním však příliš a jako ve zpomaleném filmu mu vyklouzla výztuž z prstů a udeřila zpátky směrem k Manningovi. Narazila na kovový plát, který Manninga odděloval od výztuže, a ten mu vyrazil dech. Zároveň při tom vylétlo něco, čeho se všichni po celou tu dobu nejvíc báli – sprška malinkých jiskřiček, která odlétla přímo k Manningovi.

„Hoří! Kruci, hoří! Pěnu! Rychle sem s pěnou!“

Manning téměř okamžitě vzplál. Po prudkém nárazu výztuže a vznícení jeho šatů a sedadla nasáklých leteckým benzinem se mu v témže okamžiku vydral z hrdla překvapený výkřik. Burnsall se otočil, aby zakřičel na hasiče u obsluhy pěnové stříkačky, a cítil, jak prudce sklouzává na stranu do nezajištěné části ostrých kovových úlomků. Uběhlo jen několik vteřin, ale hasiči již ochabli ve své ostražitosti a on zaslechl, jak se někdo teprve dobývá ke spoušti trysky. Hlasy ozvěnou opakovaly výkřiky, že hoří, a v tu chvíli už cítil žár plamenů u hlavy a zad. To již zcela nekontrolované sklouzával dolů, něco ostrého mu projelo zády a ten vjem doprovodila palčivá bolest. Náhle se mu velmi ztěžka dýchalo; současně mu k uším dolehl zvuk ručního hasicího přístroje, který kdosi bezmocně namířil z příliš velké vzdálenosti jeho směrem. Uslyšel i výkřiky Jasona Manninga, kterého v tu chvíli již úplně pohltily plameny a doslova ho spalovaly jako na hranici. Burnsall se snažil zvednout hlavu a ohlédnout se, ale stěna plamenů mu zakrývala výhled. Plameny si však našly cestu k dalším kalužím leteckého benzinu v troskách pod ním a teď začaly polykat i jeho. Vtom ztratil vědomí.

Hasičům, kteří první zaslechli Burnsallův výkřik a pak v troskách zahlédli problesknout oheň, se zdálo, že uběhla celá věčnost, než proud pěny vyrazil z konce trysky. V průběhu dopoledne postřikovali vrak již několikrát, a přesto během pár vteřin utrpěl Jason Manning strašlivé popáleniny, a muž, jenž se jej předtím snažil zachránit, ležel nabodnutý na ostrém úlomku aluminia s popáleninami třetího stupně. Za několik sekund byl oheň potlačen a dva z hasičů seskočili do pokroucené změti úlomků; jeden z nich popadl Burnsalla a vytáhl ho nahoru dřív, než si uvědomil, jaký je rozsah jeho zranění. Během několika minut ho pomocí jeřábu vyzvedli vzhůru a spustili na betonovou plochu dráhy. Další zdravotník se vzápětí pustil do ošetřování jeho poranění – zkolabované pravé plíce a vnitřního krvácení.

Manning však byl stále uvězněn jako dřív. Kolem překážejícího kusu výztuhy přehodili bez váhání řetěz připoutaný k mechanickým čelistem, neboť po tom, k čemu došlo, již jen velmi málo záleželo, zda se vyrojí jiskry. Nyní se výztuž upoutanou řetězem podařilo odtáhnout i s pláty kovu tak snadno, jak to samozřejmě Burnsall holýma rukama dokázat nemohl.

Konečně osvobodili Manninga. Dva muži zápolili, aby pod něj dostali závěs, a zápach spáleného masa jim přitom čpěl do obličeje tak pronikavě, že se jim dělalo nevolno. Ještě stále dýchal, ale byl celý ohořelý a v bezvědomí. Rychle jej vyzvedli a přemístili na nosítka u vozu záchranné služby, kde se lékař okamžitě snažil zjistit, jestli ještě pracuje srdce. Zaslechl slabý šelest počínající srdeční zástavy.

Bojovali patnáct minut a použili všechny dostupné prostředky, aby Manninga udrželi naživu. Nakonec však do morku kostí vyčerpaný lékař zvedl hlavu a zavrtěl hlavou. Už toho bylo příliš mnoho.

*****

V pět odpoledne otevřel Joe dveře svého hotelového pokoje a svrchník odhodil na postel. Organizační schůze se protáhla déle, než měl původně v úmyslu, neboť několik zúčastněných stran se přetahovalo o to, kdo má být v té které skupině. Potřeboval se vyspat, ale to bude muset ještě dalších pár hodin počkat.

Joe zapnul televizi a zároveň v duchu procházel událostmi předchozích hodin. Snažil se přijít na to, jestli na něco nezapomněl. Uvědomoval si, že u výrobce airbusu bude nyní panovat naprostý chaos, budou se modlit a doufat, že srážku nezavinila nějaká základní konstrukční chyba jejich vysoce propracovaného elektronického systému pilotáže. Jestliže ale jako jedna z možností připadala v úvahu sabotáž, pak i ta by se mohla týkat řízení letu.

Co však Joea téměř vyděsilo, bylo úvodní pátrání po černých skřínkách v ocasní části airbusu. Letový záznam našli přesně tam, kde očekávali, ale záznamník hlasů z pilotní kabiny nebyl nikde k nalezení, a dokonce chyběl i jeho úchyt. Potřebovali to zařízení získat co nejdříve. Řešení příčiny neštěstí by mohlo být na pásce uvnitř něj. Letový záznam jim řekne spoustu věcí o tom, jak se choval letoun, ale pouze žijící člen posádky a záznamník hlasů by jim mohl říct, co dělali piloti. Skupina Barbary Rawlsonové stupňovala usilovnost svého hledání. Bude-li to možné, chtěl Joe odeslat hlasový záznam z pilotní kabiny do laboratoře Státního výboru pro bezpečnost dopravy letadlem startujícím do Washingtonu pozdě v noci.

Na obrazovce televize se objevila tvář Connie Chungové se sobotním večerním zpravodajstvím CBS. Joe zesílil zvuk a obraz se přesunul na reportéra stanice stojícího na samém konci startovací dráhy 19 letiště Kansas City, přinášejícího nejnovější zprávy o leteckém neštěstí. Mluvil o úsilí záchranných čet, jež nabralo tak tragický konec pro otce malých dětí vytažených z trosek. Většina zpráv se týkala práce záchranářů a požáru. Zraněný zdravotník je v kritickém stavu, stejně jako ta malá čtyřletá holčička. Znovu se probírala možnost sabotáže a připojeno bylo i grafické znázornění vysvětlující, jak pracuje systém řízení letu a jak by pravděpodobně mohlo k sabotáži dojít.

Bez jakéhokoli varování se objevila na obrazovce Joeova tvář. Záběr z informativního setkání konaného před několika hodinami. Na něm byl Joe, ne Susan. Reportér hovořil na pozadí obrazu a říkal, že Státní výbor pro bezpečnost dopravy odmítl uznat možnost, že by na kongresmana mohl být spáchán atentát.

„… vám mohu kategoricky říci, že neexistuje vůbec žádný důkaz jakékoli sabotáže a v tuto chvíli je směšné se této myšlenky neustále držet,“ slyšel Joe sám sebe říkat, když naprosto ohromený nedokázal odtrhnout oči od obrazovky. Tento záběr bylo to jediné, co z tiskové konference použili. Vypadalo to tak, že Joe právě oznámil celému světu, že neexistuje žádná možnost sabotáže. Alespoň tak si to budou všichni vysvětlovat. Susan měla pravdu. Z toho vzniknou vážné potíže.

Během patnácti minut zazvonil telefon a on hned poznal hlas předsedy Státního výboru pro bezpečnost dopravy Deana Farrise. Nepochybně právě zhlédl zprávy.

„Joe, jste tam?“

„Ano, pane.“

„Joe, co mi to tam proboha provádíte?“. „Pokouším se vést vyšetřování. Co máte na mysli?“

„Viděl jste zprávy?“

„Ano.“

„Tak to vám tedy, parde, gratuluju, dostal jste se do zpráv na NBC, ABC, CBS a několika dalších zpravodajských stanicích s jedním a týmž prohlášením. A neuplynulo ani půl minuty po tom, co váš obličej zmizel z obrazovek, a telefon se mi začal žhavit doběla.“

„Podívejte, zabrali pouze vytrženou část prohlášení. To, co jsem řekl…“

„No tak, Joe, už tuhle hru hrajete dost dlouho, abyste věděl, co od nich můžete čekat. Vždyť víte, že vytrhnou z kontextu všechno, co jim přihrajete, a jak se zdá, odmlky jste si dopřál přesně na těch správných místech.“

„Mrzí mě to, ale určitě to nebude ta největší potíž.“

„Že ne? Hele, já jsem ten, co sedí na politicky horké židli, jasné? Dovolte tedy, abych vám něco řekl. Během deseti minut jsem měl několik telefonických rozhovorů s přáteli z Kapitol Hillu. Ti byli setsakra znepokojeni, že by to skutečně mohl být politický atentát a vy že odmítáte takovou možnost zvážit.“

„To je směšné! Jediné, co jsem řekl, bylo…“

„Joe, já vím, co jste řekl, slyšel jsem to. Potíž je v tom, že tenhle divoch z Louisiany má spoustu věrných nohsledů a ti děsí lidi nahoře na Kapitol Hillu a upřímně řečeno děsí i mě. Objevili se už lidi od FBI?“

„Dnes ráno. Samozřejmě. Byl tu nějaký agent, ještě než jsme dorazili. Mimochodem, potřeboval bych si s vámi promluvit o Caldwellovi a o těch letadlech letecké asociace, která jsme nedostali k dispozici.“

„To počká. Co jste pověděl FBI?“

„Co tím myslíte, co jsem jim řekl? Porovnali jsme si dosavadní zjištění a vzhledem k prázdným poznámkovým notesům na úplném začátku vyšetřování toho nebylo zrovna nejvíc. Budou se nás držet jako klíště po celou dobu vyšetřování, dělají to tak nakonec pokaždé. Kam jste tím mířil?“

„No, podle toho, co bylo v televizi, to mohlo vypadat, že jste jim řekl, ať se seberou a jdou domů.“

„Víte dobře, že bych to neřekl a ani říct nemohl. Oni si mohou dělat, co je napadne.“

„Měl jste říct před televizními kamerami, že na tom FBI už pilně pracuje. A když jsme u toho, vůbec jste se v televizi neměl objevit. Kde ksakru je Susan Kellyová?“

Joe se rozhodl, že bude tuhle otázku ignorovat a doufat, že ji šéf nezopakuje. Nechtěl, aby Farris věděl, že zatlačil Susan do pozadí a pěkně jí tím hnul žlučí.

„Propánakrále, pane předsedo, jediné, co dosud máme, jsou anonymní telefonáty s nepodloženými obviněními.“

„Jo, a na krku máme namíchnutý Kongres, namíchnuté voliče a rozparáděný tisk. Nejspíš nás už do zítřejšího rána všichni rozhlasoví kazatelé v zemi natřou smolou a obalí peřím. Podívejte, já vím, že jsme měli sklon pohlížet na Wilkinse jako na rasistu a na zastánce nadřazenosti bílých. Jenže, Joe, ten člověk byl zvoleným členem Kongresu a má početné voličstvo nejen ve svém volebním obvodu. Měl moc a jakákoli zmínka o atentátu na něj se musí přijmout smrtelně vážně. Nechci zasahovat do vašeho postavení při vyšetřování, Joe, ale také vám nemohu dovolit, abyste našemu výboru znepříjemňoval život, ať už by to bylo jakkoli náhodné. Rozuměl jste mi?“

„Ano… ano, rozuměl.“

„Uveďte to všechno na pravou míru, prokristapána.“

„Jistě. Hned zítra ráno. Uspořádáme další informativní setkání a naženeme tam FBI.“

„Co se jim chystáte říct?“

Joe zaváhal a na mysli mu vytanulo několik nepředložených poznámek. Susan se nemýlila. Joeova chyba narůstala do obřích rozměrů jako atomový mrak a už teď toho řekl až moc. Ať měl tohoto nabubřelého politika jakkoli plné zuby, ten člověk byl nesporně jeho nadřízeným.

„Pravdu.“

Na druhém konci drátu se ozvalo pohrdlivě odfrknutí a následoval už jen vytáčecí tón. Joe zůstal ještě chvilku sedět se sluchátkem v ruce a uvažoval, jestli to nakonec nemohla sabotáž opravdu být. Například to záhadné auto. Souviselo to s tím? Připadalo mu to hodně za vlasy přitažené, ale s naštvaným Farrisem v zádech to znamenalo, že se o to bude muset alespoň formálně zajímat.

„Kopnout do toho!“ Praštil sluchátkem do vidlice. „A už je to tu zas. Další politické hrátky!“

Cítil přímo nebetyčnou bezmoc a nemohl na tom nic změnit – Farris ho zkrátka převyšoval jak postavením, tak palebnou silou. Ať to bylo k vzteku a k zlosti sebevíc, stejně musel danou skutečnost přijmout. Jestliže chtěl hrát hru Deana Farrise, musel ji hrát podle jeho pravidel.

Vtom telefon zazvonil znovu a Joe prudce vyrval sluchátko z vidlice, neboť s naprostou jistotou očekával, že to bude opět Farris s nějakou svou douškou. Místo toho se ozvala Barbara Rawlsonová.

„Mám něco prapodivného, Joe. Ta velká kráva vojenského letectva C-5, kterou to uvěznilo na severním konci, pamatuješ?“

„Jo.“

„Řekla bych, že se jim nelíbily naše úlomky na startovací dráze jedna devět, tak je odklidili.“

„Cože?“ To nedávalo žádný smysl a z Joeova tónu čišela netrpělivost.

„Asi tak před hodinou. Rojnice lidí od letecké vojenské policie najednou vjela na startovací dráhu jedna devět, odsunuli většinu ležících úlomků na jednu stranu, pak přirolovalo C-5 a ihned vzlétlo z té druhé dráhy. Ředitel letiště se konečně dostal k tomu, aby nás o tom informoval. Tvrdil, že se nezeptali dokonce ani jeho.“

„Oni nesmějí hýbat s troskami!“

„To já vím, ale stejně to udělali, Joe. Žádné omluvy, žádné vysvětlování a žádné varování. Dokonce ohrozili jednoho z letištních poldů, který se pokoušel je zastavit. Řekla bych, že se mu nakonec nechtělo diskutovat s automatickými zbraněmi.“

„Ježíšikriste!“

„Naštěstí se zase tak moc nestalo. Už jsme to všechno předtím ofotografovali a měli jsme určené i místo původu. Na té startovací dráze toho zase nebylo tolik, jak sám víš.“

„O to ale přece nejde.“

„Já vím, ale alespoň že neudělali žádnou lumpárnu s tím hlavním vrakem.“

Joe zavrtěl hlavou.

„Ale přece jen mám pro tebe jednu dobrou zprávu,“ pokračovala Barbara.

„Fakt?“

„Jo. Tvoje taška už je na cestě za tebou. Naše zavazadla se právě vrátila z dovolené v San Francisku, kam si vyrazila bez nás.“

06 KAPITOLA

SOBOTA 13. ŘÍJNA, SALINA VE STÁTĚ KANSAS, 5.02 ODPOLEDNE CENTRÁLNÍHO ČASU

Kell Martinson byl jediným člověkem na této planetě, který věděl, že Cynthia Elizabeth Collinsová je mrtvá, a ta skutečnost ho ničila. Promarnil většinu sobotního odpoledne tím, že chodil sem a tam a přemýšlel, co má podniknout, když mu zavolal Fred Sneadman. Jeho mladý právní poradce pracoval až do pozdního sobotního odpoledne, jež mělo být klidným odpočinkovým časem.

„Pane senátore, moc se omlouvám, že vás otravuji u vás na farmě, ale telefon nepřestává zvonit, jak se sdělovací prostředky neustále pídí po informacích o kongresmanovi Wilkinsovi. A taky nemůžu nikde najít Cynthii Collinsovou.“

„Myslíte kvůli tomu leteckému neštěstí?“

„Ano, pane senátore. Sdělovací prostředky chtějí za každou cenu získat váš názor. Však víte, kvůli vašemu zápornému postoji vůči Wilkinsovi.“

„Nemám nic, co bych veřejnosti sdělil. Proč mi vlastně telefonují?“

„Myslím si, pane senátore, že jste skoro určitě považován za Wilkinsova kritika číslo jedna ve všech státech s černošskými voliči.“

„To je hovadina, Frede. Ten chlap byl brzdou celého legislativního procesu a to jsem také veřejně řekl. Rozhodně jsem ale po něm nepásl.“

„Ale jak se zdá, oni si to myslí, pane senátore.“

„Koukněte…“ Kell si v tu chvíli uvědomil, že mu pravá ruka vylétla do vzduchu v zoufalém gestu, které Fred Sneadman nemohl vidět. „Nemám žádný zájem, abych se s tím v současné chvíli zabýval. Říkáte, že nemůžete sehnat Cynthii?“ Cindiny cesty do Kansas City na schůzky s ním byly vždycky utajené, takže nikdo ve Washingtonu nemohl mít podezření, že by mohla být na palubě havarovaného letadla. Cindini rodiče bydleli v St. Josephu ve státě Missouri, ospalém historickém městečku na severozápad od Kansas City. Vyrostla tam, takže výlet do St. Josephu byl vždycky zástěrkou, kterou měla použít, kdyby někdo objevil její cesty letadlem za Kellem do Kansas City. Teď bude nutné její rodině tu tragickou zprávu nějak sdělit, ale kdo to má udělat? Ani nevěděl jistě, jestli si zamluvila letenku pod svým vlastním jménem, a ještě nebyly zveřejněny žádné seznamy cestujících. Jak by mohl Freda uvědomit, aniž by v něm zároveň ihned nevzbudil podezření?

„Ne, pane senátore. Zkoušel jsem to celé odpoledne.“

„Třeba odjela na víkend z města, Frede. Zkus to ještě jednou, a jestli se jí dovoláš, řekni jí, aby mi ihned zavolala. A jestli ji neseženeš, tak mi zavolej zpátky.“

Položil sluchátko a věděl, že mu Sneadman za chvíli znovu zavolá, že Cynthii ještě nesehnal. Pak se zmíní o jejích rodičích v St. Josephu a o možnosti, že se letěla za nimi podívat.

„Krucinál!“ Posadil se prudce do ušáku v obývacím pokoji a cítil se naprosto otupělý. Cindy pro něj znamenala mnohem víc, než kdy sám sobě skutečně přiznal. Teď ho naplňovala hluboká prázdnota, jako kdyby mu všechny ty světlé přísliby a sny, které se ještě nedávno před ním rozprostíraly, najednou někdo vyrval. Láska k ní byla vždycky něco nadpozemského – jejich tělesné milování, kamarádství a nakonec i snový pocit, že člověk hraje nějakou hru ve světě fantazie. Jako kdyby byli tajní agenti, kteří se schovávají, vítězí nad systémem, používají kódovaná slova a fráze, ujišťují se, že neohrožují jeho politickou budoucnost. Koneckonců byl ženatý člověk. Manželství sice skončí už hodně brzy, ale zatím museli brát ohled na obrovský počet věrných voličů a politických odpůrců ve státě Kansas. Ti by to nikdy nedokázali pochopit ani mu odpustit, a to ani kdyby věděli, jakou agonii prožil, když manželku ztratil kvůli politické kariéře.

Julie nenáviděla politický život od samého počátku. Jak se přestěhovali do Washingtonu, skončila jejich dřívější šťastná léta, když ještě pracoval jako mladý právník ve Wichitě. Nesnášela neustálou pozornost veřejnosti, tvrdila však, že ji vůči němu zatvrdilo to, čemu on dává přednost před ní. Podle svých slov se tak měla dostávat do druhořadého postavení, co se týká jeho času a pozornosti. Co on a Julie k sobě cítili, odumřelo s příchodem jeho druhého funkčního období a představa tichého rozvodu se stala vítanou ranou z milosti prázdné skořápce jejich manželství. Vztah k Cindy jen pomohl vyplnit prázdnotu, nevytvářel ji.

Překvapeně si uvědomil, že má velké nutkání zatelefonovat Julii. Zakořeněná potřeba mít ji u sebe, aby ho podržela a pomohla ukonejšit bolest, jak to dělávala, když se dostal na svízelnou cestu plnou protivenství, však nebyla ničím jiným než naučenou reakcí – závanem vzpomínky na šťastnější období jejich manželství. Přesto si Kell tíživě uvědomoval, jak strašně moc takový soucit potřebuje.

„Panenkoskákavá, Martinsone, ty jsi ale idiot,“ zavrtěl nad sebou v nevíře hlavou a opřel se hlouběji do opěradla křesla, jako kdyby si tím chtěl znemožnit sáhnout po telefonu. „To je nápad, člověče!“ pronesl a pohrdavě si odfrkl, „Jen zavolej své odcizené ženě, aby ti projevila soustrast. Vždyť jsi přišel o milenku. To ji moc dojme.“

Kell se přistihl, že má neustále nastražené uši a čeká, až každou chvíli zazvoní telefon. Sneadman číslo měl a už uběhlo dost času. Proč ještě nezavolal? To čekání bylo k nesnesení. Uvědomil si, že nutně potřebuje někoho, kdo by s ním prožíval jeho žal.

Už od chvíle, kdy sem Kell dnes časně ráno dorazil, si zcela vědomě nevšímal blikajícího světélka na záznamníku. Vždycky na něj mrkalo, kdykoli přijel domů. Jak přecházel kolem, bezmyšlenkovitě zmáčkl tlačítko přehrávání vzkazů. Dostal se jen o pár kroků dál, když vtom zaplnil přízemí domu nádherný hlas, jenž vyslovoval slova znějící zprvu jako nepochopitelná hudba; hudba, jež ho naplnila hlubokým zármutkem.

Ten hlas patřil Cindy.

Než skonči] vzkaz, už byl u záznamníku. Její hlas ho polekal a on nedokázal přijít na jediný důvod, proč by mu měla na farmu v pátek volat. Vždyť přece věděla, že bude ve Wichitě a pak na cestě, aby ji vyzvedl v Kansas City. Hledal správné tlačítko, vrátil pásku na začátek a opět zmáčkl přehrání vzkazu. Zaposlouchal se pozorně do obsahu slov. Znovu se ozval Cindin hlas, tichý a tlumený tón, zbavený jejího obvyklého procítění či zápalu. „Ahoj, ty tam. Je mi jasné, žes právě vešel po dlouhé cestě z Wichity, při níž jsi asi neměl nejlepší náladu. Dovedu si představit, žes strávil posledních pár hodin na cestě dost naštvaný kvůli mému vzkazu o situaci v Kansas City. Tak jsem si řekla, že ti to raději vysvětlím o trochu víc. Mrzí mě, že jsem to musela udělat zrovna takhle a nechávat ti ten vzkaz ve schránce tvého mobilního telefonu, místo abych ti zavolala přímo, ale asi jsem nechtěla, abys to uhodl předem nebo abys mi to rozmlouval. Jen si myslím, že je to všechno moc složité, než abych to s tebou rozebírala po telefonu. Mate mě to a mám za to, že tvůj poradce potřebuje zkrátka trochu víc času. Takže bych ocenila, kdybys neudělal to, o čem teď určitě uvažuješ. Nevolej mi domů, hned jak dorazíš na farmu. Znám vás dobře, pane senátore. Dej mi, prosím, dost času, abych si s tou záležitostí poradila sama, a popovídáme si o tom v úterý, až se vrátíš. Prosím tě, já na to prostě nejsem připravená… tou stručnou zprávou chci říct…“

O jaký vzkaz jde? O jakou stručnou zprávu? O čem to pro všechno na světě mluví?

Záznamník spolu s telefonem ležel u paty schodiště na křehkém mahagonovém psacím stolku používaném v poli za občanské války. Kell ho přidržel, aby zabránil vibracím, až se bude páska v záznamníku přetáčet zpátky, a přitom sledoval přerušovaná světla vzdáleného letadla, jak blikají na noční obloze skrz široké skleněné plochy oken v jídelně. Najednou mu přišlo zatěžko zaměřit myšlenky jedním směrem. Nová nadějná možnost se mu začala zlehka prodírat do vědomí, ale potlačil ji. Ať tak či onak, proč ale volala v pátek, aby mu řekla, že si o věcech popovídají v úterý, když se měli již týž večer setkat v Kansas City? Ten vzkaz tu musela nechat v pátek odpoledne. Ale proč ho volala sem do Saliny? Jejich víkendový azyl měl být v severním Missouri. Věděla přece zatraceně dobře, že se do Saliny nechystá, pakliže ovšem tohle nebyl nějaký rezervní plán nebo kouřová clona. A kde je vlastně ten vzkaz, o kterém se zmiňovala? Otázky se mu v hlavě jen rojily, ale zůstávaly bez odpovědí.

V tom záhadném telefonickém vzkazu, vlastně posledním skutku jejího života, viděl velice smutnou ironii. Třeba mu ten vzkaz tady nechala, jen aby ho poškádlila – jejím záměrem třeba bylo, aby ho tu našel po společně prožitém víkendu. Tak to určitě bylo. Jeho mobilní telefon s wichitským číslem měl elektronickou hlasovou schránku, která pracovala podobně jako záznamník. Vyslechl si vzkazy, které tam měl, ještě než v pátek odpoledne odjel z Wichity, ale nic tam nebylo.

Nebo ano?

Kell zvedl telefonní sluchátko a vymačkal číslo svého mobilního telefonu ve Wichitě. Najednou mu paměť odmítla sloužit. Vyposlechl si skutečně v pátek vzkazy na mobilu? Dostat se v pátek večer z posledního politického setkání minulého týdne při formální večeři nad gumovým kuřetem uprostřed Wichity se rovnalo takřka útěku. Lidé, kteří se večeře zúčastnili, patřili k jeho sponzorům a zároveň to byli voliči. Musel se tedy chovat vybraně a předstírat zájem, ale jediné, na co dokázal během té večeře, vlekoucího se úvodu i při vlastním projevu myslet, byla Cindy a blížící se víkend. Odjel, hned jak bylo po všem, a zamířil autem do Kansas City. Vybavilo se mu nyní, že měl právě tak nejvyšší čas dojet na letiště těsně před přistáním jejího letadla. Mohl snad zapomenout vyzvednout si vzkazy?

Na druhém konci linky uslyšel vlastní hlas, jak začíná dobře známou litanií o tom, že je mimo dosah signálu a aby volající zanechal vzkaz. Přerušil svůj vzkaz vyťukáním číselné řady na klávesnici a pak netrpělivě čekal, až se počítač prokouše několika nezajímavými vzkazy. Když ve vstupní hale staré stojací hodiny hlasitě odbíjely osmou hodinu večer, musel napínat sluch a přitisknout si sluchátko pevněji na ucho. Měl v hlasové schránce šest vzkazů. Čtyři z nich pocházely z pátku. Poslouchal jeden vzkaz po druhém, ale ten, v němž se ozvala ona, byl až čtvrtý v pořadí. Celý v očekávání ztuhl, když zaslechl její hlas.

„Pane senátore, tady je Cynthia. K tomu projektu v Kansas City, jenž je spojený se společností North America. Mrzí mě, že vám nechávám jen vzkaz, ale nebudu k zastižení, abych s vámi dnes večer daný projekt probrala. Mám v plánu odvolat tu plánovanou konferenci. Raději bych důvody neprobírala telefonicky. Budu se ale s vámi moct setkat kvůli té záležitosti následující úterý. Jednoduše potřebuju ještě nějaký čas, abych… to ještě dopracovala. Odcházím teď z kanceláře a mrzí mě, ehm, že takhle měním plány.“

Než Kell položil sluchátko na místo, zůstal na vteřinku stát jako zkamenělý. Ona odvolala Kansas City. Odvolala jejich společný víkend! To znamenalo…

Trhl sebou, když se ozval telefon, a skoro stejně ho polekala rychlost, s jakou sáhl po sluchátku. Ta reakce byla rozhodně přehnaná.

„Haló?“

„Pane senátore?“ Hlas zněl klidně a nezúčastněně, ale poznal ho okamžitě a jeho zvuk v něm vyvolal celou záplavu myšlenek, pocitů, emocí a uvědomění řady věcí. A to všechno vtěsnané do jediného zlomku vteřiny. Přece nemůže být naživu! Neodvažoval se doufat, že by mohla být živá. Už se vzdal naděje. Ale připadalo mu, že v celém svém dosavadním životě platil jeden základní předpoklad úspěchu – připustit si konečný neúspěch. Vnímat cenu získaného uvědoměním si jeho ztráty.

Kell se přistihl, že přestal na chvíli dýchat.

„Cindy? Můj bože, jsi to opravdu ty?“ Levou ruku zvedl v samovolném gestu a dotkl se čela. Jako kdyby ten dotyk měl zvolnit bleskově rychlé přehodnocení vlastního života, které uvnitř zuřivě probíhalo. „Pane na nebesích, já tomu nemůžu uvěřit!“

„Víte, říkal jste Fredovi, že vám mám okamžitě zavolat. Takže tady mě máte. Koho jiného jste čekal?“

„Já… Nečekal jsem…“ Kell vynakládal velké úsilí, aby se ovládl. „Cindy, já teprve teď, přesně v téhle minutě, slyšel tvůj vzkaz.“

Na zdánlivě dlouhou dobu se na druhém konci rozhostilo ticho. Znovu se ozvala, ale vypadalo to, že vůbec nic nechápe.

„Opravdu nechci, abychom o tom spolu mluvili zrovna v tuhle chvíli.“ Hlas měla najednou nejistý, roztřesený. „Potřebuju si věci vyjasnit… ty záležitosti, myslím, ohledně té věci se společností North America.“

„Nech plavat záležitosti a vykašli se na kódová slova. Jsi naživu a já tomu pořád ještě nemůžu uvěřit. Myslel jsem, že tě vidím umírat!“

Tisíc šest set kilometrů odtud na východ si Cindy Collinsová odtáhla na vteřinku sluchátko od ucha a zadívala se na něj. Snad chtěla, aby její výraz bylo vidět až v Salině. Nikdo ji při telefonování nepozoroval, takže to gesto nemělo žádný význam, přineslo však úlevu. Jeho slova nedávala žádný smysl. Přece věděl, že je doma. Od chvíle, kdy se v pátek pozdě večer vpotácela do svého malého bytu poblíž Dupont Circle, se staly tlumené barvy pečlivě zařízeného obývacího pokoje jejím útočištěm. Celou tu dobu ji stravovala nejistota, zda měla rušit jejich schůzku v Kansas City. Dokonce i potom, kdy se letadlo, se kterým původně chtěla letět, zřítilo a ona si uvědomila, že většina lidí na palubě zahynula, se nemohla zbavit provinilého pocitu. Po většinu dne pak nechávala bez povšimnutí vyzvánění telefonu, neboť očekávala reakci tisku. Rozhodně budou spojovat člověka, jehož je poradkyní, s Wilkinsem. Nechtělo se jí však cokoli s tím dělat. Navíc se také – tak trochu bála, že Kell by mohl zavolat dřív, než bude připravená s ním mluvit. Ale před chvílí to nepřetržité zvonění bylo nakonec nad její síly. Vytrhla sluchátko z vidlice a zjistila, že na druhém konci je Fred Sneadman.

„Máte na mysli to neštěstí v Kansas City?“ začala. „Já vím… ještě teď se klepu. Kdybych byla nezrušila to s vámi…“

„Ne, ne, o tom mluvit nechci,“ zazněla uspěchaná Kellova odpověď. „Opravdu mě to vyděsilo k smrti, ale Cindy, miláčku… Vyzvedl jsem si tvůj vzkaz na telefonu ve Wichitě až teprve pár vteřin předtím, než jsi teď zavolala. Nevěděl jsem včera večer, že nepřiletíš.“ Kell se odmlčel, a když na druhém konci neuslyšel žádný zvuk, pokračoval. Srdce mu prudce bilo a dýchal, jako kdyby právě zaběhl míli pod tři minuty. „Cindy, jel jsem do Kansas City na letiště, abych tě vyzvedl u letadla.“

Konečně jí došel význam toho, co jí říká, a Cindy se předklonila na pohovce, jako kdyby jí zmítaly křeče. On to nevěděl! Ujel stovky kilometrů, aby se s ní setkal, a pro nic. Zatímco ona tu seděla na svém příliš měkkém gauči a v náruči chovala láhev bílého vína a litovala se, on sledoval hrůzu v přímém přenosu.

„Kelle, neměla jsem tušení.“

„Seděl jsem tam vedle přistávací dráhy, kde jsem neměl co pohledávat. Seděl jsem v autě a čekal na tvoje letadlo. Viděl jsem, jak ke srážce došlo, díval jsem se na to, jak se tvoje letadlo rozlétlo na kusy. Myslel jsem, že jsem svědkem toho, jak umíráš. Nevěděl jsem, že v tom letadle nejsi, ale bohudíky za to.“

„Ale ty si vždycky vyzvedáváš vzkazy. Nikdy neopomeneš.“

„Už jsem se nemohl dočkat, až vypadnu z Wichity… hořel jsem nedočkavostí, abych už byl v Kansas City a mohl si tě vyzvednout. Musel jsem na to zapomenout.“

„Tys byl přímo tam?“

„Jo. Prožíval jsem hrozné utrpení. Nikdo nevěděl, že tam jsi nebo že tam máš být v tom letadle. Nezveřejnili ještě seznamy cestujících. Byl jsem jediný, kdo to věděl. Proto jsem taky Fredovi řekl, aby ti zavolal. Doufal jsem, že to zjistí ještě někdo jiný kromě mne. Panebože, já tomu pořád nemůžu uvěřit!“

„Hrozně mě to mrzí, Kelle.“

„To vůbec nevadí! Když jsem teď zjistil, že jsi v pořádku, jsem strašně moc vděčný. Máš pravdu, asi by mě hodně mrzelo, kdybych si byl vyslechl tvůj vzkaz. Nejspíš bych ti asi stejně zavolal, až bych se dostal sem. Ale… víš, honí se mi teď hlavou tolik protichůdných myšlenkových pochodů. Na jednu stranu proč jsi nepřijela, a na druhou děkuji pánubohu, žes zůstala doma. Cindy, musíme si promluvit.“

„Já vím.“

„Ne, chci říct, že si musíme doopravdy promluvit. Dostal jsem teď druhou příležitost, abych ti řekl všechno, co jsem si tolik přál ti povědět. Věci, které jsem neustále odkládal. Mám teď možnost ti říct, že tě potřebuju, že tě miluju, a je mi úplně putna, kdo o tom ví.“

Několik okamžiků neodpovídala a Kell si uvědomil, že už podruhé se mu tají dech, jak napíná uši, aby rozpoznal každý jemný odstín v řeči, jak hledá skulinu, kterou by dokázal nahlédnout do jejích pocitů.

„Myslím, že tě taky miluju,“ začala a hlas jí zněl ještě vzdáleněji než prve, „ale musím si tím být jistá. Věci se odvíjejí příliš rychle. Kvůli tomu jsem taky nepřijela.“

„Byl bych tě ztratil – myslel jsem, že se to už stalo. Ale zdá se mi, že je v tom celém skrytý účel.“

„Vyloučené to není. Ale stejně si musíme dávat pozor na to, co budeme říkat.“

„Teď ne,“ trval na svém. Pravidla hry se již změnila. Už to totiž nebyla žádná hra.

„Ano, pane senátore, teď. Nehodlám vás nechat, abyste to všude roztruboval. Stále ještě jste vázaný.“

„Ale už ne nadlouho.“

„Ale pokud jste, zůstaneme utajení. Určitě do té doby, dokud nezjistíme, jestli vůbec nějaké ‚my‘ existuje.“

„Ne… prosím tě. Nechtěj mi zase tebe vyrvat.“

Na druhém konci se ozvalo krátké zasmání. „Teď ta vaše gramatika byla úplná katastrofa, pane senátore.“

„Ja to myslím vážně.“

„Já vím, že ano, ale já nikam nemizím. Jen potřebuju, abych to věděla jistě, a právě v tuhle chvíli jsem ze všeho hrozně zmatená.“

„Vracím se dnes v noci.“

„Ne, Kelle, ne…“ Ucítila na obličeji slzy a překvapilo ji to. Dojala ji představa, jak je u sebe na farmě úplně sám a chodí kolem dokola jako zvíře chycené v kleci. Tak mocný, a přitom tak bezmocný.

„Ne, neboj se,“ právě říkal Kell, „nemusíš se se mnou scházet, dokud na to nebudeš připravená, ale nejsem v náladě sedět tady sám někde v polích až do pondělního rána.“

Cindy si navyklým pohybem prohrábla dlouhé blond vlasy a usmála se. Věděla, že on tenhle pohyb miluje, a také to, jak netrpělivý dokáže být.

„Nevyrazím ti dveře, abych se k tobě dostal. Ale můžu si třeba sednout přede dveře, ale jestli mě nepustíš dovnitř, budu se tvářit tak osaměle, že to bude k nevydržení.“

„To ale bude skvělý obrázek pro nějaké slyšení v Senátu někdy v budoucnosti – ‚Láskou zasažený senátor zmírá přede dveřmi budoáru své vydržované milenky‘. Taky by o tom mohl přinést zprávu sloupek v Miami Herald. Vyvodili by z toho, že je to trénink na prezidentskou volební kampaň.“

„Jenže ty nejsi žádná vydržovaná milenka, miláčku.“

Uvědomil si, že sklouzli zpátky do obvyklého rozhovoru, kdy si jeden druhého dobírali, a její pichlavý smysl pro humor ho škádlil i sváděl. Obvyklého, ale ne úplně. V jejím hlase bylo stále možné zaslechnout odtažitost.

„Ne, nejsem žádná placená milenka… ale ani nejsem vaše žena, senátore Martinsone.“

Nějak se mu nedařilo najít na to vhodnou odpověď. Jen mlčenlivý slib, že se tento fakt změní tak rychle, jak to bude podle zákona možné.

„Zavoláš mi, až budeš připravená?“ zeptal se.

„Ne dřív než v úterý, Kelle.“

„Miluju tě, Cindy.“

Slyšela, jak se mu zlomil hlas. Přesto v sobě zdusila odpověď. Modlila se již dlouho, aby těch pár slov jednoho dne vyslovil. Proč ji tedy teď tak vyplašila? „Já to vím,“ zněla její prostá odpověď a položila sluchátko tak něžně, jako kdyby ho hladila po tváři. Zároveň se jí hlavou zuřivě honily starosti jak osobní, tak i profesní.

Tu roztržku se pokoušela sprovodit ze světa už před rokem, ale Kell se od té doby stal v Kongresu nejotevřenějším Wilkinsovým kritikem. Jižanský senátor totiž veřejně urazil Kellova přítele ve sněmovně – bývalého válečného zajatce ve Vietnamu, který náhodou byl černoch – tím, že znevážil jeho vlastenectví. Dokonce ani Cindy se nepodařilo zvládnout Kellův vztek vyvolaný Wilkinsovým výpadem. Ačkoli výroky, které na Wilkinsovu adresu pronesl na půdě Senátu, byly dostatečně výmluvné, z hlediska slušného chování šlo vlastně o pouhá pokárání. Avšak jedna neuvážená poznámka utroušená ve sdělovacích prostředcích se stala hlavní zprávou celostátního zpravodajství a vehnala tábor stojící za Martinsonem do zbytečné bitvy. „Tento muž je rasista a je urážkou Kongresu,“ prohlásil tehdy Kell. „Zatímco voliči mají právo poslat, kohokoli si vyberou, aby je zastupoval, Kongres má právo odmítnout ty, kdo nejsou hodni sloužit veřejnosti, a pan Wilkins je morálně nezpůsobilý pro jakoukoli veřejnou funkci.

Udělám všechno, co bude v mých silách, abychom se ho zbavili.“

Výjevy hořících trosek letadla na televizních obrazovkách doplněné hlasem komentátora o extremistických postojích Larryho Wilkinse se v Cindiných představách náhle propojily s obrazem Kella sedícího v autě jen několik metrů od přistávací dráhy. Od místa, kde jeho veřejně známý zapřisáhlý nepřítel umírá při leteckém neštěstí, o němž se už teď někteří reportéři vyjádřili jako o sabotáži. Co se z toho dalo vyvodit, bylo nabíledni. Existovala zničující možnost, byť jakkoli vzdálená, že se veřejnost nějak dozví, kde se Kell v pátek večer vyskytoval. Pak by stačilo jediné slovo, kterým se to všechno dalo shrnout. Cynthia Elizabeth Collinsová se uvelebila do křesla a oslovila stěnu naproti sobě.

„Zatracená práce!“

*****

Hodiny ve Washingtonu ukazovaly teprve jedenáct hodin v neděli dopoledne, a přesto si předseda Státního výboru pro bezpečnost v dopravě mohl zaznamenat do deníku již čtyři hodiny pocházení po své pracovně a sledování televizních zpráv týkajících se situace v Kansas City. Teď zaplnila obrazovku podoba kotvy zpravodajské stanice CBS, než se obraz přenesl na mezinárodní letiště Kansas City a na krátký rozhovor s jeho zaměstnancem Joem Wallingfordem. Dean Farris přestal přecházet, postavil se před televizor a tiše, leč podezřívavě pozoroval vystoupení svého podřízeného. Jeho žena, která přihlížela z kuchyně, už zažila, jak se kvůli Wallingfordovi rozčiloval i dřív. „Utržený kanon na kymácející se palubě,“ charakterizoval ho s oblibou Dean.

Wilma Farrisová na chvíli odložila hrnek s kávou a sledovala pohledem manžela. Jako vždy si dělala starosti s jeho zaujatostí. Ještě před třemi lety se pohybovali v pomyslném ráji, on jako stálý profesor katedry podnikového řízení na Obchodní fakultě Stanfordské univerzity v Kalifornii a ona jako spokojená žena v domácnosti, šťastně vychovávající dvě děti. Nikdy se nevyjadřovala proti jeho zájmům o politiku, i když strávil víc než jedno desetiletí tím, že pomáhal místním republikánům. Jakmile ale republikáni ovládli Bílý dům, potřebovali celou řadu vážených a ideologicky důvěryhodných podnikatelů i lidí s akademickými tituly do prestižní skupiny expertů pro deregulaci a bezpečnost v letectví. Dean Farris se objevil ve správný čas na správném místě a narůstající politický dluh nastřádaný za mnoho let byl tímto jmenováním částečně splacen.

Po následujících devět měsíců ho téměř nevídala, neboť se s velkou vážností věnoval celému projektu. Bylo ironií, že on sám létání nesnášel, zastával však teorii, že větší váhu než pouhé technické znalosti má schopnost řídit. Dobrý manažer může řídit cokoli, i skupinu vynikajících expertů – tak nějak by se dal shrnout jeho názor. Když byly zveřejněny závěrečné zprávy, připravovala se paní Farrisová na návrat do Kalifornie a k normálnímu životu. Místo toho se opět ozval Bílý dům. Lidi okolo prezidenta nadchla skutečnost, že Farris se svou komisí oprostil vládní politiku volného trhu jednoznačně od podezření z možného poklesu bezpečnosti v letectví v důsledku deregulace. Tentokrát přišli s tím, že si prezident přeje, aby se přesunul do Washingtonu a převzal funkci předsedy Státního výboru pro bezpečnost dopravy. Dean jen zářil, nicméně Wilmě začal připadat jejich nový domov v Restonu ve státě Virginia jako vězení. Vždyť všichni jejich přátelé a rodina žili tisíce kilometrů od nich.

Co ale lekalo Wilmu Farrisovou zdaleka nejvíc, byla změna, která se s manželem odehrála, jeho zjevná nenasytnost po ještě vyšším postavení v budoucnu. Nijak to spolu neprobírali, ale ona věděla, že pošilhává po místě ministra v příští vládě. Zda toho její dvaapadesátiletý druh nabitý energií dokáže dosáhnout či nikoli, byla otázka, o jejímž zodpovězení paní Farrisová ani nemusela uvažovat.

„Ne! Zatraceně, Joe, ne!“ Hlas Deana Farrise se ozvěnou odrazil od televizního obrazu a rozlehl se po celém domě. Vylekalo to jejich zlatého retrívra, který vyskočil z kuchyňské podlahy, kde dosud ležel, a postavil se na všechny čtyři. Celý se třásl, připraven, co bude následovat. „Co se děje, Deane?“

Otočil se k ní čelem, přičemž prstem ukazoval na provinilou obrazovku, a jeho kostnaté, ostře řezané rysy se zkřivily nevolí. Neučesaná kštice tmavých vlasů mu spadla až k pravému obočí a paní Farrisovou napadlo, že s plnovousem, v redingotu a ve vysokém cylindru by mohl hrát prezidenta Lincolna. Už si toho v minulosti povšimlo několik reportérů a Farrise to pobavilo.

„Včera večer jsem Wallingfordovi výslovně přikázal, aby dal zcela jasně na srozuměnou, že spolu se všemi jinými příčinami vyšetřujeme i možnost sabotáže. On dnes ráno sice vydá prohlášení podle mých instrukcí, ale pak sdělí světu ještě jednou, jako kdyby to neslyšel každý už prve, že neexistuje absolutně žádný důkaz, který by mohl vzbuzovat domněnku, že by se mohlo jednat o sabotáž.“

Pes teď stál mezi dveřmi do kuchyně, zuřivě mával ocasem a tvářil se naprosto zmateně. Pozoroval pána a čekal, zda nebude následovat byť jenom náznak rozkazu. Dean Farris spustil ruku, obešel pohovku a vykročil směrem k Wilmě. Vrtěl neustále hlavou a v jeho hlubokém barytonu se ozval přízvuk prozrazující, že mládí strávil v Oklahomě.

„A teď sleduj, Willie, jak ten telefon bude zase do hodiny zvonit, protože na Kapitol Hillu bude mít zase někdo další obavy, že se mi věci vymykají z rukou a nechávám své lidi, aby politicky zneužívali vyšetřování leteckého neštěstí.“

„Nevim, o čem to mluvíš.“

„Musíme z toho udělat představení, jak náleží. Pokud budou Wilkinsovi stoupenci navztekaní, nezbývá nám než se tvářit, že bereme sabotáž vážně. A při tom Wallingford – čert aby ho vzal – to říká tak, jako bychom to vážně nebrali.“

„A ty myslíš, že to byla sabotáž?“

„To je úplně fuk, jestli to sabotáž byla nebo ne. My jen musíme dělat, že taháme za všechny nitky najednou. Z Wilkinsových lidí sice naskakuje člověku husí kůže, ale na druhou stranu patří na jihu k těm, kteří mají vliv. Myslím, že bych se měl raději spojit se Susan Kellyovou. Dal jsem jí Wallingforda na starost, ale ona na to kašle.“

*****

Během celého víkendu nabýval Dick Timson vědomí jen velice těžce. Během soboty téměř ani nepřišel k sobě, a když, tak jen na kratičkou chvíli. V neděli ráno to vypadalo dost podobně. Vzpomínal si, jak nějaké letadlo naklonil při poslední obrátce směrem k přistávací dráze jakéhosi letiště, ale to také bylo všechno. Až napodruhé se mu vybavoval pohled upřený na stěny a strop nějakého operačního sálu v noci po neštěstí ještě před rozedněním. Pak se ty obrazy rozpustily do jakéhosi přerušovaného spánku. A to bylo… kdy vlastně?

„Co je dneska za den?“ Ta slova vyslovená chraplavým hlasem vylekala Louise Timsonovou, která po celou dobu podřimovala na židli vedle jeho postele.

„Dicku?“

„Co je… kde to zase jsem?“ Položil si opatrně ruku na levý spánek, který mu cukal bolestí. Jsem v nemocnici, upamatoval se. Došlo ke srážce. Hlavou mu táhly hrůzné obrazy nočních můr, jež se mu nedařilo uchopit, a ty se měnily ve sny. Měl pocit, že celou věčnost upadá do částečného bezvědomí a zase se z něho mrákotně probírá.

„Je… je neděle ráno, Dicku. Jsi v nemocnici v Kansas City v Trumanově lékařském středisku.“ Hlas paní Timsonové zněl roztřeseně, ale on si toho téměř nevšiml. Přimhouřil oči, v hlavě mu bušilo, a tak se znovu položil na polštář a pokoušel se zaostřit. Uvědomil si, že tvář, jež se nad ním naklání se silně rozrušeným výrazem v očích, patří manželce.

„Bože můj, Louise, co se stalo? Já… vím, že… došlo ke srážce. Tys mi to říkala. Nevzpomínám si…“

„Vybavuješ si vůbec něco?“

„Ne.“ Lhal jí schválně, protože zoufale potřeboval nejdřív vědět, co o tom ví ona. Na vlastní vzpomínky se nemohl spolehnout.

Louise Timsonová si osušila oči a pohladila manžela po čele. Dávala při tom velice dobrý pozor, aby neporušila bílý turban tvořený obvazy.

„Doktoři říkají, že se z toho dostaneš. Poranil sis ruku a máš rozbitou hlavu, ale budeš v pořádku.“

To vysvětluje tu bolest hlavy, říkal si v duchu. Vtom si zároveň uvědomil, že má obvázanou rovněž pravou ruku, která ho také bolí.

„Ale co se stalo?“

Louise Timsonová ho přestala hladit, ruka se jí svezla dolů, pohled sjel k zemi. Bože, bylo to opravdu tak zlé?

„V pátek v noci ses zřítil, když ses pokoušel přistát v bouřce v Kansas City, Dicku. Nevím proč. Tvoje letadlo narazilo do jiného letadla stojícího na zemi.“ Po těch slovech mu uprostřed žaludku zbyl studený, prázdný pocit. Zřítil se!

Narazil do dalšího letadla! Jak, prokristapána…? Ach bože, já kapitán… a šéfpilot. Jak k tomu pro všechno na světě došlo?

Teprve tehdy si všiml způsobu, jakým mu to podala. Slova vyslovovala pomalu a odměřeně, jako by jí to způsobovalo bolest. Oči měla upřené na ruce, které pevně svírala na klíně, a seděla velice nepohodlně na krajíčku jeho postele. Dick na ní hned poznal, že už nějakou dobu na sebe přestala dbát. Vlasy měla v nepořádku, nebyla nalíčená a hluboké kruhy pod očima vypadaly hrozně. Vypadá pekelně, shrnul to v duchu.

„V bouřce?“ zmohl se na otázku.

„Bylo mi řečeno, že to byla bouřka s větrnými střihy, nebo něco takového,“ odpověděla pomalu.

Upamatoval se na ten větrný střih. Ale to bylo během jejich počátečního nalétávání na přistání. Nebo že by se mu o druhém přibližování jen zdálo?

„Kolik… kolik jich bylo zraněno?“

Znova nasucho polkla a střídavě kývala a vrtěla hlavou. „Přinejmenším stovka mrtvých. Hrozná zranění. Strašná. Jedna holčička…“ Posunkem ruky ukázala na jednu stranu, zavřela oči a lehce zavrtěla hlavou, než se na něj znovu podívala. „Ach, Dicku…“ Louise zůstala několik vteřin tiše sedět a on ji nechal být. V hlavě otupělé vlivem prášků mu vyvstal obrovský zmatek.

„Jsou si jisti tím, že to bylo kvůli větrným střihům? Louise, jsi si tím naprosto jistá?“ Hlas mu zněl tiše a přiškrceně. Hlasitěji se mu to pronést nepodařilo, musí se ale dozvědět, co provedl.

Znovu k němu pozvedla oči. „Ne, jistě to nevím.“

„Proč? Copak jsem tam nebyl kapitán já?“ Teď se zase roztřásl hlas jemu, neboť ho začínala přemáhat hrůznost zlého snu, do kterého se probral.

Dick viděl, že manželka zaťala zuby, brada se jí roztřásla. Ale dozvědět se to musel.

„Jenže to nebyla… tvoje vina. To vím určitě.“ Zase se na něj podívala, právě ve chvíli, kdy se ozvalo tiché zaklepání na dveře a zdravotní sestra vstrčila hlavu do dveří.

„Vy jste vzhůru! Pane Timsone, cítíte se na krátkou návštěvu? Pán na tom trvá a doktor to povolil, když budete souhlasit.“

Dick se na ni zmateně podíval. Ta sestra řekla „pane“, a ne „kapitáne“. To už ho vyhodili? To by nesnesl, byla by to ta nejhorší rána ze všech. Ale vždyť zbytečně panikaří. Nic takového by neudělali. Přestaň panikařit! vydal sám sobě příkaz, aniž se pohnul, a přitom beze slov upřeně hleděl na zdravotní sestru, která stála ve dveřích.

„Pane? Chcete ještě počkat?“

Dick konečně načerpal trochu duševního klidu a zavrtěl hlavou. „Ne, to je v pořádku. Pozvěte ho dál.“

Louise již poodstoupila od jeho postele a prošla okolo něj. Odhadoval, že měla nejspíš v úmyslu posadit se do kouta. Hlava ho však bolela tak, že neriskoval a neohlédl se, aby se ujistil. Dick toho muže v nemocničním županu, který vešel pomalu do jeho pokoje, zprvu nepoznal. Smutným pohledem přehlédl místnost, v očích výraz malé sebedůvěry. Jako kdyby byl připraven utéct při nejmenším náznaku, že pozvání se ruší. Ten muž připadal Dickovi známý a odněkud z mysli se vynořil obraz urostlého muže a také jméno Pete Kaminsky. Jeden z jemu podřízených pilotů, navíc také starý známý. Obě ty informace se spojily v jedinou.

„Pete?“

„Ano. Přišel jsem se podívat… jak se vede.“

„Co ty tady děláš?“ V té otázce nebyla žádná zahořklost, jen údiv, ale Peteovi to přišlo jako obvinění, na které musí najít obhajobu.

„Ehm, já jsem… ležím o kousek dál na stejné chodbě. Mám tam pokoj.“ A mávl neohrabaně rukou směrem přes své levé rameno.

„Tys byl na palubě mého letadla?“ zeptal se Dick tiše.

„Ne. Já byl v té sedmsetsedmatřicítce, do které jste se strefili. Ta byla moje.“

Oba muži na sebe zůstali na okamžik němě zírat, dokud to Dickovi nedošlo. „Ach bože! Tys byl v té sedmatřicítce? My jsme tě zasáhli?“

Pete pomalu přikývl a bedlivě sledoval Dickovu reakci. „Volal jsem tě rádiem během tvého prvního přiblížení, vzpomínáš si?“

Takže ono existovalo první nalétávání, pomyslel si Dick a jeho mozek se ze všech sil snažil zvýšit obrátky. Nepatrně se nadzvedl z polštáře, přičemž vlna bolesti v hlavě tento úkon značně omezila. Peteova podoba se mu na okamžik rozvlnila před očima, jako když se poruší obraz na televizní obrazovce.

„Mám to všechno hrozně zamžené, Pete,“ začal. „Mohl bys… mi říct, k čemu vlastně došlo? Prosím tě. Potřebuju si doplnit mezery.“

Pete Kaminsky si přitáhl malou židli s matně šedým kovovým rámem a posadil se asi třicet centimetrů od pelesti Dickovy postele. Chvilku nic neříkal, jak se v mysli vracel ke sledu jednotlivých událostí té srážky a pokoušel se velice opatrně volit slova. Dick Timson s hrůzou poslouchal a vybavoval si téměř vše až do chvíle, kdy se otáčel k druhému pokusu o přistání. A tam někde uvnitř byla pro tento časový úsek jeho paměť vymazána… nezbylo vůbec nic. Musí to být způsobeno tím otřesem mozku, ale stejně to v Dickovi vyvolalo paniku.

„Pete, ty říkáš, že jsme se přestali otáčet a začali jsme klesat?“

„Jo.“ Váhavým tónem v hlase Kaminsky doplnil Timsonovi všechny podrobnosti, až nakonec zvedl hlavu a podíval se na ošklivě potlučeného šéfpilota. „Zabil jsem spoustu lidí tím, že jsem se snažil poodjet, Dicku. Zachránil jsem sám sebe, ale tys do nás narazil uprostřed. Kdybych byl zůstal tam, kde jsem byl, víc z mých lidí…“ Odmlčel se, neschopen pokračovat, a Dick Timson chtěl natáhnout ruku a povzbudit ho. Uvědomoval si však, že toho není fyzicky schopen. Pokaždé když se pohnul, mu hlavu zaplavila nepředstavitelná bolest. Když si to nyní všechno podrobně vyslechl, zdálo se mu, že místo žaludku má studený kus ledu. Něco se stalo, když se otáčeli o těch několik posledních stupňů. Bylo to způsobeno větrným střihem? Nebo selhaly ovladače? Něco je zablokovalo a on si nedokázal vzpomenout, co to bylo… co by to mohlo být. Nakonec to přece zase nebylo tak neobvyklé, ztráta paměti po úrazu hlavy, nebo se mýlí?

„Pete… já… nevím, co mám říct. Stále mi ty jednotlivosti unikají. Ale sebe z toho rozhodně vinit nemůžeš. Udělals to, cos myslel, že udělat musíš.“

Kaminsky pouze přikývl, ale oči nezvedl.

„Pete, co můj druhý pilot? Don Leyhe. Co je…“

„Je naživu, ale v kómatu. Má vážná poranění hlavy. Oba vás to muselo v pilotní kabině otloukat, když se letadlo rozlomilo. Měl do hlavy zaraženou část předního okna.“ Pete konečně zvedl pohled a Dicka polekalo, když v očích, které se dívaly někam skrz něj, spatřil pouze záplavu bolesti a žalu.

Oba piloti se na sebe chvíli mlčky upřeně dívali a teprve pak si oba uvědomili, že už nezbylo nic, co by si ještě mohli říci. Pete povstal, jako kdyby zároveň zvedal olověný kvádr; únava se v něm snoubila se zoufalstvím – závaží, které ze sebe nemohl setřást, ho tlačilo k zemi.

Oči Dicka Timsona se zamžily slzami. Vzpomněl si přitom, jak se rozlítil na svého syna a křičel na něj, že muži nepláčou. Pokusil se tedy odvrátit hlavu, ale pohyb mu vyvolal silnou bolest. Jeho pečlivě budovaný život, vysoké postavení v aeroliniích, schopnost létat jako pilot, jeho sebeúcta – to všechno zmizelo ve zlomku vteřiny, který si ani nedokáže vybavit. V letadle, jehož byl kapitánem, přišli o život lidé a v Peteově rovněž. Proč? Dokonce ani Státní výbor pro bezpečnost dopravy nepotřeboval tak nutně zjistit, k čemu došlo, jako se to potřeboval dozvědět Richard Timson.

*****

Ustarané výrazy na tvářích Barbary Rawlsonové a Joea Wallingforda v okamžiku, kdy oba stáli ozářeni sluncem nedělního rána a pokoušeli se představit si, co se asi tak mohlo stát se záznamníkem hlasu z pilotní kabiny letu 255, si byly podobné jako obrazy v zrcadle.

„Joe, už jsme to tu prohledali úplně všude – uvnitř i v okolí ocasu. Já tomu opravdu nerozumím. Myslíš, že vůbec existuje nějaká možnost, že by ho mohl někdo odmontovat, než jsme se sem dostali my?“

„To vylučuju, Barbaro,“ vrtěl hlavou Joe. „Ukaž mi, kde byl připevněný,“ požádal ji a natáhl si silné rukavice. Helmu se znakem Státního výboru pro bezpečnost dopravy už měl nasazenou na hlavě. Barbara ho opatrně vedla otvorem s ostrými okraji do části zádě Airbusu 320 a Joe ji následoval. Oba se pomalu posouvali až k místu, kde změť vytrhaných drátů a kovového přepažení přidržovala zkroucený obdělníkový třmen částečně vytržený z hlavního úchytu. Barbara na něj posvítila baterkou. „Tady. Vidíš to, Joe? Tohle je držák digitálního letového záznamníku. Museli jsme pouze od sebe odtáhnout křídla držáku a vytáhnout ho ven. Ale teď… kde…“ Pohnula světlem trochu doleva, kde nebylo nic než otevřený prostor a kde viselo do sebe zmotané množství přelámaných kovových výztuh. „Tady je místo, kde by měl být hlasový záznamník, ale není tu žádná skříňka, žádný držák, žádný úchyt, nikde nic. Nemůžeme dokonce najít ani kabely připojení. Takže jsme došli k závěru, že ho setrvačná síla při nárazu mohla strhnout dolů, čemuž by nasvědčovaly některé tyhle škrábance a vrypy po straně. Kde ale, zatracená práce, ta skřínka je?“

„Už jste…“

„Ani se neptej! Prošťourali jsme samozřejmě všechny úlomky téhle části zádě a prošli jsme zpátky celou pojezdovou dráhu. Jediné, co mě ještě napadá, že můžu udělat…“ Pomalu se vymotala ze zkroucených drátů a železa, zatímco Joe pozpátku prolezl otvorem ven a pomohl jí dolů. „Jediné, co mě ještě napadá, že můžu udělat, je, že projdu hlavní částí vraku s teorií, že tam někam odletěla, ještě než se odtrhla ocasní část.“

„Pane jo!“

„Já vím, já vím. Může to zabrat pár dní. Ale jinak už si nevím rady.“

„Nic jiného ani dělat nemůžeme, Báro. My tu skřínku najít musíme, a to hodně rychle. Spekuluje se ostošest a vsadil bych se, že bychom mohli pár těch teorií sprovodit ze světa, kdybychom věděli, o čem se v kabině mluvilo.“

„Jak je na tom kapitán? Už si s ním budeš moct promluvit?“

„Už se probírá, ale Andymu řekli, že s námi až do pondělka nechce mluvit.“

„Do té doby už snad budeme mít letové záznamy, nebo ne?“

„Snad jo. Asi před hodinou už putovaly do laborky. Ale nutně potřebujeme mít hlasový záznam. Tam by se mohl podle všech předpokladů ke všemu najít klíč.“

„Dáš už mi teď povolení, abych nechala odtáhnout tu zadní část?“

Joe přikývl a Barbara dala znamení zvednutými palci obou rukou dalšímu členu systémové skupiny, který ihned předal příkaz jeřábníkovi, jenž již měl celou ocasní část zavěšenou na výložníku jeřábu. Hned jak poodstoupili stranou, napnulo se ocelové lano a oni mohli sledovat, jak odtržená část stoupá do výšky za doprovodu nepříjemných zvuků ohýbaného kovu, drhnoucího o beton. Zároveň dopadala se zvonivými zvuky na zem celá kaskáda menších předmětů.

Ten kontrast až děsí, pomyslel si Joe. Ošklivost rozbitého ocasu letadla v sevření obrovského jeřábu orámovaná krásou svěže modrého podzimního nebe. Kousek po kousku dával jeho tým svolení k odklízení trosek, ale měli před sebou ještě pěkných pár dní vyplněných prací, než se budou moci vrátit do Washingtonu. Joe sledoval Barbaru Rawlsonovou, jak dává dodatečné příkazy jeřábníkovi, když začali houpavým pohybem posouvat celou jen tak tak pohromadě držící část směrem k čekajícímu nákladnímu autu s plochou korbou. Přitom se uvolňovaly další a další kusy kovu a cárů látky, umělé hmoty a kabelů pohupujících se vzduchem a občas i odpadávajících na pojezdovou dráhu. A to přestože se jeřáb pohyboval zvolna a opatrně a posouval se jen po pár desítkách centimetrů.

Joe si uvědomoval, že na Barbaru příliš tlačí. Vedla skupinu vyšetřování jednotlivých systémů letadla a byla to pro ni skutečně obtížná zkouška. Hned za zády měla lidi ze společnosti Airbus Industrie, která letoun vyráběla, a ti ji neustále sledovali a doufali, že jejich chlouba mezi letadly je v tom nevinně.

Jeřáb se přestal na okamžik pohybovat a ocasní část se lehce pohupovala na konci tlustého ocelového lana. Zvuky naftových motorů jeřábu a vzdáleného tryskového motoru společně soupeřily s hlukem větru o rychlosti dvacet kilometrů za hodinu, který se Joeovi proháněl kolem uší. Ve vzduchu stále ještě visel zápach spálených materiálů z letadel, nasáklý do rozbitého trupu vraku a dokonce i do samotného betonu, na kterém právě stál. Vzpomínka na velice podobnou scénu ve Washingtonu po leteckém neštěstí společnosti Air Florida z roku 1982 byla v jeho mysli dosud čerstvá. Živě se mu vybavil okamžik, kdy roztříštěný modro-bílo-zelený ocas letadla vyzvedli z vody řeky Potomac na úplně stejnou plochou korbu nákladního vozu. Joeovi to přenesení v čase připadalo jako ironie. Právě tak jako v okamžiku smrti člověka vytane mnohým na mysli úsloví Prach jsi a v prach se obrátíš, pro tryskové dopravní letadlo platí, že při jeho vzniku ho tvoří tisíce částí, z nichž nejedna je k němu přivážena na plošině nákladního auta. Přitom některé z těchto báječných létajících strojů končí svou pouť podobně. Pravda, není jich mnoho, ale pro těch pár, které doplatí na nedostatky v bezpečnostním systému, se pak korba nákladního auta stává márami.

„Joe, můžu s tebou na vteřinku mluvit?“

Vůbec si nevšiml, že se k němu přiblížil Gary Seal, jenž vedl operativní vyšetřovací skupinu a nyní stál vedle něj s jakousi videokazetou v ruce.

„Samozřejmě že ano, Gary. Co to máš?“

„Nevím přesně. Vzpomínáš si na to naše záhadné auto?“

„Myslíš to v prostoru letiště pro nákladní dopravu?“

„Přesně! Máme ho tady na té pásce. Z bezpečnostní kamery u vjezdu.“

„To je skvělé!“ Joeova tvář se rozjasnila. Třeba budou schopni se tomu dostat na kloub, a buď se té záležitosti zbaví, nebo z toho vznikne problém.“

„Tak báječné to není. Nedá se totiž přečíst poznávací značka.“

„Ani přibližně ne?“

„Právě tady mě něco napadlo. Přehrál jsem si původní pásku tam i zpátky a pak jsem nahrál tuhle kopii, ale ta má kvalitu ještě horší. Letištní policie nám však zapůjčí originál, a tak jsem si myslel, že kdyby se nám podařilo, aby nám záběr zadní části auta zvětšili na počítači, mohla by se tam poznávací značka objevit.“

„To je dobrý nápad, Gary. Zavolám hned zítra jednomu svému kamarádovi na federálce. Mezitím ale pošleme originální pásku do Washingtonu.“

„A nechceš si vzít tuhle? Dá se přehrát na normálním videu.“

„To jo. Podívám se na to potom. Díky.“

„Jo, a ještě něco, Joe. Hledá tě Susan Kellyová. Máš zapnutý telefon?“ Seal se snažil o ohleduplnost, nicméně Joe porušil vlastní zásady, které vštěpoval svému týmu. Po svých lidech chtěl, aby měli mobilní telefony neustále zapnuté; jeho byl vypnutý. Moc se to omluvit nedalo.

„Krucipísek!“

„Vrátila se už do hotelu a chce s tebou mluvit.“

Joe stiskl tlačítko, kterým telefon zapnul, uslyšel pípnutí oznamující, že je ve funkčním stavu, a otráveně zavrtěl hlavou. To už spolu se Sealem zamířili k autu, které prve nechal stát na kraji pojezdové dráhy. Barbara se musela rozběhnout, aby ho dohonila.

„Joe, ještě jednu věc.“ Lapala po dechu a Joe potlačil úsměv. Barbara mu neustále omílala, aby se udržoval ve formě a chodil cvičit. Dokonce se ho pokusila přimět – Joe dospěl tehdy k závěru, že nejspíš s postranními úmysly –, aby s ní začal docházet do posilovny. Byla rozvedená a na lovu, ale on o ni neměl zájem. Barbara byla štíhlá a ohebná, malá a roztomilá, tmavé vlasy nosila nakrátko ostříhané. Byla s ní legrace, ale Zastrašovala ho svou agresivitou.

„O co jde?“

„Jestli v hlavním trupu vraku nenajdeme hlasový záznamník na první pokus, budeme muset zvednout větší kusy, abychom se dostali hlouběji, a to může zabrat celé dny.“

„Což znamená, že bychom museli nechat i nadále pojezdovou dráhu zavřenou.“

„Jo. Ale jak si včera v noci vynutili vojáci s C-5 cestu ven, otevřel ředitel opět startovací dráhu jako rolovací, takže se po ní dostanou od nakládací rampy a taky k ní. Takže budeme trochu míň pod tlakem.“

„Opravdu nutně ten hlasový záznam potřebujeme, Barbaro. Udělej, co bude nutné, a věnuj tomu tolik času, kolik bude potřeba. A jestli se v tom vraku vyskytuje něco v blízkosti celého systému řízení letových funkcí, co by tam být nemělo, tý to musíš najít.“

„Je mi to jasné.“ Usmála se na něj, odpojila se od nich a rozběhla se zpátky směrem k troskám letadla, zatímco Joe zamířil do hotelu.

Susan Kellyová na něj čekala před místností, kde rozbili hlavní stan. Joe vešel do hotelu s podmračeným výrazem v obličeji a k Susan se blížil s rukama zvednutýma dlaněmi vzhůru podél těla a s plachým úsměvem na rtech.

„Omlouvám se, Susan, zbabral jsem to.“

„Lidské faktory a lidská činnost. Učíte se, Joe.“

„To jo. Jenomže divné na tom je, že já nikdy chyby nedělám.“

Ukázala směrem k přilehlé místnosti určené k pracovním schůzkám a vyrovnala s ním krok. Na jeho pokus být vtipný nijak zvlášť nereagovala.

„Musíme si promluvit.“

„To mi neušlo. Asi o něčem podstatnějším, než je vypnutý telefon, předpokládám.“

„Ano.“ Její odpověď zazněla stroze. Otevřela dveře, přidržela mu je, pak ho následovala dovnitř, ale zůstala hned stát a s mírně zvednutou bradou se o zavřené dveře opřela.

„Joe, jsme v tom po uši. Nebo bych snad měla říct, že nám to přerostlo přes hlavu.“

„Jinými slovy předsedovy problémy na naši hlavu. Ozval se po tom rozhovoru pro televizi?“

Chvíli se na něj upřeně dívala a ani nemrkla. „Během několika minut.“ Přešla až k Joeovi a posadila se na jednu židli vedle něj. „Dusil mě a dával mi co proto kvůli tomu, že jste neuposlechl jeho příkazy. Co to povídal… ‚nezvladatelný‘ a ‚nesnesitelný technokrat‘, myslím, že použil přesně tahle slova. A já vám nemám nic z toho prozrazovat snad až na to, že se máte hodně rychle postavit do latě, nebo s vámi vyběhne.“

„Hm, já…“

„Počkejte ještě chvilku.“ Prudkým pohybem ruky ho umlčela. „Joe, už jsme si to jednou spolu vyříkali kvůli té včerejší tiskové konferenci. To zůstane mezi námi dvěma a je to už uzavřená záležitost, pokud jde o mě. Ale já jsem vás varovala, co by se mohlo stát, a to se také stalo. Na Deana tlačí z Kongresu, a jak jsem se už měla možnost u něj poučit, nebude se ani chvilku rozpakovat a přehraje to klidně celé dál na nás.“

Joe rozvážně pokýval hlavou a kousl se do rtu. Přitom uvažoval o tom, zda mu dojde trpělivost i s jejim terorizováním. Začínala se chovat jako příšerně ctižádostivá kariéristka. Členka výboru nebo ne, jemu to bylo fuk. Stále ještě byl pověřen vedením vyšetřování on.

„Susan, byl bych setsakra rád, kdybych zůstal mimo pozornost veřejnosti a televizních kamer.“

Zdusila v sobě pousmání. „Joe, vy víte dobře, co jste provedl. Vyhověl jste Deanovi, jak si to přál, ale hned vzápětí jste se obloukem vrátil přímo k pravdě. Svým způsobem vás pro to obdivuju, ale kdybychom vám dovolili, abyste to udělal znovu, pak bych už dělala na tomhle vyšetřování sama. Takže shodněme se na tom, že si vás podržíme hezky mimo dosah kamer a zdržíme se dalších komentářů. Je to jasné?“

Joe stačil jen přikývnout, ale to už byla Susan Kellyová opět na nohou. Pohlédla na hodinky a popošla k přilehlé místnosti. „Raději už se přesuneme vedle, Joe. Jestli tam ale zahlédnete nějaké kamery, tak prchejte, jako kdyby vám šlo o život, a já se vrhnu k té, co bude nejblíž.“ Susan s potěšením sledovala jeho reakci, protože Joe se nepatrně zaklonil a zasmál se, čímž poněkud snížil napětí, které se mezi nimi během posledních několika hodin nahromadilo. „Děkuji vám, šlechetná dámo, ale o takové oběti nechci ani slyšet.“

Nechala ho, aby při cestě ven otevřel dveře zase on jí, ale plně si uvědomovala, že muž jako Joe to těžko může vnímat jako ústupek.

*****

Walter Calley se ještě jednou ohlédl za sebe a byl si jist, že ho někdo sleduje. Byla neděle, dvě hodiny odpoledne, tedy skvělá doba na provedení toho, co musel udělat – dát se na útěk. Zbývaly mu ještě další dva úkoly, kterých se musel zhostit, než se bude moci vydat na jih. Téměř umíral hlady, ale na jídlo mu nezbýval čas, stejně jako neměl dosud čas na to, aby se vyspal po mučivých hodinách po pátečním neštěstí.

Calley zajel svým krémovým vozem Camaro do ne příliš velkého obchodního střediska na severním okraji Kansas City a zkoumavě přehlédl celé okolí. Na jednom konci prodejního prostoru byl bankomat, a protože tuto neděli stálo na parkovišti jen několik automobilů, bude ho moci využít ve značné anonymitě. Vybere si pět set dolarů. Tu transakci se jim podaří vystopovat až na sklonku pondělí, a tou dobou už bude dávno za horami.

Okolo letiště sice už jednou projel asi tak před hodinou, když se k němu přiblížil od hranic s Kansasem. Přes hrůzu z toho, k čemu tam došlo, se přistihl, že ho to táhne vrátit se tam ještě jednou. Letištní parkoviště mu totiž poskytne zástěrku pro poslední bod na jeho seznamu.

S puntičkářskou pečlivostí technika si našel správný cíl na ploše pro dlouhodobé parkování – auto s relativně plochým zadním nárazníkem a novou tabulkou s poznávací značkou. Postavil se za něj a čekal na správný okamžik. Jeho vůz mu vytvářel zástěnu, když elektrickým šroubovákem uvolňoval tabulku s číslem, kterou vzápětí zasunul pod sedadlo ke své pistoli Magnum ráže .357. Znovu vycouval, ujistil se, že ho nikdo nesleduje, a opatrně nabral svým vozem zadek téhož auta, při čemž se mu podařilo rozlomit držák poznávací značky; teprve pak rozvážně vyjel z parkoviště. U výjezdu zaplatil malý poplatek za parkování, přejel přes dálnici a zajel do zemědělské oblasti nedaleko Ferrelview; jel tak dlouho, dokud si nenašel opuštěné místo u cesty. Zde mohl v klidu připevnit odcizenou poznávací značku na svůj vůz. Protože majitel auta s nabouraným nárazníkem na parkovišti u letiště připíše ztrátu poznávací značky na vrub nehody, bude mít asi tak týden, než ji někdo oznámí jako ukradenou. Přední číslo nechá být. Pro jeho účely to bude jedno.

Když teď Calley dokončil i poslední úkol, vrátil se touž cestou na dálnici a zamířil na jih do Louisiany. Ten telefonát uskuteční nejdřív tak po sto padesáti kilometrech jízdy. Magnetofonovou pásku již odeslal předtím.

*****

Na Joeův pokyn se v šest hodin v neděli večer vyšetřující tým tiše shromáždil v hotelové hale – lépe řečeno pouze lidé ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy. Všichni měli na sobě pohodlné oblečení. Ze své dlouhé zkušenosti Joe věděl, že se všichni potřebují uvolnit, ale v letištním hotelu s nimi byly zároveň ubytovány i rodiny obětí. A rozhodně nebylo nutné, aby někdo z truchlících příbuzných musel pozorovat úsměvy a žertování týmu vyšetřovatelů ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy, přestože oni přesně to nyní potřebovali udělat. Vždyť vcítit se do myšlení pozůstalých bylo možné jen do určité míry.

Skupina si vzala tři z pronajatých mikrobusů a vydala se ve volném seskupení několik kilometrů odtud na jih směrem ke středu Kansas City do útulné hospůdky a restaurace, kterou jeden z členů týmu znal a měl ji rád. Během půlhodinky se již vážné obličeje začaly rozjasňovat a hlasitost hovoru a objem vypitých destilátů se staly barometrem probíhajícího procesu uvolňování vnitřního napětí. Joe zastával roli hostitele, jak dlouho to šlo, a pak tuto povinnost přenechal Andymu. Ještě se však ujistil, že tu kromě něj a Andyho zbyl alespoň jeden naprosto střízlivý člověk, aby se dokázali dopravit zpátky do hotelu. Následující den ráno se totiž v devět hodin měli dostavit k lůžku kapitána Timsona, aby si s ním poprvé promluvili. Joe si pak vzal jednu z dodávek a odjel s ní zpátky na letiště k hangárům údržby. Měl v úmyslu projít se po pojezdové dráze mezi troskami a na cestu si vzal baterku a doutník. Potřeboval čas, aby mohl nerušeně přemýšlet. Nebezpečí ohně bylo minimální, a tak mu zapálení doutníku přišlo jako rozumné porušení opatrnosti. Kouřil jen velice zřídka, ale po dobrém jídle a kávě pro něj doutník představoval luxus, který si čas od času dopřál.

Joe se přistihl, že míří k místu, kde se našla zadní část Airbusu 320. Táhlo ho sem záhadné zmizení skřínky hlasového záznamníku. V duchu se zaměstnával způsoby provedení možné sabotáže ovládnutím letových funkcí, které mu napovídaly, po čem by se v takovém případě měl v troskách poohlédnout. Samotný vrak ocasní části už ležel na ploché korbě nákladního návěsu, ale roztříštěný hlavní trup letadla zůstal ležet na zemi a v oslnivé záři přenosných světlometů vyhlížel hrůzostrašně. Joe si před odchodem z hotelu zastrčil mobilní telefon do kapsy kabátu, ale nečekané zazvonění ho překvapilo. Připadalo mu totiž, že na opuštěné pojezdové dráze nočního letiště bude mít od telefonů pokoj. Zcela zjevně se mýlil.

„To je Joe Wallingford? Tady Bill Caldwell, náměstek ředitele Federální letecké asociace. Už se známe.“

„Ale jistě, pane Caldwelle. Co pro vás v tuto pozdní hodinu mohu udělat?“ Proč krucinál volá tak pozdě? Joea napadlo, že se mu chce omluvit za to, že jim nedal k dispozici jedno z letadel asociace.

Obě instituce, k nimž patřili, se skutečně neustále pozorovaly ostřížím zrakem, nicméně tohle byla zcela výjimečná situace, aby Joeovi přímo volal druhý nejmocnější muž od konkurence.

„Vím, že vám volám na mobilní telefon, tak budu co nejstručnější. Dělá nám starosti Airbus 320, co se týče jeho systému ovládání letových funkcí, jestli dokáže odolat vnějším rádiovým interferencím.“

„Máte na mysli EMI, elektromagnetické interference? Mikrovlnný rozsah a rádiovou energii s ještě kratší vlnovou délkou?“ Joe neměl rozhodně v úmyslu přenechat Caldwellovi iniciativu. Věděl o jeho pověsti, že si přelouská jeden doklad se záznamem stručných informací, a hned se z něj stane na slovo vzatý „expert“.

„Velmi dobře, Joe. Získali jsme jejich provozní pokyny, které zveřejnili, a v tomto ohledu nejsou s třistadvacítkou potíže. Ale potřebuju vaši pomoc. Pakliže nebudu mít jistotu, že tohle neštěstí nezpůsobila přílišná citlivost na EMI nebo nějaké selhání v systému řízení letových funkcí, budeme muset po dobu, kdy budeme čekat na další informace, uvažovat o zásahu do vydání povolení k provozu.“

Joe ztuhl. Zvuk tryskových motorů, který se neustále tišil, až nakonec utichl docela, když někde v dálce dorazilo letadlo po přistání k jednomu z výstupních koridorů, po sobě zanechal jak ve vzduchu, tak i v telefonu prázdnotu výmluvného ticha. Kdyby ten rozhovor mohli vyslechnout zástupci Airbusu, pomyslel si Joe, dostali by z toho všichni infarkt. Caldwell narážel na možný zákaz startu letadel. Dobrý bože, k témuž došlo už před více než deseti lety u DC-10, kdy tenhle typ také nedostal povolení k létání, z čehož vznikly nevyčíslitelné ztráty při pochybných výsledcích.

„No, zdá se mi, že tohle je hodně předčasný rozhovor, pane Caldwelle. Tím chci říct, že jsme ještě ani nemluvili s kapitánem toho letu. Nemáme vůbec žádné objektivní podklady, které by vypovídaly, že v tom hrál roli systém řízení letových funkcí. A dokonce ani neoficiálně se o tom nemluví.“

„Joe, mí lidé přítomní na místě říkali, že to vůbec nemusely zavinit větrné střihy, ale že letadlo v konečné fázi před přistáním mělo nos skloněný k zemi. To může znamenat závadu v systému řízení. A bez ohledu na přítomnost toho kontroverzního člena Kongresu na palubě, jestliže za tím opravdu nebyly větrné střihy a pokud ten aeroplán skutečně šel špičkou dolů, tak tu potom máme buď chybu posádky, nebo závadu na řídicím systému. Jestli je za tím druhá možnost, pak nechci, aby se náš šéf ocitl na tenkém ledě. Máme tu spoustu choulostivých aspektů, které musíme brát v úvahu a se kterými obvykle vy nepřicházíte do styku. Takže, Joe, žádám vás, abyste v zájmu našich dobrých vztahů považoval tenhle hovor za záležitost, která zůstane jen mezi námi dvěma. A také abyste mi řekl, jakmile to budete vědět, že se rozhodně nejednalo o chybu v systému řízení letových funkcí.“

Joe na chvíli ztratil řeč.

„Joe? Jste tam ještě?“

„Ano, prosím. Já… já jen nevím, co vám na to, pane Caldwelle, mám říct.“

„Je to zcela prosté, Joe. Žádám vás jen o to, abyste mi zavolal, jakmile budete vědět s jistotou, že to bylo tak, nebo onak.“

„A jestliže nedokážu povědět nebo přímo nepopřu, že příčinou byla závada v systému řízení letových funkcí či rádiová interference, uděláte ten krok? Budete uvažovat o odnětí povolení k provozování letecké dopravy pro všechny Airbusy 320 po celých Spojených státech?“

„Je to jen krajní východisko, Joe, ale nemohu si dovolit riskovat, existuje-li jediná možnost, že ta letadla mají slabinu v systému ovládání letových funkcí. Co si o tom myslíte vy? Letělo tam, kam ho namířili, nebo se odchýlilo od určené dráhy samo od sebe a zřítilo se? Tak stojí otázka. Potřebuju tudíž co nejrychlejší odpověď.“

Joe cítil, jak v něm začíná vřít krev. Tohle musí nutně být výhrůžka. V současném stadiu vyšetřování bylo naprosto nevhodné, aby Federální letecká asociace činila nepodložené a překotné závěry a jednala tak neuváženě. Kdyby existoval jen náznak nějakého důkazu, bylo by to něco jiného. Proč by ale Caldwell vyhrožoval Státnímu výboru pro bezpečnost dopravy? A jak se vůbec opovažuje k nohám výboru házet takovou výzvu na souboj?

„Jak moc času mi, pane Caldwelle, dáváte, abych splnil nemožné?“ Joe si uvědomoval, že se jeho uctivý tón zabarvuje sarkasmem, ale Caldwellova žádost mu k tomu dávala oprávnění.

„Tedy v každém případě doufám, že se mi ozvete během několika málo dnů.“

„A když ne?“

„Budu muset dojít k vlastním závěrům a poradit našemu řediteli na jejich základě. Já však vím, že se na vás mohu spolehnout, Joe. Vím, že to vámi otřáslo, ale mimořádné problémy vyžadují tvořivý přístup.“

„Pane Caldwelle, neexistuje žádné ospravedlnění pro úvahy o zákazu startu.“

„Já přece neříkám, že máme v úmyslu takový zákaz vydat. Zavolejte mi, Joe, jakmile mi dokážete říct, že to nebyla chyba v ovládacím systému. Vím, že Airbus je dobrá společnost s dobrým výrobkem, ale pakliže jejich třistadvacítka nesplní všechny naše požadavky, nebude na našem území létat.“

„Pane, máme několik velkých leteckých společností, které s těmi stroji létají ve velkém.“

Než Caldwell odpověděl, nastala na druhém konci drátu odmlka a ozvalo se tlumené uchechtnutí: „Třeba si měli radši koupit americký aeroplány, co říkáte, Joe?“

Nebylo pochyb o tom, že by měl zavolat Deanu Farrisovi. Farris měl právo vědět o Caldwellově nevhodné žádosti. Ale telefonický rozhovor mohl den či dva počkat, odůvodňoval si to rozumově Joe. Alespoň do té doby, než vyslechnou kapitána. Kdyby měl štěstí, možná bude moci říct Caldwellovi, co od něho chtěl slyšet, a celá tahle záležitost by snad pak mohla klidně usnout. Snad.

07 KAPITOLA

PONDĚLÍ 15. ŘÍJNA

Náhlý závan studeného větru rozhoupal auto, jak se nad ním rozpoutala noční bouřka, a Walter Calley si přitáhl kabát těsněji k sobě, aby zůstal v teple. Na chvilku si přitom nedovedl vybavit, kde je. Nedaleko se opět ozval úder hromu a úplně přehlušil vytrvalé hučení motorů těžkých nákladních aut, běžících všude kolem na zadním parkovišti dálničního odpočívadla pro řidiče kamionů. Calley dojel až sem, do Monroe ve státě Louisiana, ale dál už se nedokázal bránit spánku. Anonymita přeplněného parkoviště náklaďáků mu připadla jako bezpečné místo, kam se na pár hodin zahrabat. Až do této chvíle byl tento předpoklad správný.

Walter natáhl ruku, nastartoval opět motor a už se nemohl dočkat, až se rozběhne topení, aby ohřálo ledovou kabinu auta. Nedalo se vyloučit, že to byl strach, který způsobil, že se celý otřásl. Ještě nikdy se necítil tak opuštěný a vyhoštěný.

Ten zatracený telefonát, který měl předešlého dne, mu neustále strašil v hlavě. Během spojení se ozývalo nějaké cvakání, které nedávalo žádný smysl. Jak si ho mohli najít? Vždyť ani on nevěděl, z kterého automatu na mince bude volat, dokud se před ním nezastavil. Calley jako zdatný inženýr zabývající se nejrůznějšími elektronickými zařízeními rozuměl počítačům a technickým trikům, jež profesionálové používají při odposlouchávání. Ale aby vás někdo mohl odposlouchávat, tak sakra musí vědět, kde jste, a celou polovičku noci to nevěděl ani on sám.

Po telefonickém rozhovoru s New Orleansem jel i nadále po vedlejších silnicích, takže mu to trvalo dvakrát tak dlouho, než se dostal sem na jih. Města jako Fayetteville a Shreveport obloukem objel a proplétal se malými městečky otupujícími jeho již tak unavený mozek. Projel nesčíslně neosvětlených, po dešti kluzkých zatáček na bezejmenných dvouproudových venkovských asfaltkách, kde mu téměř došel benzin. Ještě že v horách státu Arkansas narazil na benzinovou stanici otevřenou přes noc.

Calleyovi se nyní znovu vybavil telefonický rozhovor, který odtud vedl s Forrestem Rogersem, jenž vzal telefon na páté zazvonění a zůstal celý zkoprnělý, když na něj Walter vysypal svou zprávu.

„Forreste, mám hrozný průšvih. Potřebuju tvou pomoc. Musíš se se mnou setkat v pondělí večer v osm na našem starém místě. Víš, kde to je.“

„Cože? O čem to do háje mluvíš, Waltře?“

„To je fuk. Jen neříkej nic o tom, kde to je, do telefonu ani nikomu jinýmu, a dej si bacha, ať tě nikdo nesleduje. Řeknu ti všechno, až tam dorazíš.“

„Waltře, kde jsi?“

„To ti nemůžu říct, Forreste. Někdo by nás mohl odposlouchávat.“

Pak se Rogers na chvíli odmlčel a bylo jasné, že je z toho řádně vyvedený z míry. „Cos provedl, Waltře? Mluvíš, jako kdybys byl na útěku, a z toho mám pěkně nahnáno.“

„Já jsem na útěku.“

„Dobrý bože, a před kým? Ty utíkáš před spravedlností?“

„Forreste, hlavně tam buď. Prosím tě o to.“

„Tak mi, sakra, alespoň něco naznač!“ Forrestův hlas zněl napůl hystericky.

Teď byla řada zase na Calleyovi, aby se odmlčel. Forrest měl pravdu. Jestliže bylo spojení odposlouchávané, bylo už teď příliš pozdě.

„Víš o tom, že jsem až doteď pracoval v Kansasu?“ zeptal se konečně Calley.

„Jo, dozvěděl jsem se to v Baton Rouge od našich přátel.“

„A víš, co se zrovna v pátek v noci stalo na letišti Kansas City. Musíš o tom vědět. Celá Louisiana o tom musí už vědět.“

„Co to blábolíš, Waltře? Co to tu krucinál povídáš? Cos provedl?“

„Byl jsem to já, Forreste. Víc ti nemůžu říct, dokud se nesejdeme. Ale poslal jsem ti nahrávku, aby byla v bezpečí. Celý jsem to nahrál na pásku, kterou jsem ti poslal dnes ráno. Kdyby se se mnou cokoli stalo, dojde ta páska k tobě do kanceláře. Člověče, věř tomu, když v televizi říkaj, že k té srážce nedošlo náhodou. Taky maj zatraceně pravdu, že to nebyla žádná náhoda. Mluvíš s chlapem, co je za to zodpovědnej.“

„Propánakrále… přestaň, Waltře. Mě z toho úplně vynech, slyšíš?“

„To ne, ne, Forreste! Hele, člověče, ty mě musíš vyslechnout! Není to tak, jak si myslíš. Larry letěl v pátek, protože jsem mu volal – domluvil jsem to tak. Měl jsem k tomu dobrý důvody, Forreste, věř mi. Jenže já jsem jediný, kdo ví, co doopravdy šlo k zemi, a nebudu to moct říct, když budu bradou vzhůru. Prosím tě, buď tam! Byli jsme tolik let kamarádi, že se teď prostě na mě nemůžeš vykašlat. Buď tam! Prosím tě o to.“

„Co tím chceš říct, jestli se ti něco stane?“

„Nemůžu teď mluvit. Musím jet. Uvidíme se zítra.“

Bylo mu strašně proti srsti zavěsit Forrestovi telefon, ale připadalo mu, že přijíždějící auto zpomaluje, jak zamířilo k telefonní budce po straně silnice, a on pocítil neovladatelné nutkání utéct.

O nějakých devět hodin později vrátil Calleyho pohled na hlídkové auto louisianské policie, vjíždějící do prostoru odpočívadla pro nákladní auta nedaleko Monroe, zase zpátky do reality. Sledoval policistu za volantem ze svého výhodného chráněného místa mezi dvěma obrovitými návěsovými soupravami o osmnácti kolech. Strážce zákona si našel místo poblíž restaurace, kde nechal auto stát, vystoupil a tvářil se, že nemá zájem o nic jiného než o jídlo.

Ale bylo to tak opravdu?

Calley sledoval policistu, jak mizí za rohem budovy motorestu, a napadlo ho, jestli tu náhodou nejsou ještě další, kteří tiše prohledávají parkoviště. Jestlipak jim mohl někdo dát tip, že je právě tady? Že by už lovci lidí vyrazili? FBI a CIA, vojenská policie – kdokoli od nich mohl pročesávat krajinu a jít už teď po něm.

Jedna věc byla jistá, napadlo ho, jestli na to mají, aby mě našli, tak rozhodně nebudou v uniformách. Objeví se v civilních šatech a odbouchnou mě z automatické flinty Uzi s tlumičem. Nemůžou me v žádném případě nechat žít. Zbývá mi jediná naděje, že je dostanu jako první.

Vypnul zapalování a naslouchal. Zaznamenával v duchu každou dešťovou kapku a čekal na cokoli podezřelého. Nechal tak uběhnout půl hodiny, než se přiměl, aby znovu nastartoval motor. Pak zařadil rychlost a pomalu se sunul zpátky na dálnici. Ani jednou se nepodíval směrem k restauraci, přesto však cítil, jak ho oči policisty z hlídkového vozu sledují.

Calley ujížděl po mezistátní dálnici směrem na západ a musel mhouřit oči, aby na hodinkách rozeznal, kolik je vlastně hodin. Bylo 6.41 ráno, za chvilku se rozední. Odbočí na jih na federální silnici 167 a do Alexandrie mu zbývají ještě dvě hodiny cesty. Starý rybářský tábor, kam doufal, že Forrest přijede, ležel na břehu jezera nedaleko Marksville. Chtěl tam dorazit před polednem, aby mohl schovat auto a někde se sám dobře ukrýt. Muži bez tváří se svými smrtonosnými zbraněmi Uzi už teď nemohli být příliš daleko za ním.

*****

Někde nedaleko se hlasitě rozezvučel varovný bzučák a naplnil mozek Joea Wallingforda ohlušujícími zvuky. Probojovával se neviditelnými překážkami, jež nemohl vidět, ve snaze najít mikrofon a odvysílat varování. Za žádnou cenu nesmějí odstartovat! Zápach leteckého benzinu mu propaloval nosní dírky a zároveň spatřil letadlo, které se právě chystalo udělat přesně to, o čem věděl jen on, že by to byl úplně poslední pokus vzlétnout. Ten pohled v něm vyvolal bezprostřední pocit bezmoci a hrozící katastrofy, ale jako vždy nemohl dělat vůbec nic.

V reakci na zvuk bzučáku se Joe instinktivně prudce zvedl, posadil se na okraj postele a mozek se mu rozběhl na plné obrátky. Pomalu si začal uvědomovat, že se ten stále stejný děsivý sen neustále vrací. Zároveň s tím se mu výjevy z té noční můry vytrácely z hlavy i z paměti. Obvykle si sny nedokázal znovu vybavit a přemýšlet o jejich významu. Mizely v jediném okamžiku jako oblak dýmu a zanechávaly v něm jen nejasný pocit, že něco nebylo dořešeno.

Tmavé rolety hotelového pokoje, vybaveného dubovým nábytkem a doplňky sladěnými v měkkých pastelových barvách, vzbuzovaly uvnitř dojem stále ještě panující noční tmy a zastíraly první paprsky rozbřesku. Joe si byl jist, že nad střechou letištní budovy za okny pokoje už musí být patrná stoupající záře slunečního světla. Tady uvnitř nerozeznával téměř nic, rozsvícená lampička v koupelně jako náhrada nočního osvětlení naprosto selhávala. Zkušenost ho poučila, jaký trest přichází za spánek v naprosté tmě. Před lety si tak v jednom hotelovém pokoji odštípl kus zubu, když vyrazil z postele do předsíňky, která ale ve skutečnosti byla zdí. Dnes ráno mu také trvalo několik vteřin, než si uvědomil, kde je – u člověka na cestách nic neobvyklého. Jednou ještě před rozvodem po návratu z vyšetřování v terénu, které se protáhlo až do rána, poškádlil Brendu tím, že ji poplácal ve tmě po obličeji a pak se jí zeptal: „Kde to jsem a kdo jste vy?“ Vůbec jí to tehdy nepřipadalo zábavné.

Jak se nyní Joe pokoušel zaostřit, ovanulo mu obličej aroma leteckého benzinu, nasáté klimatizační jednotkou zabudovanou v okně – s největší pravděpodobností původce jeho noční můry.

Joe napnul zrak, aby na drnčícím budíku zjistil, kolik je hodin. Nahmatal tlačítko, posunul ho do polohy vypnuto a zároveň z řeči číslic vyplynulo, že je 6.30 ráno. Schůzku kompletního vyšetřovacího týmu stanovil na 7.45 a nebylo by právě nejvhodnější, aby se opozdil. Přesně v devět měli již vyslýchat kapitána Timsona.

Joe se bránil ospalosti představami na uvolnění ve sprše. Cestou do koupelny rozsvítil postupně všechna světla v pokoji a zároveň zhltl kus hotelové čokolády, který zůstal včera v noci ležet na jeho polštáři. Konečně se smířil s tím, že už mu nezbývá než se probrat k plnému vědomí.

Přestože po snu nezbylo snad ani stopy, vzpomínky na minulou noc přetrvávaly. Joe se pustil do vykonávání každodenního ranního rituálu a přemýšlel o dlouhém seznamu problémů, kvůli kterým nemohl včera po dlouhé hodiny usnout.

Napůl ještě v polospánku si na sebe vědomě nasměroval proudy vody vyvolávající bodavé pocity, kterými ho síť nervových zakončení upozorňovala na svou existenci, dosud utlumenou smrtelnou únavou a přetrvávajícím nevyspáním. Minulou noc se alkoholu ani nedotkl – nikdy nepil ani kapku, když měl na starosti vyšetřování v terénu –, přesto mu připadalo, jako kdyby překonával kocovinu. Konečně vystoupil ze sprchy a několikrát se přitom úmyslně po mokrých dlažkách sklouzl. Dosucha se otřel ručníkem a v zrcadle zároveň podroboval kritickému zkoumání své opálené, leč poněkud opotřebované tělo. S potěšením vnímal ploché břicho a stále ještě dostatek svalové hmoty, jak ujišťoval sám sebe. Přesto si uvědomoval, že by měl znovu začít pravidelně posilovat. Už od dob střední školy, kdy hrál americký fotbal, se udržoval v poměrně slušné formě. Obličej sice již nesl stopy jisté opotřebovanosti, ale síť vrásek a povadlé kůže vytvářela pro něj typický vzhled. Nicméně nyní se mu již začaly tvořit malé váčky ochablé kůže pod očima. Výška sto osmdesát, váha pětasedmdesát kilo a asi tak osmdesát procent původního porostu hlavy – na mužského, kterému je pětačtyřicet, to není zas tak zlé.

Joe si obtočil ručník okolo ramen a bos doťapkal k televizi, pustil ji a odsunul stranou krabičku ovladače, aby vyhledal seznam místních zpravodajských stanic. Byly tři minuty po sedmé ráno a v New Yorku se bude vysílání zpráv soustřeďovat na letecké neštěstí. Ještě stále se prohrabával taškou a hledal čisté spodky, když se na obrazovce objevilo až příliš dobře známé pozadí letiště Kansas City. Obraz doprovázel komentář odborníka na leteckou problematiku zpravodajské sítě o tom, jak pokračuje vyšetřování. Hlavním tématem zůstávala i nadále sabotáž, jíž se věnovalo stále víc prostoru. Média se té myšlenky držela s úporností, s jakou pitbul na kusy trhá doma chované kuře.

Joe se krátce zaposlouchal do zprávy o sirotcích Manningových. O čtyřleté holčičce se hovořilo jako o doživotně znetvořené a dosud v kritickém stavu. Její sedmiletý bratr neutrpěl sice fyzicky takovou újmu, ale potýkal se s infekcí a vnitřními zraněními. Ty dvě malé děti se dostaly do ohniska pozornosti sentimentálního cítění celého národa. Zakládaly se fondy a v každém vysílání se objevila nějaká podrobnost z jejich životního příběhu. O mladé studentce, která pomohla udržet oba sourozence naživu, se nehovořilo jinak než jako o hrdince. Joeovu pozornost náhle zaujal nový záběr, který se objevil na obrazovce. Graficky zpracovaný diagram systému ovládání letových funkcí Airbusu 320 s náčrtem malé diskové antény zaměřené z jednoho rohu obrazovky na letadlo. Na kreslířově skice byly čárami naznačeny rádiové vlny vybíhající z antény směrem k letadlu. „Copak asi bude následovat teď?“ Joe natáhl ruku a zesílil zvuk.

„… úsilí, které jsme věnovali vlastnímu šetření, přineslo dnes ráno znepokojivé informace týkající se systému řízení tohoto tryskového letadla zahraniční výroby. Kritické hlasy hovoří o tom, že by bylo možné zablokovat řízení a zamezit pilotům v možnosti letadlo ovládat použitím rádiového vlnění zamířeného směrem na letadlo. A opravdu, díky usilovné vyšetřovací činnosti během tohoto víkendu se podařilo odhalit zprávy Federální letecké asociace, které udávají pro toto letadlo určité limitní hodnoty minimální vzdálenosti od zdrojů rádiových vln.“

Dobrý bože, pomyslel si Joe. Už se to začínalo vymykat jakékoli kontrole. Neověřené spekulace, které právě vyslechl z obrazovky z úst mladého reportéra s vlasy vyfoukanými do načechraného účesu, by skutečně mohly pověst airbusu značně pošramotit. Jenže co proti tomu může dělat on? Vezme-li se v úvahu postoj Billa Caldwella, možná již teď visí budoucnost třistadvacítky na vlásku.

Joe zalitoval, že nemůže reportéra vzít a strčit mu nos do nedávné zprávy o rádiové interferenci, ale ta by na něj nejspíš byla příliš technicky složitá. Mezi skutečnými odborníky na letectví se našlo jen několik takových, kteří byli ochotni mluvit na kameru. Nedostatek těchto lidí způsoboval, že jiní, neznalí a naprosto nezkušení, skončili nakonec v pozici, kdy sdělovali národu informace, jež velice často prostě nebyly pravdivé. Limitní vzdálenosti od rádiových zdrojů, o nichž se reportér zmiňoval, se týkaly mimořádně silných vysílaček zabudovaných na lodích, které vysílaly tisíce a tisíce wattů rádiové energie. Na pevné zemi bylo jen několik málo míst, kde se lodě s takovými rádiovými zdroji mohly dostat do blízkosti letišť, kde by se mohl Airbus 320 objevit. Kansas City rozhodně nebylo jedním z nich.

Joe odešel ze svého pokoje přesně na čas. Ranní schůzku ve tři čtvrtě na osm, kdy si členové týmu vzájemně porovnávali své záznamy, ukončil ani ne za třicet minut a pak společně s ospalým Andym Wallacem odjel směrem k Trumanovu zdravotnímu středisku.

„Joe, měl jsem včera pozdě v noci návštěvu – když jsme se vrátili, čekal na mě v hale hotelu nějaký muž, jehož žena a dva malí chlapci zahynuli v sedmsetsedmatřicítce. Pracuje jako klinický psycholog a já už jsem o něm slyšel… jeden z těch lidí, co se zabývá stresovými profily zaměstnanců bankrotujících leteckých společností.“

Joe přikývl a Andy pokračoval.

„Joe, o hysterii se v jeho případě sice nedá mluvit, ale zatvrzelý je parádně.“

„V čem jako?“

„Hned se… k tomu dostanu. Je to naprosto bezprecedentní záležitost, takže jsem ti chtěl nastínit celé pozadí. Je to pilot a kvalifikovaný psycholog se zaměřením na letectví. Ne, určitě není absolutně objektivní, ale je rozhodnutý pomáhat a já bych tě chtěl seznámit s návrhem, se kterým přišel.“

„A to je?“

„Chce se stát formální stranou vyšetřování.“

Joe se vylekal a neskrýval to. „Cože? Vyšetřující stranou v počtu jednoho člověka? Víš dobře, že nic takového udělat nemůžeme, Andy, my…“

„Ale můžeme, Joe! Můžeme ten status legálně udělit.“

Joe se podíval na přeplněnou silnici před nimi a promýšlel to. „Pane bože, je mi ho moc líto,“ povzdechl si nakonec.

„Tak…“ začal Andy, „tak může dopadnout každý z nás.“

„Máš naprostou pravdu, Andy, jenže bychom nikdy nedokázali udržet na uzdě někoho, kdo tolik ztratil. Potřebujeme objektivitu, a ne citové zaujetí. Dovedu si představit, jak mu je, ale nemůžeme ohrozit vyšetřování jen proto, abychom mu umožnili něčím se zaměstnávat.“

„Joe… Joe, věř mi, jestli dokážu posoudit něčí povahu, tak ať řekneme jo, nebo ne, tenhle člověk se nám bude plést pod nohama tak jako tak. Je naprosto pevně rozhodnut.“

„A to si myslí, že jde o nehodu způsobenou lidským selháním?“

„A není tomu většinou tak?“

Joe se poněkud podrážděně podíval na Andyho Wallace.

Prošli spolu debatou na téma lidské selhání – mechanická závada už mockrát. Ačkoli si to Joe nehodlal přiznat, Andy mu v minulosti otevřel oči v případech, kdy šlo o selhání lidského faktoru, o kterých by on sám neuvažoval ani ve snu. Nicméně šlo o naprosto nezvyklou žádost. Andy pozoroval, jak Joe vrtí rozhodně hlavou.

„Ne! To nemůžeme, i kdyby to byla chyba pilota…“

„Lidská chyba, ne chyba pilota,“ opravil ho Andy příkře s ukazováčkem vztyčeným do vzduchu a se svraštělým obočím, jak se snažil dodat svým slovům váhu.

„No dobře, dobře. Lidská chyba. Ten člověk by měl tendenci stát se spíš inkvizitorem než profesionálním vyšetřovatelem. To nemůžeme dopustit, Andy, je mi to líto.“

„Tak si pomalu zvykej, že ho budeme mít pořád někde za zadkem.“

Joe to chvilku mlčky zvažoval, přitom změnil jízdní pruh a liboval si, jak dobrý výhled má řidič štíhlého mikrobusu s obrovskými okny.

„Jak se ten člověk jmenuje?“ zeptal se nakonec.

„Doktor Mark Weiss.“

„Úplně celou rodinu, Andy?“

Andy Wallace přikývl a stiskl si dolní ret mezi zuby. „Jo. Vůbec nevím, jestli bych něco takového dokázal zvládnout, Joe. Zrovna je posadil do letadla a pak je sám našel v tom vraku.“

„Panebože!“

„Člověk by neměl zapomenout na amen,“ snažil se situaci odlehčit Andy.

*****

Ve Wallingfordovi vyvolávaly nemocnice zvláštní obavy. Snad to byly vzpomínky na operaci slepého střeva, když byl kluk, nebo trauma prožité v čekárně po automobilové nehodě, kdy téměř přišel o Brendu, ještě než se to podařilo pomocí rozvodu. Ať už měl Joe důvod pro nepříjemné pocity jakýkoli, vnitřní svatyně Trumanova zdravotního střediska v 8.50 ráno způsobila, že se spolehlivě dostavily. Joe se prokázal průkazem Státního výboru pro bezpečnost dopravy člověku od soukromé bezpečnostní agentury najaté k zajištění soukromí obětí havárie a sledoval, jak muž uctivě odstupuje stranou.

V těsném závěsu za Joem mlčky kráčel Andy Wallace a v této formaci se přiblížili k pokoji kapitána Timsona. Oba si velmi dobře uvědomovali důležitost svého poslání. Co si zraněný pilot pamatoval? Co věděl? V sázce bylo mnoho, takže přítomnost neznámého, odměřeně se tvářícího muže před Timsonovým pokojem na ně zapůsobila jako bezprostřední ohrožení jejich poslání.

„Okamžíček!“ Muž měl na sobě oblek s vestou a v gestu ochranáře jim přede dveřmi zastoupil cestu. Joe zopakoval svůj prostocvik s náprsní taškou, kde měl připevněn odznak i s průkazem. Ruka se mu zastavila napůl cesty zhruba třicet centimetrů před obličejem toho člověka. Odznak Státního výboru pro bezpečnost dopravy byl působivě dobře viditelný.

„Joe Wallingford a Andy Wallace ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy. Máme s kapitánem Timsonem domluvenou schůzku v devět hodin.“

Muž pokývl hlavou, ale nechal téměř bez povšimnutí Joeův průkaz totožnosti. Zjevně věděl dobře, kdo jsou. „Musíme si nejprve promluvit, pane Wallingforde. Jsem John Walters, provozní viceprezident společnosti North America Air. Přál bych si, abychom si stanovili nějaká základní pravidla.“ Ruku k pozdravu jim nepodal.

Joe se na Walterse podíval upřeným, nic neříkajícím pohledem. Obvykle narazili na obrannou armádu ze strany Sdružení civilních pilotů, ale v jejich nepřítomnosti se Timsonův nadřízený zjevně ujal ochranářské role místo nich.

„Co přesně máte na mysli, pane Waltersi?“

Walters i nadále mluvil tlumeným hlasem, jako kdyby promlouval na pohřbu. „Chci tím říct, že náš člověk tam uvnitř je stále ještě ve špatném zdravotním stavu a je pod vlivem léků. V tuto chvíli si značnou část té tragédie nedokáže vybavit. Lékaři se vyjádřili, že jeho paměť ovlivňuje poranění hlavy, které utrpěl, a rovněž trpí citovým traumatem. Přátelé, chci se ujistit, že od něj nehodláte vymáhat nějaké místopřísežné prohlášení, na které je ještě příliš brzy. Víte, jeho paměť mu v určitých momentech vypovídá službu a vy byste nás pak později kvůli tomu mohli utlouct čepicí.“

V Joeovi se k tomuto zástupci aerolinií rychle zvedala nechuť, ale musel zůstat nestranný.

„Formální přísežné prohlášení děláme za přítomnosti soudního zpravodaje později. Jediné, co zde využijeme, je magnetofon. Pane Waltersi, za mých téměř dvacet let působení jako zaměstnance výboru se ještě nikdy nestalo, aby se čestný člověk musel obávat, že bude později opravovat svou výpověď, vyskytne-li se něco, na co zapomněl nebo o čem se nevyjádřil během neformálního výslechu přesně. Teď však od něj potřebujeme tolik informací, kolik nám jich bude moci poskytnout.“

„Tedy, Dick Timson je čestný muž, ale je zraněný. Byl bych raději, kdybyste to zrušili,“ prohlásil Walters.

„Vy snad žertujete?“

„Rozhodně ne. Není ve stavu, aby mohl být podroben výslechu.“

Joe zavrtěl hlavou a upřeně se na Johna Walterse zadíval. Vycítil, jak i Andy začíná mít vztek. „Mohl byste mi laskavě sdělit, proč jste se s námi nespojil kvůli této žádosti už dřív? Právě jsme ujeli téměř dvacet kilometrů z letiště sem, a přitom tam na nás čeká velice závažné vyšetřování.“

„Dostal jsem se sem až pozdě včera v noci.“

„Není žádným tajemstvím, kde jsme ubytováni…“

„Podívejte, dokonce i já jsem dostal příležitost si s Dickem promluvit až dnes ráno. Neměl jsem už možnost vám zavolat.“

Joe si vzdychl, svěsil hlavu a chvilku si pečlivě prohlížel špičky bot a snažil se rozhodnout, má-li použít diplomacii, nebo nátlak. Pak hlavu opět prudce zvedl a podíval se Waltersovi přímo do očí. „Máme co dělat s desítkami mrtvých a raněných, dvě letadla jsou zničená, životy mnoha lidí v troskách. Sdělovací prostředky jedou na plné obrátky a osud technicky propracovaného typu letadla, jichž jen tak mimochodem, vážený pane, vaše společnost pěknou řádku vlastní, je na vážkách. Kongres je vzhůru nohama, Federální letecká asociace vyjadřuje obavy, jedna startovací dráha letiště je uzavřená a já potřebuju informace co nejrychleji. Je mi jedno, jestli váš kapitán je schopen slyšet každé třetí slovo a komunikovat dokáže jen ve znakové řeči. Nejsme tady od toho, abychom podávali žalobu ani na něj, ani na kohokoli jiného. Jsme tu, abychom si promluvili s očitým svědkem vážné nehody, a to je přesně to, pane Waltersi, co máme v úmyslu udělat.“

„Nehodlám vám v tom zabraňovat –“

„Což byste stejně ani nemohl bez rozhodnutí soudu.“

„To bych zase tak moc netvrdil, pane Wallingforde. Skutečnost je ale taková, že tu nejsem proto, abych vám ztěžoval život. Chci jen, pánové, abyste si uvědomili, že ať už Dick Timson vypoví cokoli, může to být z velké části nepřesné, dokud se nezotaví ze svých poranění. Chci, aby se to nezveřejňovalo.“

„Toto skončí jako zpráva pro veřejnost, a vy to víte,“ opáčil Joe.

„To vím, ale nemusíte s tím přece hned běžet za sdělovacími prostředky.“

Klídek, Joe, klídek, nabádal sám sebe. Je to jen nabubřelý blb.

„Pane Wallingforde, musím trvat na tom, aby bylo zaznamenáno, že proti tomuto výslechu protestuji.“

„Bylo to zaznamenáno,“ prohlásil Joe a protáhl se kolem Walterse, „a jako takové na místě zamítnuto.“ Walters neochotně poodstoupil a pak je následoval do nemocničního pokoje.

Joe po slovní přestřelce s Waltersem neočekával, že bude Dick Timson při tak plném vědomí a celý nastražený. Deset minut pak strávili snahou uvolnit napětí, zatímco paní Timsonová nervózně postávala za hlavou manželova lůžka. Walters zůstal stát poblíž dveří, což byla situace, která Joea vyváděla z míry ještě víc. Timson tak mohl sledovat každou změnu výrazu ve Waltersově obličeji, zatímco Joe a Andy, kteří se soustřeďovali na svůj úkol, na něj neviděli.

„Takže, kapitáne, pustil jsem magnetofon, tudíž si můžeme později připravit přesný záznam o tom, co zde bude řečeno. Buďte tak hodný a povězte mi všechno, na co si dokážete vzpomenout od začátku vašeho prvního pokusu o přistání až k tomu nárazu.“

Kapitán přikývl, ve smutném obličeji vážný výraz. Joe cítil, jak vůči tomu muži měkne, a to navzdory střetu venku na chodbě. Stejně na něm ten utrápený kapitán měl sotva nějaký podíl.

„Nedokážu si vybavit samotný náraz,“ začal Timson. „Víte, jen velice obtížně se mi daří na všechno se soustředit.“ A pak se snažil – Joeovi se zdálo, že poctivě – dát dohromady ty větrné střihy, se kterými se musel vypořádat, a následné rozhodnutí udělat těsný obrat a vrátit se na další vizuální přistání. Ano, připustil, působení větrných střihů bylo velmi silné. V jedné chvíli nebyli vlastně daleko od toho, aby se zřítili. Ne, neměl ani ponětí, že by ho čekaly větrné střihy, a věž nikdy tento obrat nepoužila. Neměl žádné varování.

Nakonec ve své výpovědi došel až k osudnému obratu na přistávací dráhu.

Timson chvíli zíral na stěnu, než spustil. Hlas z něj vycházel pomalu a přerývaně. „Byl jsem poměrně dost blízko u dráhy, tak jsem se začal stáčet na těsný pravotočivý sestupný obrat; měl jsem v plánu stáčet se, dokud nesrovnám křídla do polohy pro dosednutí. Rozdíl proti rychlosti vzduchu jsme měli dostatečný. Počítal jsem s tím, že větrné střihy, do kterých jsme se dostali předtím, jsou několik kilometrů severně a pohybují se dál na východ. Všechno šlo hladce až asi do dvou třetin, nebo snad i tří čtvrtin obratu. V paměti… mám ji stále ještě zastřenou, si vybavuju, že jsem se snažil držet nos nahoře a dál se stáčet, ale nešlo to. Nos se propadal a rychle jsme klesali. Měli jsme plný výkon – snažil jsem se obracet a táhnout to nahoru, ale nereagoval.“

Timsonovy smutné oči se upřely na Joea s téměř prosebným výrazem v obličeji, který ještě podtrhovaly obvazy obtočené kolem jeho hlavy. „Snažil jsem se… snažil jsem se ho zvednout, ale něco nefungovalo.“

„Chcete tím říct, že nefungovalo ovládání?“ zeptal se Joe a nad Timsonovými slovy se vznášel strašák širokého spektra možností selhání v systému ovládání letových funkcí.

„No… Nevím jistě, jestli mohu říct, že selhalo ovládání, ale letadlo nereagovalo. Dál se propadalo nosem dolů.“

„Byly by to mohly způsobit větrné střihy, kapitáne?“

„Možná ano. Neustále jsem klesal. Já nevím. Pamatuju si to jen matně, strašně nerad to přiznávám –, víte, vzpomínám si jen na paniku. Snažíte se dělat, co je ve vašich silách, ale ono to není nic platné. Měl jsem ovladač až na doraz vzadu, ale nos se nezvedal dost rychle.“

„Ale přece jen se zvedal?“ zeptal se Joe.

„Já… nepamatuju se, jak jsme narazili do toho druhého stroje, ale připadá mi, že jsme v tu chvíli měli nos nahoře, takže to musela být… víte, otázka je, jak rychle se zvedal. Vím jen, že to nebylo dostatečně rychle.“

„Kapitáne, musím se vás zeptat: nemohlo to být tak, že jste při obratu před přistáním vyžadoval od letadla víc, než co dokázalo?“

„Já… nechápu, kam tím míříte,“ odpověděl Timson. Joe sledoval, jestli se mu v očích neobjeví výraz prozrazující zaujetí obranné pozice nebo záblesk nějakého jiného hnutí mysli. Kdo by chtěl prodat vlastní verzi události, by při odpovědi na tuto otázku odvrátil zrak. Timson to neudělal.

„Pokud by nebyl ve hře vítr a vyloučila by se špatná funkce čehokoli, byl by Airbus 320, při daném rozdílu rychlosti proti rychlosti vzduchu, schopen provést obrat před přistáním, který jste na něm vyžadoval? Jinými slovy, víte jistě, že jste jednal v mezích technických možností letadla?“

„Ach tak!“ Timson zkřivil obličej a přikývl, aniž spustil z Joea oči. „O tom není pochyb. Už jsem obrat, jako byl tenhle, prolétával i dřív, a ten letoun se dokáže otočit ještě těsněji. Nebyla nejmenší… chci říct, že ano, byl by schopen to provést. Jen nevím, proč to nedokázal.“

Pak se ujal slova Andy a prošel to s Timsonem ještě jednou celé znovu.

„Abychom si to zrekapitulovali, kapitáne,“ spustil Joe nakonec, „nemůžete nám s jistotou říct, že vám ovládání letových funkcí vypovědělo poslušnost, ani že chování letadla ovlivnily větrné střihy, případně že se jednalo o kombinaci obou těchto vlivů, je to tak?“

„Je mi líto… ale to říct nedokážu. Vím jen, že po celou dobu klesání letadlo nedělalo to, co jsem na něm chtěl. Celou tu dobu až… ach do… té srážky.“ Timson sklopil přimhouřené oči, nakonec je na chvíli zavřel a zavrtěl hlavou. Louise Timsonová se pohnula, aby ho utěšila.

Joe už se chtěl zvednout, ale pak se znovu posadil. „Ještě jednu věc. Když jste zjistil, že vás letadlo neposlouchá, kdo byl u řízení?“

„Pilotoval jsem já.“

„I po celou dobu klesání?“

„Ano.“

A s tím také odešli. Andy s Joem se pak přesunuli do nejbližší čekárny pro rodinné příslušníky, aby to spolu v rychlosti probrali.

„Zdá se, že se ze všech sil snaží si vzpomenout, to mu nemůžu upřít,“ spustil Andy. Joe přikývl.

„Jenže, co z toho plyne pro nás, Andy?“

„Výsledek se setsakra blíží nule. Letadlo se propadlo a začalo klesat, ale on neví proč. Mohly by to být větrné střihy. Mohla by to být nesprávná funkce řízení. Mohla by to způsobit i rádiová interference.“

„A to jak?“ Joeova reakce byla příliš hlasitá a nějaká ne příliš upravená mladá maminka držící dvouletého ušmudlaného caparta zvedla hlavu z místa, kde seděla, vylekaná jeho hlasem. Joe se omluvil mávnutím ruky a pak pokračoval s očima zeširoka otevřenýma, ze kterých dštil na Andyho oheň a síru. „Tys přece viděl ty parametry! Na to by byla potřeba lodní vysílačka!“

„A víme to opravdu, jaký výkon by byl pro takovou vysílačku zapotřebí, Joe? Víme určitě, jak velká by musela být? Po světě je spousta vojenských radarů a mnohé z nich jsou přenosné.“

Joe se upřeně zahleděl na Andyho a zavrtěl hlavou. „Řekl bych, že vím, kam tím míříš.“

„Je to příliš brzo, Joe. Teď musíme vystačit s tím, co máme.“

„Což je prdlajs.“

„No…“

Joe se na Andyho náhle zadíval. „Myslím to vážně. Nemáme nic. Můžeš snad cokoli vyloučit po tom, co nám ten chudák právě vylíčil? Nechci tím samozřejmě říct, že to je jeho vina, že nám nedokáže odpovědět.“

„Moc si ode všeho slibuješ, Joe.“ Andy viděl, jak Joe konečně přikývl, naklonil se dopředu, lokty se opřel o kolena, bradu v dlaních.

„Máš pravdu. Ten tlak mě vyvádí z rovnováhy. Měl bych být chytřejší. Máme prostě jen předběžné výsledky.“

„Potřebujeme nutně hlasový záznam. To je náš příští úkol.“

„Ne, příští krok bude letový záznam. Jeho vyhodnocení bychom měli dostat dneska ráno. Ten by nám snad mohl něco říct o zmiňovaných větrných střizích. A pak teprve… jestli ovšem Barbara vůbec někdy ten zatracený hlasový záznam najde.“

Oba muži se na chvilku odmlčeli. Andymu se myšlenky zatoulaly na množství lidských emocí, kterými se denně naplňovaly nemocniční čekárny. Na život a na smrt a na náhlou opuštěnost, na prázdnotu, se kterými se lidé na takových místech musí potýkat. Na usilovnou snahu přijmout nepřijatelná fakta, na mlčenlivé výkřiky a tiché zoufalství. Na to, kolikrát se na výběr teď již otrhaných časopisů se zohýbanými rohy zadívali lidé, kteří z nich nevnímali ani písmeno, ani jedinou fotografii. A také na to, že nemocnice je místo, kam se lidé chodí podívat přímo do očí skutečnosti, kterou snadno přezírali na místech jiných. A tou skutečností, které se museli podívat do tváře Joe Wallingford a Andy Wallace, bylo, že snadná odpověď na příčinu katastrofy na letišti Kansas City nejspíš neexistuje. Co se proboha při té závěrečné fázi těsně před přistáním skutečně odehrálo?

08 KAPITOLA

PONDĚLÍ 15. ŘÍJNA

Podmračený, neupravený muž, jenž zaplatil za svůj sendvič a kokakolu dvacetidolarovou bankovkou, ji znervózňoval a nervozita se u ní ještě vystupňovala v okamžiku, kdy si zapomněl vzít desetidolarovou bankovku, kterou mu i s drobnými vrátila nazpátek. Pro pokladní pracující od sedmi večer do jedenácti ráno to byla příliš velká částka, aby si ji někdo mohl jen tak zapomenout vzít – obzvlášť když spatřila městského policistu Jimmyho Lansinga, jak se blíží k její pokladně. Jimmyho od vidění znala, líbil se jí a chtěla, aby si o ní myslel, že je poctivá a čestná, ale samozřejmě také sexy.

„Zatracená práce, Jimmy! Ten chlap si tu zapomněl peníze.“ Zvedla bankovku a zadívala se ven, neboť doufala, že jí nabídne pomoc.

Policista před ni položil přesnou částku na sáček bramborových lupínků, usmál se na ni a letmo se zadíval na osobní auto vyjíždějící z parkoviště. „Dohoním ho a vrátím mu to, má drahá. Nejspíš to pro něj bude naprosto nová zkušenost – zastaví tě policajt, aby on tobě předal prachy. To se každej den nevidí.“ Zasmál se a pokladní se zatvářila patřičně pobaveně.

Potřeboval na to šest bloků na hlavní ulici Alexandrie, aby toho chlapa dohonil. Policista se zeširoka usmíval a těšil se, jak nejprve vyděsí a pak teprve potěší muže za volantem. Natáhl ruku vedle sebe a nasadil na auto blikající a točící se modrobílý majáček. A aby to bylo dokonalé, zapnul elektronicky ovládanou řvoucí sirénu. Nohu měl na brzdě, aby byl připravený na to, co muselo přijít – ten člověk s úlekem zpomalí a on ho bude moct předjet.

Místo toho se přímo před ním ozvalo zakvílení pneumatik a krémové Camaro vyrazilo prudce směrem na jih, až se mu kouřilo od kol. Zaskočený strážník Lansing na vteřinku zaváhal a pak automaticky přešel do dobře nacvičené akce. Sešlápl plyn hlídkového auta a začal Camaro pronásledovat. Zároveň vysílačkou ohlásil dispečerovi, že se schyluje k pronásledování ve vysoké rychlosti.

„Ten kretén se mi snad bude snažit ujet!“ promluvil nahlas sám k sobě, když se ručička tachometru přehoupla přes sto třicet a Camaro před ním i nadále zrychlovalo. Pronásledovaný se teď proplétal mezi pomaleji jedoucími auty a Lansing musel jen doufat, že dokáže jeho záměry předvídat, aby mohl se svým autem dělat totéž. Hranice města se už rychle blížila, a tak znovu použil vysílačku, aby nahlásil, kde se nachází, směr a rychlost jízdy spolu se žádostí o pomoc policie státu Louisiana.

Auto překvapeného zástupce okresního šerifa, jehož vysílačka byla naladěna na jiný vlnový rozsah, se zastavilo u značky Stop před výjezdem na dálnici právě v okamžiku, když se kolem přehnalo Camaro.

Díky bohu, že se podíval nejdřív vlevo a že mě zahlédl! pomyslel si Lansing, který již nyní jel přes sto šedesát. Kdyby mu šerifovo auto vyjelo před předek, následky by byly katastrofální. Šerifův zástupce se ale zapojil do pronásledování jako druhý, a teď zase on sešlápl plyn až na podlahu. „Čtyřiatřicítko, dali jsme vědět státním, jsou na příjmu a vystřídají tě. Drž se za ním a my ti dáme vědět, kdy se odpojit.“

„Čtyřiatřicítka stočtyřce.“ Lansingovi připadalo, že mu hlas přeskočil o oktávu výš. Honička člověku vždycky zvedla hladinu adrenalinu, a protože tahle probíhala prakticky na rovném úseku dálnice, připadalo mu to jako rychlostní zkouška, v níž, jak se zdálo, mělo Camaro navrch. Lansingovo auto se při dosažení maximální rychlosti sto devadesáti kilometrů za hodinu začalo klepat, téměř se pokoušelo vzlétnout a hrozilo, že pneumatiky na kluzké silnici při tak vysoké rychlosti neudrží stopu, a tak policista poněkud ubral. Camaro mělo zřejmě podobné problémy, neboť Lansing si už prve všiml, jak vzdalujícímu se vozu v jedné prudší zatáčce vybočil zadek.

Teď se přibližovala další zatáčka, avšak brzdová světla Camara svědčila o tom, že ji řidič zahlédl včas, projel jí a už zase uháněl dál a vzdaloval se.

Walter Calley nikdy neprodělal žádný kurz řízení silných vozů při vysokých rychlostech, věděl však, že má dobře vyladěné silné auto, a rozhodl se využít všech výhod, které mu skýtalo.

Takže ho přece jen našli! Jak, to nebylo důležité. Důležité bylo ujet jim. Nevěděl, jak policie běžně postupuje, ale určitě už tam vpředu na něj někdo čeká, a budou se mu snažit tak či onak zatarasit cestu. Když ale odbočí na venkovskou silnici, kterou budou znát jen oni, dostane se do pěkné kaše.

„Bože na nebesích… Co mám dělat teď?“ Vykřikoval ta slova do prázdného prostoru vozu řítícího se vysokou rychlostí vpřed a zároveň ve zpětném zrcátku pozoroval policejní auto, které ho pronásledovalo. Jediná odpověď, k níž nakonec dospěl, ležela pod jeho sedadlem – pistole Magnum ráže .357.

Calley dupl na brzdu, a než stočil volant vlevo na odbočující dvouproudovou silnici, zpomalil pod šedesátku. Camaro se otočilo takřka do protisměru, jako kdyby ho řídil nějaký hollywoodský kaskadér, a on si přitom málem zlomil vaz. Vůz dojel se zhoupnutím na krajnici a tak tak, že se nepřevrátil do hlubokého příkopu. Policejní auto se hrozivě přibližovalo. Calley šmátral pod sedadlem, hledal zbraň a napadlo ho, že tohle ten policista čekat nebude. Kde ale má tu zbraň? „Kde kruci je ta pistole? Ach bože! Bože můj, ne!“ Policejní auto už nebylo dál než čtyři sta metrů. Policista zpozoroval chevrolet, snažil se odhadnout, co se bude dít, a začal brzdit. Jak hlídkový vůz prudce snížil rychlost, vybočil mu zadek.

Calley nahmatal pažbu pistole, vzápětí mu ale vyklouzla. Už mu zbývaly pouhé vteřiny! Musí mít přece čas zamířit. Druhou možnost už nedostane!

Konečně nahmatal pažbu, stiskl ji, nehet si přitom ohnul až do živého masa, ale nevšímal si toho. Konečně držel pistoli pevně v ruce, zvedl ji, otevřel dveře a v posledním okamžiku namířil hlaveň na přijíždějící auto. Mířil skrz štěrbinu mezi dveřním sloupkem, takže přijíždějící policista nemohl vidět, o co se pokouší.

Muška a hledí pistole tvořily zákryt s bodem ve vzduchu před předkem policejního auta. Calley se donutil počkat několik zlomků vteřiny, než se hlídkový vůz ocitl ve správném postavení, ale stále ještě jel dostatečně rychle.

Už natáhl úderník. Nyní zbývalo jen plynule zmáčknout spoušť a držet přitom mušku a hledí v zákrytu a počkat si, až se objeví ten úzký terč.

„Teď!“

Zdálo se mu, že pohyb spouště trvá celou věčnost, než se dostavil zpětný ráz pistole, který mu vyhodil ruku vzhůru; zvednutá hlaveň smrtící zbraně mu zakryla výhled na policejní auto, které stále ještě jelo téměř stovkou. Kvílivý zvuk Calleyovi prozradil, že hlídkový vůz přišel o pravou přední pneumatiku, jež mu před chvílí posloužila jako cíl. Jak již odhadl dříve, policista neměl čas udělat nic jiného než se ze všech sil snažit, aby neztratil vládu nad vozem. Rval se, aby s autem neskončil v příkopu, což ovšem byla bitva, kterou prohrával. Calley opět přišlápl pedál plynu až na podlahu a prolétl okolo policejního auta, které, nyní zcela neovladatelné, najelo na krajnici silnice, zvedlo obrovský mrak prachu a nejrůznějších odpadků, přepadlo přes okraj příkopu a sjelo dolů. Až v tom okamžiku si všiml šerifova vozu, jenž se rovněž v brzdném smyku všech čtyř kol snažil vyhnout nárazu do hlídkového auta městské policie.

Asi půldruhého kilometru po dálnici nazpět ve směru na Alexandrii si Calley předtím všiml, že dálnici křižují nějaké silnice. Podaří-li se mu dojet k jedné z nich, než na něj znovu narazí pronásledovatelé, zbude mu alespoň nějaká naděje. Silnice za ním vypadala prázdná, ale to již opět jel téměř stoosmdesátkou. Zkoumal pohledem v protisměru dálnici před sebou, jestli nezahlédne další policejní vozy, a ve zpětném zrcátku pozoroval, zda se neobjeví šerifovo auto. Šerifův zástupce za ním z nějakého důvodu nejel. Nejspíš zastavil, aby pomohl kolegovi.

Calley zmáčkl pedál brzdy až na podlahu, otočil auto o devadesát stupňů a vjel na vedlejší silnici tak prudce, že při tom téměř ztratil vládu nad vozem. Ani si příliš netroufal doufat, že se mu podaří zmizet za zatáčkou a za příkrovem stromů, dřív než kdokoli zpozoruje jeho manévr. Před sebou měl silnici, jež neměla příliš daleko k pouhé venkovské cestě a která se klikatila mezi poli a bažinatými rameny řeky. V panickém strachu se rozhlížel, neuvidí-li nějaké místo, kam by mohl zajet, kde by se mohl skrýt. Došel k závěru, že největší naději bude mít, sjede-li dolů přes malý můstek, přes říčku a otevřeným vjezdem na louku se senem a s polorozpadlou stodolou, jíž chyběla půlka střechy. Rychle vjel na louku, poskakoval po její nerovné půdě až ke stodole, zajel dovnitř k hromadě slisovaného sena a namířil si to přímo do jejího středu.

S pistolí v ruce se dveřmi probojoval z auta ven a pustil se do závodu s časem. Pokryl auto plesnivějícím senem nasáklým deštěm a pak se vyšplhal mezi vrzajícími prkny na půdu, kde si mohl lehnout na břicho a pozorovat cestu, aniž ho mohl někdo spatřit. V dohledu nebyla ani nějaká farma, ani žádní lidé. Přece jen snad zůstane jeho divoká jízda a vjezd do stodoly bez povšimnutí.

Díky bohu, že tu pásku poslal. Staré známé místo u jezera mu teď připadalo vzdálené celé světelné roky. Byla jen velice malá naděje, že by je ještě kdy spatřil. Napovídal mu to jeho šestý smysl. Ať už po něm šel kdokoli, byl zřejmě odhodlaný nenechat ho živého odvyprávět, co ví o neštěstí v pátek v noci, ani o tom, čeho byl svědkem v továrně svého zaměstnavatele v Leavenworthu na předměstí Kansas City.

V žádném případě se jim však nepodaří ho umlčet, pokud bude mít Forrest tu pásku.

Jestli ovšem v tom Forrest nejede také.

*****

V době, kdy si strážník Jimmy Lansing ohmatal zlomený nos a dobrodil se od vraku svého hlídkového auta k nabízené ruce šerifova zástupce, tisíc kilometrů odtud na sever v Kansas City mířili vyšetřovatelé Státního výboru pro bezpečnost dopravy Joe Wallingford a Andy Wallace na parkoviště Trumanova zdravotního střediska. A v téže chvíli viceprezident společnosti North America Air John Walters odcházel z pokoje 940-E v téměř nezvladatelném stavu rozčilení.

Walters byl přesvědčen, že ví, na jaký směr se již v tuto chvíli vyšetřování soustředí. Na chybu pilota. Na selhání pilota nebo na mechanickou závadu. Otázky, které ti dva vyšetřovatelé kladli, jasně ukazovaly na snahu celý případ založit právě na tom. Buď pilot z nedbalosti opětně vletěl do oblasti s větrnými střihy, nebo se jejich letoun nechoval tak, jak měl, patrně vlivem rádiové interference. Oba závěry by znamenaly úder do nejzranitelnějšího místa společnosti North America Air, která již i tak zápasila o přežití.

Když Joeův mobilní telefon začal vyzvánět, řídil naštěstí Andy, protože Joeovi dalo hodně práce, než se mu podařilo vyprostit přístroj z kapsy převlečníku. „Joe?“ Hlas patřil Waltu Rogersovi, předsedovi skupiny pohonných jednotek, který volal z prostoru letiště.

„Ano.“

„Dostali jsme se do potíží.“ Z hlasu Walta zazníval strach a Joe se okamžitě nastražil a zprudka se na pravém předním sedadle mikrobusu napřímil. „Co se děje?“

„Barbara… no… spadla, když pracovala uvnitř vraku. Propadla podlahovou deskou a je zraněná.“

„Jak je to vážné?“

„Je zrovna na cestě sanitkou do nemocnice. Přímo na hrudníku se pořezala o nějaký ostrý kus kovu. Úplně to vypadalo, jako kdyby se dostala do nějaké rvačky na kudly. Je to moc bolestivé a taky si myslím, že ztratila spoustu krve.“

„Panebože! Do které nemocnice ji vezou?“

„Do Trumanova střediska.“

„Tam jsme zrovna teď byli.“ Joe zahlédl Andyho tázavý pohled. „Vydrž chvilku.“ Podíval se na Andyho. „Bára se zranila, ošklivě se pořezala, když spadla ve vraku. Otoč to! Musíme zajet zpátky do Trumanova střediska.“

Joe obrátil pozornost opět k telefonu. „Tak my tam za ní zajedeme. Jak dlouho to je, co ji odvezli?“

„Tak pět minut. Má hrozný strach z transfuzi, Joe. Jako ostatně my všichni. Víš, jestli je krev ověřená a tak.“

„Chápu. Jedeme tam zpátky.“

„Joe?“

„Co je?“

„Dostali jsme už výtisk zpracovaného záznamu z letu. Už jsem se na to díval. Chceš, abych ti řekl…?“

„Teď zrovna ne. Později, až se to všechno trochu uklidní. Nikoho nepouštějte do vraku, dokud se nevrátím, ale začněte už sepisovat zprávu. Zavolejte do Washingtonu a podejte jim tam oficiální hlášení o zranění při vyšetřování a řekněte jim, že se ohlásím z nemocnice.“

Joe zmáčkl tlačítko, kterým hovor ukončil, právě když Andy sjížděl po výjezdu z dálnice a chystal se ji podjet, aby se dostali do jízdních pruhů vedoucích na jih.

„Moc se do toho zakousla, Joe. Bára už jiná nebude.“

„A já ji ještě popoháněl.“ Joe už pak jen mlčky sledoval Andyho počínání a měl neklamný pocit, že z toho všeho sám nutně onemocní.

Jakmile Andy zastavil mikrobus před pohotovostí, Barbaru právě vynášeli ze sanitky. Joe vyskočil z auta a namířil si to k pojízdným nosítkům, která právě dva pracovníci záchranné služby tlačili vchodovými dveřmi dovnitř. Všiml si, že Barbara je v obličeji bílá jako plátno, avšak dýchala, oči měla otevřené a pohybovala jimi. Joe se prokázal federálním průkazem totožnosti a pospíchal za skupinkou. Projeli halou na operační sál traumatologického oddělení, kde už čekal lékař a dvě sestry – jak Joe usoudil, nejspíš již předem upozornění vysílačkou. „Jak je jí?“ zeptal se Joe zdravotníka z ambulance, který byl již na odchodu.

„Kuráže má za dva a je při vědomí. Zeptejte se jí sám. Přežije to.“

Joe přistoupil k Barbaře ze strany a pohled na krvavou změť, v kterou se proměnilo její oblečení, ho vyděsil. Když jí sestra sundala potrhanou blůzu a podprsenku a nechala jí pouze provizorní obvazy, snažil se nedívat na její obnažená prsa.

„Joe! Moc mě to mrzí. Já…“

„Zapomeň na to.“ Zvedl ruku, aby jí zabránil v omlouvání. „Co se stalo? Walt říkal, žes propadla podlahou ve vraku.“

„Udělala jsem pitomost. Alespoň že jsem na sobě měla helmu a rukavice.“ Zesláble se usmála, když se podívala někam mimo Joea, a dodala: „Zdravím vás, doktorko Kellyová.“

„Susan!“ Joea její přítomnost zaskočila. Předtím ji u vchodu nezahlédl.

„Jsem vám v patách, Joe. Musela jsem Barbaře přinést věci ze sanitky.“

Joe pozoroval lékaře, který právě vyhodnocoval rozsah řezné rány. Vypadalo to, že se táhne od Barbařina pupku k místu mezi jejími ňadry.

„Čistý řez bez svalového poškození, jak se zdá,“ oznámil jim a zahleděl se na pacientku. „Copak jste dělala? Pustila jste se do křížku se skalpelem?“

„To je řez tak čistý?“ zeptala se Barbara.

„Pěkně čisté říznutí. Když už jste si to musela udělat, tak jste to udělala šikovně.“

Zatímco se lékař pustil do práce, Joe se snažil Barbaru zabavit a odvrátit její pozornost od bolesti. Injekcí jí aplikovali anestetika pro místní umrtvení a lékař započal se šitím. Transfuze nebyla nutná. Ve skutečnosti nebyla ztráta krve tak velká, jak to vypadalo.

„Pořád ještě se mi nepodařilo najít ten hlasový záznamník. Už se pomalu dostávám k závěru… au… uf.“ Zavřela oči a se zaťatými zuby se snažila potlačit slzy, které jí bolestí vyhrkly.

„Promiňte, slečno Rawlsonová. Horší už to nebude.“

Barbara těžce polkla a otevřela oči, pokusně se nadechla a očima zabloudila k doktorovi. „Začínám si myslet, že ho někdo ukradl, Joe. Zní to neuvěřitelně, ale ten zatracený krám není k nalezení.“

„Tys už dokončila pátrání?“

„Zrovna jsem se probojovávala do posledního úseku, abych tak řekla… Asi jsem to udělala až příliš doslovně… Aul TO… BOLÍ!“ Znovu zavřela oči, ruce se jí sevřely v pěst a po tváři se jí rozkutálely slzy.

„Vydržte, slečno Rawlsonová.“ Lékař ani okem nemrkl, když bolestí zareagovala, a oči za bipolárními brýlemi neodtrhoval od zašívané rány.

„Máte štěstí, mladá dámo,“ prohlásil konečně. „Je to natolik rovný řez, že si myslím, že s malou kosmetickou úpravou nebude jizvu vůbec vidět. Rýhu mezi ňadry budete mít jako dřív.“ Zvedl k ní oči. „Možná i o něco výraznější.“

Barbara se pokusila zasmát, až bolestí zamžikala. „No, pro holku s poprsím jako dva angrešty to zní velice nadějně.“

Všichni, a to včetně Susan Kellyové, se s úlevou zasmáli. Všichni až na Joea, který si nakonec alespoň odkašlal, neboť si uvědomoval, že Susan ho s jistou dávkou pobavení pozoruje. „Nechám, Báro, tvoje lidi, aby pokračovali s prohlídkou vraku, ale musí se k němu chovat s daleko větším respektem.“

„Udělej to. Buď tak hodný.“ Otočila oči vzhůru, zatímco Joe pokračoval.

„Jenže když ten záznamník nevyplave na světlo, asi se s tebou nejspíš shodnu a prohlásím ho za ukradený. I když si nedovedu představit, kdo by ho mohl chtít odnést. Sakra, hrozně nerad bych o tu nahrávku přišel. Dnes ráno jsme z kapitána letadla nedostali skoro nic.“

Zatímco se Susan rozhodla s Barbarou ještě chvíli zůstat, Joe s Andym se už chtěli vydat zpátky na letiště a Báru tam nechat, aby si přinejmenším pár nocí poležela za státní peníze v nemocnici. Nejdřív jí ale museli slíbit, že v týmu vyšetřovatelů zůstane i nadále. Susan prohlásila, že si vezme zpátky taxík. Oba muži právě vycházeli z nemocnice, když je zastavil doktor Mark Weiss.

„Vy musíte být Joe Wallingford.“

„Přesně tak.“

Andy pokynul směrem k Weissovi. „Joe, o doktoru Weissovi jsem ti už říkal.“

Joe se na psychologa soucitně zadíval, a nedalo se říct, že by se cítil právě nejvolněji. Jak se chovat k člověku, který tolik ztratil? Obzvlášť když jediná zpráva, kterou mu mohl poskytnout, byla záporná. Muž se choval klidně a vyrovnaně, i když velice trpěl. Měl prázdný pohled, oči jako bez života, a ačkoli šaty a vlasy měl upravené, Joe si povšiml, že tvář má poznamenanou vyčerpáním. Zvlášť u člověka, jemuž mohlo být sotva pětatřicet, to bilo do očí.

„Měl jste už možnost zvážit mou žádost, pane Wallingforde?“ Hlas měl tichý a klidný.

Joe přikývl a na chvilku sklopil zrak, než se Weissovi podíval přímo do očí. „Ano, zvážil jsem ji, doktore Weissi. Musím říct, že vás naprosto chápu a uznávám, že vaše schopnosti…“

„Ale neuděláte to, protože jsem s tím příliš těsně svázán a příliš zainteresovaný.“

Joe si povzdechl, a než přikývl, kousl se do spodního rtu. „Nejen kvůli tomu. Jednotlivé strany, které jsou zapojeny do vyšetřování Státního výboru pro bezpečnost dopravy, jsou zástupci společností a organizací, nikoli jednotlivci. To, co navrhujete, by zavedlo velice nebezpečný precedent.“

„Věděl jsem, že to budete namítat. Při leteckých neštěstích v budoucnu by se chtěly vyšetřování zúčastnit i rodiny obětí. A nemohl byste mě do toho začlenit jako odborníka z oboru?“

Joe zavrtěl hlavou a uvědomil si, že si v zoufalství dal ruce v bok. Velice by chtěl nějak pomoct, ale věděl, že to nikam nevede. „Znalecký posudek, který by vyžadoval vaši odbornost, se tohoto vyšetřování netýká, doktore Weissi. S největší pravděpodobností půjde o velice složitou nehodu, v níž budou hrát roli selhání některých systémů, možná rutinní chyby a také, jak mi Andy připomněl, selhání lidského faktoru. Vím, že pracujete s aeroliniemi, jejichž neutěšená finanční situace nepříznivě ovlivňuje vyrovnanost pilotů z psychologického hlediska, ale takové společnosti se to netýká.“

„To ještě nemůžete vědět.“

„Nu, už jsme měli možnost promluvit si s kapitánem,“ spustil Joe a trochu se zlobil sám na sebe, že se chystá předhodit Weissovi polopravdu s úmyslem naznačit mu, že teď už mají tak trochu přesnější představu o možných příčinách, „a to nám napovědělo, že máme patrně co dělat s nepříznivými vlivy počasí či se selháním některého systému.“

„Já vím, už jsem s ním taky mluvil,“ odvětil Weiss. Joe se musel zatvářit polekaně, protože Mark Weiss zvedl ruku, aby Joeovy obavy rozptýlil. „Jen jsem se u něj před chvílí zastavil. Já… musel jsem si to poslechnout na vlastní uši. Přesně řečeno, co si z toho pamatuje.“

Weissův hlas se na posledním slově zadrhnul a on se pak na kratičko odvrátil. Zhluboka se nadechl a snažil se ovládnout.

„Co řekl vám, doktore Weissi?“

Psycholog se nečekaně zadíval Joeovi přímo do tváře. „Že při pilotáži chybu neudělal, ale že letadlo neletělo tam, kam ho vedl.“

„O tom jsem právě mluvil.“

Weiss zavrtěl hlavou. „Ale je ještě příliš brzy brát to, co říká, za bernou minci. Jde o komplikovanou osobnost, navíc je k smrti vyděšený.“

„Vyděšený?“

„Samozřejmě. Na podřízené byl pořádně tvrdý a navíc je sám pilot. Zcela viditelně má hrůzu z toho, že by mohl přijít o práci. S takovými lidmi mám co do činění pořád. Jsou to velice složité povahy a potřebují odborné vyhodnocení.“

Joeovi neušlo, že Andy na něj nenápadně kývl. „Lidský faktor je oblast tady Andyho. V tomto případě to ale nevidím jinak než jako zajímavý doplňující pohled.“

„Alespoň prozatím, Joe,“ připomněl mu Andy.

„Jo. V tuhle chvíli.“

„Mohl bych s tím pomoct,“ vmísil se do rozhovoru Weiss.

Joe znovu zavrtěl hlavou, podíval se Weissovi do očí a pravou ruku mu položil na rameno. „Doktore, já si opravdu nedokážu ani představit, co pociťujete. Cítím s vámi kvůli vaší ztrátě a obdivuji vaše sebezapření a duševní vyrovnanost, že dokážete o tom všem vůbec hovořit. Ale udělat to nemůžu. Máme toho bohužel víc, s čím se musíme vypořádat, než pouze s vašimi pocity. Je nutné, abychom se dostali na kloub technické záhadě. Jestliže v tom hraje úlohu skrytá technická vada, musíme ji urychleně najít. Nemůžu si dovolit nechat se od toho čímkoli odvádět.“

Weiss se na něj vyrovnaně podíval a konečně přikývl. Joe mu podal ruku a Mark ji s překvapivou vřelostí sevřel. Joe by byl čekal nepřátelství. „Rád bych s vámi zůstal v těsném spojení. A také bych vás chtěl navštívit později ve Washingtonu,“ poznamenal Mark.

„Kdykoli, doktore.“

Mark Weiss podal ruku i Andymu a odešel, aniž ho to setkání v nejmenším odradilo. Jestliže nemůže vstoupit do vyšetřování předními dveřmi, zkusí najít zadní vrátka. A nakonec si může vytvořit i vlastní branku. Nebyla to jen nějaká pomstychtivá touha nutící ho najít někoho, komu by mohl přičíst vinu za bolest ze ztráty Kim a chlapců. I když musel připustit, že částečně to v něm také bylo. Cítil však, že dokáže jejich ztrátu přijmout jedině tehdy, bude-li vědět, že měla nějaký smysl. Že posloužila nějakému jinému účelu než pouze vyvolat nesmyslnou a nesnesitelnou bolest těch, kteří tu po obětech neštěstí zbyli. Kvůli nim – kvůli sobě – musí mít jistotu, že ať už jeho rodinu zabilo cokoli, bude to, pokud možno, přesně určeno a příčina odstraněna. Musí být něčím užitečný. Nedokáže jen posedávat a truchlit.

Mark si vybavil Timsona a jeho manželku a prázdný pohled v očích té ženy. Ihned poznal kapitánovy obavy, ale nedokázal určit pramen úzkosti jeho ženy. Jeho návštěva byla příliš krátká a z jeho strany příliš ofenzivní, než aby se mohl dozvědět víc. Mark však intuitivně vycítil, že Timsonova schopnost žít dál s tím, co se stalo, je nějakým způsobem svázána s reakcí jeho ženy.

*****

Když se Joe s Andym vrátili do společenského sálu letištního hotelu Marriott, čekal už na ně Walt Rogers.

„Musíte se podívat na to vyhodnocení.“ Walt je zavedl do malé konferenční místnosti a začal rozkládat po stole archy papíru formátu A4 s obrovským počtem číslic ve zdánlivě nekonečných sloupcích. Měli před sebou soubor údajů různých letových parametrů odebíraných a digitálně zaznamenávaných každých několik vteřin.

„Díky bohu, že to je digitální záznam,“ oddechl si Joe, když se naklonil nad archem papíru.

„Má řeč. Měl jsem sto chutí uspořádat banket, když šly k ledu poslední krabice s fóliovými páskami a se snímacím hrotem. Osmdesát procent našeho snažení vyžadovalo dešifrování samotných záznamů. Byla to dost šichta přijít na kloub tomu, co vlastně ty údaje znamenají.“

Joe se podíval na Walta. „Tys to už procházel, napověz mi.“

Rogers se usmál a probíral se dokumenty, až našel archy, které představovaly poslední minutu letu airbusu. Ve sloupcích čísel byly hodnoty nastavení výkonu motorů, poloha ovladačů pilotáže letu, rychlost, nadmořská výška, letová poloha a několik dalších klíčových údajů.

„Vyjádřeno krátce a jasně, Joe, rychlost vůbec neklesla.“

„Skutečně?“

„Ani jednou. V posledních dvaceti vteřinách dokonce stoupla. Letadlo se skutečně propadlo, géčko se zmenšilo, to znamená, že odlehčil protitlak, a jak vidíš z těchhle hodnot, výškové kormidlo se vrátilo do polohy, kdy jde nos nahoru, motory zvyšovaly otáčky, náklon při zatáčce se zmenšil, pokusili se srovnat křídla a začali se snažit zvedat se. Nejsem si moc jistý, jestli letový záznam zachytil nějaké údaje po okamžiku prvního nárazu, ale poslední řada čísel ukazuje, že motory šly skoro na plný výkon a mašina je srovnaná na letové hladině asi čtyři a půl metru.“

Joe na to chvíli neříkal nic, zatímco procházel s Andym a Waltem sloupce, čas od času si něco zamumlal a v hlavě si vytvářel trojrozměrný obraz posledních vteřin letu Airbusu 320. Nakonec se narovnal a podíval se na oba kolegy. „Teď sledujte, jestli Uvažuju logicky, a závěr, k němuž mě to dovedlo. Jestliže to byly větrné střihy, a to ať už se protivítr náhle změnil na vítr v zádech, anebo dokonce i na sestupný tah, viděli bychom to v hodnotě rozdílu rychlosti letu proti rychlosti vzduchu, která by prudce klesla, a i kdyby ztráceli výšku, tenhle rozdíl by se nezvýšil.“

Walt Rogers, zkušený pilot, přikývl. „To odpovídá.“

„A co by se stalo, kdyby došlo ke katastrofickému sestupnému tahu?“ zeptal se Joe spíš sám sebe a pokračoval: „K takovému, při kterém by se rozdíl v rychlostech nezměnil, ale prostě by způsobil prudké propadnutí?“

Walt se posadil na okraj desky stolu a povzdechl si, když o tom přemýšlel. „Nemůžu říct, že je to úplně nemožné, Joe, ale museli bychom k tomu mít i jiné náznaky. Je to na takový úkaz příšerně blízko u země – míň než devadesát metrů. Jakýkoli větší tlak směrem dolů by se měl v tomhle případě horizontálně rozložit. Ale říct, že je to nemožné, si netroufám.“

„Ale podívejte se semhle. Chybí vám nejdůležitější prvek.“ Andy ukazoval na číslice a Joe sledoval jeho prst. „Podívejte se na polohu výškového kormidla ve chvíli, kdy se začíná rychlost klesání zvyšovat. Je negativní. Stáčí nos dolů. Měl pozitivní nastavení výškového kormidla a po celou otáčku nos nahoře… a tady… vidíte?“

„Jo… přesně tady.“

„… a pak se náhle pohybuje dolů z hodnoty plus tři na záporné hodnoty a začíná klesání. Po celou tu dobu je rozdíl proti rychlosti vzduchu stálý.“

Joe kýval. „On tlačil nos dolů.“

„Nebo,“ opravil ho Andy, „letoun šel sám nosem dolů, přestože ovladače byly v opačné poloze.“

Joe Wallingford zvedl hlavu, podíval se na Andyho a usmál se, pak sjel pohledem na Walta Rogerse, aby u něj našel podporu. „Walte, ty jsi mým svědkem, že tady Andy, na slovo vzatý odborník na lidský faktor, prosazuje za každou cenu argumenty svědčící o technické chybě a lidskou chybu zamítá.“

„Hele,“ zareagoval na to Andy, naoko se tvářící uraženě, „nazývej věci pravým jménem. Dokonce i já ji uznám, když někomu upadne křídlo.“ Konečně se vesele usmál a Joe v hraném opovržení zavrtěl hlavou.

„Takže zpátky k logice,“ vyzval je opět Joe. „To, že by k nehodě přispěly větrné střihy, by mohla být spíš náhoda. Skutečnost je taková, že letoun dostal povel pro sklonění nosu dolů a choval se podle toho. Hlavním selháním je tedy povel pro sklonění nosu, je to tak?“

Andy s Waltem zdrženlivě přikývli. „Jo.“

„Ja to alespoň tak vidím, Joe.“

Joe si sundal brýle na čtení a na oba se zamyšleně zadíval. „Takže na základě pečlivého a podrobného prostudování těchto čísel můžeme vyloučit vliv počasí a větrných střihů, mikrobouři a sestupný tah větru před samotným dosednutím jako jedinou příčinu, ne-li jako příčinu vůbec.“

„Hypoteticky ano,“ potvrdil Joeova slova Andy.

„Samozřejmě že hypoteticky. Ale přinejmenším je to jedna k devíti,“ prohlásil Joe.

„Dvě k osmi. Motory běžely jak divý,“ opravil ho Walt.

„O tom jsme ale nikdy nepochybovali.“

„My ne, ale vzpomeň si, že se vyskytl svědek, který přísahal, že motory hořely ještě před nárazem.“ Walt zvedl ruku ve smířlivém gestu a přivřel oči. „Já vím, je mi to jasný, při každý nehodě se objeví nějaký takový svědek.“

„Poslyš, Joe,“ ozval se Andy. „Z těch čísel se dá vyčíst i důkaz o existenci silných větrných střihů při prvním pokusu o přistání. Moc nechybělo, a spadli už tehdy. Nezdá se mi, že můžeme ignorovat zanedbání aspektu mizerného počasí jenom proto, že se z toho, když šli poprvé na přistání, dostali. Do háje, vždyť to nakonec mohlo být i tak, že kvůli zvýšené hladině adrenalinu po prvním pokusu udělali nějakou pitomost, která vedla ke srážce při pokusu druhém.“

Joe si kousal spodní ret a upřeně Andyho pozoroval. „V tom máš pravdu, a taky se na to nevykašleme. Ale vysvětli mi, proč šli nosem dolů? Teď, když víme, že to tak bylo, řekni mi proč? Na to se musíme ptát. Kapitán tvrdil, že se letadlo nechovalo podle jeho povelů.“

Walt Rogers bubnoval prsty na desku stolu. „Je nějaká šance promluvit si s tím druhým pilotem?“

Andy zavrtěl hlavou. „Stále je ještě v kómatu a v kritickém stavu.“

„Kde jsme to tedy zůstali?“ zeptal se Walt.

Joe vstal a hluboce zamyšlený, s rukama v kapsách kalhot, začal přecházet podél jedné stěny místnosti. Oba kolegové ho pozorovali. Joe to tak někdy dělával, že se uprostřed rozhovoru sebral a začal chodit sem a tam přesně jako teď. Nicméně promyšlená prohlášení, jež obvykle z takového přerušení vzešla, stála za to si na ně počkat. Náhle se k nim otočil a povzdechl si. „Všechno, co víme, je, že letadlo šlo na přistání nosem dolů, a jediný pilot, se kterým se dá mluvit, tvrdí, že s tím nemá nic společného. Takže nám zbývá selhání ovládání letových funkcí nebo nějaký druh interference elektroniky, což by znamenalo, že tenhle typ letadla by začal mít setsakra velké potíže.“

„A nezapomínej na sabotáž, ať už u elektroniky, nebo mechanických částí,“ dodal Andy.

„A co když nedokážeme přijít na přesnou příčinu?“ zeptal se Walt a pozoroval, jak Joeova vážná tvář dostala ještě zachmuřenější výraz.

„To bychom potom i my všichni začali mít setsakra potíže,“ zmohl se konečně na odpověď Joe. „Ten tlak bychom asi těžko vydrželi.“

09 KAPITOLA

PONDĚLÍ 15. ŘÍJNA, HLAVNÍ MĚSTO WASHINGTON

Senátor Kell Martinson se zastavil na severní straně náměstí Lafayette a upravil si svrchník. Letmo se zadíval na Bílý dům, zvedající se v dálce, orámovaný korunami stromů městského parku. Kde jen může být? Kell se znovu pátravě rozhlédl po okolí, kde šustivá duha spadaného listí pokrývala zem pod obrovskými listnáči a vytvářela tak živou pohlednici. Připadlo mu to snad až příliš dokonalé, než aby to mohlo být skutečné. Ostrý podzimní vítr hvízdal senátorovi v uších, cuchal mu vlasy a nadzvedával mu dolní okraj kabátu. Kell se odvrátil a očima zavadil o poznávací značku auta, jímž přijel. Tentokrát ale jeho pozornost upoutalo jiné číslo a na jiném autě, než ho dovezlo do Kansasu. Riviera byla v bezpečí garáže ve Wichitě, kde ji obvykle nechával. Automobil, který užíval v hlavním městě převážně proto, aby se dopravil k předměstskému vlaku, byl tři roky starý Ford Taurus. Vůz dobře splňoval požadavek, aby přes svou výlučnost vyhlížel dostatečně konzervativně. Samozřejmě že zadní okno zdobila dnes stále všudypřítomnější anténa mobilního telefonu. Co Martinsonovi nepřestávalo ležet v hlavě, byla kansaská poznávací značka jeho Riviery. Tisk, Státní výbor pro bezpečnost dopravy a snad i FBI po té značce jistě pátrali. Po autě, které patřilo jemu, a tudíž, ačkoli to ještě nevěděli, i po něm samotném. Senátor měl před sebou velice těžké rozhodnutí a moc dobře to věděl. Měl by zajít na úřady a pokusit se tu záležitost objasnit? Nebo má zůstat sedět na zadku a doufat, že si jeho číslo nikdo nezapsal? Kdyby si vybral nesprávně, jeho kariéra by se rozplynula jako dým. Veškeré myšlenky na možné budoucí pobývání v bílé budově na Pennsylvania Avenue by se pak staly pouhým cvičením v říši fantazie.

Zleva vešla do Kellova zorného úhlu elegantní mladá žena s vlajícími světlými vlasy a energickým způsobem chůze. Cindy to však nebyla. Kell se opět podíval na hodinky a vzal na vědomí, že jsou čtyři minuty po desáté. Zavolala mu po ránu ani ne před hodinou, protože instinktivně vytušila, že dorazí do své senátorské kanceláře hodně brzy. Neřekl jí, že ten gauč v kanceláři mu poskytl azyl už další noc – jak ona, tak i ostatní lidi kolem něj si vždycky dělali starost, když přespával v kanceláři. Měli pocit, že to by se snad hodilo pro lehce bohémského člena Sněmovny reprezentantů, ale ne pro senátora. Do telefonu mu sdělila, že se schůzkou počítá v deset dopoledne, ale nikoli u sebe doma. Je to prý moc brzo a měla by pocit, že na ni vyvíjí příliš velký nátlak.

„Tak kde tedy, Cindy?“ Při těch slovech prožíval Kell silný pocit zklamání a snad i paniky, jako kdyby neutrální území parku, který mu navrhla na setkání, mělo být součástí jejího odchodu – zavánělo to volbou „bezpečného“ místa, ze kterého ho mohla vykázat do minulosti a sama jít svou cestou dál. O tom ale přece nemohla uvažovat! Nedávalo to žádný smysl. Přesto mu ta představa znemožňovala soustředit se.

Část Kellových myšlenek se stále znovu vracela k telefonickému rozhovoru se senátorem Lew Whitneyem z dnešního časného rána. Lew byl Kellův nejoblíbenější demokrat, působící až hluboko na jihu státu Georgia. Z jeho hlasu, poté co neúnavné vyzvánění telefonu Kellovy soukromé linky ho zvedlo v půl osmé z gauče, zaznívala potlačovaná zuřivost. „Kelle, ty zmije! Tys nás přemluvil, abychom počkali s testy našich klíčových dílů, a teď se tví lidi skrytě připravují, že začnou testovat ty vaše. Kromě hrubého porušení smlouvy, senátore, jste nedodržel ani naši úmluvu. Jestlipak má ten údajně čestný gentleman k tomu co dodat?“

„Jistě, Lew,“ odpověděl a protíral si přitom oči. „O čem to kčertu mluvíš?“

„O Hvězdných válkách, oficiálně se tomu říká Kosmická obranná iniciativa, Kelle. Vzpomínáš na naši dohodu? Na tu, kterou jsi slíbil prosadit, když jsme si jeden druhému přede dvěma lety šli po krku a tys žadonil a prosil, abychom důvěřovali tvé straně. Vybavuju si přesně, jak mi jeden mladý senátor z Kansasu tvrdil, že jak správný program – tedy můj program –, tak ta tvá koncepce ‚Brilantních oblázků‘ mohou žít vedle sebe, když budeme jeden druhému důvěřovat a nepustíme se do tajných testů. Tak tedy, hošánku, donesla se mi taková šuškanda, že tvoje strana teď provádí přesně tohle.“

„Pokud vím, tak neprovádí, Lew. A co se povídá?“ Při té novince se Kell dokonale probral.

„Nějaký vykuk o víkendu zahlédl pokusný sledovací modul před tou fabrikou, jak ho připravují k transportu. Neměl se objevit ani před továrnou, Kelle, natož aby ho někam stěhovali. To může znamenat jednu jedinou věc – testování. A samozřejmě, je-li venku, Sověti už ho nejspíš mají na svých kvalitních vesmírných fotografiích.“

„Podívám se na to, Lew. Budu ale potřebovat ještě nějaké podrobnosti, jako kde to viděl, jak přesně to vypadalo, a tak dále.“

„Řeknu jednomu ze svých lidí, aby ti zavolal. Tedy přesně tomu, kdo ten telefon bral.“

Krátce nato zavolala Cindy a Kellovo soustředění se přesunulo na novou kolej. Nicméně bylo jisté, že ho v nejbližších hodinách čeká bezodkladný výlet do Pentagonu, při kterém se bude asi pěkně vztekat. Chtěl myslet jen na Cindy, ale povinnosti ho rovněž volaly.

Teplota kolem deseti stupňů nad nulou už v člověku dokázala rozproudit po ránu krev, ale nebyla zase přehnaně nízká, a tudíž vzbuzovala spíše příjemné pocity. Kell si jen přál, aby si to příjemné ráno mohl pořádně vychutnat, ale trápilo ho neblahé tušení. Nikdy žádné napětí dobře nesnášel. Chtěl odpovědi a řešení co nejrychleji a neurovnané vztahy mezi lidmi pro něj představovaly zatěžkávací zkoušku nejhoršího druhu, zvláště když šlo o osobu, již miloval. Politický život vyžadoval, aby si člověk nejen vypěstoval pěkně tuhou slupku na povrchu, ale aby i uvnitř dokázal své emoce udržet co nejpevněji na uzdě. A on to ve velké většině případů celkem snadno zvládal. Ve věcech srdce byl však Kell Martinson lehce zranitelný a moc dobře si to uvědomoval.

Kellův zrak zachytil nejprve její postavu. Přicházela důvěrně známým energickým způsobem z východního konce parku s rukama hluboko zastrčenýma do kapes dlouhého vypasovaného koženého kabátu a krásné vlasy jí cuchal svěží vítr. Pozorně si ji prohlížel už z dálky, jako kdyby tak dokázal zachytit nějaké viditelné svědectví toho, co ji trápilo a co by mohlo ohrozit jejich vztah. Když ale zvedla oči, podívala se na něj a po tváři se jí rozlil úsměv, který byl vším, jenom ne hrozbou, instinktivně se pohnul směrem k ní. Cindiny šedomodré oči se dívaly přímo na něj a několik vteřin se mu zavrtávaly do tváře, než promluvila. „Proč jsi odjel do Saliny?“

Na chvilku nemohl Kell pochopit, co má tou nečekanou otázkou na mysli.

„Cože?“

„Do Saliny. Volals mi ze Saliny. Proč jsi byl tam?“

„To je… kam jinam jsem měl jet?“

Cindy jemně odtáhla ruce a otočila se. Kráčeli pomalu vedle sebe a ona pokračovala: „Kelle, myslel sis, že jsem mrtvá… že jsem zahynula při té havárii. K tomu neštěstí došlo v Kansas City. Proč jsi jel do Saliny?“

Pokrčil rameny a rozhodil ruce dlaněmi vzhůru v překvapeném gestu, vyvedený z míry tím, jak důrazně zněla její otázka. „Nechápu, kam tím míříš. Já…“

Zastavila se, otočila se k němu čelem a v očích se jí viditelně zablýsklo.

„Moje tělo nebo to, co by z něj zbylo, by bylo zůstalo v Kansas City. Mí rodiče žijí na sever odtamtud v St. Josephu. Bývalo by třeba leccos zařídit, uvědomit rodiče, identifikovat ostatky. Říkáš, že mě miluješ, a já chci věřit, že tvá láska, o které mluvíš, je přesně taková, jakou bych chtěla a potřebovala. Ale proč jsi odjel? Hrála v tom roli politika?“

Kell si uvědomil, že vyslovená otázka proměnila v sutiny jeho podvědomou touhu potlačit realitu toho, co ho hnalo co nejdál od hrůzy na přistávací dráze v Kansas City. Odvrátil pohled a přistihl se, jak si pečlivě prohlíží pukliny v povrchu chodníku. Do očí se jí podívat nedokázal.

„Vždycky jsi měla úžasnou schopnost proniknout přímo do podstaty věcí, Cindy. Zkrátka řečeno jsem utekl. To, co jsem viděl, mě vyděsilo k smrti jako nějakého ukňouraného zbabělce. Skočil jsem do vozu a ujel jsem. Projel jsem jako blázen vjezdem nákladní rampy a hnal jsem se přímo na západ. Asi hodinu jsem nedokázal ani zastavit.“

Na nekonečně dlouhou dobu se odmlčela, pak lehce přikývla a znovu vykročila. Kell s ní automaticky srovnal krok.

„Potom se dělo co?“

„Zastavil jsem na parkovišti u motorestu a začal jsem telefonovat. Musel jsem určitě volat do úplně všech nemocnic v Kansas City a doufal jsem, že bys ještě mohla být naživu. Když jsem tu srážku viděl, myslel jsem si, že to v tvém letadle nemohl přežít vůbec nikdo. Ale pak jsem vyslechl zprávu v rádiu o počtu těch, kteří v něm přežili. Taky proto jsem volal… Byl bych se vrátil v tu chvíli, kdyby se objevila nějaká naděje. Jen jsem si spočítal…“

„Ty sis jen spočítal,“ pokračovala za něj, „že tvůj cukroušek je mrtvý. Samozřejmě, miloval jsi ji, ale teď už tu není, a nechat se chytit v Kansas City by mohlo ohrozit tvou kariéru. Ta byla důležitější.“

Kell neodpověděl. Nemohl. Lež, která mu v hlavě vyvstala, se nedala vyřknout. Vypadalo to, že ho zná až moc dobře.

„Nejdřív jsem ujel proto, že mě to vyděsilo. Pak jsem se ale hnal pořád dál a v hlavě se mi vynořovala jedna a táž myšlenka. Neustále se mi honilo hlavou, že když už nejsi, nijak mi neposlouží, kdybych si zničil i kariéru. Nevěděl jsem, jestli by mě to mohlo profesionálně opravdu ohrozit, ale zdálo se mi, že není rozumné to riskovat. Říkal jsem si, že ty bys rozhodně chtěla, abych odjel.“

Byla zticha, hlavu skloněnou, a také si prohlížela povrch cesty. Dál chodili parkem a v každém rohu se pomalu otáčeli, aby zůstali v jeho prostoru.

„Ale tak jednoduché to nebylo, Cindy. Něco, co jsem… no.“ Kell se zastavil a něžně k ní zvedl ruku a opatrně si ji natočil k sobě. Nevzpírala se tomu pohybu. Rty měla nepatrně namalované bledou rtěnkou a pevně sevřené, pramínek vlasů se jí pohupoval sem a tam přes oči, jež na něj opět pátravě hleděly. Nyní z něj páté přes deváté vyrazilo ven všechno, jak se to odehrálo. Jak tam přijel, jak došlo k havárii, jak se kolem něj přeřítily trosky toho letadla, jak nedokázal vystoupit z auta. Rozhodl se však, že se nezmíní o svědkovi, který jeho auto viděl. Alespoň prozatím ne.

Byli na veřejnosti, venku všem na očích, v dohledu lidí na ulici, stráží před Bílým domem a Obchodní komory směrem na sever. Přesto k němu nečekaně přistoupila, položila mu hlavu na prsa a on ji rychle objal. Když ji objímal, oba mlčeli. Cítil její dech a zatoužil po ní tělesně i citově tak silně, že na opatrnost nezbývalo místo. Konečně se odtáhla a podívala se mu do očí. V jejím pohledu se zračila větší vřelost, než by byl čekal. „Myslela jsem, že vím, co mě trápí, ale teď už jsem si tím naprosto jistá. Chci… potřebuju vědět, než v tom budeme pokračovat, kdo je u tebe na prvním místě. Jestli paní politika, nebo já. V takovém manželském trojúhelníku dokážu být šťastná jen tehdy, budu-li skutečně vědět, že kdyby jedna z nás měla z tvého života zmizet, nebudu to já.“

Užuž se chystal odpovědět. V hlavě se mu vyrojilo na sto dobře zformulovaných argumentů. Ona však pozvedla ruku a jemně mu položila prst na ústa.

„Ne, neříkej nic. Nechci nic slyšet. Tohle si musím sama přebrat a pak se rozhodnout. To není nic, za co bys mohl lobbovat. Potřebuju jen čas.“

„Změnil jsem se, Cindy. To, jak jsem reagoval v pátek v noci, není nic, na co bych mohl být hrdý, ale jestli jsem tehdy měl nejasno, čemu dát v životě přednost, tak teď už to tak není. Ne po tomhle víkendu. Až teď jsem si zkusil, jak chutná, kdybych tě ztratil.“

„Jsou to moc krásná slova, Kelle, a ty to se slovy umíš moc dobře. Potřebuju tě nějakou dobu sledovat…“

„A já se s tebou potřebuju oženit.“

„Což je podivný způsob, jak požádat dívku o ruku.“ Letmo se na něj podívala, napůl pobaveně.

„Tak tedy jinak: vezmeš si mě?“

„Nejspíš ano. Ale až ten sňatek nebude mít za následek obvinění z bigamie.“

„Cindy, to manželství už skončilo. Ty to dobře víš! Julie a já už spolu ani nemluvíme.“

„Minulý měsíc za tebou přišla do kanceláře. Zlomilo mi to srdce, vypadala tak zničeně.“

Tiše se na ni chvilku díval. „Byl to Juliin nápad, Cindy. To ona chtěla rozvod a v lednu bude poslední stání. Z praktického hlediska už vlastně proběhlo! Vždycky mi na ní bude záležet, ale už mě to nesvazuje. Do jejího života už nepatřím.“ Zaváhal a zatvářil se nejistě.

„Až bude skutečně po všem, promluvíme si.“ Neuhnula pohledem a to ho vyplašilo.

„Můžeme se stále… Chci říct…“

Cindy zvedla hlavu a pousmála se. „Chceš říct nezávazně se občas pomilovat?“

„To přece není –“

„Vy se nedokážete s celibátem moc dobře vypořádávat, že ne, pane senátore? Něco vám tedy řeknu. Zítra budu zase zpátky v kanceláři a…“

„V kanceláři? Nebude to trochu moc na očích?“

„Nech toho! Jak jsem řekla, zítra už dorazím a večer potom můžeš přijít ke mně.“

Odvrátila se s lišáckým úsměvem na obličeji, ale Kell ho zahlédl a vzpružilo ho to. Zaplašil na chvilku úzkost, že by mohla zmizet v levém portálu jeviště jeho života, které by pak zůstalo prázdné a jen reflektory na něm by dál ozařovaly daleko naléhavější problém.

Stejně tak náhle se ale její výraz změnil. „Musím si teď ale nasadit obvyklý výraz asistentky politika, Kelle. Dostali jsme se do velkých nesnází.“

„Co tím myslíš?“ Jak jen přišla na tu záležitost s poznávací značkou? podivil se v duchu. Ano, to musí být ono.

„Ty víš, že Larry Wilkins zemřel přímo před tebou, viď?“

„Ano, ale se mnou to nemá vůbec nic společného.“

„A kdo napadne každého tady v okolí jako první, když přijde na přetřes otázka po osobě, která je vůči kongresmanovi Wilkinsovi nejkritičtější?“

Takže to bylo ono. Straší ji ta věc s Wilkinsem. „To je pravda, já. Ale stejně ještě ne…“

„Ty taky víš, že existuje vážná možnost, že na tom letu došlo k sabotáži.“

„Slyšel jsem o tom, ale nevím, jestli to není jen pouhý humbuk.“

„A kdo tam čistě náhodou seděl a čekal na to letadlo a je zapřisáhlým nepřítelem Wilkinse? Jak to bude vypadat? Čekat na milenku, to je jedna věc, pach atentátu je něco naprosto jiného.“

Kell zůstal jako opařený. „Atentát?“

„Kelle, nedělám si legraci, musíme si vymyslet, co dělat a říkat, kdyby někdo přišel na to, žes tam byl. Ví to někdo?“

On jen s povzdechem napůl svěsil hlavu a Cindy cítila srdce až v hrdle.

„Ach bože! Jak k tomu došlo?“

Kell jí vylíčil všechny podrobnosti a nevynechal ani to, co bylo v televizních zprávách o videopásce, která zachytila luxusní auto s rozmazaným číslem. „Nemám žádný důvod se domnívat, že se jim podaří tu poznávací značku zjistit.“

„Ale také nemáš žádný pádný důvod si myslet, že to nezjistí. Kelle, my víme, že to záhadné auto je tvoje. Jestli to lidi zjistí dřív, než jim to dobrovolně řekneš sám, mohla by z toho být katastrofa. A dozvědět se to mohou jakkoli. Pojďme si vymyslet, co bys měl říct, ale hlavně to musíme udělat dřív, než s tím přijdou oni.“

„Nemohu přece kvůli tomu svolat tiskovou konferenci!“

Ztichla a pozorovala usoužený výraz v jeho obličeji. „Tak jo, Kelle. Celý dnešek si necháme na to, abychom si to pořádně promysleli a abychom zítra dokázali vypracovat plán. Před tím se nedokážeme schovat.“

Rychle se rozloučili a Kell zamířil k Pentagonu. Cestu vojenským labyrintem do kanceláře leteckého generálporučíka vojenského letectva Franka Roache, který stál v čele výzkumného projektu „Brilantních oblázků“, našel snadno, vždyť se tu už vyznal jako nějaký starý válečný vysloužilec. Tříhvězdičkový generál byl v kanceláři a překvapilo ho a vyvedlo z míry, když Kell vytáhl na jeho sekretářku senátorskou hodnost, aby mohl proplout okolo ní a rozzlobeně ze sebe vysypat obsah toho, na co si stěžoval senátor Whitney.

„Pane senátore, to není pravda.“ Generál se trochu napřímil v židli, stále ještě vyvedený z míry, ale již se zbystřenou pozorností, neboť ho zaskočil soustředěný útok jednoho z nejvěrnějších zastánců jeho obranného programu, kterého v Kapitolu měl. Kell sledoval při řeči jeho oči a poplašeně si uvědomil, že generál uhýbá pohledem.

„Chci to slyšet od vás, Franku, z očí do očí. Pokoušíte se, nebo se nepokoušíte proklouznout a porušit smlouvu?“

Generál se konečně dlouhým pohledem podíval Kellovi přímo do očí. „Máte mé slovo, senátore, že ani netestujeme, ani se na žádné testování nepřipravujeme. Pakliže se něco skutečně odstěhovalo ven z oblasti, pak zdroje senátora Whitneye si špatně vyložily důvod.“

„Potřebuju to vědět, a to hodně rychle. Nemohu dělat dvě věci najednou, zajišťovat vaše financování, aniž by se to obešlo bez tvrdých potyček na půdě Senátu, a ještě k tomu tohle krýt před projednáváním v Radě bezpečnosti, jestli nebudu mít okamžitě spolehlivé informace.“

„To já vím, pane senátore. Dostanete je během několika hodin. Můžete si být jist, že jsem rozhodnutý zvonit jaksepatří na poplach.“

Kell se zvedl k odchodu, potřásl si s generálem rukou, ale pak ještě mezi dveřmi zaváhal. „Franku, už pouze stěhování nějaké klíčové části by mohlo porušit křehkou stabilitu. To vám snad nemusím připomínat, že?“

Generál vojenského letectva bubnoval prsty na záznamník ležící na stole a kývl mlčky hlavou. „Neděláme žádné testy, pane senátore. To vám říct mohu. Pakliže se něco přestěhovalo, byly pro to jen čestné důvody.“

Kell se vrátil do senátní kanceláře ve stavu značného rozčilení, protože byl přesvědčen, že ho vojáci tahají za nos. Zpáteční jízdu ze západního břehu řeky Potomac si téměř nepamatoval. Celou cestu strávil tím, že přemýšlel o způsobu, jak zamezit výbuchu nelibosti Lewa Whitneye, který by se rozpoutal, kdyby mu Kell nebyl schopen předložit rozškatulkované vysvětlení, a to hodně rychle. Očekávaný telefonát hlavního Whitneyova asistenta Hugha Waltona přišel přesně v pravý čas – když se Kell usadil za psacím stolem.

„Pane senátore, ten chlap mě vytáhl z postele v sobotu. Slíbil jsem mu, že jeho jméno nebudu uvádět, ale je to jeden z ředitelů celého projektu výzkumu paprsku částic, který se dělá u Lawrence Livermora v Kalifornii. Ten člověk má za sebou většinu instalace ‚Oblázků‘ a vyzná se i v hardwaru. Souhlasí s námi, že přinejlepším je váš systém odrazovým kamenem pro ten náš, ale jde v podstatě o tohle. Letěl domů z nějaké konference a v pátek při mezipřistání se podíval z okénka letadla a uviděl hochy od vojenského letectva, jak nakládají tu mamutí mašinu, co má i vlastní pohon, do transportního letadla C-5B.“

„A vy víte, jak to zařízení vypadá, Hughu?“

„Jestli jsem ho dobře pochopil, je to něco podobného jako jeden z těch obrovských raketových nosičů s kabinou pro řidiče vpředu a s obrovskou hranatou bednou vzadu. Můžete ho přesunovat po silnici, ale pouze s doprovodem. Něco takového se dá převézt z výroby přímo k nejbližšímu letišti jen pozdě večer a přes noc.“

„Mohlo by to nejspíš vypadat jako transportér pro rakety Midgetman.“

„Ano, to ano, tak trochu.“

„A co je v tom? Máte nějakou představu? Nebo takhle, můžeme o tom vůbec mluvit?“

„Pokusný sledovací modul. Získávání cílů, zaměřování, a taky vydává povely pro sledování – hodně výkonný a supertajná technologie.“

„Hughu, víte jistě, že váš člověk viděl to, co si myslí, že viděl? Chci říct, v noci, přes celé letiště a oknem civilního letadla – jak věděl, na co se dívá?“

„Ze tří důvodů, pane senátore, a z dobrých. Za prvé velikost a tvar jsou unikátní. To zdůraznil. Za druhé to zařízení pochází z fabriky v Leavenworthu v Kansasu. Za třetí chlápek, který to viděl a nahlásil, je bývalý člen týmu, který to před několika lety navrhoval.“

„Dost přesvědčivé.“ Zatímco muž na druhém konci drátu hovořil, Kellovo pero rychle zapisovalo rovnoměrný proud poznámek na žlutý papír bloku. Ještě si poznamenal místo, kde se továrna v Leavenworthu přesně nachází, pak přestal psát, když si k řádku připojil malý otazník.

„Vteřinku!“ Kell Martinson se napřímil v židli a najednou mu vyvstal v paměti obraz nákladního vojenského letounu C-5B, nakládajícího velký kontejner. Letadla obklopeného strážnými, o nichž doufal, že si nevšimnou jeho přítomnosti. „Kde ten kontejner viděl, Hughu? Na kterém letišti?“

„To jsem vám neřekl? To tomu nasadilo korunu. Díky tomu nebylo pochyb, že to pochází z továrny v Leavenworthu. Dopravili to na vůbec nejbližší letiště, které může přijmout tak velký nákladní letoun, na mezinárodní letiště Kansas City minulý pátek v noci. Víte, senátore, tu noc, co tam došlo k tomu hroznému neštěstí.“

Kancelář předsedy Státního výboru pro bezpečnost dopravy byla vybavena psacím stolem, běhounem, soupravou kožených křesel a gaučem a její okna měla vyhlídku na Independence Avenue. V pondělí ve dvě hodiny odpoledne přibyl k výbavě kanceláře rovněž jeden na nejvyšší míru rozčilený předseda, který chodil sem a tam s telefonním sluchátkem na uchu už téměř deset minut. Na druhém konci linky byla kancelář vedoucího zaměstnanců Bílého domu.

„Krucinál!“ Rozzlobený hlas Deana Farrise doléhal přes dveře k uším jeho sekretářky, která si toho nevšímala. Farris se dostával do varu dost snadno.

Asistent vedoucího personálu Bílého domu právě někam poodešel, aby zjistil, jaký názor na záležitost Larryho Wilkinse panuje mezi poradci prezidenta. Farris si celý víkend dělal starosti s tím, jak se k celé záležitosti postavit. Mělo by se snad ze strany Joea Wallingforda udělat ještě něco, čím by se čelilo dojmu, který vytvářela média, že Státní výbor pro bezpečnost dopravy nevěnuje vážnou pozornost možnosti sabotáže? Měl prezident obavy, že by to mohlo vyvolat prudkou politickou reakci? Farris si moc dobře uvědomoval, že takovéto obavy se nevztahují na výbor ani na předsedu nezávislé instituce, ale rovněž věděl, že je to ožehavá záležitost a že spolupráce s výkonnou mocí se v takovém okamžiku jeví jako důležitá.

Náhle se ten člověk zase ozval. „Deane? Jste tam?“

Farris si opět přitiskl sluchátko na ucho. „Ano.“

„Myslím, že tady panuje všeobecný názor, že ať už se stalo cokoli – a samozřejmě určení příčiny je výlučně ve vaší sféře působnosti – nechtěli bychom, aby si kdokoli myslel, že se zúčastňujeme jakékoli oslavy nad odchodem kongresmana Wilkinse. Také bychom si nepřáli, aby si někdo myslel, že zasahujeme do vašeho vyšetřování sabotáže. Na druhé straně ale je třeba si uvědomit, že v tomhle případě se nevyšetřuje smrt prezidenta. A nikdo zde nijak přehnaně netruchli.“

„Jestliže shledáme, že to sabotáž není, a jestliže objevíme nějakou vážnou závadu v konstrukci letadla nebo u černých skříněk, má tam někdo u vás nějaké obavy, které bych měl mít na zřeteli, ohledně osudu společnosti Airbus?“

V odpovědi se ozval udivený tón. „Proč?“

„Chci tím říct, že to letadlo je chloubou Francie. Měl bych se snad spojit s někým z ministerstva zahraničí?“

Na druhém konci drátu se rozhostilo dlouhé ticho, jak si asistent vedoucího pracovníků Bílého domu rozmýšlel svou odpověď a pak ji formuloval s mimořádnou opatrností. „Deane, jediná obava, na kterou je třeba brát zřetel, ať už tady ve výkonném aparátu, či v takovém nezávislém úřadu, jakým je váš úřad, by měla být obvyklá diplomacie. I kdyby s Airbusem byly nějaké potíže, nikdo tady nehodlá naznačit, abyste se držel zpátky, kdybyste chtěl zasáhnout jakýmkoli způsobem, který uznáte za vhodný. Řekl bych však, že by to mohlo vyvolat daleko víc otázek a problémů, kdybyste obtelefonovával ministerstvo zahraničí a ptal se, jak to vidí oni, než když jednoduše budete jednat způsobem, který budete považovat za nutný. Pokud neoznámíte, že dopravní letoun Airbus je nebezpečný propadák a že Francouzi jsou vraždící maniaci, když něco takového vyrobili, nebo nějaký podobný nesmysl, nedokážu si představit, jak byste mohl způsobit diplomatický incident.“

„Je mi to jasné. Rozumím vám. Jen jsem se chtěl ujistit, že mi neunikly nějaké souvislosti nutné pro přijatelné řešení.“

„Je to bez problémů.“

„Vyřiďte prezidentovi, že to zvládneme.“

„Spolehněte se,“ prohlásil ten člověk příjemným tónem a zavěsil. Chvíli ještě upíral pohled na telefonní přístroj a vrtěl hlavou. Jasně, už s tím běžím za prezidentem. Co jiného se od Státního výboru pro bezpečnost dopravy očekává, než že to zvládnou?

Dean Farris mnohokrát pomýšlel na to, že si obstará telefonní přístroj s číselnicí ve sluchátku, když stráví tolik času telefonováním, ale nakonec mu to přišlo nějak nevhodné pro předsedu výboru. Místo toho se spokojil s nacvičeným rituálem, kdy si při vyťukávání dalšího čísla nepohodlně přidržoval sluchátko bradou na svém kostnatém rameni. Tentokrát se hodlal spojit se Susan Kellyovou přes její mobilní telefon v Kansas City. Ozvalo se několikeré cvaknutí a zvuk elektronického vyzvánění, které předcházelo jejímu příjemnému hlasu.

„Haló?“

„Susan? Tady Dean. Volám z Washingtonu. Jaký je stav dnes ráno?“

„Zdravím, Deane.“ Její hlas zněl nezaujatě a beze stopy nadšení, Farris si toho však nevšímal. „Tak kde začít. Barbaru Rawlsonovou propustí z nemocnice ve čtvrtek a neměla by mít žádné trvalé následky. Pořád ještě nemáme žádnou stopu, kde by mohla být skřínka s hlasovým záznamem z pilotní kabiny, a Joe Wallingford mi říkal, že už je skoro rozhodnutý to uzavřít s tím, že ji někdo ukradl. To přivádí skupinu, jež má na starosti systémy letadla, k šílenství.“

„Co si myslíš o údajích ze záznamníku letu?“

Susan zaváhala, protože se snažila dát si dohromady, co tím myslí. „Ono už je to zpracované? Ještě jsem to neviděla, Deane.“

„Ach tak. Tak přinuť Joea, aby si s tebou k tomu sedl. Mám tu kopii, ale ještě jsem si ji neprostudoval.“

A pravděpodobně ani jeden z nás z ní nedokážeme bez pomoci nic vyčíst, pomyslela si.

„Držíš Joea, aby neudělal nějakou další pitomost?“ zeptal se Farris.

Na konci linky v Kansas City nastala odmlka. „Tak kvůli tomu telefonuješ? Deane, buď tak laskav a zapamatuj si, že tu nejsem, abych se starala o členy týmu, a rozhodně nemám v úmyslu se pokoušet dávat pozor na Joea Wallingforda. Jestli máš problém s tím, co dělá, tak mu zavolej ty sám. Já si myslím, že si vede dobře.“

„Tak mě alespoň neustále informuj, kdyby se dělo něco nečekaného.“

Dean Farris ukončil rozhovor několika prázdnými společenskými frázemi a ihned vyťukal číslo vyšetřovatele Garyho Seala, který vedl na letišti v Kansas City operativní skupinu. Farris nemohl vědět, kde se Seal nachází ve chvíli, kdy jeho mobilní telefon začal vyzvánět v hotelové hale, ani nemohl vidět Susanin výraz znechucení, když ho zaslechla několik kroků za sebou. Susan Kellyová však neměla nejmenší pochybnosti o tom, kdo volá.

„Gary? Tady Dean Farris. Neozval ses mi.“

„Nebyl na to čas a nebylo co hlásit.“

„Udržuješ si nezávislý pohled?“

„Ano prosím.“

„Tedy nemysli si, že Joeovi nedůvěřuju. Jen se chci ujistit, že dostanu objektivní pohled na všechno, co se tam u vás děje.“

„Je to bez problémů.“

„Já chápu… ty zrovna teď nemůžeš mluvit. Je to tak?“

„Jo… je to tak.“

„Zavolej mi později, až budeš v soukromí, jestli máš pro mě něco zajímavého. A když už na to přišla řeč, asi bych se měl taky zeptat, jestli mám od tebe nějaký telefonát čekat?“

„To byste měl, ano.“

„Tak tedy později.“ Farris vzápětí vyťukal další sérii čísel, a tak se federálním telefonním systémem propojil ve stejné budově do kanceláře o jedno patro výš, do sekce kanceláří Federální letecké asociace. V telefonu se ozval hlas náměstka ředitele Billa Caldwella. V posledních několika letech začal Farris brát Caldwella za svého spojence a důvěrníka, i když se v rámci svých úřadů občas kvůli záležitostem bezpečnosti střetávali.

Státní výbor pro bezpečnost dopravy neměl snadnou pozici. Kdykoli rozhodli, že je nutná změna v předpisech, mohli pouze požádat Federální leteckou asociaci, aby změnu provedla. Samotný Státní výbor pro bezpečnost dopravy neměl vůbec žádnou pravomoc někoho donutit, aby to či ono udělal.

Oba muži si vyměnili několik společenských frází, než se Farris pustil bez dalších okolků do varování; nemohl se dočkat, až je předá dál. „Bille, moji lidé mi hlásí, že není vyloučeno, že kontrolní věž v Kansas City v tu páteční noc selhala. Chtěl jsem tě na to předem upozornit.“

Myšlenky Billa Caldwella se rozběhly a procházely telefonickou konferencí z předešlého večera se členy letecké asociace přidělenými k týmu Státního výboru pro bezpečnost dopravy při vyšetřování v Kansas City. Byl si jasně vědom potíží a hrozeb, které zde pro jeho úřad vyvstávaly. Dozorčího směny, nějakého Carla Sellerse, již podrobili dlouhému výslechu a kopie pásek z kontrolní věže Caldwellovi zaslali už v sobotu. Zjevná neschopnost pracovníků věže poskytnout patřičné informace o větrných střizích patrně přispěje k problémům agentury s odpovědností za vznik škody, a on sám věděl zatraceně jistě, že nehodlá tak citlivou informaci probírat s rádoby politikem, jako byl Dean Farris. Farris si v posledních letech u něj udělal dobré oko a Caldwell to zdánlivé přátelství podporoval, a to nejen proto, aby získal nějakou výhodu. Farris byl skutečně zajímavý člověk s širokým záběrem zájmů a analytickým způsobem myšlení. Jako politik však byl vyložený amatér, aniž si to uvědomoval. To, spolu s jeho velkohubostí, byla v městských hranicích Washingtonu potenciálně katastrofální kombinace. Farris však rovněž sloužil jako skvělý zdroj velmi čerstvých informací o činnosti Státního výboru pro bezpečnost dopravy. Caldwellovi se takto již několikrát podařilo vyvést jejich asociaci z možných nepříjemných problémů, protože Farris mu prozrazoval důvěrné podrobnosti již v počátečním stadiu vyšetřování nejednoho leteckého neštěstí.

„Ano, jsme si vědomi, co se tam děje, a já to bedlivě sleduju. Máš nějaké informace o tom, jakým směrem by se mohlo vyšetřování táhnout, tedy samozřejmě ne snad, že by se táhlo?“

„Ale jistě.“ Dean Farris se bez rozpaků zasmál pokusu o vtip a hned Caldwella poučil o dalším postupu vyšetřování. Caldwell pozorně naslouchal a zároveň si procházel záznamy na svém kalendáři. „Deane, půjdeš se mnou zítra na večeři? Nevadilo by to manželce?“

„Řeknu jí, že je to neodkladné.“

„Dobře. Chci totiž slyšet, jak se díváš na několik úprav předpisů o způsobilosti k letu, o kterých uvažujeme pro program parku strojů DC-8, které už dosluhují.“ Caldwell věděl jistě, že navrhované změny, o kterých se zmínil, jsou již nabeton dané, ale Farrisovi dělalo dobře, když měl pocit, že je jeden ze zasvěcených. Předhodí Farrisovi suchou kost a předseda výboru by se mu mohl odvděčit tím, že mu nevědomky s dostatečným časovým předstihem předhodí časovanou bombu, aby ji mohl sám zneškodnit. Tak vypadaly metody, kterými chránil nejen svého nadřízeného, ředitele asociace, ale stejně tak i vlastní kůži. Bill Caldwell položil sluchátko, zavrtěl hlavou a letmo se podíval na svého tajemníka, který poslouchal rozhovor na druhém aparátu.

„Řediteli ani slovo, ale myslím si, že v Kansas City budeme mít ještě problémy. Cítím to. Sežeň naše lidi, kteří tam jsou, a zjisti, kdo má nejblíž k vrchnímu vyšetřovateli ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy, a ať ti dává o všem vědět. Jestli se máme dostat do křížové palby, chci dostat zavčas varování.“

Tajemník přikývl a odešel, ale to už Bill Caldwell nechal myšlenky pobíhat sem a tam různými cestičkami, kterými by se mohly věci ubírat, a neopomněl nahlédnout za všechny dveře, na které narazil cestou. Přestože sám sebe považoval za pouhého byrokrata bez hlubší znalosti o letectví, přežíval v tak vrcholně leteckém prostředí asociace tím, že ke svému působení přistupoval jako k obrovské šachové partii. Buď člověk osnuje a promýšlí několik tahů dopředu před tahem soupeře, aby mu dal šach, nebo najde on jeho zranitelné místo a dá šach jemu, V nejhorším případě šach mat. Posuzoval tak úplně každého. Existovali králové, jako například jeho šéf, se kterými bylo nutné pomalu pohybovat sem tam a říkat jim jen to, co vědět museli, ale ne víc. V jejich agentuře se vyskytovaly i královny, uchechtl se sám pro sebe, ale to sem teď nepatřilo. Vedoucí jednotlivých oddělení, o jednu šarži níž, považoval Caldwell za koně a střelce. Silné, ale nahraditelné. Klidně je mohl uvážlivě vrhnout do bitvy a obětovat sem tam některého soustředěnému útoku ze strany Kongresu, ale sám bez škrábnutí přežít. A pak přišli na řadu pěšáci. Díky bohu za pěšáky. Dělalo mu potěšení zařazovat lidi do tohoto postavení, a to dokonce i takové, kteří z technického hlediska náleželi k vyššímu stavu. Byly jich tisíce, všichni mu byli k ruce, aby vykonávali jeho příkazy, jestliže se s nimi řádně pohybovalo po šachovnici asociace. Inspektoři dopravy leteckých zásilek, šéfové řízení leteckého provozu, inženýři a další. Dokonce i Dean Farris se nechal zařadit v Caldwellově hře mezi pěšáky, i když se to nikdy nedozví.

Velice si tu analogii s šachovou hrou oblíbil. Během některých neveselých období udržovala perspektivy jeho pracovního života, když ho špatné výpočty, zrozené vně leteckého světa, téměř chytily do pasti.

Kolem však číhala i nebezpečí. Dokonce i takoví pěšáci, jakým byl Farris, byli schopni obrátit se proti němu, kdyby jim to dovolil. Přesně onen tah, který si člověk nepromyslí, bude určitě tím tahem, který vás srazí ze šachovnice. Hra v šachy už měla taková pravidla. A právě taková byla práce náměstka ředitele. On však byl mistrem v obou.

Bill Caldwell si uvědomil, že celou dobu hlasitě bubnuje prsty do svého dosti obyčejného psacího stolu, a silou vůle se přiměl přestat. Vzápětí povstal a popohnal své atleticky stavěné tělo, aby se vydalo ke dveřím, když si předtím překontroloval čas. Za deset minut měl schůzi o čtyři poschodí níž a jako obvykle si svůj příchod chtěl na vteřinu přesně načasovat. Liboval si při pomyšlení, že lidé soustředění v budově Federální letecké asociace, na adrese Independence Avenue 800, si mohli řídit hodinky podle jeho přesných příchodů. Jestliže Bill Caldwell řekl, že přijde v danou dobu, mohli jste si na to vsadit. Všechny to poněkud rozčilovalo, čímž získal nad nimi navrch – vždycky to byl on, kdo se pohyboval o jeden tah před ostatními.

Když Caldwell vyšel z kanceláře v devátém poschodí, Beverly Bronsonová vkročila do kanceláře Deana Farrise o poschodí níž. Kaštanově hnědé vlasy jí dráždivě spadaly na široká ramena zahalená jemnou šifonovou blůzou obepínající a zdůrazňující to, o čem si muži ve Státním výboru pro bezpečnost dopravy byli jisti, že je ta nejskvělejší postava ve službách vlády Spojených států. Slečna Bronsonová dostala ve výboru zaměstnání na doporučení, za nímž stáli lidé, o nichž neměli v Kapitolu tušení. Měla se věnovat styku s veřejností a s vládou a prokázalo se, že je dobrá pro jednání s Kongresem. Jejím úkolem bylo chránit dobré jméno výboru, obzvláště před komisemi Kongresu, které rozhodovaly o rozpočtu. Byla rovněž velice zdatná při odhalování všeho, co se po Státním výboru pro bezpečnost dopravy šuškalo. Jak si vedlo mužstvo, kdo s kým spal a kdo mohl tajně vynést na veřejnost vnitřní záležitosti výboru. Svým úspěchem na tomto poli si vysloužila podezřívavost ze strany téměř celého osazenstva osmého poschodí – až na Deana Farrise.

10 KAPITOLA

ÚTERÝ RÁNO 16. ŘÍJNA

Skupina ustaraných mužů v zasedací síni správní rady Rogersovy společnosti na výrobu vrtných souprav ve středu New Orleansu naplňovala uplynulou hodinu vzduch tabákovým kouřem a nervózním klením. Teď mlčky poslouchali, jak Forrest Rogers ještě jednou telefonuje do rybářského tábora, přičemž hodiny nyní ukazovaly osm ráno. V hlasitém odposlechu se na druhém konci linky ozval otrávený hlas, zabarvený cajunským přízvukem a s nesmazatelným výrazným rytmem, charakteristickým pro území bažinatých ramen řeky. Muž je ujistil, že Walter Calley se ještě neobjevil, a ano, už jednou jim slíbil, že zavolá v okamžiku, kdy sem ten zaběhlý elektronický inženýr dorazí – jestli k tomu ovšem vůbec dojde.

Rogers mrštil fixkou směrem k protější straně. „Krucinálhergot! Kde zatraceně je?“

„Forreste, čekám, že ta páska dorazí za pár hodin. Říkals, že ji poslal v neděli?“

„On to říkal.“

„Tak jo. Klídek. Nevíme, co Walter udělal, nebo neudělal.“

Rogers se k němu prudce otočil. „Edwarde, co se mu zcela zjevně nějak podařilo zmáknout, je, že přivodil smrt člověka, kterého jsme podporovali skoro dvě desítky podělanejch let, než jsme ho dostali do Kongresu Spojených států. Ještě nádavkem při tom zabil asi stovku dalších lidí! Nevím jak, ale ten zmetek zabil Larryho Wilkinse, jedinou skutečnou naději bílých v týhle zpackaný zemi! Nestačí ti to? Pořád říkám, že bychom měli zavolat FBI.“

„Nech toho, zatraceně!“ Jak ze škatulky upravený muž v opačném rohu místnosti zvedl ruku a ostatní uctivě poslouchali. „Poslední podělanou věc, kterou bysme měli udělat, je volat bandě vymazaných honících psů, kteří jdou po jakýmkoli hnutí všech konzervativních organizací od tý doby, co Bobby Kennedy vyhlásil válku Jihu… což bylo tehdy, kdy většině z vás, cucáku, ještě teklo mlíko po bradě. Takže, panu Calleyovi možná přeskočilo a stal se z něj masový vrah, nebo taky ne. Třeba něco ví. Řekl ti – povídal jsi to sám, Forreste, já ne –, že měl k tomu, co udělal, dobrý důvody a že ti to chce vysvětlit, je to tak?“

„Jo,“ souhlasil Rogers, „jo, Bille, a taky připustil, že přesvědčil Larryho, aby odletěl do Kansas City.“

„Ale my nevíme proč, že ne? Dokud si nevyslechneme tu jeho pásku, nebo neuslyšíme, jak nám to vysvětlí, tak nebudeme vědět proč. Může být, že Larryho zabil někdo jiný a ten teď jde po Calleyovi, aby mu zavřel hubu.“

Forrest Rogers chvíli neodpovídal, pak se podíval tomu muži do očí. „Vydedukoval jsem z toho, že něco na ten způsob si Walter myslí, alespoň tak to vyznělo. Co ale víme, Bille, je tohle: Larryho Wilkinse někdo zavraždil, a jestli ne Walter, tak někdo jiný. To mi řekl sám Walter.“

„Budiž.“ Bill přikývl a usmál se. „Fajn, takže to je přesně to, co budeme mezitím dělat.“ Obrátil se na mladého muže s pískově žlutými vlasy, sedícího u dlouhého stolu. „Jessi? Ty zařídíš, aby dnes odpoledne vydala Larryho kancelář tiskové prohlášení nebo aby uspořádala tiskovku, na které oznámí, že mají jasný důkaz, že to byl atentát. Přiveďte všechny televizní sítě a lidi od novin do varu. Ať jim řeknou, že podrobnosti budou zveřejněny během několika dnů, a do té doby my pak buď toho idiota předáme sami, nebo oznámíme celýmu světu, co ví. Sakra, nám se možná podaří obstarat si mučedníka, a mně se zdá, že by to tak Larry chtěl – samozřejmě kdyby vůbec musel sejít ze světa. Není první, kdo položil život za to, aby přivedl tuhle zemi zpátky k pořádku.“ Bill se ztěžka posadil a podíval se na skupinu. „A chlapci… on nebude ani poslední.“

Forrest Rogers se zatvářil poděšeně. „My ho ale nemůžeme předat do rukou FBI!“

„Co tím chcete říct, Forreste?“

„S tím, co o nás všech ví, o Larryho slibech a jeho programu, o tom, kdo všechno nás v tomhle městě podporuje.

Nezapomínejte, že Walter hrál významnou roli během volební kampaně. Pracoval tam v té továrně, protože ho o to Larry požádal. To jste mi sám řekl. Nevěděl jsem, že získával informace. Ale kdyby se skutečně vyděsil a měl mít na krku obvinění z vraždy, pravděpodobně by začal mluvit a veřejnost by to tak rozzuřilo, že by nám při volbách už nikdy neprošel žádný kandidát.“

Bill několik vteřin jen tiše seděl a díval se Forrestu Rogersovi přímo do tváře, aniž přitom změnil výraz. „Co tedy doporučujete?“

„Kristepane, to já nevím! Ale nemůžeme ho jen tak předhodit vlkům, nemyslíte?“

*****

Walter Calley zmáčkl malý světelný spínač na digitálních hodinkách a zjistil, že je pět minut po osmé ráno. Vzduch v autě byl vydýchaný, jak bylo Camaro přikryté senem, ale opatrně se připlížit a vlézt si do něj zpátky byl jediný způsob, jak zůstat v teple. V kufru měl sice nějaké náhradní oblečení, ale přikrývky tam nebyly žádné. Celý zbytek předešlého dne až do západu slunce zůstal ležet na břiše nahoře na otevřené půdě stodoly a jen v tichosti pozoroval otevřenými dveřmi okolí. Viděl jak vrtulník, který několik hodin až do poledního létal tam a zpátky nad okolní krajinou, tak policejní auta, která se řvoucími motory projížděla po nedaleké cestě tam a zpátky, aniž si někdo z jejich posádek všiml výmluvných stop po pneumatikách vedoucích na pastvinu.

V polovině odpoledne zabočil na louku před stodolou zástupce šerifa. Když mladík vystoupil z auta a došel až ke stodole, aby se podíval dovnitř, Walter tiše zvedl pistoli. Modlil se, aby zástupce šerifa nic neviděl, nic neslyšel, nic necítil, a jeho modlitba byla vyslyšena. Pomyšlení, že by doopravdy musel někoho zastřelit, bylo hrůzostrašné, ale nemohl se nechat chytit. Strážce zákona se vrátil k autu a odjel směrem na západ, aniž měl nejmenší tušení o střelné zbrani, jejíž hlaveň provázela každý jeho pohyb kolem stodoly. Walter ho pozoroval, jak dojel a zastavil u dalšího podobného stavení na sousedním poli. I zde se pohyboval se stejně viditelným nezájmem a nedostatkem opatrnosti. Po západu slunce se Walter vrátil do auta, kde v často přerušovaném spánku strávil noc.

Došel k rozhodnutí, že jestli ho do večera nenajdou, pustí se dál pěšky. Dobře ho v armádě vycvičili, jak unikat a uhýbat. Nakonec v kraji, jako byl tenhle, vyrostl a ten rybářský tábor nemohl být o moc dál než 60 kilometrů.

Pomalu stáhl okénko u řidiče a začal se prodírat senem. Každou chvilku se však pozorně zaposlouchal, zda neuslyší společné cvaknutí desítky natahovaných úderníků revolverů, až vystrčí hlavu do záře denního světla, prodírajícího se do staré polorozbořené stodoly.

Přivítaly ho však jen uklidňující zvuky vzdáleného ptačího štěbetání na louce pokryté ranní jinovatkou a paprsky slunečního světla prořezávající se zapáchajícím vnitřkem hospodářského stavení. Jakmile si z kufru vytáhl, co potřeboval, znovu pokryl celé auto senem a opět zaujal své postavení na půdě, aby tam vyčkal do setmění a porozmýšlel o svých nevalných zásobách. Vodu si naštěstí nějakou vezl s sebou a rovněž i něco málo k jídlu – ze starého zvyku. Dokáže vydržet několik dní i s tím málem, co má, a přispěje k tomu i tím, že si na sebe navleče několik vrstev oblečení, aby se udržel v teple. Směr pochodu bude určovat podle hvězd, takže by měl zvládnout za noc asi tak šestnáct kilometrů. Policie a FBI budou hledat Camaro, ne nějakého půlnočního běžence – osamělého člověka putujícího pěšky tmou. Nakonec má přece jen jakous takous naději uniknout.

*****

V téže chvíli 1000 kilometrů odtud na sever v Kansas City se vyšetřovatel Státního výboru pro bezpečnost dopravy Nick Gardner poněkud zlomyslně usmál, když s cvaknutím vypnul malé plastikové hotelové rádio. Stalo se tak poté, co si vyslechl místní zpravodajskou stanici přehrávající pásku se záznamem řízení leteckého provozu z páteční noci z řídicí věže letiště Kansas City. Jak Federální letecká asociace, tak jeho šéfové se budou moct zbláznit při hledání viníka úniku téhle informace, a tím byl on sám.

Původní audionahrávka z cívky magnetofonu z řídicí věže, který pomalu nahrává veškeré přicházející a odcházející rádiové relace, byla stále ještě v držení velitele věže. Ten se teď nepochybně hodně brzy bude třást s onou páskou v ruce před svými zostuzenými nadřízenými, jen aby dokázal, že mu ji nikdo neukradl. To zmate vedení Federální letecké asociace přinejmenším na několik hodin. Velitel věže však pořídil oficiální duplikát pro vyšetřovatele Státního výboru pro bezpečnost dopravy, aby ji mohli prozkoumat, a Nick, jako předseda skupiny řízení letecké dopravy, ji tajně okopíroval a v pondělí v noci zanesl kazetu reportérovi z místního rozhlasového zpravodajství na parkoviště hotelu. Naprosto vylučoval, že by bylo možné prokázat, který záznam byl zkopírován, a zároveň počítal, že tato nejistota mu zajistí, že ho nevyhodí na dlažbu.

„Chci, aby si všichni na vlastní uši poslechli, že při prvním přistávacím manévru airbusu se dispečer vůbec nezmínil – zdůrazňuji: ani slovem nezmínil o možnosti větrných střihů,“ řekl tehdy Nick reportérovi. Ten na oplátku slíbil, že pásku předá i médiím působícím po celých Spojených státech. Nick by byl zároveň také rád vysvětlil, proč se vyzná tak dobře ve vnitřním chodu Federální letecké asociace, ale to by pak vypadal jako předpojatý a nespolehlivý zdroj.

Předpojatý ano, přiznal si v duchu Nick, ale ne nespolehlivý. Kdyby však řekl reportérovi, že je sám bývalý řídící letového provozu, nedůvěřoval by mu. Déle než deset let pracoval u obrazovky radiolokátoru a téměř si zničil život, což, jak věděl, byla v očích vedení Federální letecké asociace, které z této již tak dost náročné práce udělalo záležitost k nevydržení stresovou, pouhá jalová výmluva. Vzhledem k horšícímu se zdraví, silnému kouření, chronickým bolestem hlavy a nebezpečně vysokému krevnímu tlaku mu byl umožněn odchod do důchodu ze zdravotních důvodů, a to jen dva měsíce před nelegální stávkou leteckých dispečerů; to byl jediný důvod, proč ho tehdy mohli zaměstnat ve Státním výboru pro bezpečnost dopravy. Vždyť všichni stávkující letečtí dispečeři už pak nemohli na práci ve vládních institucích ani pomyslet. Tenhle Nickův mistrovský únik se sice prokázal jako skvělé řešení, ale on nedokázal na svou minulost zapomenout, ani na věci spojené se systémem řízení leteckého provozu, který i dnes stále ještě volal po změnách.

Do deseti hodin ráno ve Washingtonu všechny tři televizní sítě a spousta rozhlasových stanic přehrály onu pásku. V jedenáct hodin dopoledne přesně podle Nickových předpokladů začalo obvinění stíhat obvinění a v reakci na to se spustila lavina zuřivých telefonátů. Zkrátka páska opatrovaná Federální leteckou asociací jako oko v hlavě si našla skulinku, aby proklouzla k veřejnosti.

*****

Hodiny ve washingtonské kanceláři předsedy Státního výboru pro bezpečnost dopravy ukazovaly právě 11.20, když Dean Farris s nebezpečně vysokou hodnotou krevního tlaku odtrhl sluchátko od zarudlého ucha. Obvinění náměstka ředitele letecké asociace Billa Caldwella ho vydráždilo k zuřivosti. Jak si zatraceně mohl být Caldwell tak jistý, že v tom zveřejnění pásky z věže nemají prsty jeho vlastní lidé v Kansas City? A ať už ten únik do médií měli na svědomí jeho lidé, nebo Caldwellovi, nejspíš to nehrálo žádnou roli.

Farris jen stěží potlačoval zlost, když zadával číslo Wallingfordova mobilního telefonu. Jednak považoval za vysoce pravděpodobné, že je za to zodpovědný on, a navíc se mu tím naskytla příležitost, jak mu hnout žlučí.

„Joe? Co víte o úniku pásek z řídicí věže?“

Na druhém konci nastala krátká odmlka a Farris si ji vyložil samozřejmě tak, že to na Wallingforda vrhá stín podezření.

„Nic. Právě jsem se o tom před pár minutami doslechl.“

„Vy víte, že to přišlo od našich lidí, viďte? Byla to kopie pořízená pro náš výbor, kterou přehrávali.“ Farris to vystřelil od boku jako sdělení faktu a pečlivě naslouchal tónu odpovědi, v němž zaznívalo rozhořčení uraženého člověka.

„Cože? Kde jste na tenhle nápad přišel, pane předsedo?“

„Lidi z letecké asociace jsou zodpovědní za svou pásku. Jak jste se postaral o tu vaši?“

„Skupinu řízení leteckého provozu má na starosti Nick Gardner. Zrovna teď ho hledám, ale on by nikdy –“

„Blbost, Joe! Při tom, jaký máte ke všemu laxní postoj, se vůbec divím, že jste nepřizval sdělovací prostředky jako formální stranu vyšetřování.“

Nastalo ticho a se zvráceným uspokojením si Farris představoval Joea Wallingforda, jak počítá do desíti, což on také ve skutečnosti dělal.

„Pane předsedo, to je ničím neodůvodněné… když už pominu tu urážku.“

„Jenže to padne jako ulité, Joe.“

„Právě že ne.“ Joe si uvědomil, jak zuřivě svírá telefon.

„No, dejme tomu. Zatím jsou ale na asociaci přesvědčeni, že jsme to udělali my, a můžou puknout zlostí. Navíc média rozšiřují po všech sítích teorii o sabotáži. Jsou přesvědčeni, že někdo zavraždil Larryho Wilkinse a všechny ty cestující vzal s sebou. Navíc Caldwell tvrdí, že ví téměř s jistotou, že došlo k úmyslnému narušení systému ovládání letových funkcí airbusu rádiovými vlnami ze země! Sedím tu uprostřed davové hysterie. Potřebuju vás teď tady.“

Joe si myslel, že to špatně pochopil. Přece není možné, aby mu Farris přikazoval odletět teď domů. „Cože?“

„Chci, abyste se dnes odpoledne vrátil sem.“

„Jsem uprostřed vyšetřování v terénu!“ Tohle je neuvěřitelné, pomyslel si Joe. Ten člověk nemá nejmenší představu o tom, co tady děláme.

„Joe, prokristapána, řiďte se příkazy. Vraťte se sem! Předejte velení Andymu Wallaceovi. On to zvládne. Až se sem vrátíte, tak chci, abyste ihned zašel za Caldwellem a vysvětlil mu, co se stalo s tou páskou z věže – jestli to tedy dokážete. Vy říkáte, že Nickovi lidi to neudělali?“

„Podle mého ne.“

„Dobře. Tak to přijeďte povědět Caldwellovi.“

Joe ukončil hovor zmáčknutím příslušného tlačítka a už hledal seznam čísel mobilních telefonů všech ostatních členů týmu. Konečně si našel Nickovo číslo. Vyťukal ho a počkal si, až se mu ozve, což se stalo hned po prvním zazvonění.

Rozhovor proběhl velice rychle. Ano, to vysílání slyšel. Ne, on tu pásku nikomu tajně nedal, a když už jsou u toho, tak ještě nikdy nikdo neměl možnost se nekontrolované dostat ke kopii pásky v držení Státního výboru pro bezpečnost dopravy. Zkrátka a dobře, zodpovědná za to musí být řídicí věž. Zaměstnanci věže lžou.

„Nicku, jsi si stoprocentně jistý? Pojedu nás teď bránit před Farrisem a na leteckou asociaci.“

„Vím to určitě,“ zněla stručná odpověď.

*****

Do Washingtonu odlétalo jedno letadlo ve tři odpoledne a Joe si jen velice nerad obstaral letenku, ještě než začal předávat otěže Andymu. Bylo toho příliš mnoho, co se muselo udělat – příliš mnoho nevyřešených záležitostí. Promluvit si se všemi vedoucími skupin, zkontrolovat průběh odklízení trosek a pátrání po schránce se záznamníkem hlasu, podívat se, jak pokračují výpovědi svědků, zjistit, jak je na tom Barbara, a ještě navíc si dělat starosti s dalšími dvěma stránkami seznamu „k vyřízení“ z jeho bloku. Vyrazil ze svého pokoje a již si v duchu celý ten seznam probíral, když ho v hale hotelu dostihli dva muži ze společnosti Airbus s vážnými výrazy v šedých obličejích a v pohřební náladě.

„Byli bychom šli za paní Rawlsonovou, ale vzhledem k tomu, že je v nemocnici…“

„Ano, rozumím.“

André Charat ze společnosti Airbus byl přiřazen k Barbařině týmu systémů a druhý muž, Robert ďAngosta, byl zástupce technické podpory Airbusu z Toulouse ve Francii. Joe je s mírnými obavami a celý nastražený zavedl do konferenční místnosti.

Mluvit začal Charat, když si nejprve odkašlal a pak spustil řeč adresovanou svým botám. „Velice nám, pane Wallingforde, záleží na tom, aby technická fakta o systému ovládání letových funkcí Airbusu 320 byla srozumitelná.“

„Celému týmu, jak předpokládám?“

„Ano, ale především vám. Vy činíte rozhodnutí.“

„Tak počkat, já pouze velím vyšetřování na místě nehody,“ začal se ohrazovat Joe. Charat však zvedl ruku a jejím posunkem jeho slovní projev zastavil.

„Vy udáváte tón, pane Wallingforde. Vy se v tom musíte vyznat.“

Joe si už prve všiml, že ďAngosta třímá v rukou kožené desky. Na Charatovo pokývnutí je teď otevřel a začal rozkládat diagramy elektrického systému po stole, zatímco se Charat pustil do zkráceného, ale přesného vysvětlování práce počítačů řídících letové funkce Airbusu 320 a proč takřka neexistuje pravděpodobnost, že by mohly všechny najednou selhat a způsobit tak pilotem nekontrolované sklonění nosu letadla.

„To byste už měl větší naději na výhru v loterii,“ prohlásil nakonec a sledoval, jak na to bude Joe reagovat. Poprvé za celou dobu se mu podíval do očí.

„A jak je to s EMI? S elektromagnetickou interferencí? Je to možnost?“

„Ano…,“ spustil zvolna Charat, přičemž stočil pohled na stůl a vzpomněl si na tisíce hodin diskusí strávených s lidmi z Federální letecké asociace, s představiteli aerolinií a dokonce i francouzských leteckých úřadů, kteří všichni byli zneklidněni novým technickým řešením, „ale možné je to pouze tehdy, máte-li velmi, velmi blízko obrovsky výkonný vysílač, čímž je míněna vzdálenost do 90 metrů, a i tehdy to nejhorší, k čemu by mohlo dojít, je určitý druh přechodné nestability. A protože žádný tak silný radar ani zdroj rádiových vln nikde v těsné blízkosti letiště Kansas City není, znamená to, že tohle prostě není relevantní možnost.“

„Viděli jste už vyhodnocení záznamů letových údajů?“

„Ano. Váš kolega Walt Rogers nám je poskytl před pár hodinami. Pane Wallingforde, ty záznamy dokazují naše tvrzení, nemyslíte?“

Joea to překvapilo a Charat si toho všiml a kývl hlavou ještě dřív, než stačil Joe vyslovit otázku: „Proč?“

Charat si poposedl a pravou rukou začal gestikulovat a vytvářet ve vzduchu komplikovaný obrazec, jako by uchopil neviditelnou páčku ovladače. Připomínal zdatného mima, jenž předvádí jednotlivé pohyby ovladače, zatímco levou rukou napodoboval, jak bude letoun na ony příkazy reagovat. „Protože z vyhodnocení vyplynulo, že prvky řízení letu – v tomto případě výškové kormidlo – pracovaly správným způsobem. Letoun šel nejprve dolů nosem a pak nastalo jeho pozvolné zvedání. Při přechodném selhání počítače, elektrickém zkratu nebo výskytu nějakého rušivého signálu indukovaného rádiovými vlnami by se výškové kormidlo nemohlo pohybovat kolem střední polohy. Kdyby bývalo došlo k poruše v řízení do polohy s nosem dolů, plocha výškového kormidla by se zcela vychýlila dolů, aby to odpovídalo maximálnímu sklonu nosu směrem k zemi, a zůstala by tam. Jelikož tady k ničemu takovému nedošlo – jak je patrné z tohoto vyhodnoceného záznamu –, dokazuje to, že tuhle havárii mohla způsobit jediná věc.“

Charat se odmlčel, ruce mu pomalu klesly do klína a oči se upřely na Joea, kterému se zatajil dech.

„A to?“ zeptal se konečně Joe, když viděl, že zástupce společnosti Airbus čeká na vyzvání, aby se vytasil s ránou z milosti.

„Tyto zrněny polohy výškového kormidla způsobili sami piloti. Ten, kdo letadlo pilotoval, ať již to byl kdokoli, sklonil nos letadla dolů a zvedl ho zpátky, až když už bylo příliš pozdě. Náš stroj udělal jenom to, k čemu dostal povel. Nic víc, nic míň.“

Joe se přistihl, jak si zhluboka povzdychl, dlaň pravé ruky mu vylétla vzhůru v neuvědomělém gestu vypovídajícím o jeho pocitu marnosti. Muži, kteří před ním seděli, byli bezpochyby upřímní. Nelze je však v žádném případě považovat za objektivní. Měli za úkol vystupovat na obranu letadla, a proto jejich závěry musely nutně budit podezření. „Kapitán tvrdí, že po celou dobu ovladač dopředu nezatlačil.“

„Pane, kapitán buď lže, nebo si něco namlouvá.“

„To je závažné tvrzení, pane Charate.“

„A co ta vykonstruovaná tvrzení vyplývající z neinformovanosti, která jsme nuceni poslouchat? Vždyť z hlediska elektroniky jsou plná nesmyslných obvinění našeho systému ovládání letových funkcí, a to snad není pobuřující? Říkám vám, máme informace, že ve Federální letecké asociaci jsou lidé, kteří by chtěli vydat zákaz našim letadlům vůbec vzlétnout.“

Joe si uvědomoval, že oba muži ho nyní pozorně sledují, jestli nezaznamenají byť sebenepatrnější pohyb svalů v obličeji. Učinil sám pro sebe závěr, že Charat musí o Caldwellově přístupu něco vědět. Nebo je snad tak zdatný rybář, že vrhá své nejhorší noční můry naslepo jako návnadu a číhá na zčeření klidné vodní hladiny oficiálních míst? Když už Joe nedokázal v této slepé uličce dále vyčkávat, zavrtěl hlavou. „Nikdo nenechá vaše letadla stát v hangárech, když k tomu nebude mít jasný a nezvratný důvod.“

„Ach tak!“ Charat se posadil zpříma a tvář se mu zakabonila. Hleďme, galské chmury, pomyslel si Joe. Francouzi dokáží tak skvěle hrát k smrti uražené, nebo je to nespravedlivý, téměř předpojatý soud? Vysoce postavený zástupce francouzského leteckého průmyslu se opět předklonil. „Nejste si snad, pane Wallingforde, vědom, že jistí lidé uvnitř vaší letecké asociace již začali s výhrůžkami v tom smyslu, že pro A320 bude vydán zákaz létání, pakliže se k jejich spokojenosti nepodaří prokázat, že problémy s naším systémem ovládání letových funkcí se nemohly na nehodě podílet? Není to snad nemožný požadavek?“

„Na co přesně narážíte?“ zeptal se Joe a jen tak tak že nedodal: „Co přesně víte?“

„Máme své zdroje. A víme, že jistí vysocí úředníci z Federální letecké asociace mají propojení na americké výrobce, kteří by moc rádi viděli, aby třistadvacítka nevzlétla celé měsíce. My… já… doufám, že vy jako uvážlivý a čestný vyšetřovatel s neposkvrněnou pověstí nedovolíte, aby se něco takového stalo.“

Rozešli se v dobrém, ale Joeovi to setkání způsobilo hodně těžkou hlavu. Jediné vysvětlení, které dávalo nějaký smysl, bylo selhání ovládání letových funkcí, a to buď uvnitř samotného systému, nebo vyvolané rádiovou interferencí. Přesto ti dva proti tomu postavili velice přesvědčivý důvod. Ale narážky na Caldwellův postoj vůči třistadvacítce stejně jako na jeho záměry nenechávaly Joea v klidu. Ještě když Charat odcházel, zamumlal něco, čemu Joe zcela neporozuměl. Teď se mu ta slova ale významově propojila, jako kdyby nějaký počítač uvnitř jeho hlavy potřeboval čas na rozluštění zakódované zprávy. „Ověřte si,“ poznamenal Charat jakoby pro sebe, „kdo vlastní akcie kterého výrobce letadel, než se rozhodnete, kterým lidem máte ve vaší letecké asociaci věřit.“ S největší pravděpodobností se odhodlal k zoufalému kroku, k ostudnému nepřímému obvinění namířenému proti těm vládním úředníkům, kteří něco namítají proti jejich letadlu. Avšak podobně, jako je obtížné vytáhnout zpod kůže zaseknutý rybářský háček s mnoha hroty, bude i nesnadné vyvrátit toto obvinění.

Mají-li muži z Airbusu pravdu, že ovládání letových funkcí nenese na nehodě vinu, pak bude Joe muset přijmout myšlenku, že Dick Timson, šéfpilot, velice zkušený kapitán a viceprezident velkých aerolinií, ať již úmyslně, nebo z nedbalosti způsobil mírné sklonění nosu letadla v takovém bodě sestupu, kdy se podobný manévr dal v podstatě považovat za čin sebevražedné hlouposti. Přitom ze všech těch možností tato dávala nejmenší smysl. Ve skutečnosti vzbuzovala již větší důvěryhodnost teorie o interferenci elektronického vybavení.

Joe zašel k telefonu v zadní části hotelového společenského sálu a zavolal do Barbařina nemocničního pokoje. Předpokládalo se, že by ji měli z nemocnice pustit ve čtvrtek, aby stihla odcestovat domů s celým týmem, ale jen za předpokladu, že do té doby zůstane v klidu. Místo toho strávila téměř každou hodinu na telefonu ve spojení se členy skupiny systémů, řídila nejrůznější zkoušky a snažila se zjistit, kde by mohl být onen stále nezvěstný záznamník hlasu z pilotní kabiny letu 255.

„Farris chce, abych se vrátil dřív, Barbaro.“ Joe se rozhodl, že na sobě nedá znát, ani jaký má vztek, ani jak mu připadá Farrisův příkaz nemožně pitomý. „Předám vedení Andymu a on zajistí všechno potřebné, aby ses dostala ve čtvrtek na letiště.“

„Jsem na tom dobře, Joe, a nějak to zvládneme,“ ujistila ho, přestože stále ještě, pokaždé když se zhluboka nadechla, bolestí zamžikala. „Joe, před chvilkou jsem mluvila s lidmi ze skupiny a moc mě mrzí, že nemůžu hlásit, že by se s tím záznamníkem nějak pokročilo. Teď se probírají poslední částí trosek zadní partie trupu, ale nečekám, že by se tam našel. Někdo ho ukradl, Joe, nebo v letadle vůbec nebyl.“

„Myslíš, že tam vůbec nebyl instalovaný? Hm. O něčem takovém jsem ještě vůbec neuvažoval.“

„Ale ono to není vyloučené. Buď to, nebo, jak říkám, ho někdo hned po té nehodě ukradl.“

„Ale kdo, Báro? A jak? Něco takového se ještě nikdy nestalo.“

„Já vím, ale co když například byla příčinou sabotáž? Pak ten, kdo je poslal k zemi, mohl také lehce vklouznout dovnitř a odstranit důkazy.“

„To je ale hodně za vlasy přitažené, Barbaro.“

„Jediné, co vím na sto procent, je, pane velkomožný, že nemůžeme ten záznamník hlasu z pilotní kabiny najít.“

Ještě než se rozloučil, přikázal Joe Barbaře, aby odpočívala, pak zadal číslo mobilu Susan Kellyové, a to přesně když se mikrobus kyvadlové dopravy z hotelu k letištní budově chystal nabrat cestující na tento krátký výlet.

„Byl jsem odvolán,“ vysvětlil jí bez úvodu.

„Toho jsem se bála, Joe.“

„Chcete říct, že to Farris už s vámi probíral předtím?“

„Tohle zrovna ne, nemluvil se mnou o tom, jaké běsnění v letecké asociaci vyvolal ten únik informací z pásky z řídicí věže. Ale říkala jsem vám, co mi povídal už tuhle, v sobotu. Není s vámi moc spokojený, Joe. Vůbec mě nepřekvapuje, že vás odtud chce dostat pryč.“

Joe zvedl hlavu a zadíval se na mikrobus, do kterého stále ještě nastupovali lidé. „Kde jste, Susan?“

„V odbavovací budově.“

Dohodli se, že se sejdou za deset minut u východu Joeova letu, a on měl tak právě nejvyšší čas ukončit hovor a doběhnout k mikrobusu. Když dorazili a on šel k odbavení před odletem, Susan už na něj čekala. Posadili se na lavičku mimo doslech procházejících cestujících a Susan spustila. „Podívejte se, Joe, nepracuju s Deanem dost dlouho na to, abych už věděla, co všechno ho žene kupředu. Jedno vím však jistě. Pod skvělým intelektem a naoko vytříbenou vizáží tluče srdce člověka okouzleného politikou, jenž má políčeno na vyšší mocenskou hru. Neměla bych vám to vůbec říkat a doufám, že to nebudete nikde opakovat, ale Dean považuje Státní výbor pro bezpečnost dopravy jen za přestupní stanici a ne za cíl cesty. Problémem samozřejmě je, Joe, že ho nelze ovládat a že vám jako odborníkovi může zničit kariéru. Musíte s ním zacházet v rukavičkách.“

Joe si upřeně prohlížel vlastní ruku a kýval na souhlas. Pouhý náznak, že by jeho profesionální postavení, kterého si tolik vážil, mohlo být ohroženo, mu naháněl mrazení v zádech. „Je mi to jasné. Víte, já tu práci, kterou dělám, mám hrozně rád,“ řekl prostě Joe a zvedl k Susan oči, aby se jí krátce zahleděl do tváře. „Nikdy bych nechtěl, abych nemohl pracovat pro výbor jako vyšetřovatel. Aby mi v tom někdo bránil. Připadám si tam jako ryba ve vodě.“

„Tak to ho potom budete muset přečkat.“

„Jo, ale nemůžu si brát servítky, když je naprosto mimo obraz.“

„Chce to diplomacii, Joe. Dobrý diplomat vás dokáže poslat ke všem čertům s takovou výmluvností, že mu ještě poděkujete za to, že vám poskytl popis cesty. Vypracujte si tohle umění na Farrisovi. Nejen pro vaše vlastní dobro, ale i kvůli nám.“

Rozloučili se krátkým stiskem ruky. Joe zamířil k nástupnímu koridoru a teplo vyzařující z její dlaně cítil pak ještě chvilku na své vlastní. Zdálo se, že něco z toho chladného odstupu již roztálo.

*****

Ve výšce přes deset tisíc metrů již letušky podávaly večeři, když si Joe uvědomil, že muž sedící vedle něj něco sepisuje na dopisní papír opatřený logem společnosti North America Air. Výraz v obličeji i chování toho muže naznačovaly, že jde patrně o nanejvýš rozčileného vysoce postaveného představitele aerolinek. Joe se rozhodl, že si ho nebude všímat, a pojídal v tichosti večeři. Hlavou mu blesklo, že by vlastně oba mohli velice dobře předstírat, že ten druhý zkrátka neexistuje, i když seděli jen několik centimetrů od sebe. Když se však pohybovali někde nad Kentucky, vyklouzlo Joeovu společníkovi z ruky pero a Joe se sehnul, aby mu ho zvedl. Při tom bylo nezbytné, aby se jeden druhému podívali do tváře, a následovaly díky, které nakonec vedly k váhavě započatému rozhovoru.

Bez sebemenší stopy po úsměvu ten muž nakonec napřáhl pravou ruku a představil se. „Jsem Craig Lewiston. A vy jste…?“

„Joe Wallingford ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy.“

„Zajímavé,“ pronesl muž. „Ještě asi tak do pěti hodin včera odpoledne jsem byl viceprezidentem údržby u společnosti North America Air. Pak se ve mně něco zlomilo a já s tím praštil.“ Zvedl opět pravou ruku, tentokrát dlaní vzhůru. „Ale s tím neštěstím to nemá nic společného, to vás mohu ujistit.“

Lewiston se na pár minut opět vrátil ke svému psaní a snažil se předstírat, že si nevšiml vyčkávání muže ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy, jestli bude v rozmluvě pokračovat.

Joe si Lewistona prohlížel, pokud něco takového lze udělat u spolucestujícího na vedlejším sedadle v přeplněné druhé třídě letadla. Byl velmi vysoký, skoro sto pětadevadesát centimetrů, vyzáblý obličej rámoval velká ústa, která se v koutcích trvale stáčela vzhůru a propůjčovala celé tváři lehce pobavený výraz. To bylo v ostrém rozporu s tím, jak mizernou náladu zjevně ten člověk měl. Když mluvil, obrovské obočí se neustále trhavě pohybovalo a bylo tak výrazné, že je Joe viděl i svým periferním viděním. Lewiston si nakonec povzdechl, zastrčil pero do kapsy a ne příliš nadšeně se s typickým texaským přízvukem s protahovanými samohláskami rozpovídal. „I když to už dnes není moje starost, k čemu vlastně při tom vašem vyšetřování docházíte?“

Joe mu to ve zkratce shrnul a neopomněl se zmínit o tom, že sdělovací prostředky se zaměřují na sabotáž.

„To je hodně za vlasy přitažené,“ potvrdil Joeův názor Lewiston. „Ten stroj je hotový zázrak. Já ten systém znám – pracoval jsem s ním a sám jsem prošel kurzem pro mechaniky. Původně jsem vyučený letecký mechanik.“

„Skutečně? Že by viceprezident s prsty od šmíry?“

Lewiston se lehce pousmál. „Ne že by to v dnešní době člověku na vysokém postu u aerolinií k něčemu bylo.“

„Smím se vás zeptat, proč odcházíte?“

„Smíte. Ale nevím moc dobře, jestli se mi to chce sdělovat zrovna člověku ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy. Letím do Washingtonu, protože mám domluvený pohovor s lidmi od USAiru a z Asociace letecké dopravy a pravděpodobně ještě s dalšími. Nemám vůbec v úmyslu z téhle branže odejít, jen z frontové linie společnosti North America Air.“

Znovu se odmlčel a Joe se jen tak zkusmo ponořil do neznáma. „Proč je to frontová linie? Říkal jste, že v tom ta havárie nehraje roli.“

Lewiston vyfrkl opovržlivě vzduch nosem, jako kdyby ho právě někdo požádal, aby vysvětloval něco nad slunce jasného. „My jsme – tedy oni sváděli v posledních deseti letech marnou finanční bitvu a teď už jim dohromady nezbylo nic, co by mohli prodat, aby se udrželi ve vzduchu. Lidé, a to i včetně nás z vedení, se vzdali řady platových i sociálních výhod, a že to bylo opravdu bolestivé… Teď zůstáváme ve hře už jen jako cíl pro někoho, komu by se chtělo odkoupit naše akcie a převzít nás.“

„O tom jsem nic neslyšel,“ přiznal Joe.

„Vyšlo to najevo dnes ráno. Naštěstí jsem jejich akcie neprodal. Ihned vyskočily na třináct.“

Lewiston se podíval na hodinky, kdy už začnou sestupovat na přistání ve Washingtonu. Zřejmě by uvítal trochu soukromí. Joe se přistihl, že se cítí provinile a neomaleně, ale příležitost provést výzkumnou sondu byla příliš lákavá, než aby si ji nechal utéct.

„Rád bych se vás zeptal na něco, na co by žádný současný šéf údržby nemohl odpovědět, aniž by naprosto neznemožnil svou společnost. Ale –“

„Jelikož jsem ale v současné chvíli už mimo, tak vám popravdě řeknu, jak to je, to máte na mysli?“

„Tak nějak.“

Lewiston kývl na souhlas. „Tak o co běží?“

„Měli jste potíže udržet obvyklou úroveň údržby v posledních několika letech? Vzpomínáte si na pokuty, které dostaly Eastern Airlines i mnoho dalších aerolinek, a na všechna ta odůvodnění, proč se nechaly věci zajít až příliš daleko kvůli deregulaci? Pociťoval jste podobný nátlak?“

„A zatraceně silně! Týkalo se to celého systému.“ Na chvilku si natáhl dlouhé nohy do uličky. „Vy jste placený vládou. Zažil jste přece, když paní Doleová a Jim Burnley a všichni ostatní na ministerstvu dopravy vyrazili do boje jako poslušní Reaganovi vojáčci a začali prosazovat tvrdou linii strany – na našem dvorečku nemáme, lidičky, žádný problémy! Deregulace je setsakra senzační věc! Nikdo nic neseškrtává. Všechno je bezvadně bezpečný.“ Lewiston znovu zavrtěl hlavou. „A císař je úplně oblečený. Potíž je v tom, že není možné je obvinit ze lži, protože ani jeden z nich neměl nejmenší představu o podrobnostech spojených s bezpečností létání, takže ani lhát nemohli. Považovali zkrátka všechno to svinstvo za pravdu. Jenže dobrý bože, lidi, jako jsem já, se dnes a denně museli potýkat se vzteklými šéfy jako Dave Bayne a marně se snažit ospravedlnit každou důkladnou kontrolu a každý náhradní díl, plat každého člověka, který byl navíc. Lidi, kterým krvácelo srdce ze škrtů v rozpočtu na údržbu.“

Joe přikývl. „Mnohokrát jsme ty potíže zažili, ale nikdy jsme je nemohli doložit.“

„Samozřejmě že ne. Protože jsme nepozabíjeli víc lidí za rok, než ministerstvo dopravy vyhlásilo za přijatelné. Proto jste to nemohli doložit. Jediná čísla, která na ministerstvu chtějí, jsou úmrtí a neštěstí, mrtví a havárie. Když tahle čísla nestoupají, pak není jako obvykle co hlásit. Neměli jsme žádnou možnost změřit upadající meze bezpečnosti a prudce upadající úroveň standardních požadavků, pakliže jsme také nezačali zabíjet tisíce cestujících. Jedna velká lež, Joe, lež jako trám. Joseph Goebbels by se za ni nemusel stydět.“

Z amplionů palubního rozhlasu se ozval hlas kapitána letadla, informující cestující o počasí a o následném přistání na washingtonském Národním letišti. Lewiston zmlkl a čekal, až vysílání skončí. „Dostal jste mě do varu v době, kdy jsem znechucený a zuřím jako šílenec. Omlouvám se.“

„Podívejte, neomlouvejte se. Pomůže mi to mnohému porozumět.“

Lewiston se na chvilku zamyslel.

„Dovolte, abych vám dal jeden tip pro to vaše šetření havárie. Jestli to vypadá jako problém v systému ovládání letových funkcí, prosekejte se vším tím nánosem blbostí a zaměřte se na interferenci elektronického vybavení. Ten systém je totiž kvalitní. Jestli se v něm něco zmotalo, přišlo to zvenčí. Je-li v tom ale lidská chyba v pilotní kabině, podívejte se hodně zblízka na toho, kdo najal šéfpilota a jestli věděl, co dělá.“

„Co chcete říct tím šéfpilotem?“

„Je to jen narážka, nic víc. Dave Bayne je skvělý chlap, ale nastolil styl vedení, který nechává na nižších šéfech, aby o věcech rozhodovali, aniž pak někdo sleduje, co dělají. Dave nezjistí, jestli někdo dělá něco blbě, dokud se nedostaneme do hodně velkého průšvihu.“

„Jak by to mohlo –?“

„Já nevím. Je to jen nápad. Netuším, jestli tady v tom případě o něco takového šlo. Ale jestli se vám začne zdát něco ze strany výkonných šéfů prapodivného, podívejte se o jednu úroveň níž. Zjistíte, že v North America Air jsme ve vertikálním směru komunikovali hodně mizerně. Vemte si například moje postavení. Zdá se, že mně osobně nikdy nikdo nic neřekl.“

Nastala odmlka, zatímco se Joe odhodlával vyslovit otázku, kterou měl silnou potřebu položit. „Odešel jste kvůli tomu tlaku, nebo proto, že úroveň údržby ve vaší společnosti definitivně klesla příliš nízko?“

Lewiston déle než minutu neřekl ani slovo, jen se díval Joeovi do očí, pak teprve odpověděl. „Víte, asi bych na to neměl odpovídat,“ prohlásil nakonec.

„Ale uděláte to, viďte?“

Craig Lewiston si vzdychl a kývl hlavou. „Varianta B,“ řekl prostě.

Joe se posadil rovně a v duchu si třídil Lewistonova varování. To už se ale na okamžik naklonili vlevo, zakroužili nad řekou Potomac a vzápětí pod oblohou zataženou vysokou oblačností přistávali od severu na washingtonském Národním letišti.

Když Joe vstoupil do letištní budovy, čekal zde na něj agent aerolinií a v ruce trpělivě třímal lepenkovou ceduli se jménem WALLINGFORD, aby ji vycházející cestující viděli. Na Joea čekal naléhavý telefonát.

Joe si našel telefonní budku na mince a vytočil číslo Andyho v Kansas City.

„Joe, v zadní části třistadvacítky jsme něco našli. Bylo to zamotané v ovládání výškového kormidla – nějaká krabička plná elektroniky. Joe, vtip je v tom, že lidi z Airbusu jsou toho názoru, že to nepochází z jejich letadla. Jinými slovy to nakonec přece jen mohla být sabotáž!“

11 KAPITOLA

STŘEDA 17. ŘÍJNA, DALLAS VE STÁTĚ TEXAS

David Bayne byl z výtahu dřív, než se dveře úplně otevřely. S typickým spěchem kráčel dlouhou, kobercem pokrytou chodbou vedoucí poschodím, kde se nacházelo vedení letecké společnosti North America Air. Jako ze škatulky oblečený předseda správní rady a prezident těchto aerolinií byl hvězdou už od studentských let na Jižní metodistické univerzitě v Dallasu a atletický trénink byl stále ještě patrný na širokých ramenech i na celé jeho sto devadesát centimetrů vysoké postavě.

Baynea bylo možné považovat za příklad udávající, jak má vypadat elegantní představitel velké akciové společnosti v dallaském módním stylu. Naškrobená bílá košile a skvěle ušitý italský oblek dobře ladily s ostře řezaným obličejem. Tmavé vlasy měl sčesány dozadu a nepatrně ulízané. Takový účes si oblíbili mladí ambiciózní finančníci na Wall Streetu, kterým mohlo být zhruba o polovinu méně než jemu. Snadno vznětlivý, bohatý a mocný osmačtyřicetiletý Bayne byl nenápadně hezký takovým druhem krásy, která obvykle nebývá u rodáků z Texasu běžná. Pletl hlavy ženám, kamkoli přišel, a to byla schopnost, která mu během let již velice dobře posloužila a vynahrazovala poněkud pragmatický přístup k životu a nedostatek smyslu pro humor.

Rychle proklouzl kolem recepce, kde na zdech visely fotograficky přesné olejomalby nejrůznějších letadel sloužících kdy v barvách společnosti North America Air, a zatlačil do těžkých dvojitých vstupních dveří komplexu kanceláří.

„Dobré ráno, pane Bayne. Všichni už jsou uvnitř, prosím.“ Elegantně oblečená sekretářka předtím upozornila vysoké představitele společnosti uvnitř jeho kanceláře, že velký šéf již dorazil na patro – nevýznamný, leč naprosto nezbytný projev respektu, který Baynea chránil, aby nevstoupil do své kanceláře v okamžiku nějakého nevázaného rozhovoru, jenž by přivedl všechny do trapných rozpaků.

Usmála se na něj, když se mihl kolem jejího ultramoderního psacího stolu z tabulového skla a leštěného chromu, a s uspokojením vzal na vědomí jeho neposkvrněný povrch. Na skleněné desce, jako by to bylo na jeho přání, stál pouze telefon na propracovaném držátku a malá váza z křišťálového skla s jedinou rudou růží na dlouhém stonku dodávanou čerstvou každé ráno před jeho příchodem. Na menší skleněné desce stranou stál počítač a vedle něj leželo několik pracovních listů papíru.

„Děkuji, Connie,“ ocenil sekretářčinu snahu Bayne a svižně vešel do kanceláře. Letmo obdařil kývnutím hlavy čtveřici viceprezidentů tvořících nejvyšší vedení společnosti, kteří na něj čekali už deset minut. Byli tam Ron Putnam, provozní šéf společnosti, Holman Spradley, generální právní poradce korporace, Liliana Buckmanová, jež měla na starosti komunikaci uvnitř akciové společnosti, a Mark Rogers, zodpovědný za legislativní záležitosti a za kontakt s úřady vlády Spojených států.

David Bayne, mistr v oboru jemných přediv uvnitř korporace, se trénoval už celé roky, aby z něj vyzařovalo jeho výsadní postavení, a to nejen řečí těla a správným načasováním. Začal tedy nyní rozehrávat tuto uměleckou koláž složenou z nejrůznějších prvků, ať už to bylo chování či vhodné předměty, s naučenou, i když teď již podvědomou lehkostí. Rychle přešel za masivní starožitný psací stůl, který kdysi náležel argentinskému diktátorovi Juanu Perónovi. Interiér kanceláře měl tradiční obdélníkový tvar s okny od podlahy až ke stropu, jež tvořila stěnu proti dveřím a rámovala skvělý výhled na severní Dallas a původní letiště tohoto města s velmi podmanivým názvem: Love Field – Pole lásky.

Bayne se posadil a byl si vědom, že tito čtyři nejlépe placení lidé korporace jsou ve střehu a sledují každý jeho pohyb. Dal si tedy na čas a patřičnou pozornost věnoval aktu položení kožené aktovky na skříňku sloužící občas také jako bufet. Teprve poté se chopil telefonu, aby vydal několik pokynů sekretářce. Po celou tu dobu se pečlivě střežil, aby nedal byť sebeméně najevo, že ví o jejich přítomnosti. Nakonec se přece jen v židli otočil, vyndal si z horní zásuvky stolu žlutý poznámkový blok, odšrouboval krytku plnicího pera, na nos si posadil elegantní brýle na čtení s polovičními skly a pak teprve zvedl hlavu. „Jak víte, včera byla naše společnost vystavena útoku směřujícímu ke změně vlastnických práv. K tomu se dostaneme za chvilku. Nejprve chci, abychom co nejrychleji pohnuli s tou páteční havárií v Kansas City. Předávám ti slovo, Rone.“

Viceprezident Ronald Putnam, provozní šéf společnosti, si o Davidu Bayneovi nedělal žádné iluze. Už léta byli jak v pracovním, tak i v osobním životě přáteli, hlavní slovo však ve společnosti North America Air měl pouze Bayne. Ocitl-li se člověk v šéfovské audienční síni, pak vysoké postavení v korporaci a šestimístné platy se proměňovaly ve zlaté okovy, kterými jste byli připoutáni k vůli Davida Baynea. Od pátečního neštěstí v Kansas City se pak jeho vůle soustředila na to, jak zvládnout napáchané škody.

„Ve zkratce,“ začal Putnam a zadíval se soustředěně do svých poznámek, „to vypadá tak, že přichází v úvahu buď přímá sabotáž, nebo nějaký druh náhodné interference rádiovými vlnami, která ovlivnila ovládání letových funkcí. Porucha ovládání bez zásahu zvenčí nebo chyba pilota jsou méně pravděpodobné možnosti tři a čtyři.“

„A zakládá se to na čem?“

„Na nejnovějších informacích od našich lidí, kteří se účastní vyšetřování s týmem Státního výboru pro bezpečnost dopravy.“ Ron Putnam odříkal zprávy o nalezení elektronického přístroje v troskách ovládání výškového kormidla airbusu předešlého večera a zapřísáhlé tažení přívrženců Wilkinse, kteří měli v úmyslu během dvou dnů předložit důkaz o sabotáži.

Bayne se na chvilku posadil zpříma a vstřebával poslední informace. „Už jsem po minulém víkendu pořádně zmasíroval pár lidí ve Washingtonu, aby pohnuli s tou teorií o sabotáži, když to vypadalo, že hoši ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy to berou příliš na lehkou váhu. Nemůžu ale říct, že bych tomu sám nějak moc věřil. A ty mi teď říkáš, že se zdá, jako by to mohla být skutečnost. To myslíš vážně, sabotáž?“

Ron Putnam si trochu nesvůj poposedl a přikývl na souhlas. Bayne mezitím bubnoval prsty na desku stolu a zahleděl se směrem k východnímu rohu místnosti na originál abstraktního obrazu od Alexandera Caldera na stěně. Získal ho za zlomek jeho skutečné ceny z ústředí zkrachovalých aerolinek Braniff International ještě dřív, než kdokoli začal sledovat stopu aktiv této smůlou pronásledované letecké společnosti. North America Air tehdy žádné slzy pro Braniff neronila a jejich odchod ze scény v roce 1982 zkrátka pomohl Bayneově společnosti dostat se do sedla. A to, že Bayne přinesl tento umělecký předmět Hardinga Lawrence, proslulého předsedy Braniffu, sem do budovy, představovalo pro něj hluboce uspokojivý počin. Vyvolávalo to v něm představu podobenství s nějakým drsným komančským bojovníkem, jenž už před dvěma sty lety na tomto místě zažíval týž hrdý pocit ze skvělého činu, když si na stanovou tyč svého stanu vystavil nepřítelův skalp.

„Tak fajn,“ ozval se nečekaně Bayne, „sabotáž, rádiová interference nebo chyba pilota. Ještě něco?“

„Musíme rovněž brát v úvahu selhání přístrojů. Přece víš, že letadlu náhle selhalo ovládání kormidel či co.“

„Dokázal bych se smířit se sabotáží a dokonce i se selháním ovládání,“ prohlásil Bayne, „pokud to ovšem byla konstrukční závada a nás nebudou moct obvinit z toho, že by selhala naše údržba. V žádném případě však nemůžeme potřebovat, aby v tom hrála úlohu zranitelnost systému rádiovou interferencí nebo chyba pilota.“

„Jenže my nemůžeme potřebovat ani jedno z toho! Davide, máme třistadvacítek ještě osmnáct a další jsou objednané,“ připomněl důrazně Putnam. „Jestli začneme naznačovat, že elektronický systém řízení letu je nespolehlivý a má sklon k selhávání, ať už kvůli konstrukčnímu řešení, nebo rušením ze země, mohli bychom dopadnout tak, že nám s nimi bůhví na jak dlouho nedovolí létat. A to už se nezmiňuju o bitvě s Airbusem na všech frontách.“

„To je svatosvatá pravda. Jak je to s těmi piloty? V čem vlastně mohli udělat chybu?“

„Dick Timson podle toho, co říkal John Walters, tvrdí na sto procent, že stroj k zemi neposlal, že se nedostal do větrných střihů ani že neudělal žádnou jinou chybu. Timson říká, že se letadlo sklonilo nosem dolů, když se přiblížil k dráze, a to navzdory tomu, jaký mu dával povel. To je taky všechno, čeho se v současné době mohou všichni držet, protože Don Leyhe, náš druhý pilot, leží v kómatu a tým Státního výboru pro bezpečnost dopravy nemůže najít záznamník hlasu z pilotní kabiny.“

„Cože? A proč ne?“ Bayne si poposedl dopředu.

„Zkrátka se zdá, že tam žádný není. Ještě se pořád snaží ho najít. Dokud tu skříňku neobjeví, jsme závislí na tom, co tvrdí Timson a co si pamatuje.“

Bayne se na něj zadíval zkoumavým pohledem. „A co je na tom zlého? Nedá se mu snad věřit?“

„Dá, pokud vím, Davide. Jenže paměť je ošemetná věc, když dojde k otřesu mozku, může se pomíchat. A Timson utrpěl frakturu lebky. Jediné, čeho se musíme obávat, je, že z letového záznamu snad vyplývá – podle Johna Walterse –, že ovladače mohly být posunuty do přední polohy a teprve před nárazem vráceny zpět. Paměť Dicka Timsona se k tomu nehlásí a nikdo si nedokáže vysvětlit, proč by člověk, který má všech pět pohromadě, něco takového udělal.“

„Vzpomínám si na Timsona,“ poznamenal poněkud duchem nepřítomný Bayne. „Tvrdý chlápek ze staré školy, pokud si vybavuju správně.“

„Ano, takový přesně je. Býval u námořního letectva, práce má naprostou přednost, přísný co do dodržování kázně a má vůbec nejlepší výsledky při rozvazování pracovních smluv ze všech šéfů společnosti. Jestliže Dick někoho propustí, tak ten se k nám už nevrátí. Na piloty vždycky platil – drží je pěkně v pozoru, a to přes všechny ty neustálé stížnosti ze strany Svazu pilotů.“

„Byl ale schopný? Myslím Timsona.“

„Ano…“

„Neznělo to moc jistě. Proč?“

„Když šel Timson poprvé na přistání, vletěl do větrných střihů a téměř s tím praštil o zem. Klesli až na letovou hladinu dvanáct metrů.“

David Bayne začal bubnovat prsty do desky stolu. „Jak doporučuješ, abychom teď postupovali? Podaří se nám zachovat si před veřejností tvář?“

„Snad ano, ale ať už máme ve Washingtonu sebelepší přátele, líbit se jim to nebude. Všichni jste určitě slyšeli, že páska se záznamem z věže nějak pronikla na veřejnost a včera ji přehrávali po celých Státech? Jasně to dokazuje, že dispečer nevaroval naši posádku před větrnými střihy. Použil označení silný nárazový vítr, ale to je taky všechno. To bychom mohli přišít Federální letecké asociaci jako nejvýznamnější nepřímý podíl, protože jim opomněli předat adekvátní informace o počasí. Ve skutečnosti vyhodnocení letového záznamu pravděpodobně větrné střihy vyloučilo… jenže jinak ve všech ostatních případech jsme v tom až po uši. Jestli to bude problém v systému ovládání, co budeme dělat se všemi těmi ostatními třistadvacítkami? Nakonec to může dopadnout i tak, že jim na pořádně dlouhou dobu zakážou vzlétnout. Ale jestli je to z viny pilota nebo nějaké zanedbání – například jestli měl Timson letadlo v příliš velkém náklonu nebo udělal nějakou jinou chybu pilotáže –, tak to jsme potom ve velkém průšvihu, protože on, to jsme vlastně my. A pokud by se jednalo pouze o sabotáž, bude to vypadat, že z hlediska ostrahy máme mezery a naše opatření jsou neúčinná. Kdyby se nám alespoň podařilo poněkud to naředit a přenést část viny na Federální leteckou asociaci, zamezili bychom tím jakémukoli nečekanému odhalení, které jsme ještě nevzali v úvahu. Mám za to, že tímhle směrem bychom se měli vydat.“

Bayne se zadíval směrem na stěnu nade dveřmi a přemýšlel o tom. Putnam se rozhodl, že zajde ještě o něco dál. „Věc se má tak, že jestli tu budeme nečinně sedět a nepustíme se agresivně do prosazování našeho názoru, že za to nese zodpovědnost řídící letového provozu nebo že věž něco zanedbala, skončíme tak, že to všechno padne na naši hlavu. Zvlášť když o předsedovi Státního výboru pro bezpečnost dopravy je všeobecně známo, že je kam vítr, tam plášť. Nijak zvlášť nehoří touhou do toho zatáhnout leteckou asociaci, která, abych tak řekl, mu poskytuje politickou podporu, aby se udržel ve funkci.“

„Tak ano,“ shrnul to Bayne, „souhlasím s tím, že bychom se měli pokusit do toho zatáhnout leteckou asociaci, jestli to jen trochu půjde. Je tu někdo, kdo s tím nějak zásadně nesouhlasí?“

Nikdo nic nenamítal. Bayne si poposedl a chystal se povstat. „Co se týče téhle záležitosti, všichni me neustále udržujte v obraze. Popřemýšlím o tom, co bychom ohledně toho měli udělat v Kapitolu, jestli s tím vůbec něco máme dělat. Marku, nešlo by, abys tu ještě chvíli zůstal? Probrali bychom další možnosti. Existuje přinejmenším pár lidí z Kongresu, které jsem už dlouho kvůli ničemu nemasíroval. Pro vás ostatní platí, že schůze dozorčí rady je v zasedací místnosti v deset ráno. Přijďte připraveni na boj. Jestliže tuhle bitvu prohrajeme, jsme všichni bez práce.“

Den Davida Baynea pak pokračoval ve víru různých telefonátů a plánovacích schůzí, takže mu čas ubíhal, dokud mu sekretářka Connie nepřipomněla, že jsou čtyři hodiny odpoledne a že je očekáván na jiném místě. Zareagoval na to rázným ukončením jedné ze schůzí, vykročil směrem k výtahům a sjel dolů do podzemních garáží. O několik minut později se už se svým mercedesem vmísil do provozu v centru Dallasu. Obloha se zatáhla šedými bouřkovými mraky a teplota byla tak překvapivě mírná, že mu to připomnělo šedesátá léta, kdy bylo ve městě podobně teplo celé dny.

Bayne vyjel z kruhového objezdu směrem na sever na placenou dálnici Dallas North, dřív než si to uvědomil. Mysl mu stále vyplňovala strategie pro nastávající bitvu v aerolinkách, ale pomalu se začal zabývat důležitějšími věcmi. Skutečně existovaly daleko podstatnější stránky života než pouhé trávení času v kanceláři. A platilo to dokonce i o chvílích, jež se zdály být naprosto kritické. Bayneovi to trvalo větší část z těch osmačtyřiceti let života, než si to uvědomil. V současnosti však rodinné záležitosti a rodinná setkání zaujímaly v jeho kalendáři prvořadé místo.

Příštích několik týdnů si pravděpodobně užije skutečné peklo. Jako nezávislá společnost se aerolinie topily ve vážných potížích a on bude muset postrkováním, uvážlivým osnováním a lichocením hledat cestu, jak se z nich dostat, chce-li se udržet v čele. Zástupci investičních bank z New Yorku, kteří ho jmenovali do čela společnosti North America Air, se slézali na Manhattanu k válečné poradě dokonce už ve chvíli, kdy odjížděl z kanceláře. Příští ráno se k nim připojí: nasedne v Dallasu na letadlo v šest hodin ráno a přistane na Kennedyho letišti, odkud se helikoptérou dopraví do středu New Yorku.

Byla velká škoda, že se mu nepoštěstilo aerolinie stabilizovat tak, aby se té krizi mohly vyhnout. Vše urychlila nedávná havárie, neboť kvůli ní klesla cena jejich akcií na burze ve velice ožehavé chvíli. David Bayne si dobře uvědomoval, proč by společnost North America Air mohla představovat tak lákavý předmět k převzetí, i když nebyla nijak zvlášť bohatá. Podobně jako došlo k bezohlednému rozčlenění aerolinií Eastern Airlines společností Texas Air v rukou Franka Lorenza, mohla by Bayneova společnost být rovněž výhodně rozprodána po malých operativních leteckých útvarech. Tato možnost – a záviděníhodné postavení společnosti vzhledem k přednostnímu vyřizování objednávek na nové letouny sjíždějící z výrobních linek u výrobce boeingu a airbusu a ve firmě McDonnell Douglas, kdy je získávala i s několikaletým předstihem – dělala ze společnosti North America Air lákavý cíl.

Sjel z dálnice na výjezdu na Royal Lane takřka u severního okraje Dallasu a poprvé si všiml, že popraskané betonové zdi a neposekaná tráva kolem sjezdu působí neutěšeným dojmem.

Kdysi se v témže směru táhla vedlejší železniční trať nazývaná Cotton Belt a její lokomotivy plnívaly těžký vzduch texaských letních večerů žalostným houkáním poloprázdných osobních vlaků a hlomozem nepoužívaných krytých nákladních vagonu, jejichž kola tenkrát drtila centové mince, když je pozdě v noci na koleje pokládal. Ta přízračná spřežení mu vyvstávala v paměti i dnes. Tehdy je jako chlapec pozoroval, jak nekonečně dlouho rachotí jen pár bloků od domu, kde s rodiči bydlel. S rachotem a skřípěním směřovaly vlaky na jih směrem do středu Dallasu nebo na sever směrem k výhybkám, přes které se v Addisonu napojovaly na hlavní trať. Nyní jel David o několik ulic dál na jih až k přísně vedené soukromé Škole svatého Marka v Prestonu, připravující studenty ke studiu na univerzitě. David ji s vyznamenáním ukončil v roce 1960. Jeho syn Sean tam teď jistě se svým družstvem amerického fotbalu bojuje o míč – otec mu slíbil, že se na zápas přijde podívat.

Bývaly doby, vzpomněl si s hořkostí, kdy skoro ani nevěděl, že nějaké děti má. Dcera – teď už jí bylo šestadvacet, byla vdaná a bydlela s manželem – mu proklouzla mezi prsty a její život mu zůstal tajemstvím. Naopak pro ni se stal klasickým případem chybějícího rodiče. David se rozhodl, že se Seanem stejnou chybu neudělá.

Auto nechal na parkovišti a došel až k okraji fotbalového hřiště. Na sobě měl lehký plášť do deště. Blonďatou hřívu syna zahlédl v okamžiku, kdy si chlapec sundal helmu, patrně aby si něco upravil na výzbroji.

„Tati! Ahoj!“ zamával na něj Sean a jeho hlas bylo přes celé hřiště sotva slyšet. V odpověď na otcovo zamávání se na něj chlapec usmál.

Míč se dostal pod nohy hráčů v další rojnici a David se pátravě rozhlédl po areálu školy. V paměti se snažil vybavit, jak to tu vypadalo tenkrát, když nosil školní uniformu. Zapsal sem Seana přede dvěma roky, když byl na začátku osmé třídy. David sám na tuhle školu tehdy před lety přešel z veřejné školy až v desáté třídě. Roztěkaný šestnáctiletý mladík z nedaleké střední školy Thomase Jeffersona s dlouhým záznamem kázeňských napomenutí. Na veřejné škole se David Bayne nudil, i když si to v té době v nejmenším neuvědomoval. Rodiče neměl ani obzvlášť bohaté, ani nijak mimořádně skvělé, ale dobře si uvědomovali, že David pro ně představuje potíže. Pak jim někdo poradil, že by ho Škola svatého Marka mohla napravit, kdyby si to mohli dovolit, a oni to nějakým způsobem dokázali.

Pokaždé když sem přijel pro Seana, zaplavily Davida vzpomínky na posměšky ostatních kluků i na vyučující daleko tvrdší a náročnější – jistá duševní skoupost způsobovala, že se projevovali až hrubě – než většina profesorů, se kterými se setkal na střední škole. Přesto ho tato elitní škola svým pevně zavedeným systémem – bud přežiješ, nebo zemřeš – vyprovokovala k vzepětí síly vůle. Tehdejší ředitel se silným anglickým přízvukem předpovídal jeho brzké vyloučení. David však dokázal, že se mýlí. Postupně se naučil školou procházet a zvládat i své trapitele – sebranku sebejistých, nafrněných bohatých mladíků přijíždějících pravidelně na školní vyučování v chevroletech, corvettách a čtyřistadevítkách Chevy – a neustále se zlepšoval. Ze spolužáků čišely peníze a sebevědomí a jako nic procházeli hodinami, které Davida stály bezesné noci a nekonečné víkendy v knihovně. Ze školy vyšel s pevným rozhodnutím dostat se mezi bohaté a dobře zajištěné, jak nejrychleji to bude možné. A také s pevným odhodláním, že nikdy nevystaví vlastní dítě tak nepřátelskému prostředí brutální soutěživosti. To první dokázal během deseti let. To druhé se rozpadlo v prach v den, kdy byl poprvé zvolen předsedou správní rady jedné korporace a kdy si uvědomil, co mu pomohlo na takové místo se vůbec dostat – ono duševní utužení, které mu poskytla Škola svatého Marka.

Mezi jeho spolužáky se mu podařilo navázat jen málo pevných přátelství. Zato se vytvořila trvalá spojenectví mezi silnými konkurenty, kteří se naučili vzájemnému respektu, i když se rozhodně nedalo mluvit o vzájemné důvěře. Spolupracovali v obchodním světě, v občanských záležitostech i v pořádání akcí oživujících jejich vazbu jako absolventů elitní školy. Svým způsobem tvořili výkvět mezi mladými znalci dallaského obchodního světa – druhou generaci úspěšných obchodníků vyrostlých v místě, které předtím opustili samozvaní naftařští prospektoři.

„Viděls, jak jsem ho zastavil, tati?“ Sean se náhle zjevil po Davidově boku a po cestě k autu rozebírali různé finesy nezbytné pro dobytí fotbalového světa.

David zamířil s mercedesem směrem k Northwood Country Clubu, kde měli v plánu nacvičovat Seanův golfový švih. „Jeden z kluků mi povídal, že se někdo snaží aerolinie převzít, tati.“

„To tedy měl pravdu.“

„Tvrdil, že do konce týdne budeš na dlažbě. Povídal, že pak budu dojíždět do školy tak maximálně na kole a budu si muset zažádat o stipendium.“

„Tak zlé to nebude,“ uchechtl se David. „Do smlouvy s North America Air jsem si dal pořádně velký zlatý padák. Kdyby mě nový majitel vyhodil, můžu si dovolit kvůli tomu klidně čtyři roky plakat, než mě to donutí hledat si novou práci. A když budeme patřit někomu jinému, tak samotné předkupní právo na odkup akcií by nám mohlo vynést několik milionů. Takže si s tím opravdu nemusíš dělat těžkou hlavu.“

„Taky nebudu. Řekl jsem mu hned, že má o finančních poměrech v akciovce nedostatečné informace.“

„Pane jo! Ty mě překvapuješ.“

Když projížděli okolo dálnice vděčící za své jméno iniciálám 36. prezidenta Spojených států Lyndona Bainese Johnsona, Sean se na chviličku odmlčel a zadíval se na shluk výškových budov.

„Tati? Mohl bych se tě na něco zeptat… na něco, co se ti asi nebude líbit?“

David se podíval na syna a zhodnotil přitom výraz odhodlání na jeho tváři. Užasl, když si uvědomil, jak se v něm samotném aktivují obranné odezvy. Vždyť tohle je jeho chlapec. Není nutné, aby si vytvářel účinnou obrannou linii.

„Tak spusť! O co jde?“

„Neměli by vedoucí velkých společností dbát na blaho těch, kdo pro ně pracují? Nebo se od nich čeká jen to, že vydělávají peníze pro sebe a akcionáře, ať už těmi akcionáři je kdokoli?“

„Na to se nedá úplně jednoduše odpovědět, Seane.“

„Tak jinak, tati, záleží ti na zaměstnancích společnosti North America Air?“

„Samozřejmě že ano!“ David nespouštěl oči z vozovky před sebou a přemýšlel o vyslovené otázce, o jejím motivu a o své reakci. „Synku, tohle jsou velice složitě propletené věci. Jako hlava korporace jsem v prvé řadě zodpovědný akcionářům, kteří investovali peníze do naší společnosti.“

„To jo, ale řekněme, že aerolinie opravdu vydělávají peníze a mají řadu velice zkušených lidí, kteří tam jsou už celé roky, a nějací noví lidi si skoupí všechny akcie a rozhodnou se, že by mohli vydělávat ještě víc peněz, když se nebude tolik vyplácet na platech. Řekněme, že to je někdo jako Frank Lorenzo, a ten jednoho dne přijde a řekne,“ Sean nasadil hluboký tón, „‚Heleďte, vy mamlasové, vyděláváte až moc, takže vám snížíme platy a vezmeme vám zdravotní pojištění a penzi. Tímhle způsobem my vyděláme o moc víc peněz, a jestli se vám to nelíbí, tak vás prostě nahradíme někým jiným.‘ Jenže tenhle šéf sám sobě plat nesníží, ten jen řekne, že já vydělávám příliš mnoho peněz, i když můžu sotva tak zaplatit účty. Jsem malý pán a nemám nic, co by mě chránilo. Není tady nějaké pravidlo nebo zákon, který by toho vedoucího donutil, aby mu šlo i o mne?“

„Jedním slovem, ne.“

David se podíval na syna napůl obdivně, napůl tím křížovým výslechem vyděšený. „Seane, podívej se na mou situaci. Já nevlastním společnost North America Air, pouze ji řídím. Mým úkolem je udržet ji v chodu a ochránit ji před bankrotem. Musím se zodpovídat představenstvu, a jestliže oni rozhodnou, že nevedu záležitosti společnosti správně nebo že vydělávám korporaci příliš málo peněz, protože jsem například příliš štědrý k zaměstnancům, tak mě jednoduše vyhodí a zaměstnají jiného předsedu a prezidenta, který bude dělat to, co oni chtějí.“

„Fakt?“

„Opravdu. Navíc jestliže dám zaměstnancům většinu zisku a pak kvůli tomu nedokážeme proplatit slušné dividendy našim akcionářům, ceny našich akcií klesnou a schopnost vydávat cenné papíry a navýšit kapitál se sníží; ohrozí to naši celkovou schopnost docílit dobrých finančních výsledků, a to dokonce i tehdy, když vydáme nové akcie.“

„Tím chceš říct, že se nemůžeš starat o lidi?“

„Ne!“ David si uvědomil, že zvyšuje hlas a že z něj začíná čišet rozmrzelost, a ovládl se. „Chci ti říct, že musím žonglovat se stovkami protichůdných zájmů a nemůžu dát všem všechno, co chtějí. Například chci pro naše aerolinie ten nejlepší bezpečnostní systém, ale když to přeženu a dovolím našim lidem v údržbě, aby utratili dvojnásobek, než je průměr u konkurence, ale zároveň nedokážu zvýšit ceny letenek nebo se mi nepodaří snížit náklady, zatímco všichni ostatní sníží svoje, tak nakonec zkrachujeme. To přesně je bitva, kterou vedu posledních několik let. Držím náklady nízko, abych nás udržel nad vodou. Totéž platí o mzdových nákladech – o platech. Jestliže naše konkurence dokáže získat víc práce za méně peněz, mohou si pak počítat méně za cenu letenky a zvýšit zisk. Proto musím přimět naše lidi, aby přistoupili na menší peníze, i když je to pro ně bolestivé a jsou vzteky bez sebe. Je mi líto, že je to vyvádí z míry, ale jsem placený za to, že zase až tak moc nedám na to, co oni cítí, jako spíše na to, abych nepoškodil ziskovost společnosti. Podívej se, jestli je nepřinutím, aby takové skutečnosti vzali na vědomí, a my se vypaříme z trhu, práci nebude mít vůbec nikdo a jsme nakonec biti všichni. Musíš jednoduše pochopit, že jsem jako ředitel cirkusu, který se snaží udržet věci v rovnováze. Ale zákony zemské přitažlivosti nevytvářím.“

David pohlédl na Seana a napůl čekal znuděný výraz. Místo toho se setkal s párem očí, které ho napjatě sledovaly a visely na každém slově. „Takže máš svázané ruce, je to tak, tati?“

„V mnoha případech ano. Ale jestliže udržím společnost ve stavu, kdy vydělává peníze akcionářům, tak z toho zaměstnanci vždycky vytěží. Záleží mi na tom, jak se s nimi zachází, ale tu každodenní starost a jejich bezprostřední řízení musím přenechat svým nižším vedoucím a ředitelům. Do toho se já nepletu, protože na to předseda nemá čas. Celé to představuje hodně složitou strukturu, která se řídí velice složitými pravidly. Neexistuje žádný zákon, který by nutil prezidenta veřejné korporace, aby kontroloval, zda nějaké rozhodnutí bude, nebo nebude mit hospodářský dopad na zaměstnance. Buď k tomu má vypěstované svědomí, nebo ho nemá. A nic víc ani nemůže dělat. Takový je současný systém.“

„Tak to se potom ten systém bude muset změnit, tati, protože je uhozenej.“

*****

Walter Calley byl do hloubi své bytosti otřesen zjištěním, že putování po louisianském venkově v noci v půli října může být tak zatraceně obtížné. Opustil onu starou stodolu po západu slunce v úterý večer a byl si jist, že mu jeho vojenský výcvik v umění, jak přežít, bohatě postačí. Ale o půlnoci už byl odhodlán toho přespolního běhu nechat a poohlédnout se po autě, které by se dalo ukrást.

Musí přežít, to věděl. Informace, kterou nosil v hlavě o svém příteli a tajném zaměstnavateli, členovi Kongresu Larry Wilkinsovi, ta musí přežít. Pohorší to celý národ a pravděpodobně to pomůže uskutečnit jejich sen stát se skutečnou silou v americké politice. Jako se senátorovi Joeovi McCarthymu vlastně nevědomky podařilo vyřídit komunismus tím, že na dvacet let přestalo být v módě komouše pronásledovat, tak atentát na Larryho Wilkinse třeba způsobí, že by se mohly výpady proti zastáncům nadřazenosti bílých stát na celou dekádu nepřijatelné. Měl poslání, snad mu byla přímo svěřena historická mise, a on ji naplní. Podobné vznešené myšlenky udržovaly Waltera v pohybu, ale když pětadvacet minut po úterní půlnoci padl pohledem na starý ford pick-up zaparkovaný na horním konci svažité příjezdové cesty u odlehlého farmářského stavení, bylo pokušení příliš lákavé, aby mu odolal.

Walter pozoroval půl hodiny dům, a teprve potom pomalu vklouzl na dvůr a opatrně se nasoukal otevřeným okénkem u řidiče do dodávky. V zapalování klíček nebyl, ale dráty za palubní deskou se nahmatat daly. Kdyby se mu podařilo vybrat ty správné…

Obličej mu náhle zaplavilo jasné světlo a zaskočilo ho naprosto nepřipraveného. Vůbec neslyšel, že by se někdo blížil.

„Ani hnout, ty grázle! Co kruci děláš v mým autě?“

Majitel usedlosti měl v rukou brokovnici a mířil s ní na Waltera. S brokovnicí nemáte velkou šanci polemizovat, připomněl si Calley a opatrně otvíral dveře s rukama tak, aby je bylo vidět. „Nestřílejte, vysvětlím vám to.“

Pustil se do vysvětlování a farmář, který neměl oficiální představitele ve Washingtonu příliš v lásce, mu v tichosti naslouchal. Skoro uvěřil tomu špinavému, bahnem obalenému muži, který tu před ním stál, že prchá před nespravedlností, než že uniká zákonu. Ale že mu nakonec nabídl peníze, to naplno zbystřilo farmářovu pozornost.

„Koukněte, měl jsem v úmyslu vám tu nechat pár set dolarů za to, že si vaše auto půjčím. Dám vám čtyři stovky, když mi ho necháte k dispozici.“ Calley zpozoroval, že se muž poněkud uvolnil. „Když mě necháte, abych opatrně sáhl semhle do pinglu – mám tam všechny věci, hned vám je dám.“ Odvrátil oči k tašce a pravou rukou ji prohledával. Ujistil se, že nahmatal, co hledal, a periferním viděním zahlédl, že se hlaveň pušky pomalu sklonila k zemi. Farmář konečně sundal prst ze spouště a postavil brokovnici pažbou na zem. Walter Calley doufal, že udělá právě tohle. Když zvedl oči a na muže se usmál, švihl pravou nohou, zachytil jí pažbu pušky a odhodil ji stranou. Dopadla na zem, nyní již neškodná, několik metrů odtud. Pravačkou vytáhl z batohu svou pistoli Magnum a jedním plynulým pohybem ji namířil starému muži do obličeje tak rychle, že neměl vůbec čas zareagovat. „Ani hnout!“ varoval ho Calley.

Farmáři došlo, že se nechal zaskočit, a celý ztuhl v očekávání výstřelu. Mužův syn, který celou dobu stál tiše ve tmě na zápraží asi deset metrů od nich, zahlédl jen odraz světla na smrtící zbrani namířené na otcovu hlavu. Jeho třicítka winchestrovka měla náboj zasunutý v komoře a muška mířila na zlodějovu hlavu dokonce už ve chvíli, kdy se jeho otec kradmo plížil k autu. Teď už mladík nezaváhal. Vyšla jediná zvonivá rána a kulka si našla cíl přesně před Walterovým levým uchem. V jediném okamžiku mu ustřelila velkou část mozku a vzala s sebou větší část pravé strany hlavy.

Uběhla téměř půlhodina, než se farmář se synem natolik vzpamatovali, že zavolali místního šerifa.

*****

Ve středu kolem poledne se Forrest Rogers a členové nejužšího kroužku, nyní již bývalých poradců, přátel a stoupenců Larryho Wilkinse, doslechli podrobnosti o Calleyově smrti. Netrvalo snad ani hodinu, než se tělo podařilo identifikovat – řidičský průkaz měl Calley zastrčený ve spodkách –, zpráva o jeho smrti se však do celostátních rozhlasových zpráv dostala až během dopoledne. V deset hodin někdo ze státní policejní hlídky vystopoval a našel Camaro, čímž se částečně vysvětlila záhadná střelba do pneumatik policejního auta v pondělí ráno. Avšak ani okresní, ani státní policie si nedokázala vysvětlit, proč ten člověk vlastně utíkal. V počítači o něm žádný záznam neměli, nebyl vydán zatykač ani oznámení, že ho policie hledá. FBI o něm vůbec nevěděla, a tak až na prostřelenou pneumatiku policejního hlídkového auta a patrně ukradenou poznávací značku jim jeho počínání zůstalo záhadou.

„Neznámý inženýr elektroniky z továrny na obranné systémy v Kansasu,“ zněla věta popisující Waltera Calleyho ve zprávách na stanicích v New Orleansu během celého odpoledne.

Ve třičtvrtě na jednu po poledni pošta doručila pásku do domu Forresta Rogerse docela běžnou donáškou spolu s ostatními účty a zásilkami. Forrest ihned svolal všechny ostatní a obálku nechal netknutou, dokud nedorazili. Teď když byl Walter mrtvý, zbývala pouze páska, aby jim řekla, co se přihodilo.

Venku se zatáhlo a ochladilo, takže paní Rogersová rozdělala oheň v krbu v jeho pracovně a Forrest se usadil na kraj židle před ohněm a čekal na ostatní – přijeli ještě před druhou hodinou.

Pak vypoklonkoval manželku pryč z pokoje, zavřel za ní dveře a všech šest mužů se usadilo na pohovky a do křesel. Forrest vytáhl pásku z hnědé poštovní vyměkčené obálky a vložil ji do přehrávače. Žádný vzkaz u toho nebyl.

Calleyův hlas jim sdělil, že v pátek odpoledne se telefonicky spojil s Larry Wilkinsem, když uviděl, co se děje v továrně u Leavenworthu. Hlavní zkušební modul na sledování cílů v kosmu, tvořený obrovským kontejnerem, byl naložen na návěs s plochou korbou. Neměl o tom mít tušení, ale jeden spolupracovník mu potvrdil, že tu noc má být modul letecky dopraven z letiště Kansas City někam do oblasti Tichého oceánu k provozním zkouškám.

Wilkins zprávu přijal s obrovským nadšením, popsal to Calley. Senátor podezříval již dávno lidi zainteresované na projektu „Brilantních oblázků“, že se pokoušejí zničit hlavní program „Hvězdných válek“ z důvodů nesloužících americkým zájmům. Prosadili dohodu mezi oběma opozičními stranami, že se nebudou testovat žádné části ani jednoho z existujících systémů, a teď se zcela jasně prokazuje, že je dohoda porušována a ještě ke všemu naprosto evidentně! Nikdy by neriskovali stěhování modulu, kdyby neměli v úmyslu ho testovat, tak to prý řekl Wilkins Calleyovi a ihned se také rozhodl, že poletí do Kansas City, aby se o tom přesvědčil na vlastní oči. „Chtěl si vzít taxi,“ pokračoval Walterův hlas, „a zajet tak blízko, aby viděl, že je to ten modul, a pak si chtěl pořídit nějaké snímky. Také měl v úmyslu přímo z letiště obvolat celostátní sdělovací prostředky a pořádně jim vyrazit dech. Pak ale to letadlo spadlo a zabilo ho a hned, jak jsem o tom slyšel – v tu dobu jsem byl doma v Leavenworthu –, jsem si uvědomil, že nás odposlouchávali. Víš, udělal jsem příšernou chybu, protože jsem Larrymu volal z kanceláře v továrně. Byl jsem totiž hrozně rozčilený. Je jasné, že to někdo odposlechl a věděl, že nemůžou dovolit, aby je při tom Larry nachytal. Není pochyb o tom, že si pak objednali jeho smrt. Byl to atentát.“

Calley se odmlčel, zřejmě něco dělal s páskou, pak bylo slyšet, jak si odkašlal a soustředil se na další krok. „Takže jestli se mi něco stane, než se k tobě dostanu, tak tohle všechno musíš zveřejnit. Prosím tě o to. Už kvůli Larrymu, kvůli našemu hnutí a naší vlasti.“

Tady páska končila a celá skupina zůstala mlčky zírat jeden na druhého. Konečně prolomil ticho Bill Hawkins.

„Takže co máme vlastně v ruce?“

Ed Trelonas zavrtěl nevěřícně hlavou. „Nemáme ani suchý z nosu.“

Ozval se kolektivní povzdech plný úžasu, když se Hawkins znovu ozval. „Ten mrňavej idiot! Před celou zemí jsme prohlásili, že máme důkaz. Kopnout do toho! Jestli někdo vyslechl ten jeho rozhovor s Larrym, tak by bylo setsakra tisíckrát jednodušší to stěhování zrušit než nechat spadnout letadlo plný lidí! Souhlasím, že máme v ruce starou belu, zato jsme se dostali do pěknýho průseru. Co řekneme tisku a federálce?“

Všech šest mužů začalo najednou s živou gestikulací mluvit jeden přes druhého, neboť v té chvíli důvěryhodnost jejich prohlášení, jejich budoucí politický vliv – zkrátka úplně všechno viselo na vlásku.

„Budou si o nás myslet, že jsme neonacistický magoři a šílenci, že vidíme strašidla tam, kde nejsou. Neexistuje tu vůbec žádné spiknutí, až na to, že jsme do toho spadli rovnýma nohama. A to jen díky tomu mrtvému kreténovi Calleyovi.“

„Hele,“ ozval se Forrest Rogers, „alespoň bysme toho chudáka mohli politovat. Znal jsem ho celý roky. Walter byl dobrej chlap. Možná že všechno příliš prožíval, ale mohl by si tady někdo laskavě vzpomenout, že si nechal ustřelit hlavu, jen aby nám mohl doručit varování, ať už to byla sebevětší pitomost?“

Několik mužů se zadívalo na Rogerse a vybavilo si, s jakou ochotou ho den předtím navrhoval zavrhnout či možná ještě něco horšího.

Všichni až na jednoho se zase usadili zpátky na svá místa do křesel a na pohovky a Billa Hawkinse nechali, aby se hřál u krbu. „Řekl bych,“ promluvil konečně, „že se na to díváme z úplně špatného úhlu. Kdo může tvrdit, že Calley neměl žádné důkazy? Calley je mrtvý. Nevíme přece, jestli všechno, co věděl, na tu pásku nahrál, nebo snad ano? Třeba toho bylo víc. Tím myslím, že buď skutečně věděl ještě něco víc, nebo byl celý bez sebe stihomamem. A já bych rozhodně neřekl, že ten chlap byl paranoik. Takže teď zveřejníme pravdu tak, jak ji vidíme my. Zveřejníme jeho smrt. Oznámíme, že Walter Calley měl klíč k atentátu, ale že ho zabili dřív, než mohl říct, co věděl. Zkrátka věděl, že havárie byla ve skutečnosti atentát na Larryho, ale i on sám se stal obětí atentátu.“

„Jestli to uděláš, pak zase někdo jiný může oddělat toho farmáře a jeho syna.“

„To určitě ne,“ pokračoval Hawkins, „nebudeme svádět vinu na ně. Walter, chudák starý, prchal před svými pronásledovateli a přitom udělal osudovou chybu. To lidi, kteří po něm šli, ho dohnali k tomu, že se pokusil ukrást auto toho chlápka. Ten farmář za to nemohl, ale FBI nebo kdokoli další ho k tomu, co udělal, dohnali. Můžeme to přišít jak FBI, tak CIA, jestli to uděláme Šikovně. Zkrátka stejný hoši, kteří dostali Larryho, šli i po Walterovi, to nezní špatně, ne?“

Rogers kýval hlavou na souhlas. „Taky si myslím. Ale co s tou páskou, Bille?“

Bill Hawkins natáhl ruku a vyndal kazetu z magnetofonu. Pečlivě si ji prohlédl a vhodil ji do ohně. Pak se otočil zpátky k Rogersovi a k ostatním, kteří ho se zmateným výrazem ve tvářích pozorovali.

„O jaké pásce to mluvíš, Forreste?“

*****

Zatímco se ve středu dopoledne zpráva o podivném střílení na příjezdové cestě k usedlosti v Louisianě teprve začala pomalu šířit směrem k New Orleansu, Joe Wallingford vystoupil tou dobou z výtahu v osmém patře budovy Federální letecké asociace ve Washingtonu a zamířil do své kanceláře.

„Joe… počkejte vteřinku.“ Za Joeovými zády zazněl ženský hlas, a když se otočil, ihned podle hezké postavy poznal Beverly Bronsonovou. Rozběhla se k němu hlavní chodbou, jež rozdělovala část poschodí patřící Státnímu výboru pro bezpečnost dopravy na dvě poloviny.

„Viděl jsi… páni, jsem úplně z formy… už’s viděl tohle?“ zeptala se ho zadýchaně Beverly a vtiskla mu do rukou list papíru s logem Federální letecké asociace v záhlaví. Bylo to oznámení pro tisk s datem středečního rána vyrobené někým o několik poschodí níž ve stejné budově. Oznamovalo se v něm, že letecká asociace požádala FBI, aby vyšetřila zjevnou krádež záznamníku hlasu z pilotní kabiny v Kansas City a odděleně i krádež pásky z kontrolní věže. Navíc, psalo se tam, se má společným úsilím letecké asociace a FBI prověřit možnost, že pád letadla společnosti North America Air byl způsoben úmyslným rušením z rádiového vysílače umístěného na zemi.

„Propánakrále! Co to provádí?“ Joe zamával výtiskem směrem k Beverly.

„Kdo?“

„Caldwell. Tohle nese neklamný rukopis Billa Caldwella.“

„Co se vlastně doopravdy děje, Joe?“

„Později, Bev!“ Joe jí poděkoval a vrazil jako vichřice do své kanceláře a vytočil Caldwellovo číslo. Podle jeho sekretářky měl být mimo budovu až do pozdního odpoledne. Ne, ona není oprávněna komukoli sdělovat místo jeho pobytu, a to ani představitelům Státního výboru pro bezpečnost dopravy. Praštil tedy sluchátkem a zamířil do kanceláře Deana Farrise, kde našel předsedu jejich výboru ve stavu nejvyššího rozčilení s kopií téhož výtisku v ruce.

„Joe, co ty o tomhle víš?“

„Pane předsedo, nikdy jsme oficiálně neoznámili Billu Caldwellovi jediné slovo o chybějícím záznamníku hlasu – a řekl bych, že to nemůže pocházet od nikoho jiného než od něj –, ale všichni ve vyšetřovacím týmu, samozřejmě včetně zástupců letecké asociace vědí, že se nenašel. A stejně tak David Bayne a jeho lidi. Krádež je určitá možnost, ale žádnému z nás není jasné, ani jak, ani proč by to měl někdo dělat. A navíc, neexistuje jediný podělaný důvod, proč by se měla FBI právě teď do téhle konkrétní záležitosti veřejně zatahovat. Ne že bychom je neměli čím zaměstnat.“

„Samozřejmě že se snaží udělat z nás obětního beránka,“ podotkl Farris a praštil svým výtiskem o stůl. „Pokoušejí se nás vykreslit jako neschopné. Chtějí nás obejít v cílové rovince a nechat FBI, aby za ně udělala špinavou práci. Mají zjistit, jestli jeden z našich lidí má na svědomí zveřejnění té pásky z věže. Ale ze všeho nejvíc se Caldwell snaží, aby ochránil své lidi na řídicí věži, a odvádí proto pozornost jinam.“

Farris nečekaně zvedl hlavu, když mu konečně došlo, co se mu Joe snažil před chvílí naznačit. „Čím jiným bychom je měli chtít zaměstnat?“

„Ta krabice s elektronikou ve vraku třistadvacítky. Tým Barbary Rawlsonové našel nějaké malé elektronické zařízení podobné vysílačce v troskách ovládání výškového kormidla. Lidi z Airbusu tvrdí, že tam nemá co dělat. Může to být nezvratný důkaz, ale taky nemusí.“

„O tom jsem ještě neslyšel. Vědí to už sdělovací prostředky?“

„Ještě ne. Přikázal jsem Andymu, aby to držel v tajnosti. Dělali na tom včera v noci. Zjevně je to skoro namaděru.“

„Chci to vědět, hned jak zjistíte, co to bylo. A teď zpátky k té pásce z věže.“

„Mluvil jsem s Nickem Gardnerem,“ začal Joe, „a ten mě ujistil, že páska se z jeho rukou nedostala a že o tom nic neví.“

„A ty mu věříš?“

Joe pokrčil rameny.

„Co mi zbývá.“

„Pak se pokus přesvědčit Caldwella, že je nevinný,“ nakázal mu Farris a přecházel přitom sem a tam.

„Už jsem se pokusil si s ním domluvit schůzku, jak jste mi nařídil. Je ale mimo budovu, nebo se schovává za svou sekretářku.“ Joe se posadil do jednoho z velkých kožených ušáků postavených u psacího stolu Deana Farrise, ale předseda dál přecházel po místnosti jako šelma v kleci.

„No, skvělé,“ mumlal Farris spíš sám pro sebe, když se otočil čelem k oknu a zadíval se jím ven na Mall.

„Je tu něco, co jsem vám možná měl říct, co se týká Caldwella,“ začal opatrně Joe.

Farris se otočil jako na obrtlíku a obličej mu zvědavostí jen hořel. „A to?“

Joe mu vylíčil obsah nedělního telefonického hovoru, kdy na Joea Caldwell naléhal, aby ho ujistil, že se při neštěstí nejednalo o selhání systému ovládání letových funkcí. A také šéfa ubezpečil, že ještě náměstkovi letecké asociace znovu nezavolal. „Vyčkával jsem, myslel jsem, že by se ta záležitost mohla vyřešit sama, a kdyby ne, měl jsem v úmyslu to nejprve prohovořit s vámi.“

„Skutečně? A kdy jako k tomu prohovoření mělo dojít?“ Ironie z jeho slov přímo kapala a Joe věděl, že nemá nic na svou obranu.

„Můžu vás ujistit, že jsem mu neměl v úmyslu prozradit vůbec nic, dokud bychom si o tom spolu nepromluvili. Já, ehm, odhadl jsem to tak, že to byl taktický manévr, který na nás měl tlačit, abychom vyslovili definitivní úsudek, a pak na nás shodit vinu v případě, že by se ukázal jako nesprávný.“

„Řekl vám, abyste o tom telefonátu s nikým nemluvil, Joe?“

„Ano.“

„A vy jste na to samozřejmě přistoupil!“ Farris už teď přešel z rozčilení do zuřivosti, v jejímž ohnisku se ocitl Joe Wallingford.

„Ne… podívejte, to bylo v neděli,“ vysvětloval Joe spěšně. „V pondělí jsme měli mít možnost si pohovořit s kapitánem. Počítal jsem s tím, že po tom rozhovoru by se mohlo dostatečně objasnit, co se stalo, takže vám pak budu moct říct o tom rozhovoru a následně, s vaším souhlasem, poslat Caldwella do patřičných mezí. Vždyť uvažovat pro tenhle stroj o zákazu vzletu je zkrátka směšné. Neměl jsem v úmyslu mu volat, dokud bych si dřív nepromluvil s vámi. Tou dobou jsem ještě ani neviděl výsledky vyhodnocení letového záznamu a…“

Předseda zlostně hleděl na Joea, pravá ruka se mu sevřela v pěst a on jí bušil do otevřené dlaně levačky. „Krucinál, Wallingforde, vy děláte pro Státní výbor bezpečnosti dopravy, ne pro leteckou asociaci. Jakékoli kontakty z jiných vysokých vládních míst nad rámec obvyklého postupu mi budete hlásit ihned, je to jasné? Aby vás čert vzal! Nechal jste mě bez možnosti se bránit!“

„Já to nechápu. Proti čemu jste se měl vy –“

„Když mi Caldwell volal, poté co se dostala páska z věže nějak na veřejnost – než jsem volal já vám –, pekelně zuřil, ale nezmínil se vůbec o tom záznamníku hlasu z pilotní kabiny, ani o tom, že se nám plete do našeho vyšetřování řečmi o zákazu startu pro třistadvacítku, ani o svém utajovaném telefonátu s vámi. A jelikož jsem o ničem z toho neměl ani potuchy, protože jste mě tady nechal tápat ve tmě, tak jsem musel nečinně sedět na zadku a poslouchat, jak on na mě řve. Byl bych měl alespoň něco, kvůli čemu bych si zase já mohl podat jeho, kdybyste mě pořádně informoval. Krucihergot!“

„Jeho telefonát neměl vůbec nic společného s páskami z věže. Tohle bylo v neděli.“

Farris už zase přecházel sem a tam za svým psacím stolem. Teď se otočil k Joeovi, ruce sepjaté za zády, jak to zřejmě měl ve zvyku během své profesorské kariéry. S hlavou skloněnou se kolébal ze strany na stranu, jako kdyby jednal s nějakým beznadějným idiotem. „Joe, Joe, Joe.“ Zvedl oči s výrazem nejvyššího podráždění. „Dostáváte se hodně daleko nad své možnosti s někým, jako je Caldwell.“

„Koukněte, já jsem tomu člověku nevolal.“ Joe se snažil potlačit stoupající vztek smíšený se zlou předtuchou.

„Joe, vy jste jenom technik. Caldwell je politik a Machiavelliho učedník. S ním se nemůžete měřit.“

„Bůh mi je svědkem, že se o to ani nepokouším. Vím, že jsem technik. A to je taky všechno, čím jsem kdy chtěl být.“ Vyřkl to s daleko větším důrazem, než zamýšlel, ale ono to stejně bylo úplně jedno, Farris si jeho odpovědí beztak nevšímal.

„Kdykoli nám začne Bill Caldwell nějak zasahovat do práce, má určitě něco za lubem. Vždycky to má nějaký skrytý význam. Tak za prvé –“ Farris zamával na Joea listem papíru se zprávou pro tisk – „se snaží ovládat chod událostí tady a ukázat Kapitolu, že letecká asociace pod jeho vedením nehodlá váhat, co se týče patřičného vyšetření možného atentátu. Snaží se na nás vyzrát v každém ohledu, a jak uslyšel o tom přístroji, který jste našli…“ Farris si znechuceně povzdechl. „Taky proto se musím držet na samém vrcholu politické hry tady v tomhle městě, abych chránil nás jako výbor a vásnic netušící technokrátky – před skutečným světem, abyste mohli dělat svou práci. Když nebudu vědět, odkud vítr fouká, tak nás to všechny vezme s sebou.“

Joe se díval na Deana Farrise v němém úžasu. On snad si opravdu myslí, že jeho funkce je politická prebenda. Susan měla pravdu. Ale na druhou stranu to byl taky jeho šéf, jak na to ostatně také poukázala. A to, jestli Joe zůstane ve svém místě, nebo ne, bylo v jeho rukou. „Pane předsedo, omlouvám se, jestli jsem vám měl o tom telefonátu říct hned –“

„To jste tedy opravdu měl.“

„Ještě stále chcete, abych za ním zašel a promluvil s ním, až se mi ho podaří zastihnout v kanceláři?“ zeptal se Joe a doufal, že odpověď bude záporná. Farris ho však zaskočil.

„Ano, Joe, to bych rád. Řekněte mu, aby nechal těch výhrůžek na adresu systému ovládání letových funkcí třistadvacítky, že nemá ponětí o tom, jak ožehavé v této chvíli věci jsou, a že zůstává se svým názorem osamocený. Ale rozhodně mu probůh neříkejte, co nového jste našli.“

„Ale o tom už on možná ví,“ opáčil Joe.

Dean Farris se zastavil a dlouhou paži i kostnatý prst měl stále ještě namířené na Joea. „Souhlasíte přece s tím, že pro ten zákaz dalších startů není žádné opodstatnění, že ano?“

„V tuto chvíli rozhodně není, ale to se může změnit. Tím chci říct, že jestli to byla sabotáž, tak proč je nenechat lítat?“

„Takže dokud nebudeme vědět víc, tak mu řekněte, ať toho nechá, že pro to neexistují žádné podklady. A až to uděláte, tak mu taky povězte – jestli se na to zeptá –, že my dva jsme o tom nemluvili. Nechte ho, ať věří, že jeho kontakt s vámi, kdy šel nad rámec svých kompetencí, je bez rizika.“

„Nemůžu –“

„Co, lhát? Nemůžete mu to povědět?“

„Rozhodně bych dal přednost tomu, kdybych nemusel.“

Snad poprvé během jejich rozhovoru se Farris podíval Joeovi přímo do očí. „Nehodlám vám dávat příkaz k tomu, abyste lhal, Joe. Ale zkuste mu nevyžvanit, že vím o jeho telefonátu.“

„Proč?“

„Trochu inteligence, člověče! Vytáhněte z něj něco. Co má sakra za lubem? Je to snad to, co si myslím? Snaží se kolem asociace vytvořit kouřovou clonu, aby zakryl, jakou v tom hráli úlohu? A jestli ano, tak kvůli čemu tak šílí? Musím to vědět, a rychle, a vy jste ten, kdo to může zjistit.“

*****

Bill Caldwell si převzal telefonát v pracovně u malého rokokového psacího stolu, který patřil jeho ženě. Ona první zvedla sluchátko, když telefon zazvonil. Na obličeji se jí objevil překvapený výraz, když mu vyřizovala, že s ním ihned chce mluvit prezident společnosti North America Air a že jeho hlas zněl nabroušeně.

„Haló!“

„To je Bill Caldwell?“

„Ano.“

„Tady David Bayne. Omlouvám se, že vám volám domů, ale měl jsem právě rozrušující telefonát s jedním ze svých viceprezidentů v Kansas City.“

„Ach tak.“

„Podívejte se, abych byl upřímný, Bille.“ Oslovení křestním jménem, ke kterému ho nevyzval, ihned uvedlo Caldwella do stavu nejvyšší ostražitosti, zatímco Bayne už pokračoval. „Můj člověk zaslechl, jak jeden z členů letecké asociace mluvil dnes večer v budce v nějaké restauraci, která byla náhodou přímo za ním, o svých příkazech z Washingtonu – údajně z vaší kanceláře –, které zněly v tom smyslu, že má zaujmout stanovisko, že vinu na tom neštěstí nese North America Air. Naši piloti prý vědomě vletěli do oblasti větrných střihů. Prohlásil rovněž, že jste vydal prohlášení pro tisk, ve kterém oznamujete, že jste požádal FBI, aby vyšetřila několik věcí, mezi jinými rovněž možnost, že došlo k sabotáži rádiovým vysílačem, a to přesto, že vůbec nikdo nemá sebemenší důkaz, že o sabotáž skutečně šlo, lidi kolem senátora Wilkinse nevyjímaje.“

Bill Caldwell cítil, jak začíná mít vztek, ale v duchu nabádal sám sebe, aby postupoval velice opatrně.

Bayne pokračoval a hlas prozrazoval, jak je rozzlobený. „A jelikož věřím, že ani vy, ani váš šéf by nikdy nemařili vyšetřování, přešel jsem to. Stále ještě tomu nepřikládám váhu, i když by někteří z vašich lidí v Kansas City potřebovali usměrnit. Ocenil bych, kdyby se mi z vaší strany dostalo ujištění, že Federální letecká asociace, jen proto, aby chránila své vlastní zájmy, se nijakým způsobem nepokouší vyvíjet nátlak nebo postrkovat lidi ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy, aby byli předpojatí proti našim lidem. Omlouvám se, že vás musím požádat o vaše osobní ujištění v té věci, ale pochopte, že jsem za naše aerolinky zodpovědný.“

Bill Caldwell v duchu napočítal do deseti, jak byl nebetyčné rozzuřen nad Bayneovou opovážlivosti vůbec vyslovit podobné obvinění, a bylo jedno, jestli otevřeně, nebo zaobaleně. „Davide, v žádném případě žádné takové ujištění nepotřebujete, protože ho již v tuhle chvíli máte. Víte, když včera někdo propašoval na veřejnost pásku z řídicí věže, pořádně nás to rozladilo. Přirozeně že si nemůžeme pomoci a zvažujeme jak a proč. Musím z toho vyvodit, že ať už to udělal kdokoli, pokoušel se vrhnout na naše lidi špatné světlo zveřejněním rozhovorů technického rázu, které si široká veřejnost vyloží nesprávně. Takže jak vidíte, mohl bych vám klást podobné otázky na toto téma, zvláště vezme-li se v úvahu, že není žádným tajemstvím, že vaší společnosti by velice posloužilo, kdyby se zjistilo, že šlo o chybu v řízení leteckého provozu, k čemuž podle nás nedošlo.“

„Takže teď se snažíte obviňovat vy moje lidi, Bille? Ach tak!“ Než Bayne pokračoval, nastala krátká odmlka. „I když nakonec proč ne, řekl bych, že to je spravedlivé, protože já zase podezřívám lidi od vás.“

„Oceňuji, že jste uznal náš vzájemný problém,“ poznamenal jedovatě Caldwell, „co ale navrhujete, abychom s tím oba udělali?“

Z Dallasu se po drahnou dobu neozvalo nic než ticho a pak teprve Bayne odpověděl: „Chci si být pouze naprosto jist tím, že necháme vyšetřovací tým na pokoji, aby došli k vlastním závěrům bez jakéhokoli nátlaku. Jakmile vaši lidé přijdou s tím, že v tom hrály roli větrné střihy, tak to hned vyvolá otázku, proč někdo neupozornil naši posádku na jejich výskyt, to je přece jasné. Takovýhle způsob boje nikam nevede.“

Chytré, pomyslel si Caldwell, velice chytré. Bayne chce zcela zjevně začít před veřejností boj právě kvůli tomu – kvůli větrným střihům. Což znamená, že už jasně ví, že to větrné střihy nezpůsobily. Klasická taktika na odvrácení pozornosti, ale tentokrát mu na to on nebo asociace nenaletí. „Davide, co kdybychom si to oba ověřili a zůstali ve spojení?“

„To zní rozumně.“ Ukončili rozhovor s touž korektní a hranou přátelskostí. Bill Caldwell neváhal skoro ani vteřinu, než opět zvedl telefon a navolil číslo svého zástupce v Kansas City. Instinktivně si uvědomoval, že právě v tuto chvíli se věnuje David Bayne v Dallasu obdobné činnosti v případě svých podřízených – první výstřely, ze kterých by mohla vzejít otevřená válka mezi aeroliniemi a asociací.

„Johnsone? Tady Bill Caldwell. Chci, abyste svolal úplně celý tým asociace a rovněž náčelníka řídicí věže. Tam jim řekněte, aby nadále drželi ty své nevymáchané huby zavřené a uvědomili si, že North America Air mají v úmyslu udělat všechno, co bude v jejich silách, aby se dostali přes sdělovací prostředky do rozepře kvůli větrným střihům. Mají v úmyslu svést vinu za havárii na nás kvůli tomu, že jsme jim neposkytli dostatečné informace. Chci, aby si všichni dali velký pozor, je vám to jasné? A taky chci do západu slunce vědět, kdo propašoval ven tu zatracenou pásku!“

*****

Byl to velice sklíčený a rozpačitý Andy Wallace, kdo tu zprávu ve středu asi tak v půl šesté odpoledne washingtonského času Joeovi Wallingfordovi předal. V jednom měli pravdu – ta záhadná krabička, kterou našli, rozhodně nepatřila do výbavy Airbusu 320. Rovněž však nešlo o nástroj nějakého sabotéra. Byla to obyčejná varianta anténní vazby z horní části trupu Boeingu 737, která se roztříštila a dostala se mezi další zatoulané dráty, když třistadvacítka brázdila trupem boeingu, strhla tu malou krabičku s sebou a nakonec ji uložila do zkroucených trosek ovládání vlastního výškového kormidla. „Jak jsme ji uviděli, šli jsme po tom jako diví, Joe. Nepromysleli jsme to. U téhle havárky se tak hrozně všude kolem mluví o možnosti sabotáže, že nám to přišlo jako odpověď. Nikoho z nás nenapadlo, že by to mohlo pocházet z boeingu.“

„Andy, nic se neděje. Moc jsem na vás všechny tlačil.“

„Joe, máme ještě jednu nesnáz. O té krabičce už ví tolik lidí mimo výbor, že se toho mohou chytit média a uvádět to jako příčinu neštěstí. Někdo to musel vykecat.“

12 KAPITOLA

ČTVRTEK 18. ŘÍJNA

Senátor Kell Martinson spal ve středu v noci velice špatně. Myšlenky se mu neustále točily kolem Cindina varování, že musí zažehnat hrozbu skrývající se v možném vypátrání totožnosti jeho auta, a to velice rychle.

Kell vstal už v pět ráno a téměř půl hodiny stál pod sprchou a nebyl schopen se rozhodnout, jak má postupovat. Jeho dilema nakonec vyřešil čtvrteční článek ve Washington Post pojednávající podrobně o příběhu Larryho Wilkinse. Psalo se tam, že Státní výbor pro bezpečnost dopravy požádal FBI o pomoc a připustil, že možnost sabotáže je reálná. Kell usoudil, že to „záhadné auto“ je už vlastně jediným důvodem, který udržuje při životě teorii o sabotáži. Z toho vyplývalo, že se přiznat musí. Žádnou jinou volbu nemá, tak mu to alespoň připadalo.

Kell vystoupil z výtahu v osmém poschodí budovy Federální letecké asociace v osm ráno a zamířil přímo do kanceláře Joea Wallingforda.

Joe si do té doby stačil hodit přeplněnou aktovku za psací stůl, hned jak v půl osmé vkročil do dveří, a zadíval se na svou židli jako na dávno ztraceného přítele. Návyk, kdy s hranou odevzdaností osudu a jakoby s nechutí nechal aktovku dopadnout na zem, mu vždy přinášel uspokojení. Dával tak zvučný signál k začátku každého dne (pravdou ovšem bylo, že aktovku z hnědé kůže, jež měla nejlepší léta za sebou, ten návyk už také značně poznamenal).

Kancelář mu svým způsobem sloužila jako určitý druh útočiště, a to teď až bolestně potřeboval. Neustálý kolotoč plný zmatků, rozčilení i pocitů ohrožení jistoty svého zaměstnání, který poznamenal posledních několik dní, ho následoval z Kansas City i sem. Ploužil se mu v patách jako nadmíru čilý, nikým nechtěný toulavý voříšek naplněný dychtivostí proklouznout za novým pánem do domu a roznášet tam bláto po všech kobercích. Kancelář mu však nabízela pocit důvěrně známého prostředí, což také v příštích několika týdnech bude jeho jediná jistota.

Wallingford se opřel o opěradlo židle, ruce si dal za hlavu a kritickým pohledem nezaujatého pozorovatele si prohlížel kancelář, kterou mu zajišťovala vláda Spojených států. Police sériové knihovny lemující stěnu vlevo ode dveří byly napěchované kancelářskými potřebami, knihami a pořadači s tvrdými lepenkovými deskami. Všechny měl uspořádané a vyrovnané, nicméně ta záplava papíru působila dojmem, že zde musí úřadovat velmi vytížený člověk, zabývající se celou lavinou faktů.

„Joe Wallingford?“

Ve dveřích se náhle objevil až nápadně elegantně oblečený muž, aniž Joe zaslechl, že se někdo chodbou k jeho kanceláři blíží.

„Ano?“ Jak muž vešel a s předem napřaženou rukou a s vážným výrazem v obličeji k němu přistoupil, Joeovi připadlo, že mu je poněkud povědomý. Ještěže si na poslední chvíli všiml malého špendlíku v klopě – neklamného symbolu, že k němu zavítal člen Kongresu Spojených států.

„Jsem senátor Kell Martinson za Kansas. Nemohli bychom si na chvíli důvěrně promluvit?“

„Samozřejmě. Pojďte dál!“ Joe vstal ze židle, obešel psací stůl a přistoupil ke Kellovi, aby mu podal ruku. „Posaďte se, prosím. Co pro všechno na světě přivádí předsedu podvýboru pro letectví při senátním výboru pro obchod, vědu a dopravu do mého skromného útočiště?“

Martinson se usmál, že byl tak přesně identifikován, ale Joe si všiml, že se v jeho úsměvu odráželo i určité napětí. Toho muže bezesporu něco trápilo. Kell Martinson za sebou tiše zavřel dveře, zatímco Joe znovu obešel psací stůl a posadil se. „Joe, to, o čem se s vámi chystám promluvit, by mohlo znamenat konec mé politické kariéry. Nežádám o žádnou mimořádnou laskavost, ani neexistují žádná omezení, co se týče toho, co vám teď povím. Ale o něco vás budu chtít požádat, až to dopovím.“ Martinson se opatrně posadil a opřel se rukou o desku psacího stolu.

Joe Wallingford se podíval senátorovi přímo do očí. „Pokračujte, prosím,“ vyzval ho.

„To takzvané záhadné auto v Kansas City bylo moje.“ Martinson mu nechal chvilku čas, aby si stačil uvědomit, co právě slyšel, a teprve pak pokračoval. „Za volantem jsem seděl já. A byl jsem to já, kdo v pátek, hned po tom neštěstí, v plné rychlosti ujel z prostoru u nákladní rampy letiště.“

Několik následujících vteřin neřekl nic a jen sledoval Joeův obličej. Pak teprve vypovídal dál. Joe se ze všech sil snažil, aby na sobě nedal nic znát, i když byl do hloubi duše otřesený. „Ocitl jsem se tam z čistě osobních důvodů. Nic nelegálního nebo neetického, jen jsem tam přijel naproti jedné konkrétní osobě, ale v době, kdy jsem měl být ve Wichitě, o pět set kilometrů dál. Dorazil jsem tam o něco dřív. Osoba, na kterou jsem čekal, byla na palubě letu 255. Jsem pilot, tak jsem se rozhodl, že zajedu těsně k přistávací dráze a podívám se, jak budou přistávat.“

„To je ale zakázaný prostor, jak víte.“

„Je potřeba, aby zvýšili ostrahu, Joe. Pouze jsem vypnul reflektory a projel bezpečnostním vjezdem těsně za autobusem, který vozí osádky letadel. Neměl jsem vůbec žádné potíže. Věděl jsem také, že se vrata cestou ven otevírají automaticky.“

„Ale proč, ehm…“

„Proč vám to teď celé povídám? Proč až teď?“

„Jo, přesně na to jsem se vás pokoušel zeptat.“

„Jasně. Neměl jsem ani sebenepatrnější tušení, že ten někdo let ve Washingtonu zmeškal. Myslel jsem si, že ta osoba zahynula. Chci říct, že jsem byl svědkem toho, jak letadlo přímo přede mnou spadlo. Ani v nejmenším jsem nepochyboval, že z airbusu nemůže vyváznout nikdo živý. V tom jsem se samozřejmě mýlil. Propadl jsem panice a rozhodl se odtamtud co nejrychleji ujet. Byl jsem naprosto vyděšený a věděl jsem, že mě poznají a že se politicky znemožním, když tam zůstanu – jak moc, o tom jsem představu neměl. Teprve až v sobotu jsem zaslechl, jak se ve sdělovacích prostředcích vzrušeně přetřásá nějaké takzvané záhadné auto, což byla moje Riviera.“

„Jeden z pracovníků údržby tvrdí, že jste ho málem srazil.“

„Tak nebezpečné to nebylo, ale vyděsil jsem jeho i sebe, to ano.“ Martinson na chvíli sklopil oči a prohlížel si okraj psacího stolu a nepatrně si přitom poposedl na židli. Přemýšlel o tom, jak formulovat zbytek celého příběhu.

Ten člověk je obdařen velice pronikavým způsobem, jak se dívat někomu do očí, pomyslel si Joe. Přímo a pevně, že to vyvolává dojem upřímnosti.

Martinson opět zdvihl hlavu, vyhledal Joeovy oči a zadíval se do nich. „Za prvé. Neměl jsem být v zakázaném prostoru. Za druhé. Nebyl jsem tam ze žádného zločinného důvodu a zcela určitě jsem neměl nic společného s neštěstím, ani žádným vysílačem, ani s žádným jiným z těch dalších nesmyslů, které tisk předkládá. Za třetí. Měl jsem vám zavolat a přijít za vámi hned v sobotu nebo alespoň někdy brzy potom. Žádný dobrý důvod pro to, že jsem s tím otálel, nemám. Upřímně řečeno, stejně jako všichni v politickém životě, kdykoli jsem se zaměřil na vymyšlení nějakého věrohodného důvodu, stal se z toho politický problém. Samozřejmě že moje reakce by se dala nazvat a la Nixon, ale zkrátka jsem jí podlehl. Nikdo tu poznávací značku ani řidiče neviděl, tak tím to pro mne končilo. V pondělí jsem si pár věcí ověřil. Mám nějaké známé na FBI a jeden z nich mě informoval, že v laboratoři se nepodařilo přečíst číslo auta z té nahrávky na videu, což znamenalo, že jsem z toho venku. Tak jsem se rozhodl, že to nechám plavat.“ Znovu se odmlčel, ale neustále se díval Joeovi do očí.

„Proč tedy jste teď tady, pane senátore?“

„Protože to nechce odplavat a já si musel přiznat, že vy a FBI a bůhvíkdo ještě promarníte spoustu drahocenného času tím, že hledáte auto a řidiče, který nemá s tím, že se ta dvě letadla srazila, doslova pranic společného.“

„O co mě chcete požádat, pane senátore? Vy sám víte, že to nemůžu nechat jen tak.“

„Joe, tohle bude velice těžké a upřímně řečeno, nemůžu najít jediný důvod, proč byste to kvůli mně měl udělat. Nenabízím žádné politické laskavosti, které bych pro vás mohl udělat, a ono by stejně bylo nepatřičné se něčím takovým ohánět. Ale stejně vás musím požádat, jestli byste nedokázal najít nějaký způsob, jak z toho moje jméno vynechat. Žádám o to, protože moje přítomnost tam byla skutečně čirá náhoda a moje kariéra tím opravdu visí na vlásku.“

Joe se posadil zpříma a opřel se. Pak se podíval na Martinsona. Byla to zcela přímá a otevřená žádost. Žádné tahání za provázky, žádné chvástání, pouhá prosba o pomoc od značně mocného chlápka, jehož kariéru podle toho, co říká, měl právě teď Joe Wallingford v rukou. Nezapomínej, že je to opravdu mocný člověk, připomněl sám sobě Joe. Vždyť sedí rovněž v podvýboru, jenž rozhoduje o rozpočtu a kontrole instituce, která tě zaměstnává.

„Mám jednu otázku, pane.“

„Říkejte mi Kelle.“

„Jak chcete, Kelle. Jednu otázku. Proč by vaše přítomnost v Kansas City byla pro vás politicky osudná?“

Než senátor odpověděl, zadíval se velmi dlouze na Joea. „Jste ženatý, Joe?“

„No ano, tedy, byl jsem. Už jsem rozvedený.“

„Tak já už jsem z pětadevadesáti procent na tom stejně, Joe. Jsem v rozvodovém řízení. Má žena nenáviděla roli senátorovy manželky a taky nenávidí Washington. Už nějakou dobu to je beznadějné.“

„Takže ta osoba v Kansas City byla dáma mířící do přístavu lásky.“

„Přesně tak. Ale já ještě nejsem volný a voliči v mém státě dokážou být pěkní puritáni. A teď, když jsem jako zbabělec tak dlouho čekal, všechno by mi to vybuchlo rovnou do obličeje.“

„A to je všechno?“

„Tedy, to je bod jedna.“ Kell zaváhal a přemýšlel, jak moc toho má ještě říct.

„A bod dvě?“ pobídl jej Joe.

„Věděl jste o tom, že mě ve Washingtonu považují za nepřítele Larryho Wilkinse číslo jedna? A přitom jsem tam seděl a sledoval, jak umírá. Jeho lidi už takhle tvrdí, že šlo o nečistou hru.“

„Pane jo!“

„No právě. Dovedete si představit, co by jeho fanatický dav stoupenců strhl za povyk, kdyby věděli, že jsem byl přímo tam? I když jsem neměl nejmenší ponětí, že Wilkins je na palubě toho letadla.“ Kell mu sdělil všechny podrobnosti o svém vystupování proti Wilkinsovi, ale zarazil se, když se dostal až ke sporu o projekt „Hvězdných válek“. Zde bylo ve hře až příliš mnoho utajovaných informací.

Joe přikývl a lehce bubnoval prsty do opěradla židle.

„Pane senátore, je do toho zatažena jak FBI, tak Federální letecká asociace a média na ně dost tlačí. Lidé kolem senátora Wilkinse to už teď označují za atentát. Nemůžu jen tak říct: ‚Hele! Našli jsme to záhadné auto, ale nemusíte si s tím dělat žádné starosti, ten řidič to neudělal.‘“

Kell rozhodně kýval hlavou. „Chápu, Joe. To, že jsem přišel vám to říct, nebylo mimochodem podmíněné tím, že mi to pomůžete udržet v tajnosti. Nemůžu s dobrým svědomím dovolit, aby se tahle záhada táhla dál, ať už se se mnou stane cokoli.“

Joe si poposedl na kraj židle a na tváři se mu usadil bolestný výraz. „Krucipísek, senátore, kdybyste alespoň nebyl v tom zakázaném prostoru…“

„Já vím. Já vím. Je to pozdní lítost, Joe. Měl jsem pocit, že jsem opovážlivý a odvážný. Počítám, že senátoři by si nikdy neměli zakládat na tom, že dokážou být opovážliví a odvážní.“

Oba muži seděli mlčky asi dvacet vteřin nebo snad i déle, než se zase pokusili promluvit. Tentokrát se to podařilo oběma najednou.

„Ne, povídejte vy, Joe.“

„Podívejte, nezbývá než… musíte s tím co nejrychleji rovnou na FBI. Vlastně tam musíte zajít hned odtud. Povím vám, za kým máte jít, a taky mu zavolám. Řeknu mu, že nás vaše výpověď uspokojila. Kriminální stránku vyšetřování mají ale na starosti oni, a ta má samozřejmě přednost.“

Kell opět přikývl. „Tak fajn. Nejspíš se to musí dozvědět. Jenomže jsem slyšel, že nemohli přečíst číslo na té poznávací značce.“ Kell to znovu zopakoval hlasem naplněným nadějí, i když věděl, že v této chvíli je to už bezpředmětné. Vzápětí viděl, jak se Joe místo odpovědi sklonil, otevřel aktovku, vyndal z ní hnědožlutou obálku s logem NASA v levém horním rohu a položil ji na stůl. Z jejích útrob vytáhl černobílou fotografii, otočil ji vzhůru nohama a postrčil ji přes desku stolu směrem k senátorovi. Zjevně pocházela z nějakého druhu počítačového scanneru. Zachycovala boční pohled na levý přední nárazník auta nejnovějšího modelu, jehož poznávací značku cosi v popředí zakrývalo. Nicméně samolepka na hraně nárazníku byla čitelná velmi dobře. Měsíční nálepka pro parkování s patrným registračním číslem a jménem města Wichita.

„Máte pravdu. V laboratoři FBI se nepodařilo rozluštit poznávací značku. Ale oni už po tom dál nepátrali. Když federálka pásku vrátila, rozhodl jsem se, že se na to mrknu sám, a zahlédl jsem něco na levé straně nárazníku. Jeden můj známý u NASA mi to přes počítač zvětšil. Tohle mi sem přinesl včera večer, když jsem se vrátil z Kansas City.“

„A,“ dokončil za něj Kell, „dnes ráno jste měl v úmyslu zavolat do té garáže ve Wichitě a zjistit si, na koho je registrováno parkovací místo číslo 344.“

„Nenechal bych si to ujít! Nechtělo se mi ani věřit, že jsem přišel na něco, co mocná FBI přehlédla, ale je to tak.“

Kell si pečlivě fotografii prohlížel a pak se znovu opřel. „Když budete tak hodný a dáte mi jméno toho agenta, zajedu tam za ním hned.“

Joe vytáhl z kapsy navštívenku FBI a zavolal tomu muži do kanceláře; sjednal senátorovi schůzku za hodinu nato, aniž cokoli vysvětloval.

„Pane senátore, nemohu vám vůbec nic zaručit, ale promluvím si s ním později a dám mu na vědomí, že my se s tím spokojíme. Jen jsem moc rád, že jste za mnou přišel ještě včas. Kdybyste tu návštěvu odložil a já jim mezitím předal tohle…“ A posunkem naznačil, že mluví o zvětšenině pořízené s pomocí NASA.

„Joe, co myslíte, že bylo příčinou toho neštěstí? Je sabotáž skutečně podloženou možností? Nebo jen Wilkinsovi lidé spřádají paranoidní příběh o spiknutí?“

„Asi tak přede dvěma dny jsem se domníval, že máme nezvratné důkazy o sabotáži. Moji lidé našli ve vraku airbusu krabičku s elektronikou, o které jsme si mysleli, že mohla ovlivnit ovládání letových funkcí, ale nakonec z toho nic nebylo. Podle toho, co mi bylo řečeno, jediná možnost, která zbývá pro verzi se sabotáží, je, že by se v bezprostřední blízkosti letadla vyskytoval nějaký extrémně silný mikrovlnný vysílač nebo radar. Kdyby někdo použil podobný zdroj – a to ať úmyslně, nebo náhodně –, existuje teoretická možnost, že by mohlo dojít k rušivým účinkům na elektroniku ovládání letových funkcí. Už se to jednou stalo s armádním vrtulníkem Blackhawk. Tyhle zatracený mašiny prolétávaly kolem věže s mikrovlnným vysílačem, a tak došlo k selhání elektronicky ovládaných funkcí a vrtulníky začaly střemhlav klesat a zapíchly se nosem do země. Došlo tehdy k několika nehodám, než si kdokoli stačil uvědomit, co se děje. Jenže, víte, v tomhle případě to prostě není možné. V těsné blízkosti letiště Kansas City nikde žádný tak silný vysílač není.“

Kella Martinsona náhle zamrazilo.

„Opravdu by to muselo být tak těsně u letadla?“ zeptal se Joea.

„Kdo ví. Kdyby byl dostatečně silný, možná by pak stačilo i nějakých osm set metrů. To my prostě nevíme, nicméně je to čistě teoretická možnost. V blízkosti toho letadla se žádný takový vysílač nevyskytoval.“

Kell si vzdychl a snažil se zachovat si nezměněný výraz v obličeji. „No, asi bych už raději měl jít.“ Vstal a podal Joeovi ruku.

„Pane senátore, doufám, že to pro vás dopadne dobře. Moc mě mrzí, že jsem pro vás nemohl udělat víc.“

„Byl jste velice laskav, Joe. Daleko víc, než bych byl čekal.“

Otočil se směrem ke dveřím a v uších mu neodbytně zazníval vysoký tón nutící jej učinit zásadní rozhodnutí. Myšlenky mu vířily kolem otázky, co opravdu obrovský vojenský nákladní letoun C-5B nakládal, zatímco v pátek večer airbus nasazoval na poslední obrátku před přistáním. Nicméně vědomí, že přesně to je označeno za tajnou informaci spojenou s obranou státu, ho na druhou stranu ospravedlňovalo o tom pomlčet. Kell se potýkal ne příliš koordinovanými pohyby s klikou u dveří, a když se mu podařilo opustit kancelář, minul se těsně s Johnem Phelpsem, dalším z vyšetřovatelů Státního výboru pro bezpečnost dopravy, který se náhle objevil v Joeových dveřích.

„Joe! Potřebuju tvou kopii zprávy o úkolech letectva vzhledem k zastarávání letadel, vydanou před několika lety Asociací pro leteckou dopravu.“ Joe se soustředil na Phelpse a myšlenky se mu přeřadily na jinou kolej. Vybavil si i tu zprávu, i podíl, kterou na ní měla Federální letecká asociace během šíleného období, kdy havárie letadel způsobené únavou materiálu odhalily zásadní chybu, kterou do té doby nikdo nebral v úvahu. Ukázalo se tehdy, že postupy inspekce prováděné k zajištění bezpečnosti provozu starších letadel byly z velké míry nedostatečné.

„Hele, nebyl to senátor Martinson?“

„Ano, byl. Potřebuješ, Johne, taky tu složku se směrnicemi o způsobilosti?“

„Buď tak hodný, dej mi k tomu úplně všechno. Co tady dělal?“

Na vteřinku Joe zauvažoval, že Johnovi sdělí, že řidiče toho záhadného auta už mají, ale pak tu myšlenku zavrhl. Ne že by Phelps nebyl spolehlivý. Jen se nemusel bezprostředně dozvědět o něčem tak ošemetném, co by mohlo senátora stát křeslo.

„Jen sháněl nějaké informace o havárii v Kansas City, Johne. Zasáhla i několik z jeho přátel.“

„To mi připomíná, že jsem se tě chtěl ještě zeptat, jak to probíhalo v Kansas City? Objevilo se tam něco, co by vyžadovalo můj znalecký posudek?“

V roce 1985 Státní výbor pro bezpečnost dopravy potřeboval znalce v oboru pevnosti leteckých konstrukcí a Phelps tudíž vstoupil do jeho řad právě v době, kdy se průměrný věk letadel začal šplhat k číslům vzbuzujícím velké obavy. Zatímco se Joe přehraboval ve zcela zaplněné vrchní poličce jedné z knihoven, poučil Johna o tom, jak postupuje vyšetřování havárie letadel společnosti North America Air. Nakonec sundal lepenkový pořadač s časopisy a kroužkový poznámkový blok a zakončil svůj monolog otázkou: „Na čem teď zrovna děláš?“

John Phelps zaklonil hlavu, podíval se na Joea, pak zalétl pohledem ke dveřím a přitáhl si židli.

„Chtěl jsem tě poprosit, jestli mi nemůžeš věnovat pár minut, ale ty sis teď o to řekl sám.“

„Pro tebe vždycky, Johne.“

„Vzpomínáš si, jak minulý týden Boeing 737 společnosti Miami Air měl náhlou dekompresi někde nad vodou jižně od Keys a pak zjistil, že ztratil kus třicet krát šedesát centimetrů vnějšího pláště hned nad křídlem?“

„Jo. Nikdo nebyl zraněn, pokud se pamatuju.“

„Správně. Náš zástupce v Miami požádal, abychom tam vyslali výjezdový tým, ale Dean Farris rozhodl, že tam nikoho posílat nebude, protože to bylo pouze nákladní letadlo a posádka s ním bez potíží dokázala přistát.“

„Byl bych se na to jel podívat místo do Kansas City, kdybychom se bývali rozjeli,“ doplnil ho Joe.

„No, zkrátka poslali tam do jejich ústředí mě, protože náš člověk, co to měl vyšetřovat, potřeboval nějakou pomoc v oblasti metalurgie. Šlo o sedmsetsedmatřicítku vyrobenou v první třísetkusové sérii.“

„Ta havárka měla asi podobný původ jako u toho letadla s kolmým startem společnosti Aloha v roce 1988, nemám pravdu?“

„Přesně ten a nalétaných hodin neměla ta sedmsetsedmatřicítka o moc míň. A přirozeně bychom na ni narazili, jak ten šváby prolezlý krám startuje z nějaké díry na jihu Floridy i dneska. Zkrátka ten kus pláště, který odpadl, musel předtím opravit někdo, kdo byl asi tak zručný jako opilá gorila. Ještě nikdy jsem neviděl tak mizerné nýtování. Ten nový kus, když ho tam připevňoval, mu popraskal tak, že musel předem vědět, že to nutně musí odpadnout. A jen bůh ví, kdo s oprávněním od letecké asociace to mohl podepsat. Ale tím se teď nezabývám. Co vzbudilo mou zvědavost, jsou opravářské a renovační práce, které tyhle soukromé aerolinky provedly na tom letadle, jakmile Caldwellovi lidi začali v roce 1989 vydávat všechny ty příkazy o povinných opravách. Když jsem vzal v úvahu opravu pláště, která byla provedena tak špatně, že to už hůř nešlo, chtěl jsem vidět, jak se vypořádali s dalšími opravami přední části, které měli za povinnost provést. Teď musím čekat, až se tam dostaví lidi od letecké asociace, aby mi s tím pomohli, protože mi u Miami Air sdělili, že prý mám odprejsknout. Mezitím si to musím všechno pečlivě nastudovat, abych měl přesnou představu, o čem mluvím.“

„Potřebuješ pomoc? Můžem s tím jít přímo na naše šéfy ve výboru.“

„Tak horké to podle mě určitě nebude. Jen se mi nezamlouvá, když se mnou někdo jedná, jako že je otravuju, a navíc aby mi bránili k letadlu se vůbec dostat.“ John povstal a sebral krabici materiálů, kterou mu Joe prve připravil. „A navíc, když je skutečně otravuješ, co?“ zasmál se Joe.

„Přísahám, Joe, jak vám chlapům někdo propůjčí nadřazené postavení, hned se vám vyvine nemístný smysl pro humor. Hele, díky za ty materiály. Nechám si je u sebe v kanceláři pár dní.“

„Nemusíš pospíchat. A… Johne?“

„Ano?“

„Měl jsem za to, že se na západní polokouli o vysloužilých letadlech říká, že jsou prolezlé korozí, a ne švábama.“

„No jo, jenže víš, Joe, to označení nevystihuje jaksepatří stav, v jakým jsou,“ uchechtl se Phelps. „Nezahrnuje ty popraskaný starý kraksny s pilotníma kabinama plnýma těch roztomilých broučků.“ John Phelps se vzdálil, a když dozněly jeho kroky, objevil se náhle ve dveřích opět Kell Martinson. Joea to vylekalo.

„Pane senátore?“

Martinson vešel a pečlivě za sebou zavřel dveře. S klidnou rozhodností Joeovi naznačil, aby se posadil, a tentokrát jeho gesto vypadalo spíše jako příkaz. Joe se podřídil, ale pořádně ho to vyvedlo z rovnováhy.

„Joe, ona to není čistě akademická otázka.“

„O čem je řeč, pane senátore?“

„Sloužil jste v armádě?“

„Ano. Jako pilot u námořního letectva. Proč se ptáte?“

„Takže jste měl přístup k tajným informacím?“

„Ano. K vojenským tajemstvím. Ale jejich platnost už dávno vypršela. Ale proč…?“

Kell pozvedl nataženou ruku dlaní nahoru. „Počkejte! To, co vám teď řeknu, se dotýká přísně tajných vojenských informací a je možné, že mám právo to udělat, ale také možná že ne. V každém případě to má přímou souvislost s vyšetřováním té havárie v Kansas City. Joe, vy jste říkal, že potíže s ovládáním letových funkcí by mohl způsobit výkonný vysílač ve vzdálenosti přibližně osm set metrů od letiště, je to tak?“

„Ano. Proč?“

„A taky jste tvrdil, že tam žádný nebyl.“

„Přesně tak.“

„Právě naopak. Byl tam. Přímo u přistávací dráhy a právě ho na nákladové rampě nakládali do nákladního letounu C-5B v tom okamžiku, kdy došlo k té srážce. Je to přísně utajovaný Samonaváděcí pokusný sledovací modul vyvíjený v souvislosti s programem ‚Brilantních oblázků‘ v rámci Kosmické obranné iniciativy. Navíc je to jeden z nejvýkonnějších radarů na téhle planetě.“

Joe se opřel o opěradlo své židle úplně ohromený. „A byl v provozu?“

„To nevím. Co je ale nejhorší, ten program je tak přísně utajovaný, že se to možná ani jeden z nás nedozví.“

*****

O poschodí výš nad kanceláří Joea Wallingforda započal náměstek ředitele Federální letecké asociace Bill Caldwell svůj den opřený zády ve své kancelářské židli a s telefonním sluchátkem přitisknutým k uchu. V kanceláři byl sám, ani návštěvníci, ani nikdo z personálu asociace tu neměl pro tuto chvíli co pohledávat. Podle jeho odhadu se jednalo o telefonát nezbytný, leč zároveň skýtající v sobě možné nebezpečí. Informace, kterou se právě chystal prozradit, mu mohla nečekaně vybuchnout zpátky do obličeje. Nicméně vývoj událostí Caldwella nutil zasadit na obranu asociace preventivní úder, a navíc prostřednictvím kanálu, který používal jen zřídkakdy. Na druhém konci linky se mu ohlásil velmi populární reportér z Washington Post Fred Russel, jehož Bill za ta léta poznal jako opatrného a důvěryhodného novináře. Když to posloužilo jeho účelům, živil Caldwell čas od času Russela událostmi a vnitřními informacemi, ale vždy jednal jako zdroj skrytý hluboko v pozadí. Reportér nebyl žádný hlupák a věděl, že ho Caldwell zneužívá, dokázal však číst mezi řádky stejně dobře jako on a nezávisle si ověřit to, co mu druhý nejvyšší šéf letecké asociace sdělil.

„Bille, dovol, abych se ujistil, že se v tom vyznám. Ty říkáš, že Federální letecká asociace není ochotna čekat na doporučení Státního výboru pro bezpečnost dopravy ohledně systému ovládání letových funkcí u Airbusu 320, neboť se vám zdá situace příliš alarmující, takže dokonce zvažujete, zda nemáte vydat příkaz k inspekci formou šetření o způsobilosti k letu, chápu to správně?“

„V zásadě ano. Mohli bychom nařídit okamžitou inspekci počítačů v systému ovládání letových funkcí u každé třistadvacítky, která je v provozu na území Spojených států, respektive bychom mohli pozastavit platnost povolení, kdyby se objevil nějaký závažný problém – jinými slovy bychom vydali pro tenhle typ letadel zákaz vzletu. Přitom se to ale týká jen třistadvacítky, protože ta má systém elektronického ovládání. Ve Spojených státech jich zase tolik nelétá.“

„Můj ty smutku, Bille, co vlastně hledáte? Od kontaktů, které mám ve Státním výboru pro bezpečnost dopravy, ke mně neproniklo nic, co by svědčilo, že někde nablízku našli dostatečně výkonný rádiový zdroj, ani o tom, že by byl důvod podezřívat ze selhání systém ovládání letových funkcí. A navíc prý nikomu není v tuto chvíli jasné, co by mělo podléhat inspekci, a to i v případě, že bys skutečně vydal příkaz inspekci provést.“

„Já netvrdím, že ji provedeme, jen jsem tě chtěl upozornit na to, že o tom uvažujeme.“

„A nota bene,“ doplnil Caldwella reportér, „se chceš ujistit, že to někdo vypustí do tisku, aby sis mohl na zkušebním balonku ověřit, kdo po něm vystřelí.“

„Frede, kdyby zkušební balonky byly k ničemu, volal by ti z oficiálních míst ve Washingtonu vůbec někdo?“

„Jo, když už ne kvůli takovýmhle záležitostem, tak kvůli jiným ohavnostem určitě. Takže, Bille, abychom si to zrekapitulovali, taky’s mi povyprávěl o všech ostatních nátlakových akcích té tvé letecké asociace proti společnosti North America Air za posledních několik let, které se týkají jejího oddělení údržby. A zmínil ses rovněž, že budete prošetřovat jejich výcvikový program, což naznačuje, že by mohlo jít o chybu pilota. Máš přece na mysli selhání lidského faktoru, nebo ne?“

„Snažíme se být aktivní, Frede. Nehodláme tu sedět se založenýma rukama a čekat na Státní výbor pro bezpečnost dopravy, aby nám něco doporučoval, když zcela jasně vidíme, že je třeba, aby se něco změnilo už předtím.“

„A North America Air má nějaké problémy?“

„Tyhle aerolinky se během posledních tří let objevily v osmadvaceti případech v našem hodnocení pro porušování správného postupu v pilotní kabině. A mockrát se to týkalo poletové nebo předletové kontroly. Je to proto, že neustále provozují systém, kde hlavní slovo ve vedení patří kapitánům, a ti mají plné zuby toho, že jsou nuceni odpovídat na otázky druhého pilota, když se prochází kontrolními body seznamu.“

„Proč je tvoji lidé nepřiměli, aby ten systém změnili? Kdo jiný by to měl udělat, když ne Federální letecká asociace?“

„Můžeme je předvolat kvůli porušení pravidel, ale to neléčí nic než příznaky. Abychom se mohli poprat se samotnou nemocí, museli bychom si vynutit změnu celého přístupu, a tady s nimi neustále bojujeme. Snažíme se, aby pochopili, jak by měla vypadat psaná pravidla, která by jim umožnila zavést nový druh výcvikového kurzu, který se odborně nazývá Aktivní role posádky v pilotní kabině – posádka se při něm učí spolupracovat a účinně komunikovat, aniž by se snížila disciplína v kokpitu, daná postupem při předletové a poletové kontrole.“

Fred Russel si povzdechl a zavrtěl hlavou. „Vím o tomhle trendu všechno. Jen se mi nechce věřit, že mi to říká člověk, od něhož jsem před třemi roky slýchal, že lidé kladoucí důraz na lidský faktor mají živnost jen z toho, že omlouvají nedbalé piloty. Najednou jsi přehodil výhybku a začal ses zajímat o vliv lidského faktoru na disciplínu? Jak to přijde? Počítáš snad s tím, že tahle havárie jde na vrub chyby pilota?“

„Nic takového jsem neřekl. Jednoduše se na to díváme ze všech úhlů.“

„Ale jdi, Bille. Máš tedy nějaké důkazy o tom, že by posádka udělala chybu, nebo nemáš?“

„Ne, to rozhodně ne. A navíc, výbor pro bezpečnost dopravy má před sebou ještě hodně dlouhou cestu, než bude moct určit příčinu.“

„Jo, já vím. Existuje ještě někdo, po kom bys chtěl hodit zápalnou bombu, Bille?“

„To zní hodně cynicky. Mám snad zavolat někomu jinému?“

„Ne, to samozřejmě ne, ale já mám cynismus v popisu práce. A když už jsme u toho, pane náměstku, o co tady vlastně jde? Nevysvětluj si to špatně, jsem šťastnej jak blecha, žes zavolal mně místo někomu z konkurence v New Yorku, ale tohle je salva jako hrom z jedenadvaceti pušek najednou vypálená na North America Air ze zálohy. Proč? Co vám udělali? Zasedli vám místo v letadle?“

Bill Caldwell se usmál sám pro sebe, ale v hlase nedal nic najevo, jen mu dodal jakoby rozpačitý podtón. „Jen mám starost, aby lidi nepádili jak splašení nesprávným směrem, Frede. Toť vše.“

*****

Když ve čtvrtek ráno vkročila Cynthia Collinsová do kanceláře, doslechla se o tiskové konferenci svolané lidmi z okruhu kolem senátora Wilkinse. O čem se chystali mluvit teď, mohl se každý dohadovat po svém, ale ona tam vyslala Freda Sneadmana, aby to vyslechl a udělal si poznámky. Jakmile konference skončila, měla Freda hned na drátě, a ten – zcela proti svému zvyku s očima navrch hlavy a téměř bez dechu – jí začal referovat.

„Cynthio, to bylo tak divné! Vůbec si nejsem jistý, že jsem to všechno správně pochopil. Totéž jako v úterý: tvrdí, že jeden z jejich lidí – nějaký dávný Wilkinsův přítel a člověk, který se zúčastnil jeho kampaně – má důkaz, že neštěstí v Kansas City bylo atentátem a že bylo provedeno vládními agenty. A teď přijde ta šílenost. Dneska tvrdili, že titíž lidé, kteří nařídili smrt Wilkinse, nechali zavraždit i toho, jenž se zúčastnil té kampaně, nějakého Waltera Calleyho. Mělo se to stát někde na jihu v Louisianě, a to ještě dřív, než mohl odhalit, co ví. Pokoušejí se to svést na FBI a CIA, dokonce snad i na vojáky.“

„Doufám, že tu pitomost nebere nikdo vážně?“

„Počkej! To ještě není všechno.“ Fred ji zasvětil do podrobností. Jak ukazovali Calleyho podobiznu a jak veřejně vyzývali k celonárodním protestům proti něčemu, co nazvali oficiální zástěrkou, která prý sahá až do Bílého domu. „Úplně to vypadá, jako by chtěli vyvolat další Watergate,“ charakterizoval to Fred, „a pak se pustili do projektu ‚Hvězdných válek‘.“

Ani ne dva kilometry od Freda Cynthia celá ztuhla. „Co přesně říkali, Frede?“

Dověděla se zhruba toto: Vědec, jenž volal senátorovi Whitneyovi, rovněž zavolal do Wilkinsova tábora. Projekt „Brilantních oblázků“ nazvali zpronevěrou a ukázali jakýsi nákres sledovací radarové jednotky vojenského letectva.

„Panebože!“ zděsila se Cindy.

„Jenže ani teď to ještě není všechno, Cynthio. Jejich hlavní nařčení zní: Wilkins zjistil, že ta radarová jednotka se má nakládat a odvézt k testům, což se dělat nemělo. Takže náš rasistický senátor skočil minulý pátek na letadlo, aby zaletěl do Kansas City a osobně odhalil tu operaci. Dál tvrdili, že někdo ale věděl, co senátor chystá, a ve chvíli, kdy se letadlo přiblížilo k letištní ploše, tak ten, kdo tahal za drátky, měl nařídit, aby někdo z vojenského letectva zapnul ten radar a zamířil ho na letadlo, protože věděl, že to musí spadnout. To je docela soda, co říkáš?“

„To fakt prohlásili?“

„Mám to nahrané na pásce, Cynthio. Vím, jak na tom jsme s ‚Brilantními oblázky‘, a napadlo mě, že tě to bude zajímat.“

„Ty říkáš zajímat? Vyrazilo mi to dech, Frede!“

Cindy zavěsila a jednou rukou si třela čelo. V hlavě se jí vyrojily vidiny Kellova jména v nelichotivých novinových titulcích a ve zprávách tiskových agentur po celém světě. Mohly znít třeba takhle: Senátor a americká armáda obviněni pravicovou skupinou z atentátu na člena Kongresu.

Nesmím zpanikařit, říkala si v duchu. Nezapomeň, holka, že to jsou fanatici. Nikdo nebude věřit fanatikům, dokud budou okolo lidi zodpovědní a věrohodní, kteří dokážou uvést věci na pravou míru.

*****

V době, kdy končila tisková konference Larryho Wilkinse, asi tak dva kilometry odtud, na Independence Avenue, jeden vysoký úředník z oddělení pro styk s veřejností při Federální letecké asociaci hovořil tlumeným hlasem se dvěma zahraničními vysoce postavenými osobnostmi. Všichni tři muži stáli před hlavním jednacím sálem určeným pro slyšení před Státním výborem pro bezpečnost dopravy. „To, co tu teď probíhá, nazýváme ‚předběžným slyšením‘ a týká se to železničního neštěstí. Výbor vyšetřuje všechny železniční, lodní, letecké, dálniční a dokonce i potrubní havárie již od roku 1974. Tehdy byla jeho činnost rozšířena, předtím působil pouze v letecké dopravě.“ Několik kroků od této skupinky stál zmatený Joe Wallingford, s hlavou plnou divokých představ vojenských radarů a airbusu společnosti North America Air, které naprosto měnily všechny možnosti jakož i nejdůležitější aspekty celého vyšetřování. Napůl poslouchal průvodce a jeho výroky o funkci výboru, v němž také působil, a vrtalo mu hlavou, jestli ten člověk má alespoň zdání, jak moc se od roku 1974 zvětšené pole působnosti této instituce negativně promítlo do její schopnosti řádně působit v letectví. Železnice byla Joeově obzoru tak vzdálená, jako bylo původně Deanu Farrisovi cizí letectví. Joe Wallingford se zkrátka držel od všeho, co nemělo s letectvím nic společného, jak nejdál to šlo.

Nyní hledal Farrise, neboť zapomněl, že se šéf zúčastní slyšení o železničním neštěstí. Postavil se před vchodem do jednací síně a naslouchal. Farris tam právě doslovně čtvrtil na kusy jednoho z železničních vyšetřovatelů. V takových chvílích ve Farrisovi nabývala vrchu jeho profesorská duše a on dokázal být ke svým podřízeným ničivě arogantní. Susan Kellyová seděla ob dvě místa po Farrisové pravici. Do Washingtonu se vrátila již před několika hodinami. Joe ji krátce pozoroval a jeho mužskému pohledu neušlo, jak žensky a přesto schopně a sebevědomě vypadala, když tam tak seděla a přes elegantní obroučky brýlí na čtení pronikavě pozorovala kolegu vyšetřovatele. Joe si velmi dobře uvědomoval, jak moc mu v Kansas City pomohla. Její takt a intelekt a na druhou stranu i její respekt vyvolávající vznětlivost na něj udělaly nesmírný dojem.

Konečně zavadila o Joea pohledem a koutky úst se jí zvedly do pousmání. Úsměv byl zjevně určen pouze jemu a on zareagoval poněkud rozpačitě. V tu chvíli se cítil jako školák přistižený při pohledu na znepokojivě přitažlivou paní učitelku.

Ještě někdo jiný zahlédl vrchního vyšetřovatele havárie v Kansas City. Joe si až do té chvíle reportéra nevšiml a nepoznal ho, ale najednou stál novinář v předsálí vedle něj a velice tichým hlasem k němu promlouval. „Pane Wallingforde, rád bych se vás zeptal na několik věcí ohledně pokroku ve vyšetřování v Kansas City, jestli bych mohl?“

Joe Wallingford se zadíval směrem ke dveřím jednacího sálu a uvědomil si, že televizní reportér již povolal i kameramana, aby se k němu připojil i s kamerou a ostatním vybavením. Joe vyšel s oběma muži na chodbu. V tichosti, zato rychle se rozneslo mezi zástupci sdělovacích prostředků, že Wallingford je v dosahu televizních kamer, a předsálí se vyprázdnilo. Všichni se o překot hnali směrem k Joeovi.

„Nemám, co bych vám k tomu řekl. Zajděte si za lidmi, kteří mají na starosti styk s veřejností.“

Joe se vzdaloval chodbou a reportéra, který ho první oslovil, měl v patách. Za ním se pak táhlo procesí dalších zpravodajů a kameramanů.

„To neštěstí bylo sabotáží s použitím rádiového vysílače, že, pane Wallingforde?“

Joe se ohlédl přes rameno s ustaraným výrazem v obličeji a uvažoval, kolik toho asi ten člověk ví. Začínám panikařit, napomenul sám sebe v duchu. „Sledujeme každý možný úhel pohledu… ehm, promiňte…“

Joe kráčel dál, zatímco reportér učinil ještě poslední pokus a posunkem ukázal na svůj mobilní telefon, aby objasnil, jak dospěl k následující otázce. „Pane Wallingforde, věděl jste, že lidi okolo senátora Wilkinse právě obvinili vojenské letectvo, že zavraždili jejich člověka, když minulý pátek nechali spadnout to letadlo?“

Joe se zastavil a otočil se k reportérovi s polekaným výrazem ve tváři. Nenadálé odhalení Kella Martinsona ho zasáhlo teprve před dvaceti minutami. Šlo snad o tutéž záležitost? „O čem,“ promluvil Joe, jak nejklidněji a nejblahosklonněji dokázal, „to mluvíte?“

Reportér mu shrnul závěry z Wilkinsovy tiskové konference. „Věděl jste, že na airbus bylo namířeno radarové zařízení? Mohlo to způsobit pád letadla?“

A to rozhodlo. Joe zvedl ruku a začal ustupovat. „Nebudu se nijak vyjadřovat, dokud nebudeme mít představu, o čem se na té tiskové konferenci mluvilo.“ Protlačil se kolem shromážděných zástupců sdělovacích prostředků, zahnul za roh a plnou rychlostí zmizel chodbou směrem ke své kanceláři. Za sebou ještě slyšel znechucené hlasy, pak si všiml, že odraz jasných televizních reflektorů z přenosových vozů pohasíná, jak je posádky jeden po druhém zhasínaly – teď se zde již nevyskytoval nikdo, s kým by se dal natočit rozhovor.

Dean Farris přešel bez povšimnutí odchod první televizní posádky z jednacího sálu. Nějaké ty příchody a odchody zástupců médií uprostřed předběžného slyšení byly naprosto běžné. Nicméně když se naprosto všichni lidé ze sdělovacích prostředků vrhli ke dveřím, Farris se rozhlédl po svých lidech, kteří stejně nechápavě upírali pohledy na něj. Susan Kellyová věděla, že se všichni vrhli za Joem, a měla opravdu co dělat, aby se nezačala Farrisovi smát. Předseda výboru se rozhlížel po místnosti stále zoufaleji, a když i poslední televizní posádka opustila sál, ohlásil přestávku. Nedalo se říct, že by Dean Farris nemohl žít bez zájmu médií, ale těžíval se na veřejná slyšení, kde mohl vystupovat jako předseda a dát tak možnost americkým voličům zapamatovat si jeho tvář.

Joe už zahnul za roh a mířil ke své kanceláři, když zaslechl předsedu výboru hnát se chodbou za ním a navazovat hovor s těmi několika málo kameramany, kteří stěhovali svá vybavení. Slyšel, jak se jich vyptává, co se vlastně zběhlo a s kým hovořili. Joe věděl, že předsedu zasypou otázkami, které vyvstaly po představení Wilkinsových lidí o pár ulic dál. Nejspíš se pustí do odpovědí rovnýma nohama, a teprve pak se začne shánět po vrchním vyšetřovateli z Kansas City.

Susan Kellyová našla Joea jako první, protože si spočítala, že patrně míří zpátky do azylu své kanceláře. Když ho dohonila, ještě stěží potlačovala hlasitý smích.

„To od vás nebylo hezké, Josephe Wallingforde. Sebral jste předsedovi jeho hračku, vyfoukl jste mu média, že je to tak?“

„Neměl jsem nic takového v úmyslu… takže vy jste si toho všimla, co?“

„Všimla? Odchod Američanů ze Saigonu byl méně nápadný. Co máte za lubem?“

„Není to moje vina, Susan. Jen jsem nakoukl dovnitř a oni se vydali za mnou. Ale… oni… všechno se nám to rozpadá pod rukama, Susan. Musíme si o tom popovídat, a to hodně rychle.“

Srovnala s ním krok a svižně spolu kráčeli k Farrisové kanceláři, zatímco ji Joe zasvěcoval do objevu, který vyplynul z návštěvy Kella Martinsona. Prodlévat v její společnosti ho těšilo; již s určitým uvolněním jí sděloval vše, co věděl o přítomnosti radarové jednotky, i to málo o Wilkinsově tiskové konferenci. Stále větší starost mu ale dělalo, jak na to bude reagovat Farris.

Susan Joea zcela nečekaně zastavila, chvilku zůstala stát a zadívala se mu přímo do obličeje. Samotnou ji zaskočila jak vlastní reakce, tak skutečnost, že se v jeho přítomnosti cítí příjemně. „Joe, vzpomínáte si, jak jsem vám o Deanovi povídala, že politika je u něj na prvním místě? My se ale nemůžeme tvářit, jako kdybychom si již vytvořili o té havárii nějaký předčasný úsudek. Nezapomínejte, že on tomu po technické stránce nerozumí, takže se bude řídit tím, co mu naznačíte vy, a bude se všemožně snažit, aby vám to nedošlo.“

„Dám si pozor, Susan. Jenže já vlastně nevím, o co se opravdu jedná. Kopnout do toho, to s tím radarem je najednou velice reálná možnost. Až moc skutečná! Vysvětlilo by se tím hodně nevyjasněných otázek.“

„To je pravda,“ souhlasila s ním, „ale než se to vysvětlí, dokážeme se ubránit postrkování k nějakým závěrům? Tlak teď bude skutečně neuvěřitelně silný, Joe. Začne do toho strkat prsty celá americká vláda včetně Bílého domu. A přitom se všichni budou po technické stránce dívat na nás jako na odborníky, kteří mají rozhodnout, co má kdo na svědomí. Budou potřebovat nějak se postavit té Wilkinsově lůze.“

„Je do toho zainteresovaná i FBI,“ připomněl jí Joe.

„Přesně tak. Ale řekněte sám, copak federálka je způsobilá analyzovat možnost interference systému ovládání letových funkcí způsobenou radarem, který je v majetku ministerstva obrany?“

„Vím přesně, kam míříte.“

„Joe, tohle bude pro Státní výbor pro bezpečnost dopravy zatěžkávací zkouška po všech stránkách.“

13 KAPITOLA

PÁTEK 19. ŘÍJNA

Nekonečné pípání elektronického přístroje, které už téměř týden signalizovalo každý zaznamenaný namáhavý stah srdce, bez nejmenšího varování přešlo na jednotvárný tón. Změna vybočující z pravidelnosti vyvolala náhlý rozruch a pohyb na tichých chodbách Trumanovy nemocnice, jak se zdánlivě odnikud vynořily zdravotní sestry, a i službu konající lékař již spěchal do nemocničního pokoje. Druhý pilot letu 225 společnosti North America Air Don Leyhe vstoupil tímto okamžikem do soumračné zóny srdeční zástavy.

S naléhavou výkonností tanečního představení vedeného zdatným choreografem a v rytmu, který se zdál dvojnásobný proti běžné rutině, se zdravotní personál seskupil po obou stranách lůžka. Vzápětí učinili veškerá nezbytná opatření, aby vehnali do ztichlého hrudníku patřičné napětí, a pokusili se opakovaně přemluvit srdce, aby se opět rozběhlo. Zatímco se věnovali této usilovné činnosti, přivolali z nedalekého pokoje pro rodinné příslušníky pacientovu manželku utlumenou únavou, žalem a nejistotou. Již v příští minutě vstoupila do manželova pokoje a přihlížela nezúčastněně snahám lékaře a sester.

Ale Don Leyhe se již ocitl kdesi mimo a nehodlal se vrátit. Po dvacetiminutovém úsilí byl oficiálně prohlášen za mrtvého. Paní Leyheová se otočila a s ustaranou zdravotní sestrou v patách vyšla pomalu na chodbu, nyní již jako vdova. Neplakala – v uplynulých dnech a nocích vyplakala víc slzí, než kolik jí organismus hodlal dovolit. Cítila však nesmírný smutek, spíše však za Dona. Ať už se minulý pátek v noci přihodilo tam ve vzduchu cokoli, bylo jí jasné, že systém, kterému tak bezvýhradně důvěřoval, ho zradil. A to právě tak jako společnost North America Air. Ta selhala jako bezpečný, šťastný domov pro své zaměstnance. Vždyť kvůli tomu opustil Don námořní letectvo. Ať už se odehrálo cokoli, North America Air zklamaly jejich důvěru.

*****

Kell Martinson se s leknutím probudil ve tmě Cindiny ložnice. Uvědomit si to nebylo nesnadné. Ať už z důvěrně známé vůně jejího parfému, nebo z nádherného pocitu, který v něm vyvolával dotek teplého hedvábného těla oblévajícího jeho vlastní. Pod přikrývkami objímal paží spící Cindy a naslouchal tichým spokojeným zvukům, jež ze spaní vydávala. Nepatrné pohyby prozrazovaly, že se jí právě o něčem zdá. Jejich milování bývalo obvykle tím nejlepším uspávacím prostředkem, který v jejím případě zabíral velmi spolehlivě.

U něj však tak dobře nepůsobil. Snažil se předtím soustředit na to, aby ji plně uspokojil a aby se mu podařilo ztratit se v té snaze; jen doufal, že si nevšimne, že se v duchu zabývá jinými záležitostmi. Ale kaleidoskop problémů mu neustále odváděl myšlenky jinam, a tak souhra, která obvykle u obou při milování panovala, nebyla tentokrát tak dokonalá.

Během čtvrtečního setkání v devět hodin ráno ho agent FBI sice velice pozorně vyslechl, pak však na sebe vzal roli žalobce. Choval se způsobem, který, alespoň jak Kellovi připadalo, si v takových případech osvojilo mnoho žalobců s velkou chutí vyděsit možného obžalovaného napůl k smrti. Ne, prohlásil ten agent, nemůže zaručit, že vyšetřování se spokojí s tím, co jim tady Kell „přiznal“. Ano, může slíbit, že do toho nezatáhne sdělovací prostředky, ale kvůli nějakému senátorovi Spojených států nebude vyvíjet žádné zvláštní úsilí. Koneckonců, prohlásil ten muž se zadostiučiněním až příliš okatým, je Kell veřejnou osobou, s níž musí zacházet stejně jako s každým jiným občanem. „Co přijde dál?“ zeptal se Kell, ale onen agent si nehodlal ani v nejmenším zadat a vyhnul se odpovědi. Existují prý „další aspekty“, které chce prošetřit, než se rozhodnou, zda si Kellova přítomnost v zakázaném prostoru letiště Kansas City nevyžádá nějaký druh soudního stíhání. „Soudního stíhání za co?“ zeptal se ho Kell, ale odpověď byla opět nejasná. Přesto věděl, že skutečně jediná možná zodpovědnost, za kterou by mohl být popotahován, bylo obvinění ze strany státu Missouri z porušení zákazu vstupu do bezpečnostní zóny. Tedy možný přestupek, což bylo to nejmenší, z čeho měl obavy.

Kell včera vstoupil do budovy FBI v době, kdy se pomalu chýlila ke konci výbušná tisková konference Wilkinsova štábu v kancelářské budově pojmenované po někdejším mluvčím Kongresu Longworthovi. Neměl tedy sebemenší potuchy o tom, že si tito lidé vybrali právě tuto chvíli k vyhlášení války vládě Spojených států.

Ale Cindy se o tom doslechla. Když se vrátil do kanceláře, čekala na něj silně rozrušená. Během několika minut již svolávali telefonem vlastní válečnou radu a Cindy vehementně prosazovala, aby rovněž uspořádali tiskovou konferenci. Kell souhlasil pouze s tím, že v rámci senátního výboru pro ozbrojené síly svolají rychlou schůzku ostatních zastánců projektu „Brilantních oblázků“. Budou muset v zastoupení vojenského letectva odpovědět na obvinění Wilkinsovy kamarily.

Kell zavřel dveře do své kanceláře, aby odpověděl na telefonát generála Roache, který těmi ranními čtvrtečními pochůzkami promeškal. Vedoucí programu „Brilantních oblázků“ mu volal, jak slíbil, již v pondělí po jejich dopolední schůzce. Tlumočil mu však pouze další ujištění, že nebyly učiněny žádné pokusy provádět testy radarové jednotky, aniž vysvětlil, proč ji tedy stěhovali. Kell se tehdy nijak netajil tím, že ho jeho vysvětlení neuspokojilo, a generál slíbil, že se pokusí získat povolení, aby mu mohl prozradit víc, a že mu ještě během týdne zavolá. Zjevně tedy dodržel svůj slib. Teď dostal generála Roache k telefonu takřka okamžitě.

„Takže senátore, mám oprávnění vám sdělit, že ten náš stroj dopravil zařízení na bezpečnější místo, než byla továrna, kde ho vyvinuli. Ta fabrika je plná civilistů a nedala se tam zorganizovat dostatečná ochrana. V žádném případě se nejednalo o testování.“

„Nepřepravovali jste to zařízení tudíž do zkušební oblasti v Pacifiku, že ne?“

Nastala dlouhá odmlka, než generál odpověděl. „Místo určení transportu podléhá přísnému utajení. Přitom důvod, proč k tomu stěhování došlo, tajný není. O testy se nejednalo.“

„Tak proč na letišti Kansas City, generále? To už jste ho mohli rovnou vystavit na alegorickém voze při Dni díkuvzdání. Takhle se dá hovořit o bezpečnosti jen sotva.“

„Je to nejbližší letiště od továrny, kde může startovat letoun velikosti C-5B. Nic víc v tom není.“

„Jen doufám, že ta vaše historka je pravdivá.“

V telefonu se ozval hlasitý povzdech. „Senátore, všechno, co jsem vám řekl, je pravda.“

Kolem poledního již jedenáct rozhněvaných členů a členek senátního výboru sedělo v Kellově kanceláři a naslouchalo jeho přetlumočení generálova vysvětlení a zhodnocení politického protiútoku na Wilkinsovy stoupence. Uprostřed své řeči Kell krátce zvažoval, zda se má přiznat, že na tom letišti byl také. Ale každý z přítomných senátorů měl i početný tým spolupracovníků, a kdyby to pouze jediný z nich vyzradil Wilkinsovým lidem, znamenalo by to pro všechny nebezpečnou blamáž.

V jednom okamžiku Kell zachytil Cindin pohled a jen nepatrně zavrtěl hlavou. Teď nebyla vhodná doba na to, aby o tom mluvil. Porozuměla, co jí tím chtěl naznačit, ale v odpověď se na něj zamračila.

Když se kancelář vyprázdnila, pohádali se nejprve pracovně, poté i poněkud osobně. Ona považovala mlčení za velkou chybu, za časovanou bombu spojenou s jeho kariérou. On byl přesvědčen, že potřebují zvolit správný okamžik, a není vyloučeno, že ten nakonec vůbec nikdy nenastane.

„Snažíš se to zatajit, Kelle. To se vždycky vymstí.“

„Ne, nesnažím. Jen Uvažuju jako politik.“

„To já Uvažuju politicky,“ štěkla na něj, když už byla na cestě ze dveří. „A také zvažuju, co je čestné a co ne.“

Kell opustil budovu senátních kanceláří hluboce rozmrzelý. Neukradl žádné peníze, neporušil žádnou etickou zásadu člena Kongresu, nepřijal úplatek. Měl však obavu, že Cindy má pravdu a že jeho kariéra, která byla dosud bez poskvrnky, je na nejlepší cestě k tomu, aby se začala hroutit. V tu chvíli však bylo ještě důležitější, že ona s ním není šťastná. Že se k ní po několika hodinách rozběhl, přestože si nic na ten večer předem nedomluvili, se dalo posuzovat jako instinktivní reakce. V každém případě jí rozhodně dlužil omluvu. Pracovní spory, které spolu vedli, neměly nikdy zasahovat do jejich osobního života.

V úterý, kdy se Cindy vrátila poprvé po nehodě do kanceláře, zaujala svou obvyklou veselou a vysoce výkonnou roli a poté večer a příští noc jakbysmet se kolem něj ovinula a odřízla od něj skutečný svět. A snad až přespříliš riskovala, že budou odhaleni. Přestože oba večery nechal vůz v dostatečné vzdálenosti od jejího bytu, dalo se obecně říci, že i on začínal být až příliš neopatrný a zajížděl autem pokaždé blíž a blíž. A včera večer? Kell si tak velice přál dát všechno do pořádku! Koupil tucet růží a zastavil před jejím bytem za denního světla a tam na ni čekal, dokud nepřijela domů. Doufal, že se budou zase moci společně uzavřít před obavami, i když podvědomě předem tušil, že to pro něj bude zase další noc přerušovaného spánku. A teď ve tmě před svítáním pátečního rána s Cindy blaženě spící vedle něj se mu zdálo absurdní, že jemu se spát nedaří. Rozhodně to potřeboval.

Kell opatrně vytáhl ruku zpod Cindy a snažil se, aby ji nevzbudil. Zmáčkl tlačítko na svých digitálních hodinkách, aby si osvítil ciferník. Číslice a písmena mu sdělovaly, že je teprve jedna minuta po čtvrté ráno.

*****

Přesně dvě minuty po čtvrté ráno, o něco víc než dvacet kilometrů na jih poblíž Andrewsovy základny vojenského letectva se právě prudce probral z hlubokého spánku Joe Wallingford. Jeho podvědomí hledalo chybějící záznamník hlasu z pilotní kabiny, jako počítač poslušně prohledává hory údajů, zatímco pátrá po jediném faktu.

Ihned vstal a bos došel do pracovny, rozsvítil stropní světlo a vzal si malé modely letadel Boeing 757 a 737. Pak se posadil ke kuchyňskému stolu a začal nalétávat jedním na druhý a ověřovat si teorii, která se mu ve spánku usadila v hlavě.

Stále jim unikalo, jak mohla síla nárazu vystřelit schránku záznamníku hlasu Airbusu 320 někam do prostoru, kde ho nikdo z jeho lidí nemohl najít. Vždyť ale konstrukce toho záznamníku byla příliš odolná na to, aby se mohl rozdrtit. Tyhle vysoce odolné schránky měly přece bez větší újmy přestát náraz do skály při cestovní rychlosti, a přesto mělo být možné je vyzvednout. Takže tu srážku musela nutně přežít, ale byla odhozena někam, kde to nikdo nečekal.

„Ta hlasová skříňka tam jednoduše není,“ prohlásila tehdy Barbara. „Prošli jsme vrak třistadvacítky snad po molekulách.“

Joe pozvedl model Boeingu 757 do úrovně očí a zadíval se na jeho ocas. Sedmsetsedmapadesátka se vzhledem tak trochu podobala Airbusu 320. Co však upoutalo Joeovu pozornost, byl úhel, který svírala kuželovitá část ocasní části trupu při předpokládaném nárazu, a představa místa, kde schránka záznamníku měla správně být. Onen chybějící, nárazem vydutý prostor, který mu minulou sobotu Barbara s očima navrch hlavy ukázala.

Před očima se mu vybavil pohled na pokroucenou strukturu trosek letadla odvážených z letiště Kansas City na korbě několika nákladních návěsů s plochou korbou. To bylo ono! Nemohli najít tu zatracenou schránku záznamníku hlasu, protože ve skutečnosti strávili celou tu dobu tím, že hledali na špatném místě.

Joe si dobře uvědomoval, že je teprve dvacet minut po čtvrté, když se přesunul k telefonu. Vzápětí již měl v ruce telefonní seznam zaměstnanců Státního výboru pro bezpečnost dopravy a vytočil Barbařino číslo domů do Silver Springs ve státě Maryland. Bylo zapotřebí pěti zazvonění telefonu, než ho vzala; dvakrát se zeptala ospalým hlasem, kdo volá. Ale najednou se i ona úplně probudila.

„Barbaro, jestli se na to cítíš, tak se rychle sbal. Chci, abys s sebou vzala jednoho ze svých lidí a vrátila se hned dnes ráno do Kansas City. Vím, kde ta skříňka s hlasovým záznamem je.“

*****

Byl pátek odpoledne a v Dallasu se Jerry Harris už bůhvípokolikáté letmo podíval do zpětného zrcátka a vždycky počítal s tím, že tam zahlédne hlídkový vůz dallaské policie zavěšený za zadkem svého auta. Světla na křižovatce Northwest Highway a Hillcrest mu vypomohla přívětivou zelenou a on jí rychle prolétl; kytice na pravém sedadle se opět svezla na zem, když přejížděl nerovný povrch příčné vozovky. Neustále kontroloval čas, a věděl proto, že hodinky ukazují už deset minut po druhé. Chodit na pohřby nebylo sice něco, v čem by se vyžíval, ale když vám velcí šéfové zadají úkol – i když na poslední chvíli –, pak jako začínající nižší vedoucí zaváháte jen na vlastní nebezpečí.

„Jak jsem sakra přišel k tomu, že něco takového dělám?“ zamumlal nahlas, když už se nalevo od něj vynořil vchod do hřbitovního areálu s honosným názvem Hillcrest Memorial Park. „Weiss. Weiss. Musím si to jméno zapamatovat.“ Společnost North America Air rozesílala své zaměstnance, aby se zúčastnili pohřbů lidí, kteří zahynuli při neštěstí v Kansas City, jež se odehrálo minulý pátek v noci; tento byl další z nich. Donutili ho, aby koupil květiny a donesl je přímo na obřad, přestože měly být původně poslány předem, a to mu přišlo dost nemístné. Měl přímo hrůzu z toho, až ponese kytici dovnitř.

Jerry otevřel dveře kaple ve chvíli, kdy jeden z pohřebních zřízenců vycházel ven. „Pohřeb Weissových?“

Muž se zatvářil překvapeně. „Přišel jste pozdě. Ten se konal v jednu.“

„Řekli mi, že ve dvě, oni…“

„Je mi líto. Můžete je ale ještě zastihnout u hrobu. Je to na druhé straně na západním konci hřbitova. Je to jediný pohřeb, který tu teď probíhá. Tam, co je modlitebna Emanuel.“

„On je to – tedy byl to – židovský pohřeb?“

„Ne, pane. Metodistický.“ Jerry mu poděkoval a pádil zpátky k autu. Chladný svěží vítr, jenž se v ten studený, jasný pátek proháněl severním předměstím Dallasu, ho roztřásl. „No to je přímo skvělé! Nedokázali mi říct pořádně ani hodinu konání pohřbu,“ mumlal si sám pro sebe a uvědomoval si, že to za poslední hodinu není poprvé. Napětí, které musel snášet, však bylo příliš silné. Můj ty smutku, to je ale skvělý způsob, jak někomu vyjádřit soustrast! Hele, tady máte nějaké kytky a je nám líto, že jsme vám zabili manželku nebo manžela. Příště se ale ukážeme na pohřbu včas.

Černá limuzína se vyjímala mezi mořem dalších aut už na dálku a Harris zaparkoval vůz, jak nejrychleji a nejnenápadněji to šlo. Pak se chopil kytice a rychle vykročil směrem k místu krytému obřadním stanem a celý zkroušený si všiml, že už je po všem. Pozůstalí i smuteční hosté již postávali kolem a tiše rozmlouvali. Několik lidí podpíralo muže stojícího vedle něčeho, co vypadalo jako tři hroby. Nikdo mu ani neřekl, že jde o trojnásobný pohřeb.

Jerry Harris se narovnal v ramenou a vydal se k tomu muži. Když se konečně ocitl před ním, napřáhl k němu ruku s kyticí a zároveň pronesl slova, která si předtím nacvičil. „Pane, aerolinie North America Air by byly rády, abyste věděl, jak hluboce všichni litujeme vaší ztráty.“

Muž se mu zadíval přímo do očí a v obličeji se mu nepohnul jediný sval. V náhlém závanu větru slyšel Jerry i šelest listí na okolních stromech. Veškerá činnost kolem v tu chvíli ustala a stalo se přesně to, čeho se obával nejvíc. Stal se totiž okamžitě středem veškeré pozornosti a všichni sledovali Weisse, jak na to bude reagovat.

Mark Weiss se konečně pohnul, výraz v obličeji mu poněkud změkl, ruku však nevztáhl, aby květiny převzal, a Jerrymu nebylo ani trochu jasné, jak se má zachovat. K Jerrymu dolehl tichý tlumený hlas a bylo patrné, že ten, kdo mluví, se musí velmi ovládat. Na zlomek vteřiny Jerrymu nedošlo, komu ten hlas vlastně patří. „Kolik vám je let?“

„Ehm, dvacet pět, pane.“

„Vím, že to myslíte dobře, ale ty květiny si od vás nevezmu.“

Jerry rozhodně neměl v úmyslu koktat nebo zadrhávat, ale neubránil se tomu. „Já… tedy…“

„Všiml jsem si vás, jak se sem na poslední chvíli ženete, chybělo málo a přišel byste pozdě. A s vedením vašich aerolinií je to stejné, vždycky jim něco málo chybí, ale přijdou na to příliš pozdě.“

„Víte, pane…,“ Harris chtěl něco říct a snažil se, aby se mu netřásl hlas.

Weiss mu pravou rukou stiskl rameno a zabodával se do něj pohledem. „Nestojím o vaši soustrast, která nemá žádný význam. Chci odpovědi! Víte vůbec, s kým jsme se tu rozloučili?“

Jerry stočil pohled na hroby po své pravici.

„To děláte dobře, podívejte se! Vždyť vy jste dokonce nevěděl ani to, že mám pravdu?“ Weiss s Harrisem lehce zatřásl. „NEBO JSTE TO VĚDĚL?“

„Ne, pane.“

„S mou ženou Kim, se syny Aaronem a Gregem. Ty jsem ztratil… protože jsem jejich životy svěřil vašim aeroliniím.“

„Je mi to hrozně líto, pane. Já jsem…“

Weiss spustil ruku dolů. „Prosím vás, jděte. Vypadněte odtud!“

Jerry se už začal obracet k odchodu, když ho Weiss opět uchopil za rameno.

„Řekněte svým nadřízeným, že si budu pamatovat jejich projev účasti. Budu si to pamatovat…“ A Mark Weiss spustil paži podél těla a sklopil oči k zemi. Jerry se zrudlý v obličeji otočil a dal se co nejrychleji na ústup; žaludek měl stažený a hrdlo rovněž. Naprosto zdrcený usedl za volant a kytici hodil na zadní sedadlo.

Mark Weiss sledoval pohledem mladíka, zatímco tchyně se k němu přitiskla a tiše plakala. Kimin otec se sice již zotavoval z infarktu, ale otřes způsobený smrtí dcery a vnuků považovali lékaři za tak silný, že ho odmítli pustit z nemocnice.

Společně prolévané slzy přátel a příbuzných ve chvíli zármutku a vědomí lidské soudržnosti, to teď všichni potřebovali. Jelikož jak Mark, tak Kim pocházeli z Dallasu a zde také vyrostli, nebylo od počátku nejmenších pochyb, kde se bude konat pohřeb. Missouri se stala jejich domovem jen na několik let a kromě vlastního domu je tam žádné větší pouto nedrželo. Po návratu do domu čekala Marka hořká osamělost, a té se opravdu děsil. Ještě nedávno to byl domov, který se nyní proměnil na pouhý dům, v němž už nedokáže bez své rodiny znovu žít. Jak jen nejrychleji to půjde, bude muset sbalit a někam ty věci uložit a nabídnout dům k prodeji. Kam vlastně se teď vydá on sám, zůstávalo otevřené. Nicméně v nejbližší budoucnosti hodlal využít zbývající čas v Dallasu podrobnějším zkoumáním, jak si vede společnost North America Air a lidé, které zaměstnává. Měl v úmyslu začít u kapitána Timsona.

Markovu pozornost náhle zaujal rozložitý člověk v zadních řadách smutečního shromáždění, chystající se k odchodu. Zřejmě se snažil chovat nevtíravě. Marka překvapilo, když si uvědomil, odkud ho zná. Jemně přenechal svou tchyni na starost jednomu z přátel rodiny, zamířil směrem za odcházejícím a na obrubníku ho dohonil.

„Kapitán Kaminsky?“

Pete Kaminsky se zvolna a ve zřejmých rozpacích otočil, hlavu měl skloněnou a tváře se mu leskly.

„Já… nechtěl jsem, abyste mě viděl,“ přiznal váhavě, „jen jsem musel přijít. Abych byl s vámi se všemi.“ Při pohledu na ta svěšená ramena, na pár obnošených kožených rukavic, které kapitán pomalu žmoulal v prstech, Marka napadlo, že je to ten nejsmutnější člověk, jakého kdy viděl. Prožíval stejně hlubokou bolest jako on sám.

„Nemusel jste sem chodit, kapitáne, ale vážím si toho víc, než si dokážete představit.“ Mark pronesl ta slova tiše a přizpůsobil se tak způsobu kapitánovy mluvy. „Jak se vede vám? Jak vy se máte?“

Pete zvedl hlavu a v očích měl prázdnotu, které Mark tak dobře rozuměl. „Na tom nesejde.“

„Ale záleží na tom.“

„Ne, nezáleží!“ Kapitán ta slova vyslovil tak, že zněla definitivně a ostře, a hlavou přitom důrazně vrtěl ze strany na stranu. „Snažil jsem se zajít za tolika… kolik jsem zvládl. Cestujícími z mého letu… tedy na jejich pohřby. Každému dlužím alespoň tohle.“ Zkřivila se mu tvář, zavřel oči a za sevřenými rty byly patrné zaťaté zuby. „Že jim to teď ale hodně pomůže,“ hlesl ještě.

O několik kroků dál byla studená betonová lavička; Mark k ní Kaminskyho zavedl a přiměl ho, aby se posadil.

„To nebyla vaše chyba. Moje rodina nezahynula v žádném případě vaší vinou. Copak to nechápete?“ A znovu ty oči pronásledované výčitkami. „Já měl poslední slovo, doktore Weissi. Měl jsem zodpovědnost. Já…“ Pete s bolestným úšklebkem na tváři opět sklonil hlavu. Přimhouřil a nakonec zcela zavřel oči, jak se snažil ze všech sil ovládnout. Konečně zvedl hlavu.

Bože můj, pomyslel si Mark, ten člověk prožívá skutečnou agonii a potřebuje pomoc.

„Já bych měl být tamhle, ne oni. Slíbil jsem vám to,“ vypravil ze sebe Pete. „Jen jsem si tam klidně seděl v kokpitu a tvrdil jsem vám…“ Mávl rukou směrem k severu. „‚Nedělejte si starosti,‘ to jsem vám tehdy řekl. ‚My už se o ně velice dobře postaráme,‘ tak jsem to slíbil. Nemůžu na to zapomenout.“

„Pete, jste ženatý?“

Znovu se zadíval k zemi. „Přišel jsem o ženu kvůli rakovině, je to víc než deset let. Nikdy jsme neměli děti.“

„Kde bydlíte, myslím nastálo?“

„V Kansas City.“

„A to žijete úplně sám?“

Pete Kaminsky se na Marka podíval a pokusil se o úsměv. „Doktore Weissi, prosím vás, se mnou si starosti nedělejte.“ Najednou povstal, upravil si převlečník a na vteřinu zaváhal, když k němu Mark napřáhl ruku. Nakonec ji uchopil, ale z jeho stisku čišela nejistota. „Musím už jít. Jestli je něco, co bych pro vás mohl udělat…“ Peteovi selhal hlas a bylo na Markovi, aby vyplnil nastalé ticho.

„Vrátím se tam příští týden. Rád bych se s vámi sešel.“

„Nic se neděje. Já…“

„Ne, já to myslím vážně.“ Mark mu podal list papíru vytrženého z notesu a pero. „Napište mi sem své telefonní číslo.“

Pete Kaminsky zaváhal, pak si od něj papír vzal, rychle na něj napsal telefonní číslo a beze slova ho vrátil.

„Pete, nesmíte si to vztahovat na sebe.“

Kaminsky nepřesvědčivě přikývl, obrátil se a odešel. Zamířil k autu, které muselo být zcela určitě z půjčovny, pomyslel si Mark, zatímco se vracel zpátky k hrobům a k členům rodiny. Kim a chlapci se nemohli dočkat, až už budou v Dallasu. A nakonec bude Dallas místem, kde i zůstanou.

Když kráčel zpátky ke shromážděným lidem, nad hlavami jim do výšky vzlétl štíhlý Boeing 737. Plný důvěřivých cestujících stoupal z letiště Love Field do studené modře texaského nebe na cestě k nějakému vzdálenému cíli. Poprvé za dlouhá léta tomu Mark Weiss odmítl věnovat pozornost.

14 KAPITOLA

PONDĚLÍ 22. ŘÍJNA

Doktor Mark Weiss seděl na sedadle u okna na palubě letadla startujícího v 6 hodin ráno z Dallasu a mířícího bez mezipřistání na washingtonské Národní letiště a uvnitř něj to vřelo. Pohled nevolí zúžených očí nespouštěl ze dvou cestujících sedících v oddělení první třídy před ním, jejichž rozhovor zaslech] v odletové hale. Jména těch dvou mužů neznal, ale to, o čem se předtím bavili, nemohlo být Výmluvnější: obhájci pojišťovny, u níž měly aerolinie North America Air pojištěny lety. Zcela bez zábran diskutovali o tom, jakým způsobem se budou bránit stále rostoucímu počtu žalob o náhradu škody. O úsilí, jež bude třeba vyvinout při vyšetřování detailů ze života těch rodin, v nichž někdo neštěstí v Kansas City přežil a které se odhodlaly žalovat jejich chlebodárce. Mark do té doby ani nepomyslel na to, že by mohl aerolinie rovněž žalovat. Připadalo mu to nechutné. Po deseti minutách, kdy ty dva právníky poslouchal, však změnil názor.

Celý víkend po pátečním pohřbu se Markovi proměnil ve cvičení, jak vzdorovat stresovým situacím a emocionálnímu šoku. V pátek večer na něj v obludné krutosti dolehla ztráta celé rodiny a uvrhlo jej to až na dno té nejhlubší studny zoufalství a beznaděje. Připadalo mu, že ospravedlnění své další existence může nalézt jedině v pátrání a nezbytném zjištění toho, co způsobilo jejich smrt. Noc se nekonečně táhla jako agonie ve zpomaleném filmovém záběru.

V sobotu ráno se vzmužil a vydal se do letištní budovy aerolinií North America Air na letišti Dallas Fort Worth s úmyslem dozvědět se nenápadně něco o kapitánu Timsonovi. K letišti mu zbývaly necelé dva kilometry jízdy, když zaslechl v rádiu zprávu o tiskové konferenci Wilkinsových stoupenců a o jejich obvinění ze sabotáže pomocí interference elektroniky. Mark zastavil na kraji silnice a hluboce se zamyslel. Myšlenka na páčení informací z pilotů aerolinek mu nyní přišla bezpředmětná. Kdyby Kim a chlapce zabilo rušení silným rádiovým zdrojem, jaký by mělo smysl hrabat se v životopise Dicka Timsona?

Jenže to byly pouhé dohady a on se nutně potřebuje něčím zaměstnat. Znovu se tedy rozjel a pokračoval směrem k letišti.

Mark jako profesionální psycholog se zkušenostmi, jak si počínat při vedení rozhovorů, si během dne získal důvěru čtyř různých pilotů, z nichž jeden byl blízkým Timsonovým přítelem a druhý jeho bývalým druhým pilotem. Již někdy uprostřed odpoledne se mu tedy začal skládat kapitánův portrét jako uštvaného, ustrašeného člověka, skrývajícího se za maškarádou přísného pedanta. Zřejmě neomezeně a sebevědomě vládl podřízeným, nicméně v pilotní kabině si prý počínal jako schopný profesionál. Ze své praxe v jiných aeroliniích Mark dobře věděl, jaké varovné signály předcházejí lidským selháním v pilotní kabině, a Timsonův osobnostní profil do nich začínal zapadat.

Mark strávil neděli společně s manželčinou rodinou a den uběhl v tichých rozhovorech o nedůležitých věcech a za občasného pláče. To už měl koupenou letenku do Washingtonu na pondělí ráno. Byl rozhodnutý naléhat na Joea Wallingforda ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy, aby ho nechal hlouběji nahlédnout do vyšetřování. Z toho, co se dozvěděl v sobotu, vyplynuly závěry, se kterými se Wallingford nutně musí seznámit a to i v případě, že vyjde najevo, že neštěstí skutečné zavinilo vojenské letectvo.

*****

V sobotu před polednem se z Kansas City Joeovi konečně ozvala domů Barbara Rawlsonová. „Joe, měls pravdu. Našli jsme ji!“

„Tam, kde jsem myslel?“

„Přibližně. Potřebovalo to trochu prohrabat skládku, než jsme našli místo, kam vyhodili spálené zbytky zavazadel. Navršili na to spoustu dalších jiných odpadků, ale jak jsme se konečně začali probírat zuhelnatělými zbytky tašek, hned jsme na to padli uvnitř jednoho kufru, tedy toho, co z něj zbylo. Ještě s kouskem žebra, které se zřejmě ulomilo a zůstalo vmáčknuté do objímky schránky. Jak tě to vůbec, panenko skákavá, napadlo?“

„Ten nápad mě doslova probudil, Báro. Vzpomínáš si na tu krabičku s anténní vazbou, o které jsme si mysleli, že jsme konečně objevili důkaz o sabotáži, že je to ona příslovečná pistole, ze které se ještě kouří? Najednou mě tudíž napadlo, že když tohle mohlo být vyrváno ze sedmsetsedmatřicítky a dostat se do trosek airbusu, mohla být schránka se záznamníkem hlasu zase stejným způsobem vytržena z airbusu a dostat se mezi trosky boeingu. Přitom jsem ale věděl, žes všechny prostory vraku prohledala do poslední škvíry, takže vlastně můj nápad nedával moc smysl, dokud jsem si nevzpomněl na zavazadla a na to, že je obvykle co nejrychleji odvážíme pryč. Když jsem si začal představovat, jak do sebe ta letadla narazila, a vzpomněl jsem si na to, že tam chyběla i objímka schránky, a taky na ty vytržené kusy v zadní části airbusu, kterés mi ukázala, byl jsem si skoro stoprocentně jistý.“

„To ses tedy na mou duši strefil, Joe! Tam taky byla.“

„Skvělé! Přijeď domů a vezmi tu schránku s sebou.“

„Jako bych už byla na cestě,“ odpověděla a hlas jí zněl o poznání silněji než kdy v minulém týdnu. Joea upřímně potěšilo, že se Bára zotavuje.

Barbara a dva členové jejího týmu, které si přibrala s sebou, se vrátili na ústředí výboru pro bezpečnost dopravy už v sobotu večer a odevzdali skřínku hlavnímu technikovi laboratoří. Ten strávil celý nedělní den tím, že vyprošťoval pásku, kontroloval ji a nahrával z ní konkrétní stopy na záložní cívky a kazety. V jedenáct hodin dopoledne v pondělí se ocitla první kopie Joeovi na stole, a to právě ve chvíli, kdy doktor Mark Weiss došel až k otevřeným dveřím do jeho kanceláře. Mark zůstal stát venku, aniž ho oba muži uvnitř mohli spatřit. Nejdřív z uctivosti, neboť hodlal vyčkat, až technik z laboratoře skončí se stručným komentářem týkajícím se přehraného záznamu. Jak tam však stál na chodbě s podlahou nepokrytou kobercem, jenž by tlumil hovor, nemohl odolat, aby neposlouchal, o čem se uvnitř mluví. Když pak šéf laboratoře vyšel z kanceláře na chodbu, vstoupil Mark dovnitř. Joe držel audiokazetu v ruce a Mark si s bolestí uvědomil, co obsahuje.

„Pan Wallingford? Moc se omlouvám, že jsem vás přepadl jen tak bez ohlášení. Jmenuji se Weiss a setkali jsme se minulý týden v nemocnici v Kansas City. Jsem ten, co se chtěl připojit k vyšetřování.“

„Ale jistě, pane doktore Weissi, pojďte dál. Posaďte se, prosím. Co vás tak brzy přivedlo sem do města?“

Joe si všiml, že Mark pozoruje kazetu, kterou držel v ruce. Když však uvážil, jak intenzivní zájem psycholog o celý případ již dříve projevoval, nepřipadalo mu moudré sdělovat mu, co je na ní nahráno. Beze slova tedy zasunul kazetu do zásuvky psacího stolu a měkkým, přátelským pohledem se na Marka zadíval. Joe si uvědomil už před chvílí, jak velká ztráta tohoto muže postihla. „Co pro vás mohu udělat?“ Mark ho informoval o svých sondách mezi piloty u North America Air. „Jsem přesvědčen, že Timson byl pod silným tlakem; lidé, se kterými jsem mluvil, mi nepřímo potvrdili to, co jsem vám sdělil v Kansas City. Ten člověk se hrozně bojí, aby nepřišel o práci, kterou vykonává, a je značně nejistý, i když to velice úspěšně maskoval tuhou disciplínou. Potíž je v tom, že takové tlaky spolu s nedostatkem sebedůvěry jsou často jedny z nejzávažnějších varovných znaků hrozícího selhání lidského faktoru. Obzvlášť pak u jedinců, u nichž se předpokládá, že budou mít autoritu, nebo u vedoucích pracovníků.“ Pak Mark ještě v hrubých rysech naznačil, jakou má ze své praxe zkušenost s letci zaměstnanými u aerolinií, kteří jsou vystaveni stresu. Celou dobu sledoval pozorně Joea, jestli se neobjeví sebenepatrnější zaváhání v jeho rozhodnutí nepřibrat ho do oficiálního vyšetřování. Bohužel však žádné nepostřehl.

„Je to zapeklitá situace, pane doktore Weissi.“

„Říkejte mi Marku, prosím.“

„Tak tedy Marku. Je to nesmírně obtížné. Je mi jasné, že jste velice schopný, ale my už v týmu psychology máme. Dokonce jedna psycholožka sedí i v samotném výboru.“ Joe si poposedl na kraj židle. „A popravdě řečeno podle toho, co jsme se dozvěděli v pátek, selhání lidského faktoru při tom pravděpodobně nehrálo žádnou roli. Nicméně Andy Wallace, se kterým jste se už setkal, je v téhle problematice na slovo vzatý expert. Nutně si bude muset to, o čem jste teď mluvil, poslechnout. Dnes ráno ale odcestoval do Kansas City, aby si ještě jednou promluvil s kapitánem Timsonem. Tentokrát by to mělo jít opravdu do hloubky.“

„Ach tak. Na kdy to má domluvené?“

„Myslím, že na jednu hodinu tamního času.“

„Bude záznam určený veřejnosti?“

„Jistě, během několika týdnů, až to Zaprotokolujeme. Vlastně bych vám jednu kopii mohl předat už asi tak za týden. Moc rád vám poskytnu všechno, co je oficiálně možné zveřejnit.“

Mark se mu podíval přímo do očí a Joea znepokojilo, jaký v nich přitom měl naléhavý výraz. Kdyby ten člověk neztratil tak mnoho, pomyslel si, určitě by mi neustálý tlak z jeho strany lezl na nervy. „Pane Wallingforde, já…“

Marka přerušil další vyšetřovatel, jenž požádal Joea, aby na chvilku vyšel na chodbu ke krátké poradě kvůli záležitosti, která s havárií nesouvisela. Marka nechali v kanceláři samotného. Z chodby do kanceláře doléhal tlumeně Joeův hlas, jenž se pak smísil s ohlasy kroků dvou párů nohou, a všechny ty zvuky se začaly vzdalovat.

Páska ležela v horní zásuvce stolu. Mohl by si ji dát do kapsy a v jednom mžiku být ten tam, někde si narychlo nechat udělat kopii a vrátit ji později, v rozpacích a s omluvami, že to udělal z okamžitého popudu. Nejspíš by se takový čin nedal posuzovat jako něco vyloženě protizákonného, snad jen jako drobná krádež. Přitom odpověď na to, co se stalo Kim a chlapcům, by se mohla, ale také nemusela skrývat v zabarvení, odměřování a tónu hlasů na pásce, což byly prvky, které nikdy z písemného záznamu nedokáže vyčíst.

Mark vstal a jen stěží se ovládal. Natáhl ruku a mírně zatáhl za zásuvku. Podle očekávání povolila a posunula se o několik milimetrů, zatímco sám se sebou sváděl vnitřní boj. Zakládal si na své profesionalitě a zásadách a vysoce si cenil své pověsti. Rodiny si však cenil ještě výše a potřeba dozvědět se pravdu ho zcela ovládala. Pokud tu pásku ale vezme…

Zvuky vracejících se kroků a hlasů rozhodly za něj. Byly až příliš blízko. Nezbýval už dostatek času. Tiše zasunul zásuvku zpátky na místo a posadil se jen o několik vteřin dřív, než Joe Wallingford prošel svižně dveřmi a s omluvami se posadil.

„O čem jste to chtěl mluvit, pane doktore, než nás přerušili?“

Mark přikývl. „Chtěl jsem jen požádat o jedno. Prosím vás, počítejte se mnou. Neodepisujte mě jen kvůli mé rodině. Můžu vám být velice užitečný.“

Joea nenapadlo ani v nejmenším odbýt Marka Weisse nějakou otřepanou frází. Vždyť ten muž má nejspíš pravdu.

Mark se s Joem rozloučil stiskem ruky, ale už na odchodu mu v hlavě náhle a s velkou naléhavostí začal uzrávat jistý plán, který však vyžadoval nutnost ubytovat se v nějakém hotelu, odkud by si mohl zatelefonovat. Ta myšlenka nyní nabyla prvořadého významu a celého ho spalovala. Mark si vyzvedl od strážného v hlavní hale malou tašku, kterou tam prve odložil, a taxíkem odjel do hotelu Hyatt, kde se ubytoval v pokoji ve dvanáctém patře.

Andy Wallace bude mluvit s Timsonem někdy brzy odpoledne, a jelikož přepis rozhovoru má být k mání do týdne, bude možné všechno, co Timson řekne, dopodrobna ověřit. Wallace neslyšel, co na té pásce z pilotní kabiny je, nikdo ji ještě neslyšel, snad kromě technika, který ji přinesl. Zaslechl, jak si Joe stěžoval, že mu ji přinesl, až když Andy Wallace odjel na letiště. Takže když Andy nebude moct Timsonovi říct, co na té pásce je, a Timson nebude mít možnost si ji poslechnout, a navíc když ještě neexistuje žádný přepis hlasového záznamu, tak teď, když druhý pilot je po smrti, existovala nepatrná možnost skýtající příležitost pro velice specifickou, i když riskantní zkoušku.

Ještě než Mark opustil osmé poschodí, vstrčil namátkou hlavu do jedné kanceláře a zeptal se na jméno laboratorního technika výboru pro bezpečnost dopravy. Obratem se dozvěděl přesně to, co potřeboval – má se ptát po Philu Bakerovi.

Mark vešel do pokoje v hotelu a zamířil rovnou k telefonu. Otevřel si tašku a vyndal z ní malý kazetový magnetofon a telefonní snímač, který opatrně připevnil ke sluchátku. Až poté zmáčkl tlačítko nahrávání a zavolal recepci. „Mohla byste mi sdělit, jaké je dnes datum a čas, prosím?“

Recepční mu příjemným hlasem vyhověla, i když hlas jí zněl poněkud udiveně. Mark jí poděkoval a zavěsil, znovu zvedl sluchátko a vytočil číslo Trumanovy nemocnice v Kansas City a požádal, aby ho spojili s pokojem 940-E.

*****

Když Dick Timson položil v pokoji 940-E sluchátko, jakmile rozhovor s Washingtonem skončil, jeho tázavý výraz v obličeji se pozvolna měnil na lehký náznak úsměvu.

„Kdo to byl, Dicku?“ zeptala se Louise Timsonová tiše.

Konečně se na ni podíval. „Divný telefonát, ale šťastné rozuzlení. Takže ovládání přece jen vypovědělo službu! Řekl jsem druhému pilotovi, aby to převzal. Řekl jsem mu: ‚Můj ovladač nereaguje. Převezmi to, Done, převezmi to.‘“

Jeho žena se celá nastražená posadila zpříma a tvářila se nechápavě. „Ty sis už teď vzpomněli“

„Ne.“ Pomalu zavrtěl hlavou, v očích se mu objevil zmatený výraz, jak se ze všech sil snažil soustředit. „Nepamatuju se, že bych to byl řekl, ale když je to na té pásce, tak bych si asi radši měl vzpomenout, že to tak bylo.“

„Nechápu to.“ V jejím hlase bylo patrné silné napětí, když si sedala na okraj jeho lůžka.

Na několik vteřin se jí zadíval do očí, aniž ji skutečně vnímal, ale mlčky prosil o porozumění, o což ji dosud nikdy nepožádal. „Proč… proč si nemůžu vzpomenout, Louise? Hrozně mě to drásá.“

„Protože máš za sebou strašlivé trauma a zlomeninu lebky. Zapomínání je normální.“

Pronesla ta slova rozhodně, pak se otočila a odešla z pokoje, neboť byla na nejvyšší míru rozčilená a nechtěla, aby si toho všiml. Přivykla za ta léta, že manželovo sebeovládání je bez chyby, a děsilo ji, když ho viděla tápat.

Dick Timson si po jejím odchodu povzdechl. Pomalu si už začínal zvykat na náhlé manželčiny odchody. Dick Timson se vždy domníval, že manželka je přelétavá, nespolehlivá a také přemrštěně citově založená. Vlastně její odchod ničím neobvyklým nebyl. Opřel se o polštář, zavřel oči, a vtom ho zalila další vlna neblahého tušení. Nechají ho odejít do penze se ctí? Nebo bude postaven před tutéž otázku, již si muselo zodpovědět tolik pilotů, když se během válek o úsporná opatření vyvolaná deregulačními tlaky rušily jak aerolinie, tak pracovní místa, a která zněla: A čímpak se asi budeš živit ty, příteli? Jak by se mu na tuto otázku odpovídalo nemít společnost North America Air?

Louise Timsonová prožívala nesnesitelnou bolest, když se postavila před pokoj, kde Jill a Jimmy Manningovi pokračovali ve svém pomalém zotavování po katastrofě způsobené letadlem jejího manžela. Stála tam už mnohokrát za poslední týden, aniž kdy vešla dovnitř, ale hluboce ji to dojímalo. Stále ještě se jí nedařilo vstřebat celý nesmírný rozsah neštěstí. Louise to vše připadalo jako noční můra, jíž sice člověk nemůže uvěřit, ale zároveň se z ní nedokáže probrat. Ať se probudila kdykoli, zlý sen nezmizel. Letadlo, jemuž velel její manžel, se zřítilo a stovky životů se změnily k nepoznání, přitom ona sama nemohla dělat absolutně nic, aby tuto skutečnost zaplašila.

*****

Přehrávka hlasového záznamu z pilotní kabiny byla určena na druhou odpolední a Joe napnul všechny síly, aby se tam dostal. Původně si chtěl tu pásku poslechnout nejdřív sám, ale neustálý shon během celého dne mu to nedovolil. Bude si muset počkat jako všichni ostatní.

Andy zavolal z Kansas City právě ve chvíli, kdy se Joe chystal, že z kanceláře odejde. Sděloval, že rozhovor s Timsonem nepřinesl vůbec nic nového. Zato když se vrátil zpátky do hotelu, spojil prý se s ním dispečer letového provozu z kontrolní věže Carl Sellers: Z médií se doslechl o vzrušujícím nařčení Wilkinsových stoupenců a zároveň i o popření vojenských kruhů, že by radarová sledovací jednotka byla tehdy v provozu.

„Joe, v jednom okamžiku prý došlo k divnému výkyvu elektrického napětí v síti – nějaký krátkodobý impuls. Přitom Sellers si prý vybavuje, že k tomu došlo právě ve chvíli, kdy se airbus těsně před dosednutím otáčel. Radar ve věži mu zableskl a na několik otoček potemněl; v rádiovém spojení to zapraskalo, jako když se zapne a vypne obvod tichého ladění.“

„To ví jistě?“

„Přehrál si znovu původní pásku z věže a našel to na ní. Říká, že je to tam jako houska na krámě.“

Joe se na chviličku odmlčel

„Joe, mně to připadá závažné, co tobě?“

„Pokouším se nedělat ukvapené závěry, Andy. V tu dobu tam v okolí docházelo k výbojům při bouřce.“

„To souhlasí. Trochu se tu ještě porozhlédnu a poptám, než se vrátím domů.“

Andy zavěsil a nechal na Joeovi, aby si odbyl ještě jednu povinnost. Celý minulý týden se Bill Caldwell na jeho každodenní volání ani jednou neozval. Prve mu Beverly Bronsonová z oddělení styku s veřejností nechala na stole po výtisku Washington Post a New York Times, v nichž zatrhla několik článků, které se případu týkaly. První článek z Timesů přinášel rozsáhlou analytickou zprávu o obviněních z pátku a uváděl, že ačkoli sabotáž je pravděpodobně nesmysl, není pochyb o tom, že na letišti se nacházelo obrovské radarové zařízení. Tento radar prý mohl být uveden do činnosti, přestože to vojenské letectvo popírá. Dokonce přes víkend vytáhli z domova i ministra obrany, aby národ ujistil, že radar nebyl v činnosti. Poté zaútočil na „nesmírnou nezodpovědnost těch, kdo šíří taková nepodložená obvinění“. Avšak, jak psaly o modulu Timesy, „… zařízení je velmi výkonné, a dokonce i Federální letecká asociace vyslovila v minulosti obavy o možné interferenci radarovým či rádiovým zdrojem systému Airbusu 320“. Doprava tak objemných zásilek přes nejbližší civilní letiště je běžná, pravilo se v článku a následovalo potvrzení faktu, že mezinárodní letiště Kansas City je nejbližší velké letiště od výrobního závodu. „Podle zdrojů z vojenského letectva jsou při přemisťování vojenských vysílačů přes civilní letištní plochy v platnosti ta nejpřísnější bezpečnostní opatření, která vyžadují, aby takováto jednotka byla po celou dobu vypnuta. Klíčovou otázkou tudíž je, zda byla tato opatření dodržena.“ Tak zněla citace v listu. Podle názoru autorů článku záleželo vše na tom, zda je, nebo není možné slovu vojenských leteckých sil věřit, a bylo naznačeno, že taková důvěra je problematická.

Zastíněná článkem z titulní strany se ve Washington Post objevila zpráva, že Federální letecká asociace uvažuje o zákazu vzletu Airbusu 320 kvůli údajné zranitelnosti jeho systému ovládání letových funkcí. Za klidnějších dob by se článek dostal do středu pozornosti, ale psaní o Wilkinsovi a pátečním obvinění ho odsunulo do pozadí. Joe nezapochyboval ani na okamžik, že článek vznikl na základě informací, které nechal proniknout na veřejnost Bill Caldwell. Uchýlil se k tomu, čím vyhrožoval před týdnem – vytvářel si vlastní závěry.

Když Joe vstoupil, Caldwell seděl za psacím stolem. Vzhlédl úmyslně trochu se zpožděním a napřáhl ruku k pozdravu, přičemž se nadzvedl ze židle jen do té míry, aby to učinilo dojem slušného chování, ale zase ne natolik, aby tím umožnil Joeovi chopit se podávané ruky, aniž se musel naklonit nad stůl. Ten chlap by měl dostat uznání za herecké výkony, pomyslel si Joe. Nejlepší herci rozhodně nepůsobí v Hollywoodu.

„Co pro vás mohu udělat, Joe?“

„Snažil jsem se vás zastihnout telefonicky, jak jste mě o to žádal.“

„Promiňte. Měl jsem moc práce.“

„Poskytnout vám ujištění, o které jste mě žádal, nemohu. Nelze zaručit, že se na havárii nepodílela porucha v systému ovládání letových funkcí, i když dosud nemáme žádné důkazy, které by svědčily o opaku.“

„Na tom nezáleží, Joe. Tady u nás v letecké asociaci jsme spokojeni a komise byla rozpuštěna.“

„Cože? A co s tím vším… všemi těmi zahalenými výhrůžkami, kterými jste mě zasypal po telefonu minulý týden, o možném vydání zákazu vzlétnout?“

Caldwell se dosud ani nepousmál. Nyní se však viditelně zamračil, sundal si brýle a odložil pero. „Joe, nevzpomínám si, že bych vyslovil na vaši adresu nějaké výhrůžky, jak to nazýváte, a ani na adresu nikoho jiného. Ovšem od té doby – ve světle onehdy vysloveného nařčení ohledně radarové jednotky vojenského letectva – jsme pro vlastní ubezpečení navázali spojení s vojenskými zdroji. Ta jednotka, o kterou se jedná, nemohla být v provozu, takže se jednoznačně dá vyloučit sabotáž, a tím také problém se systémem ovládání letových funkcí.“

Joe se opřel o opěradlo židle a němě na Caldwella zíral. Oficiální názor vlády došel sluchu i v letecké asociaci, pomyslel si. A to ať je to pravda, nebo ne. „A to všechno jen tak?“

„Jistěže ne, až po pečlivém vyšetřování.“

„Pane Caldwelle, vaše zavržení možnosti, že příčinou bylo selhání systému ovládání letových funkcí, je předčasné stejně jako úvaha z minulého týdne o vydání zákazu vzletů. Sakra, ještě jsme si ani nepřehráli pásku s hlasovým záznamem! To se uskuteční v nejbližších hodinách a není vyloučeno, že se na ní objeví evidentní důkaz.“

„Jsem moc rád, že jste konečně tu pásku našli, Joe.“

„To já taky. Jenže mám na mysli tohle: přestože je v současném stadiu bezpochyby v pořádku bez výhrad přijmout výrok vojenského letectva o té radarové jednotce – i proto, že důkazy svědčící o opaku zkrátka nemáme –, stále existují i jiné možnosti. Doposud nevíme, co způsobilo, že ten stroj šel na přistání skloněný nosem dolů.“

„Nicméně máme jistotu, že to sabotáž nebyla. A to ať už s pomocí radaru nebo něčeho jiného.“

„A víte to určitě? Jeden z mých lidí mi oznámil, a není to ani čtvrt hodiny, že jeden z vašich lidí z kontrolní věže v Kansas City potvrdil přítomnost nějakého impulzu nebo přechodného přerušení dodávky elektrického proudu přesně v okamžiku, kdy se airbus stáčel na přistání. Jste si toho vědom?“

Caldwell zavrtěl blahosklonně hlavou a zatvářil se otráveně. „Samozřejmě že jsem si toho vědom. Výpadky elektrické energie se během elektrických výbojů při bouři vyskytují neustále. A byl vy jste si vědom, že v tutéž dobu v těsné blízkosti několikrát uhodil blesk?“

„Ano. Co však tvrdím, je, že nevíme, jestli ten výpadek způsobil blesk, nějaké přechodné přetížení místní elektrické sítě či snad výkonný zdroj elektromagnetické energie na území letiště, který se náhle uvedl v činnost.“

„Joe, můžete se honit za těmi vašimi teoriemi, co hrdlo ráčí. Ale mám-li mluvit za naši instituci jako za součást vlády Spojených států, pak pociťujeme naprosté uspokojení, že výroky ministerstva obrany jsou pravdivé a že ministr obrany není lhář.“

„Kéž bych mohl sdílet tuhle vaši jistotu,“ opáčil Joe a provrtával Caldwella očima, „že ministr a jeho generálové se neúmyslně nezmýlili, ale to při nejlepší vůli nemohu. Mimochodem, už jste viděl článek v dnešním ranním Washington Post, který citoval nejmenované zdroje z vaší asociace a zmiňoval se o možném vydání zákazu vzletu?“

„Ano.“ Caldwell pokýval hlavou, napřímil se a snažil se o uvolněný výraz. „S únikem informací se člověk setká všude. Snažím se právě vypátrat, kdo je za to zodpovědný tentokrát. Samozřejmě že o odebrání povolení vzlétnout pro třistadvacítku v žádném případě neuvažujeme. A mimochodem! Co jsem minulý týden prohlásil, jste si špatně vyložil.“

Oba muži se v nepříjemném tichu navzájem měřili pohledy.

„A ještě jednu věc, Joe.“ Caldwell se předklonil nad stůl. „Moji lidé nebyli zodpovědní za únik té pásky z věže. Dostal jsem zprávu zrovna před chvílí. Takže jak si myslíte, že si právě teď stojíme?“

Joe držel jazyk za zuby, a když se setkal s Caldwellovým tvrdým pohledem, snažil se vyloudit na tváři nezúčastněný výraz. „To já nevím. Jediný člen mého týmu, který měl tu pásku v rukou, přísahá, že ji nikdy nedal z ruky.“

„Takže…“ Caldwell bubnoval prsty na stole. „To tedy znamená, že se nám tu promenuje nějaký lhář. Buď za tím jsou vaši lidé, nebo moji. Někdo to ale zavinil, a já mám v úmyslu zjistit, kdo to byl, a vyhodit ho.“

Na několik vteřin se rozhostilo ticho a pak Caldwell znovu promluvil, přičemž stále Joea s nezměněným výrazem pozoroval. „Gardner, že je to tak?“

„Prosím?“

„Váš člověk ve skupině řízení letového provozu. Nick Gardner. Bývalý letový dispečer, co odešel z naší asociace. To on měl v rukou kopii pořízenou pro váš výbor, viďte?“

„Správně.“

„Řekněte mu, že chci tu kopii zpátky. Dám ji analyzovat společně s tou kopií, co šla do rozhlasu. Každá kopie má své charakteristické znaky.“

„Proti tomu nic nemám. Vyřídím mu váš vzkaz.“ Joe se naprosto znechucený zvedl, odešel s pouhým kývnutím na pozdrav a zamířil k výtahům. Až sjede o patro níž, vydá se přímo k zasedacímu sálu, kde už se tou dobou shromažďovali lidé z vyšetřovacího týmu, aby si vyslechli pásku z pilotní kabiny. Joea ani ve snu nenapadlo, že se v téže chvíli Bill Caldwell vztekle snaží dostat k telefonu velitele řídicí věže v Kansas City. Nikdo mu totiž neřekl o tom elektrickém impulzu a nechali ho před nějakým podřadným úředníčkem ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy zcela neinformovaného!

Kell Martinson telefonoval Joeovi hned po ránu a ptal se ho, jestli jako vrchní vyšetřovatel už mluvil s agentem FBI a co se tam říkalo. „Vyhýbavý postoj“ byla fráze, kterou Joe použil, aby popsal agentovo přijetí poměrně nevýznamné zprávy o tom, že výbor pro bezpečnost dopravy senátorova výpověď uspokojila. Hovořili též o nařčeních Wilkinsových lidí, a když se Joe zmínil o tom, že se našla páska s hlasovým záznamem z pilotní kabiny, požádal ho Martinson, zda by se mohl zúčastnit první přehrávky té pásky.

Takže teď, když se Joe vynořil z výtahu v osmém patře s hlavou plnou nelichotivých označení Caldwellovy licoměrnosti, Kell Martinson na něj už čekal. Joe se již dříve rozhodl, že do celé záležitosti zapojí i senátora, i když si uvědomoval až příliš dobře, že jeho rozhodnutí bude zpochybněno a patrně i nahlas odsouzeno úplně všemi. Na druhou stranu, argumentoval v duchu Joe, zatímco doktor Weiss byl až příliš osobně zainteresován, aby jej mohl bez problému k vyšetřování přizvat, o předsedovi senátního výboru, v jehož pravomoci bylo dohlížet na práci Státního výboru pro bezpečnost dopravy, se to říct nedalo. Navíc obtížně popsatelný pocit okolo žaludku Joeovi napovídal, aby to udělal. Vždyť se nedalo vyloučit, že současná Martinsonova přítomnost bude pro vyšetřování ještě větším přínosem, než tomu bylo až dosud.

Nyní se však přítomnost senátora, který využil Joeova pozvání, v osmém patře jevila pouze jako ohrožení jeho kariéry. Vždyť ani Dean Farris, ani pracovníci výboru zabývající se záležitostmi Kongresu o tom nevěděli.

„Pane senátore, ještě než začneme, dovolte mi, abych vás na chvíli dovedl do kanceláře našeho předsedy,“ oba muži vykročili tím směrem, „a pokud by vám to nevadilo, moc bych ocenil, kdybyste příliš nezdůrazňoval, že jsem vás sem pozval.“

Kell zvedl ruku. „Nemějte obavy, Joe, zcela chápu, že na chudý lid musí být přísnost. Tuhle návštěvu jsem si na vás vynutil a ani vy, ani váš předseda nemáte moc na výběr, jestli si chcete zachovat přísun financí, ne?“ Joe krátce pohlédl senátorovi do tváře a trochu se mu ulevilo, když spatřil, že ji zaplavil široký úsměv.

Joe věděl, že předseda je u sebe. Rovněž si uvědomoval, jaký šok ho za chvilku čeká – neodolal proto a usmál se také.

15 KAPITOLA

PONDĚLÍ 22. ŘÍJNA

Joe vkládal do obsahu nahrávky naděje větší, než měl. Klíč k celé záhadě neštěstí v Kansas City mohl – ale pouze mohl – být nalezen mezi magnetickými částicemi pásky, kterou se chystal přehrát v zasedacím sále Státního výboru pro bezpečnost dopravy. Ale jeho naděje se zároveň mohly stejně tak rychle rozplynout. Problémem byla otázka času a cíl, na který měl zaměřit pracovní úsilí vlastních lidí. Veřejné slyšení – oficiálně nazývané Vyšetřovací komise – se bude konat za šest týdnů v Kansas City. Mělo pomoci zodpovědět zásadní otázky související s neštěstím. Nejprve však museli přesně stanovit, které otázky to budou.

Přítomnost senátora Kella Martinsona v osmém poschodí budovy letecké asociace Deana Farrise ohromila. Předseda se mohl přetrhnout, jen aby vystupoval přátelsky, a Kell se choval, jako kdyby Joea poznal teprve před chvílí; ten pak senátora jak se sluší a patří odvedl k muži stojícímu na nejvyšší příčce žebříčku. „Jestliže tady Joe Wallingford, vrchní vyšetřovatel, nebude mít žádné námitky, velice rádi bychom vás u té přehrávky měli,“ ujistil senátora Dean Farris.

S Kellem v závěsu se Joe v zasedacím sále připojil k Susan Kellyové, Nicku Gardnerovi, Barbaře Rawlsonové a ke dvěma členům z Andyho týmu. Dean Farris z nějakého důvodu svou účast odmítl.

Joe se snažil vybrat členy ze všech oficiálních skupin, aby se přehrávky mohli zúčastnit, i když se schůzka sjednávala na poslední chvíli. Účast přislíbil jak viceprezident společnosti North America Air John Walters, neboť stejně již ve městě byl kvůli schůzce s právním zástupcem společnosti pro jednání s pojišťovnou, tak jeden z Caldwellových lidí – zástupce Federální letecké asociace pro pilotní standardy z Barbařiny skupiny systémů. Rovněž se ukázal jeden z vyšetřovatelů havárie ze Sdružení civilních pilotů. Malá zasedací místnost proto praskala ve švech.

„Nejprve,“ začal Joe, „mi dovolte, abych představil předsedu senátního podvýboru, jenž nás finančně a legislativně zaštiťuje, senátora Kella Martinsona, který sleduje, jak toto vyšetřování pokračuje. Senátor je obeznámen s omezeními plynoucími z důvěrnosti tohoto materiálu. Je zde, aby zjistil, co děláme a jak to děláme.“ Joe se krátce podíval na Johna Walterse, který se tvářil poplašeně. Účast jakéhokoli senátora představovala politické nebezpečí a Walters by si jistě snadno mohl najít důvod ke stížnostem. Ostatní ze shromážděných reagovali souhlasným kýváním hlavy a úsměvy.

„Co teď uslyšíte, je posledních třicet minut letu 255, když se přibližoval k letišti Kansas City v pátek večer minulý týden. Předpokládám, že všichni jsou srozuměni s přísnými pravidly utajení informací. Jistě chápete, jak velice choulostivé informace to představuje vzhledem k právům pilotů a jejich rodin i aerolinií, pro něž pracují, i vzhledem k tomu, jak možná bude nahrávka působit na vaše osobní city. Páska začíná půl hodiny před neštěstím a já ji budu zhruba uvádět do časové synchronizace s výtiskem číselných údajů ze záznamu letu, který nám laboratoř rovněž poskytla. Pokusím se vám v určitých časových intervalech z tohoto vyhodnocení co nejlépe přiblížit představu, jak si letoun počínal v tom kterém okamžiku zaznamenaném na hlasové nahrávce.“

Joe zapnul magnetofon zároveň se stopkami a vmžiku se celá místnost zaplnila skřípavými zvuky vzdušných proudů, které se před deseti dny ozývaly vně pilotní kabiny letadla s číslem letu 255, a také občasnými poznámkami druhého pilota Dona Leyhe a kapitána Dicka Timsona, které doplňovaly záznamy z rádiových relací. Po celou dobu přehrávky hlídala na Joeův pokyn přede dveřmi sekretářka, která měla zajistit, aby se nějaký podnikavý reportér nepokusil odposlouchávat.

Sestup se zdál dosti rutinní, předávka ze střediska Federální letecké asociace pro řízení provozu v leteckých koridorech (jemuž se běžně přezdívalo „centrum“) řídícímu letového provozu v Kansas City proběhla s profesionální stručností. Úsečnost Timsonových odpovědí na Leyhem předčítané otázky vyplývající ze seznamu činností přípravy na přistání nebyla nijak nezvyklá, a rovněž nebyla nijak mimořádná příkrost a ironie Timsonovy odpovědi na varování, které mu odvysílal Pete Kaminsky.

„Letu North America 255. Tady je let North America 170 před startem,“ ohlásil se vysílačkou Kaminsky. „Je to dost divoké počasí, do kterého jdete. Právě jsme měli podél dráhy pár úderů blesku. Doporučuji zrušit přistání.“

Joe Wallingford už tuto relaci slyšel ze záznamu na pásce z řídicí věže. Co však neslyšel, byl následný rozhovor v pilotní kabině airbusu.

„Kdo to kruci je, nějaká bačkora od námořnictva? Kde stojí v našich předpisech, že by ten kretén měl právo si hrát na kvočnu? To tak, Odpískat to!“ Timson ta slova s přehnaným důrazem zamručel už ve chvíli, kdy přepínal svůj mikrofon, aby Kaminskymu přátelštějším tónem odpověděl. „Díky, stosedmdesátko, ale věřím, ze to zvládneme.“

„Řekl bych, že se jen chtěl ujistit, že víme o té mikrobouři, kapitáne.“

Hlas druhého pilota zazněl zřetelně a zcela odlišně od kapitánova hluboko posazeného hlasu. Tón Dona Leyhe byl ostrý a dal se zařadit spíše jako tenor. Ve srovnání s ním Timsonův hlas hluboce duněl; rozhodně musel být jasně slyšitelný i v hlučícím davu, aniž se musel příliš namáhat ho překřičet.

„Co je to za chlapa, Done?“

„Nepoznal jsem ho podle hlasu.“

„Však já si to potom zjistím. Klapky do pozice jedna.“ Vždycky to působilo nadpřirozeným dojmem, poslouchal-li člověk slova pilotů, kteří nepřežili. Na okamžik se vám stávalo, že jste se v duchu ocitli v jejich pilotní kabině i s pocity, jež asi měli, a přitom jste věděli, co oni vědět nemohli, a nedokázali jste jim to sdělit. Nezbývalo než pouze přihlížet, jak se posloupnost neúprosně blíží k tragédii.

„Mohli bychom chytnout větrný střihy, kapitáne,“ upozorňoval nyní Leyhe, na což reagoval Timson mlčením. V té chvíli se přibližovali k vnějšímu radiomajáku, což je bod začleněný do automatického přistávacího systému, v němž by letoun měl mít přistávací klapky a podvozek v poloze pro přistání. Rovněž zde musí mít pro dané podmínky stabilní přistávací rychlost a odtud také začíná vlastní sestup.

Joe se podíval na stopky, zastavil magnetofon a zkontroloval odpovídající údaje v digitálním vyhodnocení záznamu letu. V onom archu papíru všechny ty sloupce číslic pocházely z počítačového zpracování údajů ze záznamníku letu Airbusu 320 a každá z nich udávala jinou charakteristickou veličinu: rozdíl mezi rychlostí letu a rychlostí vzduchu neboli relativní rychlost, boční náklon, otáčky motorů a mnoho dalších.

„V této chvíli,“ informoval je Joe, „byli asi 13 kilometrů od prahu dráhy, zpomalovali na 270 kilometrů za hodinu, klapky měli vyklopené o 20 stupňů a podvozky vysunuté, klesali rychlostí 213 metrů za minutu a nacházeli se v nadmořské výšce 730 metrů.“ Znovu magnetofon spustil a uplynulo téměř čtyřicet vteřin, než z mikrofonu zapraskala další slova.

„Kapitáne, jestli tam bude nějaká mikrobouře, tak se moc couráme.“

Hlas druhého pilota zazněl z nahrávky jako z velké dálky, ale slova byla jasně slyšitelná, stejně tak jako obavy v nich obsažené. Na odpověď kapitána Timsona si museli pár vteřin počkat a pak zaznělo zostra: „Cože?“

„Ta slovní výměna,“ ozval se Wallingford, „začala ve vzdálenosti 9650 metrů od prahu dráhy, ve výšce 536 metrů a při relativní rychlosti 250 kilometrů za hodinu.“

Joeův výrok zabral přesně tolik času, aby když domluvil, na něj navázal hlas kapitána Timsona: „Propánakrále, Leyhei! Mám za to, že tahle holubička zvládne nějaký ten nárazový vítr, ty ne? Přesně tak to ten cucák z metrolineru řekl: nárazový.“

Joe Wallingford natáhl ruku a zastavil magnetofon a současně i stopky. „Takže podle toho, co jsem vyčetl, byli v tomto okamžiku 8580 metrů od prahu dráhy, relativní rychlost ukazuje 254 kilometrů za hodinu a byli ve výšce 480 metrů, jen o vlásek pod normální vizuální sestupovou dráhou. Vzpomeňte si, že automatický přistávací systém byl v té době vyřazen z činnosti po zásahu bleskem a oni prováděli vizuální přistání, tedy přistoupili na něj. Dále tu mám poznámku o domněnce lidí z naší laboratoře. Domnívají se, že se letadlo asi ve vzdálenosti osm kilometrů od dráhy dostalo do mikrobouře o průměru zhruba 1,5 až 2,5 kilometru. Přitom jednotlivé hodnoty ve vzdálenosti 8000 metrů jsou následující: rozdíl mezi rychlostí letu a vzduchu má stabilní hodnotu 250 kilometrů za hodinu, ale podle záznamu z radaru, se kterým pracovala skupina řízení letového provozu ve věži, jim naměřili rychlost letu 211 až 213 kilometrů za hodinu. Takže letěli v protivětru o rychlosti 37 až 39 kilometrů za hodinu. Ve vzdálenosti 7640 metrů pak klesla rychlost jejich sestupu na 305 metrů za minutu a ve vzdálenosti 6440 metrů opět vzrostla až na 457 metrů za minutu, přičemž rozdíl mezi rychlostí letu a vzduchu činí 181 kilometrů za hodinu, ale rychlost letu vůči zemi zůstává stabilní na 212 kilometrech, a nacházejí se nějakých 180 metrů nad terénem.“

Susan Kellyová zavrtěla hlavou. „Jinými slovy v rozmezí zhruba kilometru padali jako kámen.“

„Podle tohoto vyhodnocení ano,“ odpověděl Joe a zároveň již natáhl ruku, uvedl opět do chodu magnetofon a zároveň zapnul stopky.

Joeovi připadalo, že hluk větru v pozadí záznamu se náhle změnil, ale s jistotou se to dalo tvrdit jen stěží. Ani jeden z pilotů však asi třicet vteřin nic neřekl a pak se náhle ozval hlas druhého pilota, který naléhavě vzkřikl:

„Kapitáne! Větrné střihy! Zvedněte ho!“

Z pozadí pronikl do kabiny zvuk motorů zvyšujících výkon, což by bývalo velice obtížné měřit, kdyby neměli k dispozici digitální vyhodnocení letového záznamu. Při mnohých jiných neštěstích se nedokázali shodnout na tom, kdy posádka otevřela přívod paliva, protože existoval jen starý typ letového záznamníku, ze kterého vyšetřovatelé nedokázali určit přesné nastavení výkonu motorů. Dokonce i když již byly k mání přesné digitální záznamníky, letecká asociace odmítla nařídit aeroliniím, aby je nainstalovaly místo těch starých. Boj o to sváděl Joe s asociací už před lety, ale prohrál.

Nyní opět zastavil magnetofon i stopky. „V té době byli necelých šest a půl kilometru od přistávací dráhy a do srážky s Boeingem 737 zbývalo pět minut a padesát vteřin – za předpokladu, že jsem to vypočet] správně. Klesali rychlostí 457 metrů za minutu; záznamy ukazují, že oba motory pracovaly na pětasedmdesát procent výkonu, který dále stoupal, a byly několik kilometrů za hodinu pod pádovou rychlostí. Jste připraveni?“ Všichni přikývli. Napětí v místnosti stoupalo. Všichni věděli, že se airbus při prvním pokusu o přistání nezřítil, ale stejně už seděli na samém krajíčku židlí. Joe znovu spustil jak magnetofon, tak stopky.

Vzdálený zvuk motorů, rozbíhajících se na plný výkon, zvyšoval s odtikávajícími vteřinami hladinu hluku v pozadí.

„Tak kruci, stoupej!“ ozval se teď Timson.

Joe opět zastavil pásku. „To, k čemu během té doby, jejíž záznam jsme teď vyslechli, došlo, je následující. Necelých pět kilometrů od přistávací dráhy je hodnota relativní rychlosti 185 kilometrů za hodinu, oba motory běží na plný výkon – vlastně už v režimu nad maximálními otáčkami, takže je nutně museli izolovat proti vznícení – a podle záznamu rádiového výškoměru byli třicet metrů nad zemí a stále ještě klesali rychlostí 49 metrů za minutu.“

„Ježíšikriste!“ Hlas patřil Barbaře Rawlsonové.

„Jo, přesně tak,“ souhlasil s ní Joe. „Takže se stále propadali až do výšky 12 metrů nad zemí. Tady vidím velice silný úhel nasazení, údaje o výškovém kormidle ukazují na povel k razantnímu zdvihu a hodnota relativní rychlosti letu stále kolísá kolem pádové rychlosti, je snad o vlas nad ni, a zcela jasně jsou dost blízko tomu, aby se dostali do styku se zemí.“

„Joe, nebyly tam někde stromy? Měla jsem za to, že slyším nějaký tupý úder, ale mohla jsem se mýlit.“

„Projedeme to potom ještě jednou. Teď když byli ve vzdálenosti 3200 metrů od dráhy, se dostali zpátky na výšku 22 metrů a začali stoupat a nabírat rychlost. Ve vzdálenosti 1600 metrů už stoupali 46 metrů za minutu, hodnota relativní rychlosti byla 204 kilometrů za hodinu a dostali se do výšky 61 metrů. Potom stoupli až asi na 450 metrů a srovnali se do vodorovné polohy nad přistávací dráhou.“

„Teď k té divné obrátce, kterou pozorovalo mnoho očitých svědků.“

Joe znovu pustil magnetofon a všiml si, že v pilotní kabině nejsou slyšet žádné zvuky deště nebo krupobití, jak tomu bylo na hlasových záznamech u několika jiných havárií způsobených nepřízní počasí, jako třeba u společnosti Delta v Dallasu v roce 1986. Nějaký čas, který se zdál nekonečný, naslouchali všichni různým zvukům, aniž se ozval lidský hlas. Konečně promluvil do mikrofonu druhý pilot Don Leyhe.

„Dva-pět-pět prolétáváme dráhu.“

Když tentokrát Joe zastavil nahrávku i stopky, rozhlédl se po tvářích svých kolegů. Nikdo se nehýbal, nikdo neřekl jediné slovo. „Chce někdo něco poznamenat?“ Několik z nich se na Joea podívalo, pak po sobě navzájem a teprve potom promluvila Barbara. „Děláš si legraci? Vždyť to málem slízli. Byli k tomu až neuvěřitelně blízko. Chci to vidět na simulátoru.“

„Dohodnuto.“

Viceprezident společnosti North America John Walters, který byl vlastně oficiálním členem skupiny Andyho Wallace pro vliv lidského faktoru, začal nejistě poposedával na židli a na obličeji měl nasazenou masku silného nesouhlasu. Až do této chvíle ani nepromluvil a ani se nepohnul, ale poslední poznámka už na něj byla moc. „Opravdu bych uvítal, kdybychom mohli postoupit dál s tou páskou a neztrácet tu čas vlastní interpretací či komentováním činností, které bude ještě třeba důkladně prostudovat, než je dokážeme pochopit.“

Joe na Walterse kývl, protože chápal, že musel zaujmout obrannou pozici. „Nejsme tady proto, abychom vyslovovali jakékoli soudy, a rozhodně ne během první přehrávky pásky. Obávám se však, pane Waltersi, že v tomto stadiu jsou občas nějaké poznámky přirozené.“

„Ale já nejsem zvědavý na to, abych tu seděl a poslouchal, jak tady někdo dojde k závěru, že to málem slízli, abych se vyjádřil jako ona,“ Walters prudce ukázal palcem směrem k Barbaře Rawlsonové.

Barbara se okamžitě naježila. „Jak byste to charakterizoval vy, dostat se čtyři a půl kilometru od dráhy dvanáct metrů nad zem? Nebo snad u North America Air praktikujete běžně takový přistávací manévr?“

John Walters se otočil a vztekle se na Barbaru Rawlsonovou zamračil, když vtom zvedl Joe ruku. „No tak! Ne tady a ne teď. Pojďme pokračovat. Znovu pustím magnetofon a znovu se k nim připojíme nad koncem přistávací dráhy pět minut a jednu vteřinu před nárazem.“

Místnost opět zaplnily zvuky z pilotní kabiny. Obvykle laboratoř posílala vrchnímu vyšetřovateli havárie kopii pásky, na níž byl pouze záznam ze speciálního mikrofonu v pilotní kabině. Joe však vždy vyžadoval, aby připojili i stopu, která snímala i přicházející a odcházející rádiové relace. Měli-li možnost poslouchat obě stopy najednou, usnadňovalo to značně jejich úkol vysledovat posloupnost pilotáže. Přicházející rádiová volání často překrývala rozmluvy v pilotní kabině v tak složitých propletencích, že pouze nasloucháním týmž zvukům, které slyšeli i piloti, dokázal vyšetřovatel sestavit detailní obraz toho, co se ve skutečnosti zběhlo. Laboratoř navíc zjevně připojila i stopu z palubního pojítka s letuškami.

„Co tam sakra vy dva děláte? Co se stalo?“ Ze záznamu z palubního pojítka se ozval ženský hlas, patřící zjevně nějaké letušce.

„Větrné střihy. Skoro jsme to koupili.“

Joeovi neušlo Barbařino vítězoslavné pohození hlavou směrem k Johnu Waltersovi, který na to však nereagoval.

„Dobrý bože!“ ozval se znovu tentýž ženský hlas.

Následovala takřka okamžitá Timsonova reakce, a jak Joe usoudil, byla tehdy slyšitelná pouze v pilotní kabině. „Nevykládej tý zabedněný rajdě něco takovýho! Ona a ty její slepice to roznesou během patnácti minut po celých aerolinkách!“

„Jenže ať to zaobalíte, jak chcete, kapitáne, tak jsme to skoro –“

„Ne! Nic takovýho jí NEŘÍKEJ. Koukej to napravit! Pověz jí, Že sis dělal srandu!“

„Byl jsem informován“ ozval se do palubního pojítka znovu Leyheův hlas, „že jsme to téměř nekoupili… ale fakticky to bylo o fous.“

„Leyhei, jdi do háje!“

Ve zlomku vteřiny pak následoval hlas z rádiového spojení s dispečerem z řídicí věže: „Letu North America 255. Co hodláte podniknout?“ Rádiové spojení nyní zřejmě přebral Timson – při další relaci nahradil jeho hlas Leyhe. „ Věži, tady North America 255, rádi bychom provedli těsný obrat. Vrátíme se na další vizuální přistání na dráze jedna-devět.“

„Kapitáne,“ uslyšeli, jak opět začíná mluvit Don Leyhe, nechybělo fakt moc a všichni jsme to mohli mít za sebou. Šli jsme až na dvanáct metrů a do těch větrnejch střihů se dostaneme znovu. Myslím, že bychom se měli radši dostat na vyčkávací dráhu, dokud to nepřestane foukat.“ Na hlase bylo znát, že se stěží ovládá, zdálo se, že u několika slov se mu zachvěl hlas. Soudě podle tradičních vztahů v pilotní kabině, na které se u společnosti North America Air dbalo, nebyl to rozhodně běžný druh hovoru druhého pilota s kapitánem. Mnohé aerolinie sice zaváděly naprosto nový způsob tréninku posádky, kdy se hovořilo otevřeně a upřímně a vlastně právě tímto způsobem, ale v North America Air to bylo kacířství. Timson sám to někdy před rokem prohlásil na konferenci věnované lidskému faktoru v letectví. Kacířstvím bylo podle něj odmlouvat nadřízenému kapitánovi, natož šéfpilotovi společnosti. A za kacířství se dalo považovat i jen to, naznačil-li druhý pilot, že kapitánova rozhodnutí nejsou nejsprávnější, či nebesa nedopusť, nebezpečná. Leyhe zcela jasně porušil všechna zavedená pravidla, která se toho týkala. Joe zvedl ruku, aby si vyžádal všeobecnou pozornost, ale magnetofon nevypnul. „V této chvíli začínají nalétávat na pravotočivou obrátku do zpětného kurzu a letí ve směru větru. Tady jsou přesně na nejvzdálenějším jižním konci přistávací dráhy.“

Po doporučení druhého pilota následovala odmlka, ale teď bylo možné slyšet opět Timsonův hlas lehce podbarvený sarkasmem.

„Ta podělaná věž nám měla dát echo, ale já ti říkal, že tenhle koráb to zvládne. Připouštím, že to prve bylo zatraceně nakrátko, abych to chtěl ještě někdy zažít, ale… než se otočíme zpátky, ta mikrobouře už bude pryč. Odfoukne ji to na východ.“

„Pane, vy jste mě neposlouchal.“

Další vteřiny uběhly, aniž na to kapitán nějak zareagoval, a všichni členové týmu Státního výboru pro bezpečnost dopravy do jednoho seděli naprosto bez hlesu a pozorně naslouchali, jako kdyby i ten nejnepatrnější zvuk měl v sobě mít hledaný klíč. Kapitánova kritika řídícího letového provozu na věži mohla sama o sobě zavdat důvod, aby se vedla velká soudní pře – právní poradci společnosti North America Air se budou pokoušet dokázat, že Federální letecká asociace přispěla k havárii tím, že posádku řádně nevarovala.

‚Ale jo, poslouchal, Leyhei!“ Vztek byl v Timsonové hlase jasně patrný a jeho reakce tak nečekaná, že několik přítomných sebou leknutím trhlo. „A až budu tu tvou zatracenou radu potřebovat, tak si o ni řeknu. A víc už o tom nechci slyšet ani slovo.“ Uběhlo dalších osm vteřin, než na to druhý pilot odpověděl, zjevně odmítal o tom přestat mluvit. „Kapitáne Timsone, nevíme s jistotou, jestli právě v téhle chvíli není přesně na našem konci přistávací dráhy. Prosím vás, pojďme to přečkat nahoře. Mám z toho hodně mizerný pocit.“ Joeovi opět neušlo, jak se druhému pilotovi chvěje hlas. Slova, která následovala, jen utvrdila Joea o správnosti vlastních předtuch.

„Jdi do háje, Done! Vždyť ty seš úplně stejnej jako všechny ty baby a ostatní chamraď, kterým musím utírat zadek v celejch těchhle zatracenejch aerolinkách. Vždyť ty se, posero, bojíš vlastního stínu! Ty tvý slavný větrný střihy prostě na konci tý zkurvený přistávací dráhy nejsou!“

Na pásce se rozhostilo ticho a v místnosti také, jak se přítomní poohlíželi jeden po druhém, oči dokořán otevřené a vyplašení těmi hrubými slovy. Všichni vyjma vysokého představitele společnosti North America Air Johna Walterse, který seděl se založenýma rukama a upíral zrak na jedno místo na desce stolu před sebou. Napětí v obličeji toho člověka bylo viditelné na první pohled. Co pro všechno na světě ještě může přijít?

„Co tedy chcete, abych udělal, kapitáne?“ Hlas druhého pilota ztratil na síle. Zněl odevzdaně, poraženecky, jako kdyby z něj někdo všechen vzdor vytloukl.

„Chci, abys zavřel tu svou nevymáchanou klapačku a nechal mě v klidu řídit letadlo!“ odpověděl na to Timsonův hlas.

Jak vteřiny ubíhaly, z úst druhého pilota už žádná slova nevycházela. Několikrát zazněl zvuk, když někdo nejspíš manipuloval s pákou přistávacích klapek, a také následoval zvuk vysouvajících se podvozků. Jestli se ale druhý pilot na tom nějak podílel, to slyšet nebylo. Neproběhlo žádné opakované čtení seznamu činností přípravy na přistání, žádné vyvolávání druhého pilota o relativní rychlosti a o parametrech klesání nic. Vypadalo to, jako kdyby Leyhe jednoduše opustil pilotní kabinu.

Několik vteřin vyplnila Timsonova rádiová relace s věží, pak opět ticho.

„V tuto chvíli jsou jednu minutu od konce pásky a od nárazu a záznam letu ukazuje, že začínají s těsnou pravotočivou obrátkou na přistání a klesají z výšky 450 metrů při relativní rychlosti 250 kilometrů za hodinu,“ dodal Joe.

Pásku vyplňovaly pouze zvuky pozadí.

Joe opět zvedl prst: „Už jen třicet vteřin, procházejí magnetickým kurzem nula-devět-nula ve výšce 198 metrů.“

„Patnáct vteřin, kurz jedna-tři-nula –“ Joea zarazil uprostřed věty krátký zvuk statického výboje, jenž okamžitě zaujal jeho pozornost. Jako kdyby došlo k napěťovému pulzu v obvodu tichého ladění radiostanice. „Počkejte chvilku.“ Joe zastavil nahrávku i stopky, nepatrně pásku vrátil a znovu se zaposlouchal do krátkého zapraskání.

„Má někdo tušení, co by to mohlo být?“ Joe se podíval po řadě z jednoho na druhého. Nakonec promluvila Barbara.

„Zní to jako hluk, který se ozve ve vysílačce, když v letadle zapnete elektrický proud, Joe.“

Několik z nich přikývlo. „Budeme to muset prozkoumat a zjistit, jestli je něco podobného na té pásce z věže. Uvědomujete si všichni, proč z toho dělám takový problém?“

„Kvůli té radarové jednotce?“ zeptala se Barbara.

„Právě to mám na mysli.“ Joe pak znovu pustil nahrávku a stopky a začal opět s výkladem. „Tak teď, přesně v tomto místě, se přestali otáčet, rychlost klesání se náhle zvýšila… všechny parametry se tady mění. V tomhle okamžiku jde náhle výškové kormidlo do polohy pro sklon nosu k zemi.“ Joe přestal mluvit a pozorně poslouchal, jak se na pásce rozezvučel Leyheův hlas.

„Kapitáne! Co to děláte?“

Ozvalo se několik nerozpoznatelných zvuků, jež mohly souviset s rychlým přesouváním ovladačů, a nakonec jakoby umělý hlas počítače, který stručně oznámil: „Priorita vpravo. „ Bezprostředně potom ještě následovalo zvyšující se temné hvízdání motorů.

„V tuto chvíli se vrací výškové kormidlo do polohy pro stoupání, výkon motorů se postupně zvyšuje až na maximum a okrajová křidélka na levém křídle dostávají povel sklopit se do úrovně nosné plochy. Letadlo se konečně těsně nad terénem vyrovná a zamíří přímo na Boeing 737. To všechno vychází z údajů v letovém záznamu.“ Joe již prve zastavil magnetofon a teď se chystal, že ho opět spustí. Susan ho ale zarazila. „Co znamenalo to ‚priorita vpravo‘?“

S odpovědí přišla Barbara a Susan se zadívala jejím směrem. „U tohoto typu letadla jsou dva postranní pákové ovladače, které nejsou propojené mechanicky, ale jejich vazbu zprostředkuje elektronika. Ten z pilotů, který zmáčkne tlačítko priority, jež je umístěno na obou pákových ovladačích, pak ovládá letové funkce a odpojí ovladač druhého z pilotů.“

„A to je to, co jsme slyšeli na pásce?“ zeptala se Susan.

„Ano. Když jste nucena použít přepínač priority, abyste převzala řízení, hlas počítače vám potvrdí ‚priorita vlevo‘, jestliže řízení převzal kapitán, nebo ‚priorita vpravo‘, jestliže se řízení ujal druhý pilot.“

„A v tomto případě…“

„Tady od kapitána převzal řízení druhý pilot, a přitom kapitánova strana řízení zcela jistě nebyla v neutrální poloze, což znamená,“ Barbara krátce pohlédla na Joea, jestli proti jejímu podání nic nenamítá, „že kapitán letadlo pilotoval pomocí své ovládací páky v okamžiku, kdy pilotáž přebíral druhý pilot.“

Susanin výraz svědčil o tom, jaký to na ni udělalo dojem. „To všechno dokážete určit jen podle toho, že se ozval hlas z počítače?“

„S naprostou určitostí.“

„A navíc,“ dodal Joe, „ze záznamu letu je patrné, že přesně v tom okamžiku, když jsme zaslechli ‚priorita vpravo‘, začal pohyb výškového kormidla zpět do polohy, kdy se zvedá nos letadla vzhůru.“

Joe se rozhlédl po skupince shromážděných lidí, kterým pomalu docházel význam toho, co právě slyšeli. „Teď to pustím ještě jednou, a to od okamžiku, kdy do nárazu zbývá deset vteřin.“

Joe nespouštěl oči ze stopek, ale místo aby mluvil, zvedl prsty a těmi odpočítával zbývající vteřiny. Pět… čtyři… tři… dva…

„ZATRACENĚ!“ prolétlo vzduchem zároveň s tlumeným hlomozem na sebe narážejícího kovu, který se nakonec proměnil v ticho, jež označilo okamžik, kdy schránka záznamníku hlasu z pilotní kabiny byla odtržena od zdroje elektrické energie a při zpomalení z rychlosti 270 kilometrů za hodinu na nulu byla náhle prudce vržena do zavazadlového prostoru rozpadajícího se Boeingu 737.

V místnosti opět zavládlo ticho, tentokrát téměř na celou minutu. První ho prolomila Barbara Rawlsonová a jejím slovům předcházelo slyšitelné nadechnutí.

„Vyřkl to poslední slovo Timson?“ Výška toho hlasu byla sice podstatně vyšší než při normálním hovoru, ale zároveň obsahoval určitou zhrublost, která ukazovala na Timsona, stejně jako výraz zatraceně, jehož různé obměny až přehnaně často Timson používal po celý konec nahrávky.

„Pane Waltersi, jaký je váš názor?“ zeptal se Joe, ale žádnou odpověď nedostal. Stočil pohled na Susan a pak na Barbaru, potom zpátky na Walterse. „Pane Waltersi?“

John Walters náhle vzhlédl a na obličeji měl obviňující výraz, jako kdyby ho někdo neomaleně vyrušil. „Co se děje?“

Odpověď zazněla dost ostře a sama o sobě byla vlastně neurvalá, takže Joe zaváhal, než se zeptal: „Promluvil jako poslední Timson? To poslední zatraceně, byl to kapitán Timson?“

Walters přikývl. „Myslím, že to znělo jako od něj… chci říct, jako jeho hlas.“

Než John Walters nabyl ztracené sebevědomí, asi vteřinu vysílal po místnosti řadu uštvaných pohledů. Když pak promluvil, nebyla v jeho slovech po vzteku ani stopa. „Všem se vám omlouvám. Nejspíš mě to všechno zaskočilo. Omluvíte mě laskavě?“ A aniž čekal na odpověď, rychle povstal a vzápětí zmizel ve dveřích. Zbývající přítomní na to reagovali zaraženým mlčením.

Pak si znovu přehráli posledních pět minut záznamu. Většina si pořizovala poznámky a poslední slovo vyřčené Timsonem si několikrát přehráli. Až potom Joe Wallingford vyndal kazetu z přehrávače. Kolem panovalo hrobové ticho. Několik lidí se zadívalo nepřítomně do dálky a jiní zase vrtěli pomalu hlavami. Zřejmě se bránili uvěřit tomu, co právě vyslechli. Joe měl pocit, že omdlí. Na té pásce žádné rozuzlení nenašli, jen další nejasnosti. A to včetně toho zlověstného zapraskání v radiostanici v okamžiku, kdy začalo měnit polohu ovládání výškového kormidla, a to ať již s účastí některého z pilotů, nebo bez ní. A celé objasňování se nyní změnilo z nemožně komplikovaného v něco naprosto neuchopitelného.

Jako první promluvil Nick Gardner. „Joe, Vysvětluju si to všechno správně? Druhý pilot tedy řízení skutečně převzal, ale až když už bylo příliš pozdě, aby je zachránil?“

Joe přikývl. „Tak nějak to připadá i mně.“

„Takže mám otázku, tedy jednu z mnoha,“ pokračoval Nick, „proč vůbec musel to řízení přebírat? Co se stalo s kapitánem? Ptá se ho: ‚Kapitáne, co to děláte‘? Copak snad mohl kapitán pilotovat tak, že hrozilo zřícení?“

Joe zavrtěl hlavou s výrazem svědčícím o tom, jak je tím sám ohromen. Kapitán vypověděl, že letadlo pilotoval správně. Tvrdí, že letadlo se nechovalo podle jeho povelů.“

V reakci na to Barbara kývla a poposedla si na kraj židle. „To ale dává smysl, Joe. Dejme tomu, že by zatáhl za svůj pákový ovladač a letadlo by nereagovalo, druhý pilot by konečně převzal řízení, ale vzpamatoval se příliš pozdě. Jenže když druhý pilot řízení převzal, jeho ovladač fungoval. Z toho mi vychází, že problém mohl možná mít elektromechanickou podstatu, týkající se pouze kapitánova ovladače nebo ho způsobilo radarové rušení levé strany ovládání.“

To, co tím naznačila, všichni pochopili jako problém s ovládáním letových funkcí. Joe věděl, že zástupce letecké asociace to sdělí Caldwellovi do půl hodiny, přestože tento jeho nadřízený možnost potíží s ovládáním jako potenciální příčinu neštěstí již předtím šmahem zavrhl, a to hlavně kvůli politickému větru vanoucímu jiným směrem. Tohle by alespoň mělo toho mrňavého darebáka a manipulátora znejistit, pomyslel si se zadostiučiněním Joe. „Promiňte, mohl bych vyslovit také nějaké myšlenky, které mě napadly?“ Kell Martinson si pozorně prohlížel tváře všech přítomných a patrně se obtížně rozhodoval, jestli má vstoupit do jednání.

„Ale samozřejmě,“ vybídl ho Joe.

„Řekl bych, že z logiky toho, co jsem právě vyslechl, vyplývá několik možností. Vím ale určitě, že mi mnoho souvislostí uniká, takže moje poznámky podle libosti nechte plavat. Za prvé. Kapitánův pákový ovladač mohl selhat, jak jste se zmínili. To by vysvětlilo tu náhlou změnu v poloze ovládání výškového kormidla, když řízení převzal druhý pilot. Za druhé – možnost, které bychom se nejraději vyhnuli – ovládací impulzy z kapitánova ovladače buď zastínila, nebo zcela zrušila elektromagnetická interference z vnějšího zdroje, tedy z radarové vojenské jednotky, o níž představitelé armády tvrdí, že nemohla být v činnosti. Za třetí. Letadlo se mohlo dostat do nevelké oblasti mikrobouře či do sestupného tahu větru a shodou okolností z ní vyletět právě v okamžiku, kdy druhý pilot převzal řízení. A Začtvrté. Kapitán mohl z nějakého tělesného nebo psychického důvodu tlačit pákové ovládání směrem dopředu v nesprávnou chvíli. Nemyslím, že úmyslně, ale kvůli nějakému dočasnému selhání.“ Kell se opřel zády a vyčkával. Barbara promluvila první.

„Tu třetí možnost můžeme pravděpodobně vyloučit, pane senátore, protože na záznamu letu se neukazuje žádná změna v hodnotách relativní rychlosti letu nebo sestupu, která by se nedala vysvětlit polohou letadla.“

„Chápu.“

„A k té vaší čtvrté možnosti…“ Podívala se na Joea, který pokrčil rameny, a potom na několik dalších lidí v místnosti, kteří projevovali stejnou nejistotu, co k tomu poznamenat. „Dá se říct, že je to přesný opak toho, co bychom od pilota očekávali, že udělá, víte? Co by mohlo způsobit, aby zkušený kapitán, jako je tento, udělal takovou chybu?“

„Nemám nejmenší představu. Já se jen snažím vysledovat, co naznačují logické závěry v případě, že kapitánovo ovládání bylo příčinou sklonění letounu nosem dolů. A pak to může být buď selhání ovladače jako takového, nebo selhání člověka, který ho ovládá. To samozřejmě zahrnuje celou škálu možného chování, ale podle mne se lidské selhání jeví jako jedna z možných příčin.“

Joe kýval hlavou. „Vaše logika je nenapadnutelná, pane senátore. Ne že by nám nepřidělala vrásky, ale napadnout se dá stěží.“

„Samozřejmě je tu ale taky možnost číslo dvě a ten napěťový pulz, o kterém ses zmínil ty, Joe,“ dodala Barbara.

Susan seděla zamyšleně opřená jedním loktem o opěrku židle a bradu si držela v dlani. Nyní se však předklonila a povzdychla si. Chvíli upírala pohled na dřevěnou desku stolu, potom ale zvedla hlavu a zadívala se na Joea na druhé straně stolu. „Joe, možná že jsem na tom tak jenom já, ale mám v tom teď daleko větší zmatek než kdy předtím. Zase jsme zpátky u selhání vlastního ovládání, interference jeho funkce nebo u chyby pilota. Přesně tam, jako když jsme sem před tři čtvrtě hodinou vešli!“

Několik dalších kývalo na souhlas, ještě když se jí Joe chystal odpovědět s dlaní v posunku obrácenou vzhůru. „Já… abych se přiznal, sám prožívám něco mezi zklamáním a ohromením. Vůbec jsem nečekal ten slovní výpad vůči druhému pilotovi, ale teď, když jsem to vyslovil, nejsem si jistý, jestli je to podstatné. Skutečnost, že druhý pilot nakonec řízení převzal, i když pozdě, naznačuje, že klíčem k celé této havárii je, co se dělo s ovládáním levé strany. Jednalo se o chybu, selhání funkce, nebo náhodný rušivý zásah? Může to být cokoli z toho, zvláště s tím divným zvukem nahraným na pásce. A při hysterii, která panuje venku kvůli té radarové jednotce, nebudeme-li schopni prokázat, že nebyla zapnutá…“

Jeden ze členů týmu Andyho Wallace zvedl ruku, nebo přesněji ukazováček. „Zvážili jste možnost, že kdyby byl druhý pilot převzal řízení dřív, že by je býval mohl zachránit? Mezi jeho otázkou: ‚Kapitáne, co to děláte‘? a okamžikem, kdy přebírá řízení, je dost dlouhá pauza.“

„Nevím, kam tím míříš,“ zareagoval na to Joe.

Susan ale kývala s porozuměním hlavou a vmísila se do debaty. „Chtěl tím, domnívám se, naznačit, že když druhý pilot zjistil, že se něco děje, tak proč nezasáhl dřív? Zastrašilo ho snad kapitánovo hrubé slovní napadení? Aby se tak zacházelo s druhým pilotem, to určitě běžné není. A protože navíc v tomto případě jedná o šéfpilota, vyvstává tím podle mého soudu otázka, proč k tomu zastrašování došlo a zda je to u posádek v pilotních kabinách společnosti North America Air styl, proti kterému nic nenamítají.“

„Otázka zní ale tak, zda byl druhý pilot skutečně zastrašen,“ dodal Joe. „Ona existuje ještě jedna nesrovnalost, která mi vrtá hlavou. Kapitán Dick Timson tvrdil Andymu i mně během našeho prvního rozhovoru v nemocnici, že pilotoval letadlo celou dobu až do konce. Jak je vidno, není to pravda.“

„Kdy se konal ten rozhovor, Joe?“ zeptala se Susan.

„V pondělí hned po tom neštěstí.“

„Aha! Pravděpodobně byste neměli přikládat té nesrovnalosti velkou důležitost. Při zranění hlavy se mu mohlo snadno stát, že si vyložil své vzpomínky špatně. Mohl vlastně vypovídat o tom, co se snažil dělat až do osudného nárazu.“

Vzápětí Joe schůzku ukončil a vzal si stranou Nicka Gardnera, aby mu vyřídil, co po něm Bill Caldwell požaduje. „Chce tu pásku s rádiovými relacemi s věží, Nicku. Zanes mu ji tam ještě dnes odpoledne, ano?“

Joea polekalo, když uviděl, jak se Nickovi rozšířily oči údivem, a zahnal pokušení přikládat tomu význam, z něhož by nic hezkého nekoukalo. Gardner se rychle vzpamatoval: „Půjdu se podívat, jestli ji seženu.“

„Copak ty ji nemáš, Nicku?“

„Po tom… po tom, co ji pustili do éteru, jsem se už nijak zvlášť nestaral, aby byla bezpečně uložená. Ale myslím, že ji vypátrám.“

Joe na něj chvíli upíral pátravý pohled, ale Nick očima neuhnul. „Co je, Joe?“

„Nicku, nerad to říkám, ale jestli se mnou nejednáš na rovinu – a nedělal-li jsi to až dosud –, pak tohle je poslední možnost, abys to napravil.“

„Joe, ty mě obviňuješ z toho, že lžu?“

„Chci ti jen říct, že v případě, že mi lžeš, což, jak pevně doufám, je nepravděpodobné, nemůžeš později od nikoho čekat ani pomoc, ani pochopení. V asociaci zjistí, odkud ten únik informací přišel, Nicku, a v tuhle chvíli se zdá, že všechny jejich důkazy ukazují na tebe. Vzal jsem tvé slovo za bernou minci. Nežádám tě, abys mě znovu ujistil, žes mluvil pravdu. Žádám tě, abys to přehodnotil. Jestli je něco, co mi potřebuješ říct, tak tohle je tvoje poslední možnost.“

„Jediná věc, co ti musím říct, Joe, že ti děkuju za důvěru. Nezapomenu ti to.“

„V pořádku, Nicku,“ pronesl Joe pomalu. „Teď jen tu zpropadenou věc najdi a odnes ji nahoru, a… radši si udělej ještě jednu kopii, než tam tuhle odevzdáš.“

Nick Gardner přikývl a odešel a snažil se chovat jakoby nic. Jeho snaha neprošla u Joea Wallingforda bez povšimnutí. Všichni až na Kella a Susan už místnost opustili a senátor si počkal, až se Joe do zasedací místnosti vrátí. „Co si s tím vším počnete teď, Joe?“ zeptal se ho s rukama hluboko zasunutýma do kapes kalhot. Lehce se opíral o kraj stolu a Susan mezitím obešla stůl a postavila se vedle Joea, škrábajícího se v rozpačitém gestu na hlavě. „Pane senátore, myslím, že jsme se dostali do zapeklité situace. Obzvlášť s tím humbukem, co se strhl kolem toho radaru, a ne příliš důvěryhodným popřením ze strany vojenských kruhů kvůli ochranným opatřením.“ Potom informoval Kella i Susan o telefonním rozhovoru s Andym Wallacem o odpovídajícím napěťovém pulzu zaznamenaném na páskách z věže.

„Joe,“ začal Kell, „jeden tříhvězdičkový generál mě ujistil, že ta věc v provozu nebyla. Bílý dům, ministr obrany a tucet senátorů všichni oficiálně prohlásili, že přístroj nebyl zapnutý.“

„A stačí vám to, pane senátore, po tom, co jste slyšel?“

Joe pozoroval Martinsonův obličej, který si jeho otázku v naprostém tichu několik vteřin promýšlel. Zároveň senátora s podobnou zvědavostí sledovala i Susan.

„Ne. Vím, co si myslíte.“

„Tady o patro výš se nachází jiná vládní instituce, která je ochotná bez výhrad vyloučit dokonce i možné selhání systému ovládání letových funkcí. Dovolte mi otázku: bylo by technicky možné, že by se velení vojenského letectva nemuselo dozvědět, že je ten radar zapnutý? Nemohl například někdo – třeba nějaký technik – to zařízení, byť náhodně, uvést v činnost?“

Kellova odpověď byla velice tichá, zatímco oči upíral někam do dálky na konec chodby. „Nevím, Joe. Ale souhlasím s tím, že to musíme zjistit.“

„Před chvílí jste se ptal, co si s tím teď počnem,“ navázal Joe. „Odteď až do slyšení musíme provést obrovské množství mravenčí detektivní práce a takové vyšetřování stojí spoustu peněz a zatíží náš rozpočet.“

Kell se usmál tomuto nepříliš zaobalenému způsobu, jak požádat o finanční podporu. „A to slyšení bude kdy?“

„Na začátku prosince v Kansas City. To je termín, který jsem se snažil doporučit.“ Obrátil se na Susan, která přikývla.

„Ostatní členové výboru to myslím odsouhlasí, Joe.“

„Rád bych u toho byl,“ ozval se Kell. „Neoficiálně samozřejmě. Nepočítám, že bych se zúčastnil jinak než jako pozorovatel.“ Susan Joea s odpovědí předběhla. „Bylo by nám ctí, pane senátore.“

Kell je konečně nechal v zasedací místnosti samotné a při odchodu za sebou zavřel dveře. Susan Joeovi pověděla o schůzce, kterou měla za hodinu domluvenou s Markem Weissem.

„Čmuchal kolem společnosti North America Air v Dallasu.“

„Já vím,“ odpověděla. „Jsem zvědavá, co dalšího uslyším o těch jeho rozborech, zvlášť teď.“

„Proč?“

„Joe, dejme tomu, že vojenské letectvo má pravdu, a navíc předpokládejme, že samotný kapitánův pákový ovladač žádnou poruchu neměl. Po celou tu dobu pilotoval bez potíží kapitán sám. Druhého pilota sprostě umlčel a odsoudil ho k nečinnosti. Podle mého názoru bez ohledu na to, jestli někdy zjistíte, co se s tím ovladačem stalo, otázkou zůstává, kolik kapitánů tam u nich by zacházelo se svým druhým pilotem podobně? Kolik aerolinií toleruje něco takového, a tím vytváří precedent. Tohle je pole působnosti, které jsme oprávněni prozkoumat, a to bez ohledu na to, co se odehrálo, když se letadlo sklonilo nosem dolů.“

Joe seděl pohodlně opřený proti Susan a těšil se z její společnosti a z toho kratičkého oddechového času. „Jen si ale vzpomeňte, Susan, Timson byl šéfpilot.“

Susan se usmála a přikývla. „No právě, přesně o tom mluvím. On udává tón.“

„Je to tedy jistě zajímavá věc, leč není prvořadá.“

„Určitě ne?“

Osten znějící v jejím hlase v něm zarazil rychlou odpověď. Pečlivě si prohlížel Susanin obličej a všiml si lišáckého pousmání. Připravila mu malou léčku a jen čekala, až do ní vkročí. „Vy věříte, že je rozhodující?“

„Asi ano. Uvažujte takhle.“ Posunula se k němu blíž a naléhavě rozkládala rukama. „Bez ohledu na to, co způsobilo to sklonění letadla k zemi, kdyby byl druhý pilot řízení převzal o trochu dřív, nebyli by se zřítili, je to tak?“

„Pravděpodobně ne, ale byli to dospělí lidé a zkušení piloti. Takže kdyby druhý pilot měl převzít řízení dřív, ale neudělal to, znamená to, že nebyl pořádně vycvičený nebo dostatečně sebejistý. A to jsou jeho problémy, a ne kapitánovy.“

„Ale vy jste teď potvrdil to, co říkám já,“ upozornila ho.

„Jak to myslíte?“

„Jestli je to ve výcviku, v nevhodných charakterových rysech pro takovou práci nebo v tom, že se někdo obává převzít řízení v pravý čas, je chyba v systému, a ta je vždycky závažná.“

Joeovi to bylo proti srsti, ale dávalo to smysl. Ať tak či onak, nechtělo se mu oponovat jí, což sice nevypovídalo nic pozitivního o jeho profesionálním přístupu, zato si díky tomu uvědomil, že se mu tato dáma skutečně líbí. Samozřejmě že se s tím nedalo nic dělat, nicméně se mohl těšit z její přítomnosti, a snad si také trochu zafantazírovat.

Susaniny oči spočinuly na Joeově pravé ruce, která si bezmyšlenkovitě pohrávala s těžítkem. Pečlivě a přesně ho zvedal o několik milimetrů nad povrch stolu a pak ho znovu pokládal, stále dokola, pokaždé ho nepatrně naklonil dozadu, jako kdyby postupně snižoval strmost dráhy letadla. Vždyť část jeho mozku se zcela jistě i teď zabývala aerodynamikou Airbusu 320, který nyní veřejnost vnímala jako let 255.

„Víte, Susan, ono na té havárii je něco, co mě hluboce zneklidňuje. Po všech těch tragédiích, které jsem už viděl, a všech těch šílených neštěstích, na nichž jsem pracoval, na mě tady z toho padá bezmoc. Něco tu nehraje, co se týká Timsona. Je to jen takové nejasné tušení, ale zatímco jsem na jednu stranu téměř přesvědčen, že příčina byla mechanického rázu, respektive, že spočívala v selhání elektroniky – víte, když už je teď to rušení radarem víc než pravděpodobné –, mám na druhou stranu tušení kolem žaludku, že se stalo něco, co se týká lidského faktoru. Ale Caldwell o poschodí výš tohle vyšetřování obchází a určitě ovlivňuje našeho předsedu, za jehož každým rozhodnutím stojí celá řada skrytých motivů. Nevím, jestli máme nějakou naději na to přijít. Třeba nakonec někomu úplně všechno projde.“

„To myslíte vážně?“ zeptala se konečně a zadívala se mu do očí.

Pomalu přikývl. „Ano, myslím to vážně.“

16 KAPITOLA

PONDĚLÍ 3. PROSINCE, MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ KANSAS CITY

Je to zvláštní, jak opuštěně to tu vyhlíží. Joe Wallingford zůstal stát hned ve dveřích obrovského hlavního společenského sálu téhož hotelu na letišti Kansas City, který předtím využívali pro výjezdní vyšetřování, a cítil se poněkud zastrašený jeho prázdnotou. Za další dvě hodiny se stane tak trochu bitevním polem, ale v sedm hodin ráno tu nebylo nic jiného než prázdné pódium s řadou stolů a židlí uskupených jako mlčenliví duchové v šedém světle jediné lampy rozsvícené poblíž dveří.

Vysoký strop se zavěšenými lustry se mu temně klenul nad hlavou a v zrcadlových ploškách svítidel se nemohlo odrážet žádné světlo, když jejich žárovkami neprotékal elektrický proud. Joe si uvědomil, že už vstoupil po špičkách do útrob sálu a že se pohybuje s obezřetnou kradmostí indiána, který přechází nepřátelské území. A přesto to nemohl považovat za cizí území. Jednoznačně to bylo jeho místo, ze kterého uvítá veřejnost.

Od neštěstí uběhly skoro dva měsíce. Tehdy se společenský sál stal pro Joeův tým po pět dnů útočištěm při jejich hektických příchodech a odchodech v pátrání po příčině havárie. Teď však uspořádání stolů a židlí bylo úplně jiné. Za dlouhým stolem v čele na vyvýšeném stupínku podél západní zdi zaujme své místo jednak ten, kdo výslechy během slyšení povede – což byla Joeova úloha – jednak pětice dalších vyšetřovatelů ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy. Doktorka Susan Kellyová jako jeden z členů vedení bude vystupovat v roli předsedajícího slyšení, Joe jen bude klást otázky. Jestli nějaké odpovědi z tohoto slyšení vyplynou či nikoli, to byla jiná věc. Ač ve středu veškeré pozornosti zastiňující všechny ostatní možnosti byla nejspíš otázka, zda radarový modul určený pro projekt „Hvězdných válek“ byl, nebo nebyl zapnut, zdálo se, že se o tom někdo zmíní jen stěží. Kdyby byl zapnut a způsobil by sklonění airbusu před přistáním nosem dolů, pak téměř všechno, co Joe naplánoval pro dnešní jednání, by bylo již zbytečné. Jestli však radar zůstal vypnutý, pak záhada zůstávala i nadále hluboká a nepřekonaná a svědecké výpovědi při slyšení by se ukázaly životně důležité. Joe původně chtěl, aby se při této příležitosti otázka radarového modulu prozkoumala, ale Dean Farris to zakázal z politických důvodů, alespoň pokud to Joe dokázal posoudit. Postoj vlády byl zcela jednoznačný a předseda výboru pro bezpečnost dopravy neviděl žádný důvod, aby se proti němu stavěl. Ale i kdyby Farris souhlasil, nebyl tu nikdo, koho by Joe mohl vyslýchat. Vojenské letectvo odmítlo vystoupit se svědeckou výpovědí stejně jako výrobní firma a z ministerstva obrany se dočkali leda házení klacků pod nohy. Předvolání k soudu je také účinné jen tehdy, znáte-li jména lidí, které je možné vyslechnout.

Čtyři stoly na úrovni podlahy pod stupínkem byly postaveny do pravého úhlu k vyvýšenému předsednickému stolu v čele a v té tmě vypadaly jako miniaturní pevnosti – štíty z látky a překližky, za kterými se usoužené válčící strany budou radit a zapisovat, poslouchat a reagovat, a každá z nich se bude snažit bránit zájmy nejbližší jejich profesionálním srdcím. Zástupci společnosti Airbus, Federální letecké asociace, aerolinií North America Air a Sdružení civilních pilotů, to byly ony čtyři strany oficiálně přizvané k vyšetřování a každé z nich náležel jeden ze stolů.

Joe se posadil na kraj jednoho z nich a v myšlenkách zalétl k rozporuplným událostem posledních několika týdnů.

Bez důkazů se obvinění ze sabotáže, vznesená skupinou okolo senátora Wilkinse, ze sdělovacích prostředků vytratila. Na jejich místě se však usídlily nebezpečné a nevyřčené domněnky veřejnosti. Ministerstvo obrany prý neříká Kongresu pravdu, a tím lže i lidu Spojených států, a to i přesto, že Federální letecká asociace na rovinu oznámila, že elektronická interference není možnou příčinou a Caldwell si nad tou záležitostí umyl ruce. Stále silněji se oči všech obracely ke Státnímu výboru pro bezpečnost dopravy – a k Joeovi Wallingfordovi –, aby jednou provždy vyřešil otázku, co či kdo poslal k zemi Airbus 320, jinak též let 255 společnosti North America Air. Jenže Joe Wallingford byl omezován v tolika různých směrech, že když již takřka nevěděl kudy kam, obrátil se na senátora Kella Martinsona, který mohl sondovat do sféry působnosti ministerstva obrany tak, jak by to on nikdy nedokázal. Dean Farris zuřil a vyhrožoval, když se Joe neustále tvrdošíjně držel záležitosti radarového modulu, jenže žádná jiná cesta, jak se problému se ctí zhostit, neexistovala. Joea otázky s tím spojené budily v noci ze sna a neustále se mu pokoušely dostat zadními vrátky do vědomí.

Zároveň si ale Joe uvědomoval, že Kell Martinson a ostatní zastánci projektu „Brilantních oblázků“ jsou v obležení svých kolegů v Kongresu, neboť mnohým připadalo, že šlo o zmařený, úskočný pokus testovat sledovací radarový modul. V každodenní zákulisní bitvě se Joeovi nad hlavou i nadále ozývalo hřmění z nejvyšších míst, provázené opatrným manévrováním mezi Pentagonem a Kapitolem. A přitom se tyto záležitosti dotýkaly nadoblačných výšin a pouhý vyšetřovatel leteckých nehod se o ně tudíž nemohl starat.

„A co když byl vypnutý, Joe?“ připomínal mu po celou tu dobu Andy. „Nemůžeme k tomu přistupovat s předpokladem, že byl zapnutý. My se musíme neustále dívat na všechny další možné příčiny.“

„Už v plné práci, jak vidím.“ Joe se otočil a náhle se ocitl v současnosti. Trochu sebou prve leknutím trhl při zvuku hlasu agenta Jeffa Perkinse z FBI, který se právě protlačil dvoukřídlými dveřmi a kráčel směrem k němu s rukou napřaženou k pozdravu.

„Jeffe! Co tady děláš? Máš snad něco nového?“ Joe se svezl z kraje stolu, na kterém dosud seděl, a vřele si se známým potřásl rukou. Jeffa znal už – kolik to vlastně bylo? – nejméně dvacet let, ale dařilo se jim vídat se jen velmi sporadicky. Poprvé se setkali na základně námořního letectva v Quanticu ve Virginii na konci šedesátých let, kam byli oba vysláni každý svou agenturou na speciální kurz o opatřeních proti únosům letadel. Přestože Jeff během dalších let služebně působil na místech mimo Washington, stále spolu udržovali kontakt.

„Ale ne. Já v Kansas City bydlím, nevzpomínáš si? Jen prostě nemůžu přijít o skvělou show a navíc je to bezvadná výmluva, jak oficiálně vypadnout z kanclu.“

„Pokusíme se tě uspokojit.“ Joe mrkl na hodinky a přimhouřil oči, aby rozeznal drobné číslice na displeji. Ukazovaly, že je teprve pět minut po sedmé. „S tou show, jak říkáš. V devět už bychom měli ten ohňostroj spustit.“

„Abych byl upřímný, Joe, já vlastně pro tebe jednu drobnost mám.“

„A copak to?“

„Pamatuješ na toho senátora, kterého jsi doprovodil do naší kanceláře ve Washingtonu? Který řídil záhadné auto tu noc, kdy došlo k té havárii?“ Užaslý výraz na Joeově tváři nemohl nikdo přehlédnout. „Hele, netvař se tak vyděšeně,“ dobíral si ho Jeff.

„Jak ses do tohohle namočil, Jeffe?“

„Měl jsem to neštěstí na starosti, nevzpomínáš si?“

„Vlastně máš pravdu.“

„Proslýchá se, že ten případ se možná vrátí místním úřadům, aby ho trestně stíhali pro neoprávněné vniknutí na cizí pozemek.“

„To snad ne! Martinson je skvělej chlápek a navíc i upřímnej. To bych skutečně strašně nerad viděl. Přišel s tím za mnou dobrovolně. Vlastně tohle vyšetřování podrobně sleduje. Čekám, že se tu dnes dopoledne objeví.“

„Zákon je zákon, Joe.“

„A je to už jisté?“

„Ještě ne. Ale to víš, senátor. To prostě nejde jen tak smést ze stolu. No ale není to ani znásilnění, ani vražda, a místní to třeba můžou i odložit.“

„Jestli se to dostane do rukou sdělovacím prostředkům, mohl by to být jeho konec.“

Jeff jen pokrčil rameny a Joe se přesunul ke stolu v čele. Oba se pak zadívali na prázdné židle připravené pro diváky v několikanásobných řadách a na vyznačené místo pro reportéry na druhém konci sálu, kde během následující hodiny vykvete nejméně osm televizních kamer. Kdekoli uspořádal Státní výbor pro bezpečnost dopravy veřejné slyšeni takového rozsahu, bylo vždy uspořádání místnosti, kde se celé to představení konalo, téměř navlas stejné.

„Už jsem jich prodělal tolik, Jeffe, že někdy zvednu hlavu a zapomenu, ve kterém městě to vlastně jsem. Stalo se ti to taky někdy?“

„Jen v nákupních střediscích, když cestuju. Jsou všechna na jedno brdo. Mám z nich závrať.“

Joe se uvelebil na jedné z židlí, zadíval se znovu na Jeffa Perkinse a čekal, až se k němu přidá a také si přitáhne židli. „Existuje tolik věcí, přes které se budu muset při tomhle slyšení probojovat, abych se oficiální cestou dostal k potřebným informacím. A přitom se nepředpokládá, že by se to mělo vést v konfrontačním duchu. Už jsi slyšel úvodní prohlášení, které při zahájení čteme, ne?“

„Cože, vy jim čtete jejich práva, jako to děláme my před výslechem?“

„Cha! Někdy si myslím, že bychom měli, ale jinak taková ochrana obviněných to je, hoši, vaše parketa. My tu žádné obviněné nemáme, víš. Neštěstí se prostě stávají, alespoň podle letecké asociace, aerolinií, výrobců letadel i pilotů.“

Joe se odmlčel, podíval se na Perkinse a zvažoval, kolik mu toho může říct. „Jeffe, tohle by se nemělo dostat dál, ale fakt je – kromě těch nesrovnalostí s radarem a jeho rušením –, že v samotné společnosti North America Air panují dost podivné poměry. Připisovat tomu, jak se chovají, nějaké nekalé záměry, to bychom to příliš zjednodušovali, ale něco prostě není úplně v pořádku. Hned na začátku listopadu si jeden z mého týmu lidských faktorů všiml podivné mezery ve zdravotních záznamech Dicka Timsona, které vede letecká asociace.“

„On pilotoval ten airbus?“

„Jo. Dokonce i kapitáni z vedení společnosti musí podstoupit každých šest měsíců preventivní prohlídky u lékaře, který má osvědčení letecké asociace, aby dostali prodloužení licence. Ale před nějakým tím rokem měl Timson mezi dvěma prohlídkami pauzu osm měsíců. Tedy na tom by nebylo nic tak strašného, ale ten člověk se zřítil s letadlem, takže si musíme klást otázku, jestli náhodou nelétal během těch dvou měsíců načerno. A samozřejmě hlavní otázka je, proč si povolení neobnovil? Byl v té době nemocný? Měl dovolenou? Co se odehrávalo, zatímco šéfpilot těchhle aerolinií nesměl podle zákona vzlétnout?“

„A co se tedy dělo?“

„Nevíme. V tom je ta potíž. Záznamy asociace říkají, že byl Timson v té době zdravý jako rybička a kvůli nemoci nechyběl v práci ani hodinu. North America má na výplatní pásce doktora specializovaného na piloty – nějakého McIntyrea – který Timsonovi dělá povinné prohlídky už mnoho let. Tak mu Andy Wallace zavolal, jak se to běžně dělá, a požádal doktora o Timsonovy lékařské záznamy, o ty, na jejichž základě se každých šest měsíců to lékařské osvědčení vydává. Pak se ale dozvíme, že u společnosti North America Air dostali hysterický záchvat a vyhrožují nám, že nás udají k soudu, aby získali proti našemu postupu soudní zákaz, protože je prý napadáme!“

„Ale vy jste nic takového nedělali, že ne?“ špičkoval Jeff.

„To si piš, že ne! Jenže ta jejich reakce v nás vzbudila podezření. Jako kdyby namalovali na ty spisy červený terč, a z obvyklého postupu se rázem stala naléhavá záležitost. Když se Andy Wallace toho doktora pokusil vyzpovídat, doktor nečekaně odjel na dovolenou. A konečně nám minulý týden doručili obálku z Banffu v Kanadě a uvnitř jsme našli požadované záznamy z lékařských prohlídek. Ale to už jsme si podle letových záznamů, které nám mezitím North America Air poskytla, zjistili, že Timson během těch dvou inkriminovaných měsíců nelétal, takže to dočasně prošlé osvědčení přestalo představovat problém. Jenže v pátek jsme zjistili, že Timson, který má ve skutečnosti zelené oči a hnědé vlasy, má podle těch záznamů, které nám doktor poslal, hnědé oči a blond vlasy. A navíc v lékařských záznamech je Timsonova krevní skupina 0 pozitivní, a přitom jsme věděli z krevních testů z nemocnice, že má skupinu B negativní.“

Jeff nasadil vědoucí úsměv a kýval hlavou. „Tak to já bych začal čout něco podezřelého.“

„Totéž se přihodilo i nám. Chceme vědět, proč to vypadá, jako kdyby měl Timson dvojí barvu vlasů a očí a proměnlivou krevní skupinu.“

„A byl skutečně zdravý?“

„V tom to právě je. Záznamy říkají, že ano, ale není to náhodou lež?“

*****

Dean Farris sdělil manželce, že jeho cesta je nevyhnutelná, jenže jaksi opomněl dodat, že během výslechů v Kansas City nemá žádné oficiální povinnosti. Odletěl už v pondělí odpoledne, přistál, aniž to kdo věděl kromě jednoho podřízeného, který mu až dosud dělal uši a oči v týmu, jejž Dean Farris začal označovat jako „Wallingfordův tábor“ – což byla klika, kterou, jak to vypadalo, Dean Farris nedokázal ovládat. Wallingford z toho dostane lehký srdeční infarkt, až se za pár hodin přišourá do místnosti pro veřejné slyšení a najde tam předsedu výboru, který ho zaměstnává. I Susan Kellyová se bude nepochybně cítit uražená, ale ona si s tím bude muset nějak poradit. Podle Deanova odhadu Joea Wallingforda podporovala, až to nebylo hezké. Ne, ne, situace vyžadovala ruku někoho zralého a on měl v úmyslu tu roli zastat.

Tak zaprvé bylo načase vzít Andyho Wallace a Joea Wallingforda stranou a vyčíst jim ten čin vzpoury a pobuřování spojený se záležitostí doktora společnosti North America Air. Vždyť nikdo menší než předseda správní rady téhle korporace David Bayne se musel angažovat v záležitosti, jež zaváněla nestydatým obtěžováním zdravotního oddělení jeho aerolinií pracovníky výboru, jemuž předsedá on sám. Došlo to tak daleko, že mu David Bayne osobně v pátek volal. Ale jistě, choval se jako pravý gentleman, ale bylo zcela jasné, o co mu jde. Významný stoupenec republikánů v severním Texasu – osobní přítel prezidenta Spojených států, který v rozhodné míře pomáhal s jeho kampaní – byl rozhořčen „vendetou“, kterou Joe Wallingford a jeho lidé vyhlásili společnosti North America Air, a jestliže on jako předseda Státního výboru pro bezpečnost dopravy je nedokáže usměrnit, pak si možná prezident sežene někoho, kdo to zvládne.

„Pane profesore, nebo bych vás snad měl spíše titulovat pane předsedo?“ zeptal se ho Bayne v pátečním telefonátu.

„Dean by stačilo, ehm, Davide.“

„Jak myslíte, Deane. Podívejte, my si kvůli tomuhle neštěstí sáhneme až na dno svých možností. Ale zdá se, že tenhle váš vyšetřovací tým si usmyslel postavit Dicka Timsona před soud a přehrabávat se celým jeho osobním životem i působením ve vedení společnosti. Mají v úmyslu pošlapat dobrou pověst našich aerolinií, místo aby nestranně a bez vášní hledali skutečné důvody, proč k tomu neštěstí došlo. Vaši vyšetřovatelé nepátrají podle našeho názoru s dostatečným úsilím po možném zavinění větrnými střihy, případně zavinění ze strany řídícího leteckého provozu, a neušlo nám, že si z toho udělali cvičení, jak to přišít bud vojenskému letectvu, nebo jak potopit nás.“

„To je ale přehnaně přísné hodnocení,“ bránil se Dean Farris. „Joe Wallingford, náš vedoucí vyšetřovatel, snad má nějaké ty menší slabiny, ve kterých je třeba ho usměrnit, co se týče důrazu a soustředění, ale sotva by se dalo o něm tvrdit, že vykonává krevní mstu. A nezapomínejte, že poslední slovo při rozhodování má výbor, a ne jeho zaměstnanci.“

„Deane, on zkoumá takzvanou atmosféru vedení v těchto aeroliniích, což je zcela zbytečná a urážející pitomost! Nic víc a nic míň. Tím se nevyřeší žádná letecká neštěstí, nezachrání to žádné životy, ani to nevynese vašemu výboru nějaké uznání. Posedávají tady v Dallasu a mrhají naším časem nekonečnými rozhovory a šťouravými otázkami typu, jak Dick vede záležitosti v oddělení pilotáže a proč trváme na přísných pravidlech pro posádku a vyžadujeme od svých lidí, aby poslouchali jako hodinky. Už mě to unavuje. Ujišťuji vás, že všechny aerolinie v téhle zemi se hodně zblízka podívají, jakou roli vlastně sehrává Státní výbor pro bezpečnost dopravy v kontextu celého našeho oboru, jestliže se vyšetřování bude ubírat tím směrem, jakého jsme právě svědky.“

„A já mohu zaručit zase vám,“ zareagoval na to tehdy Dean, „že budu průběh osobně sledovat, a budou-li porušeny naše normální, vyvážené postupy, sám se postarám, aby došlo k nápravě.“

„Nepochybuji o tom, že to uděláte, Deane. Naši právníci a lidé z legislativy se mohli zbláznit a měli v úmyslu ihned vyvolat interpelaci na půdě Kongresu a protestovat v Bílém domě. Řekl jsem jim, aby ještě posečkali, že si s vámi promluvím, a věděl jsem jistě, že nepřipustíte, aby tyhle nepřístojnosti pokračovaly. Mimochodem, poslal jsem vám doporučeně výčet toho, v čem všem jsme byli poškozeni. Jistě sám uznáte, že to bylo přemrštěné.“

„Jak už jsem říkal…“

„A ještě jednu věc, Deane. Je to záležitost, která mě obzvlášť rozčílila. Vaši lidé z týmu lidského faktoru se pustili do doktora, který působí u naší společnosti. Aniž k tomu měli jakýkoli pádný důvod, vyhrožovali mu a vyděsili toho ubožáka, až se málem nervově zhroutil. Nakonec jsme ho museli poslat na dovolenou do Kanady, aby se dal dohromady, a teď jsem se dozvěděl, že se pokoušejí vystopovat ho dokonce i tam. Navíc ještě využili jako prostředníka nějakého psychologa jménem Weiss, který nás nepochybně bude žalovat, protože ztratil při tom neštěstí ženu a dva syny. Věřte tomu nebo ne, oni toho člověka zneužili, aby slídil po našich aerolinkách. To je neslýchané! Takže vás žádám, abyste ty své honicí psy od doktora McIntyrea odvolal. Cokoli budete potřebovat, tak vám může obstarat Ron Putnam, ale prokristapána, doktor je slušný člověk, ale oni ho teď štvou jako divou zvěř. A jestli chcete zneužívat manžela oběti neštěstí, tak alespoň mějte tu slušnost a dejte si ho na výplatní pásku svého výboru a varujte nás, je to jasné?“

„Tomu učiním přítrž, ujišťuji vás.“

Farris položil sluchátko do vidlice a zmítala jím kombinace zlosti, trapnosti a strachu. Zpropadený Wallingford i Wallace! Kopnout do toho, vždyť David Bayne může klidně ukončit politické ambice Deana Farrise stejně rychle, jako začaly.

To páteční odpoledne opustil předseda výboru pro bezpečnost dopravy kancelář ve vysokém stupni rozčilení, ale uvědomoval si, že existuje alespoň jedno sousto, které může Davidu Bayneovi předhodit, aniž by měl potíže s etikou. Doktora McIntyrea už nikdo obtěžovat nebude.

V pondělí v osm hodin ráno vystoupil Dean Farris z hotelu ve středu Kansas City a nastoupil do taxíku, aby zamířil do hotelu Marriott na letišti. Přijede tam neohlášen asi o hodinu dřív, než začne jednání. Bude mít dost času, aby si vzal stranou ty, kterých se záležitost týkala. Když však dorazil na místo, velikost davu ho zaskočila nepřipraveného. Bylo téměř devět, než sehnal dohromady Joea, Susan i Andyho Wallace, aby si s nimi v soukromí promluvil.

„Mám teď zahájit slyšení, pane předsedo,“ začal Joe kysele, „zúčastníte se ho, nebo jste sem přiletěl, jen abyste svolal tuhle schůzku?“

Farris a Wallingford stáli proti sobě a jeden druhého si měřili ledovým pohledem plným nepřátelství, zatímco Susan jen přihlížela. Andy Wallace přišel a zase odešel a nechal ty tři v malé zasedací místnosti hned na chodbě vedle hlavního společenského sálu, kde už se všichni zúčastnění shromáždili, aby byli svědky, jak si takzvaná vyšetřovací komise Státního výboru pro bezpečnost dopravy poradí se srážkou dvou letadel společnosti North America Air, jmenovitě letu 170 a 255.

Joe sváděl vnitřní boj, aby zvládl hlas a chování, ale obával se, že jeho úsilí je příliš patrné. Trvalo to již téměř dva měsíce, kdy každý jednotlivý krok Joeova vyšetřování ve společnosti North America Air provázelo nepřetržité zasahování politického charakteru. Nyní cítil, že pohár trpělivosti se zvolna chystá přetéci, a přitom Dean Farris zde před ním vrtí blahosklonně hlavou s tím svým povýšeným profesorským úšklebkem na rtech.

„Joe, myslím, že se k Susan a k vám na pódiu přidám, ale samozřejmě jednání bude předsedat ona.“ Joe periferním viděním zaregistroval doktorku Susan Kellyovou s pažemi založenými na prsou a obličejem staženým ledovým výrazem tvrdosti křemenu. Obraz koncentrované nelibosti nad Farrisovým neohlášeným vpádem, jenž podkopává postavení její zároveň s Joeovým.

„Rozumíme si ohledně doktora McIntyrea, Joe?“ nechal se právě slyšet velký šéf.

„Pochopil jsem, že žádáte, abychom nechali toho muže na pokoji, pakliže budeme moct získat ty záznamy u North America Air přes jiné zdroje.“

„Ne. Nepochopil jste to správně, Joe. Do háje, já vám přikazuji, abyste toho člověka nechal na pokoji, a to bez ohledu na to, zda dostanete, nebo nedostanete ty záznamy. Jestliže je nedostanete, přijdete za mnou a já učiním příslušné kroky, abych je dostal. Vy a Andy a jeho lidé prostě nebudete obtěžovat nevinné lidi. Mám ujištění ze strany vedení aerolinií, že vám mohou poskytnout, cokoli budete chtít. A já jim dal ujištění, že to obtěžování přestane. Necháte toho doktora na pokoji, a navíc, šupito presto se postaráte o to, aby ten chlap Weiss vám přestal fušovat do řemesla.“

„Pane předsedo, tak zaprvé, toho doktora nikdo neobtěžoval, a zadruhé, doktor Weiss, který připouštím ztratil při tom neštěstí rodinu, je shodou okolností vyškolený psycholog působící v letectví a využívá jen svých občanských práv. Nikdy pro nás nepracoval ani nepracuje, i když jsme si vyslechli, co nám k tomu chtěl říct. Ale, pane, uvědomujete si, že zasahujete do tohoto vyšetřování vy sám tím, že na mě vyvíjíte nátlak?“

„Joe, podíváme se, jestli se mi podaří vám to podat jednoduše.“ Farris zavrtěl hlavou, jako kdyby mluvil se vzpurným dítětem. „Já jsem předseda výboru. Uvědomuju si, že to pro vás může být skutečný šok, ale je to tak. Ani vy, ani Andy Wallace, dokonce ani doktorka Kellyová ne. A jako takový mám zodpovědnost –“

Joe praštil deskami s dokumenty, které třímal v ruce, naplocho o zeď. „Neopovažujte se dávat mi nějakou podělanou přednášku, profesore. Dělal jsem v tomhle výboru dokonce ještě dřív, než vy jste vůbec věděl, že ta zpropadená instituce vůbec existuje! Znám pravidla a předpisy a snažím se vám naznačit, že to, co mi tu povídáte, abych udělal, je naprosto mimo. Podle mého zasahujete do vyšetřování jen z politických důvodů, a to se nedá tolerovat.“

Farris znovu vrtěl hlavou ze strany na stranu, ruce spojené za zády v úmyslně výsměšné póze, a snažil se ze všech sil napodobit znechuceného šéfa katedry oxfordská univerzity, který se právě chystá umýt si ruce nad studentem, kterého považuje za neskonale pitomého. Lehký oklahomský přízvuk měnil však jeho snahy na podřadnou roli v komické operetě. „Ale jen si poslužte, pane Wallingforde, vážený pane. Dovolte, abychom následovali vaše laskavé a ctěné vedení a dobatolili se na jednání. Snad bychom si potom mohli překontrolovat, kdy přesně jste byl zvolen do vedení tohoto výboru a kdy jsem já byl naopak sesazen, protože jestliže tomu tak není a vy ještě jednou bez mého písemného svolení jen špitnete doktorovo jméno, můžete se se svou prací pro výbor rozloučit a dát jí sbohem.“

Joeova pozornost se upírala pouze na výsměch ve Farrisových očích a uvědomoval si, že jeho reakce bude ovlivněna stoupajícím vztekem, a to bylo nebezpečné.

„Máme teď před sebou slyšení. Tohle můžeme vyřešit později.“

„Tady není co řešit, Joe. Pověděl jsem vám, co od vás očekávám, a to, co jsem řekl, myslím smrtelně vážně.“

Joe už se pohnul směrem ke dveřím, ale ta poslední slova byla tou poslední kapkou, kterou pohár přetekl. Joe se obrátil čelem k Farrisovi, zvedl pomalu a s rozmyslem ukazováček a zadíval se Farrisovi do očí. Joeův výraz ve tváři zračil pevné odhodlání a povšiml si, že předseda sílu jeho zuřivosti rozpoznal. Farris se totiž stáhl o maličký kousek zpět, v očích výraz nejistoty, do jaké míry se může tenhle jeho podřízený stát fyzicky nadřízeným.

Joe však nevypustil z úst jediné slovo. Nenapadlo jej nic, co by se neproměnilo ve smrtelnou hrozbu, kdyby to ve vzteku vyslovil. Žádné otřepané obraty nebo výhrůžky by tu situaci nevystihovaly přiměřeně. Konečně se tedy jednoduše otočil a prošel dveřmi ven. Za sebou zanechal Farrise neschopného jediného slova, i když bezesporu pociťujícího jistou úlevu.

17 KAPITOLA

PONDĚLÍ 3. PROSINCE, MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ KANSAS CITY

Začátek všech jednání vyšetřovací komise Státního výboru pro bezpečnost dopravy působí zastrašujícím dojmem, obzvlášť pak na zúčastněné strany, z nichž každá předstupuje před toto fórum s řadou vlastních zájmů a doufá, že z této volné tribuny odejde víceméně beze ztráty dobré odborné pověsti. Jednotliví účastníci vyslovují tiché modlitby, aby jejich svědectví nebo výpovědi ostatních, které nemohou ovlivnit, nepřivodily zvýšenou finanční nebo morální zodpovědnost těch, které zastupují. A samozřejmě prožívají také obavy, že někde uprostřed jednání se skrývá bomba pro sdělovací prostředky, která, jakmile se jednou objeví na denním světle, vybuchne ničivým zveřejněním a zatratí jednu nebo druhou stranu kvůli něčemu, co se udělalo, a udělat nemělo, nebo se naopak udělat opomenulo.

Joeovi neušlo, jak ve vší tichosti vstoupil do sálu senátor Martinson, sledoval, jak se plní židle u různých stolů lidmi od aerolinií North America Air, Airbusu, letecké asociace a ze Sdružení civilních pilotů. Tým techniků z jejich výboru byl již také skoro kompletní. Povšiml si rovněž zvláštního pocitu okolo žaludku, když do sálu vstoupil kapitán Richard Timson. Hlavy v sále se po něm začaly otáčet, takže nemohlo být pochyb, na koho se většina přítomných diváků přišla podívat. V předcházejících týdnech došel Andy postupně k závěru, že by se jejich výbor měl soustředit na roli druhého pilota a na zodpovězení otázky, proč se nechal kapitánem natolik zastrašit, že řízení převzal příliš pozdě. Andy ostře nesouhlasil s Joeovým názorem, že selhání ovládání nebo selhání lidského faktoru jsou v Timsonové případě skutečnými ústředními body vyšetřování. Krok za krokem se mu podařilo přetáhnout Joea na svou stranu, což vyvolávalo každým dalším dnem stále rozhořčenější reakci vedení společnosti North America Air.

Teprve po deseti minutách se k Joeovi bez sebemenší poznámky připojila u předsednického stolu Susan, když Deana Farrise opustila někde na druhém konci chodby. Letmo se na Joea usmála, ale pak obrátila pozornost na poznámky před sebou. Farrise nebylo nikde vidět, dokud Susan nevyzvala všechny účastníky slyšení k pořádku. Předseda výboru tiše vstoupil a posadil se na opačný konec stolu, než seděl Joe, kterému již nezbyl čas, aby se Susan zeptal, co se odehrálo po jeho odchodu.

Susanino úvodní slovo se odvíjelo rychle a plnily se jím přes televizní kamery disky satelitních antén i magnetofony, takže vlastní slyšení mohlo začít. Joe si uvědomoval, že většina diváků u obrazovek očekává, že na konci celého slyšení tato komise vynese nějaký rozsudek. Veřejnost si často neuvědomovala, že podobná slyšení jsou pouze součástí celého vyšetřovacího procesu, i když zároveň působí i jako katarze ve vztazích aktérů havárie i vyšetřovatelů s veřejností. Nicméně na konci takových veřejných slyšení se dosud nikdo žádného konečného soudu nedočkal, takže se nedalo odhadnout, ke které verzi se nakonec Státní výbor pro bezpečnost dopravy přikloní.

První dvě hodiny byly věnovány výpovědím jednotlivých členů výjezdového týmu, které shrnovaly základní fakta o okolnostech havárie i o lidských aspektech tvořících její pozadí. Dostali slovo jak Andy Wallace a Walt Rogers, tak i Joe Wallingford. Pak Susan povolala na lavici svědků pilota ze Sdružení civilních pilotů, který provedl pro vyšetřovací skupinu pilotáže simulovanou rekonstrukci srážky.

Kapitánu Dicku Rohrovi, který pracoval pro sdružení civilních pilotů jako vyšetřovatel, bylo osmapadesát, držel se zpříma jako svíce a za ostře řezané čelisti by se nemusel stydět ani Clint Eastwood. Navíc z něj bohatá hříva stříbrných vlasů dělala filmový předobraz kapitána linkového letadla. Také se z něj pomalu stával dobře známý znalec působení lidského faktoru v letectví, nadaný nesmírnou citlivostí a intelektem (mezi Rohrem a doktorandským titulem stála už jen téměř dokončená disertační práce z oborové psychologie práce). Joe sledoval, jak kapitán kráčí sebevědomě k lavici svědků oblečený v šedém elegantním obleku, kterým dnes nahradil uniformu se čtyřmi prýmky, již obvykle nosil, když vykonával svou funkci prvního pilota jiného Airbusu 320. Zodpověděl některé úvodní otázky běžného pracovního charakteru, než se Joe ponořil do samotného jádra toho, co sem Rohr přišel vyjasnit a vyvodit z toho žádoucí závěr.

„V zásadě jsme došli k závěru, že se situace dala zvrátit.“

„Prosím vás, mohl byste to objasnit, kapitáne?“ pobídl ho Joe.

„Jednoduše vyjádřeno, kdyby byl druhý pilot převzal řízení letadla ještě sedm desetin vteřiny před okamžikem, kdy to nakonec udělal, dalo se havárii zabránit. Mohl přeletět nad Boeingem 737 beze srážky.“

Tento výrok vyvolal bouřlivou reakci, jež se jako vlna vzedmula a prohnala mezi diváky v sále, mezi přítomnými novináři i u stolu, kde seděli zástupci společnosti North America Air. Přesně tak, jak to Joe předpokládal. Mezi nejrůznějšími pozorovateli se rozvinuly čilé šeptem vedené výměny názorů, neboť lidé se začali divit, proč se do středu pozornosti veřejného slyšení již v tuto chvíli dostal druhý pilot letu 255. Jeden zpravodaj tiskové agentury, kterému to také vrtalo hlavou, se na to Joea zeptal už těsně předtím, než se objevil Farris, a poukázal na zveřejněný souhrn námětů plánovaných k projednávání.

Tehdy mu Joe vysvětlil: „To proto, že bez ohledu na to, proč kapitán nechal sklonit nos letadla k zemi, je úloha druhého pilota jako bezpečnostní pojistky nesmírně významná. Pakliže shledáme, že mohl letadlo zachránit, kdyby zasáhl dříve, potřebujeme v této věci svědeckou výpověď. A jestliže se potvrdí, že se srážce dalo zabránit, pak otázka, kterou komise musí zodpovědět, zní: Jaká je příčina toho, že pilot nezačal jednat dříve? Šlo to na vrub výcviku, prostředí, charakterových vlastností nebo něčeho jiného?“ Joe sám skoro nemohl uvěřit, že slyší sebe sama takové věci vyslovovat nahlas, ale pravda byla, že tomu sám již začal věřit.

„Kapitáne Rohre,“ znovu se ujal slova Joe, „existují u tohoto letadla nějaké problémy nebo potíže s ovládáním technického rázu, které by způsobily prodlevu v převzetí řízení druhým pilotem?“

Teď pro změnu nastalo oživení u stolu se zástupci Airbusu a jeden z inženýrů začal horečně listovat v tlustém manuálu, zatímco druhý nespouštěl oči z Rohra a čekal napjatě na jeho odpověď.

„Jelikož mezi pákovými ovladači kapitána a druhého pilota – Airbus je nazývá postranními ovladači – je vzájemná vazba provedena prostřednictvím elektroniky, nepohybují se současně jako konvenční spřažené páky. Airbus totiž používá konstrukci, jež dovoluje oběma pilotům, aby převzali účinné řízení jednoduše stlačením tlačítka priority na tom kterém pákovém ovladači. K přepnutí dochází okamžitě, takže odpověď zní ne, převzetí řízení druhým pilotem nepředstavuje časovou prodlevu.“

Joe zvedl prst, aby označil navazující otázku. Zahlédl u stolů se zástupci Airbusu i North America Air nějaký pohyb a věděl, že nebude trvat dlouho a budou si chtít vzít slovo. „A když druhý pilot letu 255 nakonec převzal řízení, zmáčkl ono tlačítko?“

„Nepochybně. Když se jeden z pilotů ujímá řízení tlačítkem priority, potvrdí se to hned několikanásobně. Zaprvé se rozsvítí před pilotem, který ztrácí prioritu, červená šipka. Zadruhé se před pilotem, který řízení přebral, rozsvítí šipka zelená. Na záznamu letu sice tyto údaje o světelných kontrolkách nemáme, ale existuje ještě třetí indikace, což je elektronický hlas, který v tomto případě oznámil ‚priorita vpravo‘. Tak nám sdělil, že druhý pilot skutečně převzal řízení, a také to přesně označuje okamžik, kdy k tomu došlo. Rovněž z toho vyplývá, že kapitánův postranní ovladač byl v činnosti těsně předtím, než druhý pilot stlačil tlačítko priority, protože jinak by se byl elektronický hlas neozval.“

Viceprezident společnosti North America Air John Walters se poté chopil mikrofonu, posunul malý tlačítkový vypínač z polohy vypnuto do polohy zapnuto, což vyloudilo hlasité cvaknutí v reproduktorech zavěšených v rozích vedle pódia, a požádal o slovo, které mu Joe udělil. „Kapitáne Rohre,“ začal Walters, „není možné, aby kapitán Timson převzal řízení od druhého pilota poté, co druhý pilot převzal řízení od něj?“

Rohr se podíval na Walterse s naprosto nezaujatým výrazem v obličeji a snažil se najít diplomatický způsob, jak tomu muži sdělit, že neví, o čem mluví. „Nerozumím otázce.“

„Nu, říkal jste, že na té pásce byla obsažena zpráva oznamující ‚Priorita vpravo‘. Nemohl by kapitán převzít řízení stisknutím svého tlačítka ihned poté, co druhý pilot stiskl to svoje?“

„Ano… to ano, udělat by to mohl, ale neudělal.“

„Tedy, kapitáne, ale to nemůžete s jistotou vědět, že ne?“

„Pane Waltersi, to skutečně vím naprosto jistě. Víme, že systém byl v pořádku, protože jsme ono sdělení ‚Priorita vpravo‘ jasně slyšeli. Tudíž kdyby byl kapitán převzal řízení zpět, slyšeli bychom na nahrávce ‚Priorita vlevo‘. Tam ale nic takového nahráno nebylo. Ale v každém případě je to nepodstatné pro naši rekonstrukci. Ať již pákový ovladač použil ten či onen, kdyby bylo k opravnému pokusu došlo o sedm desetin vteřiny dřív, neseděl by tu teď žádný z nás, protože by nedošlo k žádnému neštěstí.“

„Vy pouze usuzujete, že kapitán dělal něco nebezpečného, viďte. Možná že právě učinil správný úhybný manévr, ale druhý pilot tím, že převzal řízení, zasáhl do jeho plánů a způsobil srážku.“

Kapitán Dick Rohr zůstal na vysoce postaveného představeného aerolinií vyděšeně zírat. Služebně starším viceprezidentem pro provoz zde sice byl Ron Putnam, ale skutečné velení nad pilotáží u společnosti North America Air vykonával a přímým nadřízeným Dicka Timsona byl John Walters, muž, který tuto otázku položil. A ačkoli nebylo vůbec nutné, aby tak vysoký manažer měl pilotní průkaz, měl by alespoň znát základní věci, usuzoval Rohr. A to zvlášť tehdy, měl-li pověření tu sedět a dávat otázky kapitánovi Airbusu 320 během veřejného slyšení vedeného Státním výborem pro bezpečnost dopravy.

„Pane, dráha letu, po které kapitán letoun vedl, by ho dovedla k nárazu do země asi o tři sta až pět set metrů před místem, kde stál Boeing 737, tedy let 170. Pokud by se toto stalo, soudě podle rozmístění vraků po následné srážce, zbylé trosky Airbusu 320, tedy letu 255, by narazily do sedmsetsedmatřicítky z boku v úrovni terénu spíše než ve třech metrech nad zemí a navíc v plamenech. Je nepravděpodobné, že by v takovém případě kdokoli z obou letadel mohl přežít. A proto podle našich testů čin druhého pilota byl smysluplnou akcí na záchranu situace, kterou měl na svědomí buď kapitán, nebo letadlo samo. Jedinou otázkou, jež pro mě zůstává nezodpovězena, je, proč otálel tak dlouho, než začal jednat.“

Walters a Rohr pokračovali v handrkování kvůli tomuto bodu a Joe je ještě několik minut nechal. Walters byl dost popletený, ale cítil, že musí vrhnout pochybnosti na teorii, že kapitán aerolinií North America Air, a k tomu jejich hlavní pilot, neudělal žádný pokus směřující k záchraně. Kdyby existovala možnost, že sám Timson vybrání do původní polohy začal, otupilo by to představu o nedbalosti ze strany jejich společnosti. Muži u stolu North America Air si byli dobře vědomi, že se o právní odpovědnost bude bojovat u soudu, ale uvědomovali si, že musí být důsledně jednotní. Opravdu nezáleželo na tom, co zástupkyně výboru prohlásila o nestrannosti vyšetřování a o svědeckých výpovědích, na základě nichž se nevydává žádný rozsudek. Toto byla součást celkového boje o možnost vyhnout se hmotné zodpovědnosti a jeden špatný tah by představoval účet za miliony dolarů, jež by se musely kvůli náhradě škody vydat z účtu společnosti. Padaly by hlavy a to včetně hlavy Davida Baynea. Ve skutečnosti to byli zoufalci.

Dick Rohr zůstal na lavici svědků ještě téměř hodinu, než se technici ze státního výboru a poté i z letecké asociace a ze Sdružení civilních pilotů, jakož i zástupci Airbusu probrali všemi zjištěnými okolnostmi.

Ke svědecké výpovědi byla poté povolána Barbara Rawlsonová, vedoucí systémové skupiny. Joe a Susan se předtím dohodli se svými lidmi, že ve vnímání veřejnosti přetrvávají mylné představy a nedorozumění ohledně nevysvětlitelných okolností toho, co se skutečně stalo, s nimiž je nutné veřejně se vypořádat.

„Slečno Rawlsonová,“ oslovil ji Joe, „zpráva vaší systémové skupiny, která vychází ze zjištěných faktů a kterou mají všechny zúčastněné strany k dispozici ve svých souhrnných složkách s dosavadními výsledky vyšetřování, se zmiňuje na straně 7A-7, že nebyly nalezeny žádné důkazy o sabotáži, která by postihla systémy ovládání letových funkcí. Mohla byste nám nyní závěry vaší zprávy ústně shrnout?“

„Jistě.“ Barbara si poposedla na židli a zároveň začala lehce bubnovat prsty do ubrusu na stole. „V letadle žádná bomba umístěna nebyla, jinak bychom našli nějaké důkazy o roztržení nebo prasknutí kovových částí letadla zevnitř spolu se zbytky výbušniny. Zadruhé, pokud se týká možného zásahu do počítačů řídících let, žádné cizí schránky nebo zařízení nalezeny nebyly ani uvnitř, ani v blízkosti trosek, a nic jsme neobjevili ani uvnitř, ani v okolí systému ovládání letových funkcí, co by nebylo do konstrukce letadla umístěno při jeho tovární výrobě. Jediná jiná přijatelná možnost sabotáže by se musela týkat zásahu do samotných počítačových systémů, které byly instalovány při stavbě letadla u výrobce, ale kromě škody způsobené nárazem byly počítače v bezvadném stavu.“

„Mohly rádiové vlny vyslané ze země, ať již s úmyslným záměrem kriminální povahy, nebo bez něj způsobit výpadek v činnosti systému ovládání letových funkcí?“

„To možné je. Zda to je pravděpodobné, závisí na tom, jestli jediný dostatečně výkonný radar nacházející se v těsné blízkosti letiště byl tu noc v provozu.“ Barbara stručně načrtla, co již všichni věděli o hrozivé přítomnosti takzvaného radarového modulu zařazeného do projektu „Hvězdných válek“. „Odborníci z Federální letecké asociace byli velice opatrní kvůli možnosti rádiové interference a určili minimální vzdálenosti, které chrání letadla před radary vojenských lodí, jež mohou vyvolat potíže u letadla typu Airbus 320 na základě elektromagnetické interference, označované zkratkou EMI. Musíme připustit, že je vzdáleně možné, aby systém ovládání letových funkcí u třistadvacítky podléhal vlivu EMI, pakliže minimální vzdálenosti udávané leteckou asociací nejsou dodrženy.“

Stůl se zástupci Airbusu opět oživl a Joe jim naznačil, že dostanou slovo později.

„Slečno Rawlsonová, mohla byste nám pro objasnění a kvůli zaznamenání do protokolu vysvětlit, jak pracuje elektronický systém ovládání letových funkcí?“

„Stručně řečeno, většina moderních dopravních letadel využívá systém bovdenů s ocelovými strunami, který propojuje spřaženou páku a pedály v pilotní kabině s hydraulickými řídicími jednotkami umístěnými vně křídel a v ocasní části. Při stoupání táhnete spřaženou páku k sobě a tento pohyb je převáděn bovdenem až k ocasu letadla, kde uvede v činnost systém ventilů v hydraulicky ovládané řídicí jednotce, která pak zase dál uvádí v činnost hydraulické písty, jež pohybují plochou výškového kormidla. Nebýt hydrauliky, bylo by velice nesnadné v proudu obtékajícího vzduchu těmito řídicími plochami pohnout, protože jsou velmi rozměrné a vyžadovalo by to značnou fyzickou sílu. Všechny tyto bovdeny však dohromady představují ohromnou hmotnost, takže můžete-li využít elektrické kabely namísto tradičních bovdenů a vodicích kladek – zkrátka jestliže můžete přenášet pohyby ovládání letových funkcí z pilotní kabiny na hydraulické ventily vně křídel a v ocasu letadla elektricky –, ušetříte obrovskou hmotnost a z dlouhodobého hlediska značné náklady na údržbu. Jinými slovy, existuje jak ovládání pomocí bovdenů s ocelovou strunou, tak pomocí elektrických kabelů. Airbus užívá druhý systém, v němž navíc o tom, jak převádět pohyby pákového ovladače na fyzický pohyb řídicích ploch, rozhodují počítače. Dalo by se říci, že u Airbusu 320 piloti spíše ovládají počítače než samotné letadlo.“

„Už jen jednu otázku, slečno Rawlsonová,“ sliboval Joe. „Zkoumali jste možnost, že počítače řídící let nepracovaly bezchybně a mohly tedy vyslat k plochám řídícím let nesprávný povel ke sklonění nosu letadla k zemi?“

„Zkoumali jsme tuto možnost velice rozsáhle. Nejlepším důkazem, že k žádné chybné činnosti počítače nedošlo, je fakt, že v okamžiku, kdy druhý pilot pomocí tlačítka priority převzal řízení, řídicí plochy okamžitě změnily polohu, aby tak sledovaly pokus o obnovení polohy s nosem zvednutým vzhůru. Kdyby bývalo přece jen došlo k chybné funkci počítače, a to i k takové, kterou nezaznamenal ani jeden z četných počítačů řízení letu, které pracují paralelně a neustále se kontrolují navzájem, převzetí řízení druhým pilotem by pravděpodobně nezpůsobilo žádnou odezvu.“

Podrobnosti zněly sice poněkud technicky odtažitě, ale konečný výsledek byl stejný. Neexistoval žádný důkaz o selhání systému ovládání letových funkcí na palubě letadla, i když porucha vyvolaná elektromagnetickou interferencí od vnějšího zdroje se vyloučit nedala.

Joe poté předal slovo zástupcům Airbusu a dal jejich inženýrům možnost, aby s Barbarou téměř hodinu procházeli svědectví určená pro oficiální zprávu o spolehlivosti systémů jejich stroje s typovým označením 320. V době, kdy Barbara ještě odpovídala na otázky, Joe zachytil signály od Susan Kellyové, která seděla vpravo od něj, že si s ním nutně potřebuje o něčem promluvit. Co to mělo být, věděl takřka s jistotou. Teprve až během přestávky na oběd se jim podařilo společně vyklouznout a odsunout se až na druhý konec mezipatra mimo dohled lidí v hotelové hale a, jak doufali, i Farrise.

„Joe, když jste odešel…“ Mlčky se na něj na vteřinu zadívala, než zase začala mluvit. „Tedy, jak já to vidím, Dean se chystá spáchat sebevraždu, pokud jde o jeho profesní kariéru. Nemá absolutně žádné právo chránit doktora North America Air. Já jsem tam prve skutečně nemohla uvěřit vlastním uším, co právě slyším, opravdu ne. Zažil jste už někdy něco takového? Zažil jste už nějakého předsedu našeho výboru, který by se pokoušel tak neskrývaně chránit nějaké aerolinie?“

Joe si nahlas povzdechl. „Jedním slovem, ne. Ne, co já pamatuju. Susan, je zcela možné, že ty nesrovnalosti v těch zprávách, které nám ten podnikový doktor poslal, opravdu nemají žádný význam. Ale zjistit to musíme. Koneckonců tý záznamy, o které se jedná, patří kapitánovi zúčastněnému na havárii. Předseda se snaží bránit nám ve vyšetřování kapitána, který měl účast na leteckém neštěstí, jen proto, že ho masírují lidi od North America Air.“

„Co budete dělat? Vyhrožoval vám ztrátou zaměstnání. Můžu přesvědčit ostatní členy výboru, aby zasáhli, ale myslím, že udělat to, čím vyhrožuje, klidně může. Tedy nejsem právník…“

„Já taky ne. Nevím. Nechci ho vyprovokovat k tomu, aby mě odvolal z tohoto případu, nebo k něčemu ještě horšímu. Jen se chci tímto veřejným slyšením probojovat. Ten doktor teď stejně už odjel do Kanady. Stejně s tím nic nenaděláme, dokud se zase nevrátí.“

„Jsem z toho tak otrávená, že mám sto chutí odstoupit, Joe, jenže to byste pak skončil s ještě menší podporou a nic by se tím nevyřešilo.“ Natáhla ruku a položila ji Joeovi na předloktí, čehož si nejprve ani nevšiml. To gesto bylo pro Susan velice typické, ani ne přehnaně důvěrné, nemístné či vyzývavé, ani příliš intimní, jen vyjadřovalo upřímný zájem. Ale stejně mu z toho začal běhat mráz po zádech, když se jí zadíval do krásných očí. Pak se však od takových myšlenek rychle odpoutal. S oním lákavým pomyšlením „Co kdyby?“ si člověk nesměl v pracovních vztazích zahrávat, a už vůbec ne, když se náhodou jednalo o ženy, které byly vašimi nadřízenými. Kdyby se ze ztráty Brendy kvůli své práci v ničem jiném nepoučil, tak v tomhle ano.

„Jen vás prosím, neodstupujte kvůli mně. Doufám, že najdeme způsob, jak ho zvládnout, aniž bychom zničili vyšetřování, výbor, nebo mne osobně.“

„Už jsem skoro rozhodnutá zapomenout na to úsloví, že co se doma upeče, to se doma sní.“

Pokusil se, aby na sobě nedal znát, že ho to vyvedlo z míry, ale právě tenhle pocit měl. „Nechápu vůbec…“

„Joe, tohle postavení jsem nezískala tím, že jsem vedla nějaký místní ženský spolek. Ve světě politiky jsem byla docela činná a na Kapitolu mám sem tam nějakého toho známého.“

„Nikdy jsem si vás jako nějakou političku nepředstavoval. Řekl bych, že… ještě snad ne, Susan. Snad nebude třeba uvažovat o nějakých drastických krocích.“

Pohled na blížícího se novináře s blokem v ruce ukončil jejich rozmluvu a Susan se k němu natočila, aby s ním promluvila, zatímco Joe proklouzl pryč a zamířil zpátky do sálu, kde se už zase schylovalo k jednání. Oběd bude muset počkat až na dobu vyhrazenou večeři. Příliš mnoho toho musel ještě sladit, než bude slyšení předsednickým kladívkem znovu zahájeno.

Barbara Rawlsonová na něj už čekala. „Jak jsem si vedla, Joe? Jsi spokojený?“

„S tebou ano. Slyšelas o tom, že tu byla manželka senátora Wilkinse?“

„Ne.“

„No jo. Jen se sem dostavila, aby sdělovacím prostředkům předvedla parádní vystoupení v hale hotelu. Zřejmě jsme všichni komunističtí přisluhovači, zapojení do obrovského komplotu společně s vojáky, aby tenhle národ zbavili jediných skutečných ochránců svobody a ještě přitom torpédovali program „Hvězdných válek“.“

„Pane na nebi!“ Barbara zavrtěla hlavou a usmála se.

„Já vím.“

Televizní týmy i tisk již opět zaujaly místa, když Joe a Susan usedli k předsednickému stolu v čele a čekali, až bude vyvoláno jméno Dicka Timsona.

Kapitán byl stále ještě bledý jako stěna a působil křehkým dojmem. Do práce ještě nenastoupil, ale také se neproslýchalo, že se objevil byť jen náznak nějakého pokusu jej jako hlavního pilota či personálního viceprezidenta odvolat. Joe věděl, že pokud by k tomu v této fázi došlo, vypadalo by to jako uznání viny ze strany aerolinií.

Joe prošel s Timsonem obvyklé otázky, jako jméno a bydliště, předchozí zkušenosti a kvalifikaci, a pak si otevřel poznámkový blok a vyhledal seznam otázek, které budou tvořit jádro jeho svědecké výpovědi.

Ano, potvrdil Timson, byl nucen 12. října pilotovat, protože kapitána, který byl původně pro dotyčný let vypsán, musel odvolat a ti, kdo mají za úkol plánování obsazení letů, nemohli najít nikoho jiného jako náhradu. Ne, nebyl příliš unaven, ani nebyl pod vlivem nějakých léků, ani nepil žádný alkohol. Pro let byl jako kapitán zcela způsobilý. Ano, skutečně štěkl na Dona Leyhe, a aniž to mohl tušit, opravdu vletěl do oblasti větrných střihů, což zavinila, jak prohlásil, neschopnost řídicí věže varovat ho před jejich výskytem.

„Kapitáne Timsone,“ požádal ho Joe, „mohl byste nám svými slovy vylíčit teď, když jste již viděl letové záznamy a přečetl si přepis hlasového záznamu z pilotní kabiny, a vzhledem k tomu, že jste byl tam, kde nikdo v tomto sále nebyl, co se přihodilo během obratu před přistáním?“

Timson měl ruce sepjaté před sebou na stole. Než začal vyrovnaným, ale pomalým hlasem mluvit, na okamžik sklopil zrak. „Všechno bylo normální, když jsme se otočili, snižovali rychlost a snažili se vysunout podvozek ještě před koncem přistávací dráhy a přistát. A někdy v tom okamžiku, přestože jsem na ovladač výškového kormidla vyvíjel stále stejný tah, letadlo se náhle sklonilo nosem dolů. Don, můj druhý pilot, něco vykřikl – z toho přepisu jsem zjistil, že se mě ptal, co to dělám – ale já měl příliš mnoho práce, abych táhl páčku k sobě, a neodpověděl jsem mu. Odezva na můj pohyb stále nepřicházela, a to po tak dlouhou dobu, že se to zdálo jako věčnost. Nos zůstal skloněný dolů a my se propadali a taky jsme se již nestáčeli směrem k přistávací dráze. Jinými slovy to vypadalo stejně, jako kdybych tu páčku tlačil dopředu, a přesto jsem dělal pravý opak. Zdálo se mi, že jsem řekl Donovi, aby to převzal, ale asi ze mne ta slova nikdy nevyšla. Rozhodně jsem je ale měl na jazyku. Někdy v té době nakonec Don přece jen stiskl tlačítko priority a převzal řízení a letadlo na to reagovalo… jenže…“ Timson opět sklopil zrak a hlas se mu ztišil na pouhý hlasitý šepot, „jenže to už bylo příliš pozdě.“

„Kapitáne, když jste ještě v nemocnici poskytl rozhovor vyšetřovatelům ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy, prohlásil jste, že jste po celou dobu řídil letadlo vy, a to až do okamžiku nárazu. Když jste byl vyslechnut podruhé, také ještě v nemocnici, tentokrát 22. října, vypověděl jste, že jste řekl a teď cituji: ‚Můj ovladač nereaguje. Převezmi to, Done, převezmi to.‘ Při třetím pohovoru, poté, co jste si přečetl přepis hlasového záznamu z pilotní kabiny, jste vypověděl, že jste ta slova chtěl vyslovit, ale zřejmě jste je nevyslovil. Je to tak správně?“

„Ano, pane. Po mnoho dní po tom neštěstí jsem byl duševně vykolejený. Jak víte, měl jsem frakturu lebky a při prvním výslechu jsem byl pod vlivem léků. Dokonce si ani nevybavuji, že tam někdo od vás byl. Při druhém rozhovoru jsem vám pověděl, co jsem si myslel, že jsem doopravdy řekl. To, co jsem měl v hlavě, se mi zdálo, že jsem řekl nahlas. Podle té nahrávky se ukázalo, že jsem se mýlil.“

Mezi posluchači seděl rovněž doktor Mark Weiss a pečlivě si zaznamenával Timsonova slova, ale pouze lehké pousmání a sotva znatelné kývnutí hlavou byly viditelnými vnějšími známkami, že se k jeho sluchu doneslo něco velice závažného.

„Ale nikdy jste pákový ovladač nestlačil vpřed, ani jste jej nepustil?“ pokračoval Joe.

„Samozřejmě že ne. Proč bych měl dělat něco tak… tak sebevražedného?“

Joe se na několik vteřin soustředil na poznámky v notesu. Čelo se mu přitom stáhlo do hlubokých vrásek. Výrok, o němž Dick Timson prohlásil, že ho vyřkl před Donem Leyhem, ale nikdy ho nevyslovil, skutečně vrtal Joeovi už dlouho hlavou. Opakoval ta slova Andymu během druhého výslechu s takovým důrazem a sebejistotou, jako kdyby je slyšel z nahrávky na pásce. Pak se tvářil popleteně a dokonce rozezleně, když mu o pár týdnů později přepis ukázali, a tím ho konečně přesvědčili, že ta slova skutečně na té pásce nebyla. Nesrovnalost pravděpodobně skutečně vznikla tak, jak Timson tvrdil, tedy následkem zranění na hlavě. Ale přesto Joeovi nešla z hlavy. Zdálo se, že se tím kapitán tehdy cítí být tak jistý.

„Kapitáne, říkáte, že jste páku nestlačil vpřed, ale nos letadla stejně klesal. Jak si tohle vysvětlujete?“

„Existuje pouze jedno vysvětlení, které mě napadá, pane Wallingforde. Mechanismus postranního pákového ovladače či řídicí počítač selhaly, nebo byly nějak ovlivněny ze země.“

„Ale, pane, dnes dopoledne jste zde přece slyšel svědectví vyšetřovatelů z našeho výboru, že o něčem takovém neexistují žádné důkazy.“

Timson se podíval Joeovi do očí a klidně kývl hlavou. „Já vím, ale rovněž jsem slyšel, že vaši lidé prohlásili, že elektromagnetická interference stále ještě zůstává jednou z možností. Podívejte, já tam byl a pokyn ke sklonění nosu dolů jsem nedal. Tudíž to ten stroj udělal za mne. Co způsobilo, že mě letadlo neuposlechlo, to nevím. To je otázka, na kterou máte odpovědět vy, ne já.“ Timson si poposedl na židli, zadíval se na ruce a s ústy pootevřenými se chystal ještě něco dodat. „Já… lítám už mnoho let, pane Wallingforde, slyšel jsem výrobce letadel, inženýry a instruktory, kteří mi už léta tvrdí, že je vyloučeno, aby ta či ona součástka selhala, a přesto právě tenhle díl se za čas zachová právě tak – selže –, a teprve potom zjistíme, že jejich víra v technickou dokonalost byla… nemístná. Byl jsem tam, pane. Můj život a život mnohých dalších se tím strašným okamžikem zcela změnil, a to navzdory mé nejlepší snaze jako pilota. Možná že je pro vás obtížné to přijmout, ale systém ovládání selhal. Nic jiného v tom nebylo.“

„Takže pak neexistuje žádná možnost, že byste, byť jen na okamžik, ovladač stlačil dolů, abyste upravil letovou dráhu, nebo z nějakého jiného důvodu?“

„Ne, pane, to jsem neudělal.“

Joeovi bleskl hlavou nápad, aniž věděl, odkud se vzal. Ta otázka se mu však náhle zdála velice případná. „Kapitáne, byl jste po celou tu dobu, kdy jste klesali, při vědomí?“

Timsonovy oči se přitom lehce rozšířily, ale žádná jiná viditelná reakce nenásledovala. Odpověď zazněla týmž vůlí ovládaným hlasem. „Samozřejmě že ano. Jinak bych si nic z toho nepamatoval.“

Kapitán zabodoval, přiznal si v duchu Joe. Navíc tam ještě bylo to poslední slovo. „Na konci hlasové nahrávky těsně před nárazem někdo zaklel. Zaznělo tam: ‚Zatraceně!‘ Je to váš hlas?“

„Ano, je.“

Pro sdělovací prostředky to vyznělo jako dramatická odmlka, ale Joe se pokoušel změnit téma. Probíral se seznamem otázek a duševně se připravoval, že se vnoří do neznámých vod lidských faktorů, na což přistoupil již dříve jen s krajní neochotou.

„Kapitáne, viděl jste přepis svých výroků k druhému pilotovi Donu Leyheovi. Popsal byste tyto slovní výměny jako hádku?“

„Samozřejmě že ne.“ Odpověď byla tichá a klidná. „Já jsem kapitán. S podřízeným se nehádám, i když mohu připustit i diskusi. Pokud diskuse skončí, a on to nepozná, je na mně, abych mu to připomněl. Don nepochopil, co dělám, a mylně se domníval, že riskujeme, když letíme zpět do oblasti s větrnými střihy. Mýlil se, ale nechtěl toho nechat. Musel jsem promluvit zostra, aby se uklidnil a já se mohl soustředit na pilotování. Nic jiného v tom není.“

Očima se kapitán zavrtával do Joeových a na tomto poli se viditelně cítil silný v kramflekách. Slova jej vsak usvědčovala z překvapivě archaického přístupu.

„Pane,“ opět se ozval Joe, „jaká je vaše filozofie v rozdělení funkcí v pilotní kabině? Jde tam nahoře o dva piloty, nebo pouze o jednoho pilota a jeho asistenta, který slepě poslouchá rozkazy?“

Timson se usmál a Joeovi se zdálo, že zaslechl tiché posměšné odfrknutí. „Samozřejmě že tam jsou dva piloti, pane Wallingforde, a podle slov Federální letecké asociace se podílejí na zodpovědnosti. Ale je tam pouze jeden kapitán, a ten má konečné slovo. Měl by být přístupný doporučením a pak učinit rozhodnutí. Ale jakmile je rozhodnuto, druhý pilot by měl zavřít klapačku a stát za kapitánem.“

„Bez ohledu na cokoli?“

„Nikoli slepě, ale s respektem a poslušností.“

„Jste seznámen s typem výcviku nazývaným aktivní role posádky v pilotní kabině?“

Tentokrát si Timson skutečně odfrkl, slyšitelně a se značnou dávkou posměchu. „Ale jistě! Zaveďte to, a skončíte tak, že budete pilotovat na základě rozhodnutí celého výboru nebo všeobecného souhlasu, ale s kapitánem, který nemůže rozhodnout nic, aniž se dřív neporadí se všemi na palubě. Je to slepá ulička a celé odvětví draze zaplatí za to, že tenhle princip zavedlo.“

„Kapitáne, slyšel jste dnes dopoledne svědeckou výpověď kapitána Rohra, že kdyby váš druhý pilot převzal řízení jen o sedm desetin sekundy dřív, žádný z nás by tady teď nemusel procházet tímto slyšením?“

„Ano, slyšel.“

„Považujete tu výpověď za pravdivou?“

„Tvrdil, že provedli řadu simulačních letů, takže předpokládám, že to je přesné… ve vzduchoprázdnu.“

„Co máte na mysli tím ‚vzduchoprázdnem‘?“

„Nebyli tam. Druhému pilotovi trvá nějakou dobu, než pozná, že je třeba převzít od kapitána řízení bez jeho výslovného rozkazu, a já jsem prostě neměl čas, abych takový rozkaz vydal. Jak už jsem řekl, myslel jsem, že jsem mu ho dal, ale zjevně jsem ta slova nikdy nevyslovil.“

Joe se na Timsona upřeně díval, čekal beze slova několik vteřin a sledoval kapitánovy reakce. Byl jeho postoj tak pevný, nebo šlo jen o dobře nacvičenou pózu? Kdyby na něj Joe začal příliš tvrdě tlačit, ozvaly by se protesty, a co horšího, vytryskla by vlna sympatií, která by se mohla stavět do cesty pravdě, ať už je jakákoli.

„Kapitáne, už jste někdy předtím s Donem Leyhem letěl?“

„Neletěl. Ale znal jsem ho, byl to jeden z mých pilotů.“

„Probral jste s ním, za jakých okolností může převzít řízení?“

„Samozřejmě že ne. To je věc zdravého rozumu.“

„Opravdu?“

„Jistě. Nedotknete se kapitánovy spřažené páky, nejste-li o to požádán, nedostanete-li k tomu rozkaz nebo není-li jasné, že kapitán ztratil nad letadlem vládu.“

Joe pomalu přikývl. „Chápu… chápu, pojďme to ještě rozvinout dál. Dejme tomu, že druhý pilot vidí, že kapitán již není schopen zvládnout situaci. Chtěl byste na něm, aby v tuhle chvíli převzal řízení, že?“

„Samozřejmě. To očekávám. Víte, pane Wallingforde, tohle je ta situace, která vystihuje, proč tam druhý pilot je. Je zástupnou jednotkou v mnoha ohledech, jakýsi kapitán v zácviku pod naprostou kontrolou pilotujícího kapitána.“

„Chápu. Ale pokračujme. Časový úsek, který druhý pilot potřebuje k rozpoznání zhoršující se situace, kterou kapitán, ať již z jakéhokoli důvodu, ztratil schopnost zvládat, tedy ten časový úsek není daný, nemám pravdu?“

„Jak to myslíte?“

„Jinými slovy, ta doba bude u každého druhého pilota odlišná?“

„Ach tak. Ano.“

„Jeden může být razantnější a sebevědomější a může rozpoznat problém dříve a převzít řízení dříve než slabší a zakřiknutější jedinec, že?“

„Jistě. To je logické.“

„A v takové nouzové situaci byste jistě chtěl, aby druhý pilot poznal problém co nejdříve, viďte?“

„Domnívám se, že ano.“

„Proč jinak by tam on nebo ona byli, nemám pravdu?“

„Správně.“

„Je tudíž žádoucí, cvičit tyto druhé piloty, aby byli pomalejší v reakcích či aby byli tak nejistí sami sebou, že nebudou jednat v pravý čas v těch nesporně řídkých situacích, kdy je nutné, aby řízení převzali?“

„Samozřejmě že ne. Necvičíme naše piloty, aby byli pomalí, ale také je necvičíme, aby přebírali řízení pokaždé, když se jim nelíbí, co jejich kapitán dělá.“

„Kapitáne Timsone, připadalo by vám jako hlavnímu pilotovi aerolinií rozumné zasáhnout a zastavit formu takového výcviku, který má za následek, že jsou druzí piloti tak váhaví, že se patrně neodhodlají jednat včas ani za stavu nouze?“

„Ano. Samozřejmě.“

„A souhlasil byste s tím, že u druhého pilota, který byl zastrašen mocnějším člověkem v nadřízeném postavení a který dostal příkaz nezasahovat do řízení, bude menší pravděpodobnost včasného zásahu?“

Timson zíral na Joea, v obličeji pomalu brunátněl, protože se nechal vlákat do pasti. „Vy si ten rozhovor mylně vysvětlujete.“

„Nemluvil jsem o vašem rozhovoru. Mluvil jsem obecně, ale teď když jste se o tom sám zmínil, nebyl váš výrok o tom sestupném tahu větru k otřesenému Donu Leyheovi, ta vaše odpověď, když se vás zeptal, a já cituji,“ Joe otočil stránku, aby si našel patřičnou část, „‚Co tedy chcete, abych udělal, kapitáne?‘ a vaše odpověď byla: ‚Chci, abys zavřel tu svou nevymáchanou klapačku a nechal mě v klidu řídit letadlo‘.“ Joe opět zvedl hlavu a pomalu si sundal brýle na čtení. „Tedy nebyl tento výrok, kapitáne, jedním z těch, který by zastrašil kteréhokoli druhého pilota a způsobil by, že bude daleko pomaleji jednat v nouzové situaci? Nezastrašil jste svého druhého pilota přímo k nečinnosti? Nepodařilo se vám ho tím velice účinně de facto vymazat z pilotní kabiny?“

„Nechtěl přestat blábolit. Musel jsem ho usměrnit. Rozhodl jsem se, ale on chtěl mé rozhodnutí zpochybnit. Já jsem tam velel a on neměl žádné právo mé rozhodnutí zpochybňovat. Bylo na čase, abych ho setřel. Já… já…“ Timson až prskal, ztratil nit své řeči a začalo mu docházet, že se vlastním přičiněním dostal do slepé uličky.

„Děkuju vám, kapitáne.“

„Ne, já jsem ještě neskončil.“

Joe se z okamžitého popudu naklonil dopředu a ten obrat mu prostě vyklouzl z úst, než si ho stačil rozmyslet. „Ale ano, kapitáne, obávám se, že ano. Na tu otázku jste již odpověděl.“ Byla to spíš redakční poznámka, kterou by mohla pronést Susan, ale už se dostala na světlo a Timson najednou ztratil řeč. Joeovi ho bylo líto, což sám nečekal. Ten muž skutečně nechápal, proč jeho metody nebyly k ničemu, nejsou k ničemu a nemohou být k ničemu. Andy měl naprostou pravdu. Bylo jedno, co se stalo mezi Timsonovou levou rukou a systémem ovládání výškového kormidla, ale metody, které používal jako kapitán a šéfpilot, byly pro vyšetřování zcela zásadní.

Ze druhé řady mezi diváky sledoval Mark Weiss, jak Timsonovi klesla hlava. Sledoval, jak se kapitán zhluboka nadechl, a ještě jednou se pokusil vyvolat v sobě vůči němu pocit nenávisti; chtělo se mu ho nenávidět za to, co udělal. Ale žádný takový pocit se nedostavil. Jen soucit. Soucit s Dickem Timsonem a soucit s takovými, jako byl on, kteří nedokázali přijmout zodpovědnost za to, co udělali. A soucit k pilotům, kteří se neustále drželi představy, že skuteční piloti musí vždycky pilotovat sami, a to dokonce i v pilotní kabině, kde je místo pro dva nebo i tři piloty.

Dick Timson ještě odpovídal na otázky shromážděných techniků a ostatních zúčastněných stran další dvě hodiny. Nejvyšší boss společnosti North America Air John Walters se přitom snažil vylepšit skóre a zmírnit dopad odpovědí, které z kapitána vyloudil svými otázkami Joe, ale nadělal ještě víc škody než užitku. Bylo nad slunce jasnější, že Dick Timson a oficiálně i North America Air neochvějně zastávají způsob, jak létat s linkovými letadly: kapitán je bůh, a tím to končí. Bránili se právu Státního výboru pro bezpečnost dopravy tuto filozofii zpochybnit, místo aby zvažovali, zda je to opravdu správný přístup.

Susan milosrdně po Timsonové výslechu oznámila patnáctiminutovou přestávku a Joe se ještě minutku zdržel, když ho sledoval, jak opouští lavici svědků a čeká, že se k němu rychle přidá jeho žena. Nebylo ji nikde vidět, což bylo zvláštní. Louise Timsonová, jak Joe věděl z Andyho pátrání, strávila během čtrnácti dnů v Trumanově nemocnici, kde byl manžel hospitalizován, téměř každou chvíli, kdy byl vzhůru, u jeho lůžka. Většinou přespávala v jeho pokoji na židli. A jak se rovněž dozvěděl, její činy zavdaly podnět k Andyho obavám o její duševní zdraví; obavy, s nimiž ani jeden z nich nemohl nic dělat. Jestli se její chování vztahovalo k nějakým informacím o manželovi, které by byly pro vyšetřování užitečné, to Andy netušil. Dick Timson všechny žádosti výboru o rozhovor s jeho ženou odmítl.

Mark Weiss si vzal Joea stranou, když si právě naléval sklenici vody v zadní části místnosti. „Je tu něco, co vám musím předvést, Joe. Dnes odpoledne nebo večer. Mohu vám to ale ukázat pouze v soukromí.“

„Můžete mi alespoň naznačit, o co jde?“

„Jen to, že se to týká Timsonovy svědecké výpovědi. Tady vám nemůžu víc povídat.“ Mark Joeovi přátelsky pokynul, obrátil se a zmizel na chodbu. Joea tu nechal stát s nezodpovězenými otázkami a vydrážděnou zvědavostí. Z omezených zkušeností, které Joe s doktorem Markem Weissem měl, se nezdálo, že by se obvykle choval tak tajuplně. Hned nato už se vedle Joea objevil Andy a přicházela i Susan a všichni tři se pak stranou shlukli a probírali Timsonovy výroky. Shodli se na tom, že jeho odpovědi lze považovat za klíčové. Kapitán nebyl ochoten ustoupit ani o píď ze svého tvrzení, že nikdy neuvolnil tah směrem vzad na pákovém ovladači. Vyzval je otevřeně, aby dokázali, že příčina nespočívala v selhání přístrojů systému ovládání, a Joe si se skličujícím pocitem, který ho už týdny neopouštěl, uvědomoval, že pravděpodobně nebudou schopni na jeho výzvu reagovat.

„Kdo je další na řadě?“ zeptal se teď Andy.

„Chystáme se sem teď povolat dispečera z kontrolní věže a nechat North America Air, aby si na něm trochu smlsly.“

Carl Sellers budil precizní a solidní dojem už v okamžiku, kdy začal se svou svědeckou výpovědí. Snažil se pečlivě poskládat veškerou svou činnost onoho pátečního večera a k tomu připojoval přesvědčivá vysvětlení, a dokonce doložil čas a přesnou dobu trvání přechodné napěťové špičky v elektrické síti kontrolní věže, která dosud tolik přitahovala pozornost sdělovacích prostředků. Nemá představu, prohlásil, zda ten energetický pulz měl nějakou spojitost s přístrojem, který se nakládal do přepravního letounu C-5B vojenského letectva. Ne, nedá se říci, že by toho večera byl v řídicí věži něčím přímo rozptylován. Ano, měl obavy, že se na monitorech objeví přítomnost větrných střihů, když šel na přistání let 255 společnosti North America Air, ale nestalo se to. Když už viceprezident aerolinií North America Air vystřílel všechen prach, který měl v zásobě, a to včetně otázek typu „už jste přestal bít svou ženu?“, přece jen jeden z dotazů našel slabé místo. Sellers začal vystupovat ze své ulity perfekcionisty, začal v něm narůstat hněv, když o otázkách uvažoval, až nakonec dal průchod vlastnímu kritickému pohledu na havárii.

„Pane Sellersi,“ zeptal se ho těsně předtím Walters, „pilot přistávajícího metrolineru společnosti Central West měl bezpochyby na mysli větrné střihy, když použil onu větu: ‚Je to před sednutím pěkně nárazový.‘ Vy jste byl v tu chvíli dispečerem v řídicí věži, věděl jste, že v té oblasti je bouřka, proč jste ho propána neopravil? Proč jste se ho nezeptal, zda neměl místo toho ‚pěkně nárazový‘ ve skutečnosti na mysli větrné střihy‘?“ Sellers se naklonil dopředu k mikrofonu a ruce zaťal v pěst po obou stranách stojanu. Po celém společenském sále se z reproduktorů u stropu naplno rozezvučel zvuk zesilovačem přehnaně hlasitého, lehce zkresleného Sellersova hlasu, až sebou leknutím všichni trhli. „Pane Waltersi, sedím tady už celé odpoledne a trpělivě snáším vaše uštěpačné a kousavé narážky, že jsem příliš velký trouba, než abych věděl, co dělám, a teď ještě naznačujete, že jsem měl opravit výrok toho pilota. Možná že to těžko pochopíte –“

„Pane Sellersi, prosím, zachovejte –“ chtěl ho Joe zastavit.

„Ne, nechte mě domluvit. Tady ta kancelářská krysa už příležitost měla, pane předsedo, a já se jí domáhám právě tak.“

„Tady není místo na osobní střety, pánové,“ zasáhl do toho Joe, ale téměř nikdo ho neslyšel, protože Walters se uklonil, máchl přitom rukou a prohlásil: „Jen si poslužte, pane Sellersi, jen do toho!“

„Chci říct tohle. Není a ani nikdy nebylo v popisu mé práce či v popisu práce kteréhokoli jiného řídícího letového provozu, aby myslel, mluvil nebo jednal za ty zapráskaný piloty. Když takoví lidi přistávají, tak by to taky měli být dobře vycvičení dospělí, schopní nazývat věci pravým jménem a mikrobouřku mikrobouří. To, že takoví přespolní dopravci z nějakého zapadákova, jako je tenhle, najímají nezkušený holobrádky a posadí je do pilotní kabiny, aniž je vycvičí, není ani moje chyba, ani to není chyba Federální letecké asociace!“ Jak Susan, tak Joe zahlédli vyděšené výrazy na tvářích mužů sedících u stolu letecké asociace, kteří se Sellerse po celou dobu jeho výlevu výrazem i pohyby rukou snažili zklidnit. Walters však učinil jejich snahám přítrž.

„Už jste domluvil, pane Sellersi? Mohu už pokračovat? Nebo byste ještě rád trochu prskal na mne a na celý svět obecně, jen abyste předvedl svou naprostou nezpůsobilost?“

Sellersova ústa zůstala dokořán otevřená, když Susan vstala ze své židle a na oba zakřičela a navíc bouchla pěstí do stolu, aby dodala svým slovům patřičný důraz.

„PÁNOVÉ! TO… BY… STAČILO! Tohle má být řádné projednávání a já už nebudu nadále takovéto chování tolerovat. Je to jasné?“

Nikdo na to nereagoval. Žíly na Sellersově krku vystouply o půl centimetru, jak se snažil ovládnout se a přitom sledoval Walterse, který na obličeji vyloudil nejopovržlivější zničující úšklebek, jakého byl schopen.

„Pane Waltersi? Pane Sellersi? Mluvím k vám oběma!“ hřímala Susan.

„Omlouvám se, paní předsedající, zdržím se dalších poznámek,“ prohlásil překvapený Walters, když se k ní otočil čelem. Sellers rovněž přikývl. „Omlouvám se za ten výbuch.“

Jakmile se Susan opět usadila na své místo, téměř neskrývané úsměvy na tvářích televizních kameramanů prozrazovaly jejich rozbor této výměny názorů: byl to skvělý záběr! Výběr zvukového záznamu pro dnešní večerní zpravodajství byl teď předem hotovou věcí.

*****

Joe se Farrisovi úmyslně vyhnul, když Susan ukončila pro ten den slyšení. O dvacet minut později soustředil členy svého týmu ke krátké poradě, ale zkrátil ji na minimum, aby se všichni mohli uvolnit a dostatečně si odpočinout. Na jeden den bylo zjitřených citů až dost, a úterního jednání se všichni báli. Jeff Perkins našel Joea ve chvíli, kdy se členové týmu již rozcházeli, a unesl ho na večeři s úmyslem opít ho. Pak se celou dobu neúspěšně pokoušel odvést myšlenky svého viditelně ustaraného přítele od programu jednání následujícího dne.

„Bude to jeden z nejtvrdších bojů, do jakého jsem se kdy dostal, Jeffe. Druhým svědkem je kapitán Boeingu 737. Požádal nás, abychom ho nechali svědčit. Přesněji řečeno na tom trval a Sdružení linkových pilotů jeho žádost podpořilo. Všichni chceme získat jasný obrázek o Timsonové stylu vedení, ale jejich dychtivost mě trochu leká, protože už tak je celé jednání až příliš nabité emocemi.“

„Ty sestavuješ seznam svědků sám, Joe?“

„Dohlížím na jeho sestavování. Většinu práce na tom udělal Andy Wallace, předseda vyšetřovací skupiny lidského faktoru. Slíbil mi, že z toho neudělá žádné cirkusové vystoupení a že to nebude vypadat jako cvičení, jak dát nějakým aeroliniím co proto – ale zítra jsou na pořadu výslechy dalších čtyř pilotů od North America Air.“

„Je to všechno kvůli otázce, proč druzí piloti nemohou kontrolovat práci kapitánů?“

„Jo, ale taky kvůli tomu, proč autoritativní styl vedení může negativně ovlivnit bezpečnost. Slyšels dnes svědeckou výpověď kapitána Timsona a také výpověď kapitána ze Sdružení linkových pilotů, který prohlásil, že druhý pilot mohl letadlo srovnat?“

„Měl jsem z toho šok.“

„Otřáslo to i mnou, když jsem poprvé slyšel, jak naprosto jednoznačně se ty simulační testy projevily. Bože, ono o tom nebylo nejmenších pochyb.“

„Joe, pilot sice nejsem, ale zdá se mi, že to je opravdu celkem jednoduché, přistupuješ-li k lidem stejně jako ke strojům.“

„To se právě snažíme, Jeffe, abychom nedělali. Nebo jsem nepochopil, co máš na mysli?“

„No, já to myslím tak, že většina letadel má jednak hlavní hydraulický systém a pak ještě náhradní pro případ, že hlavní systém selže, je to tak, ne?“

„Ano.“

„Takže Timson je jako jejich hlavní hydraulický systém, jo? A druhý pilot jako náhradní systém. Když primární selhal – ať už byl důvod jakýkoli –, měl začít pracovat náhradní. Takže jestli dobře rozumím, o co vám hochům a dívkám jde, tak vy tvrdíte, že sice nevíte určitě, proč primární systém selhal, ale setsakramentsky jistě najdete příčinu, proč nepracoval systém rezervní, aby se to už neopakovalo. Ve skutečnosti tím dáváte najevo, že selhání toho náhradního je přinejmenším stejně důležité jako porucha u primárního, a možná důležitější. Nejsem úplně mimo, že ne?“

Joe se na přítele zadíval s obdivem. „To je ale na policajta po čertech přesné shrnutí, Jeffe.“

„To abych ti snad poděkoval.“ Oba se rozesmáli a Joe s radostí zaznamenal, že Perkins ještě stále snese, když si z něj někdo utahuje.

„Joe, jen tak mimochodem…“ Ohlédl se a ujistil, že je nemůže nikdo poslouchat. „Naši kancelář požádali, abychom udělali kopii té okopírované pásky z řídicí věže, co ji někdo propašoval do rozhlasu, a odeslali ji do Washingtonu. V laboratoři ji chtějí elektronicky porovnat s originálem a přijít na to, odkud páska pochází.“

„A jak se to dá zjistit?“

„Každá hlava magnetofonu zanechává charakteristické zvuky a chyby na pásce, které jsou unikátní. Takže jestli páska z rádia pochází z kopie, kterou měl k dispozici váš výbor, přijde se na to.“

„A znamená to co?“

„Vůbec nic, je to jen přátelské upozornění. Možná že by sis ještě jednou rád promluvil s tím člověkem od vás, aby ses ujistil, že je všechno tak, jak říká.“

Joe pomalu přikývl a zamrazilo ho při pomyšlení, že Gardnerovi důvěřoval, až to nebylo zdrávo. Měl ho začít vážně podezřívat už před měsícem, a ne až teď.

„Jeffe, bylo by možné a legální, aby ses podíval, kdo je držitelem cenných papírů v jedné veřejně obchodovatelné akciovce? Existuje nějaký snadný způsob?“

„To udělat můžu. O koho se jedná?“

„O Billa Caldwella z Federální letecké asociace. Moc by mě zajímalo, jestli nevlastní cenné papíry nějakého výrobce letadel.“

„Zavolám ti,“ prostě přislíbil Perkins.

*****

„To jsi ty, Bille?“

„Ano. Kdo volá?“ Telefon Billa Caldwella zvonil již ve chvíli, kdy otáčel klíčem v hlavních dveřích svého domu v prominentní washingtonské čtvrti Georgetownu. Odhadl, že telefon vyzváněl nejméně desetkrát, než se k němu propracoval, což znamenalo, že ten někdo s ním opravdu nutně potřebuje mluvit.

„Tady Jake McIntyre, Bille.“

„Doktore! Jak se kruci pořád máte?“ Hlavou mu bleskly vzpomínky na doktora Jakea, jak si hoví a směje se s otcem u nich doma ještě v Texasu. Doktor byl jeho andělem strážným v době, kdy Bill Caldwell starší zemřel a nechal za sebou zmateného osmiletého chlapce. Doktor se k němu pak choval jako vlastní otec, platil mu studia na univerzitě, vedl ho, a dokonce ho několika nezákonnými úpravami v jeho lékařských záznamech zachránil před vojenskou službou. Najednou si uvědomil, že důvěrně známý hlas na druhém konci drátu se třese. „Jste v pořádku, doktore?“

Nastala dlouhá odmlka vyplněná syčením statické elektřiny dálkového volání a potom teprve zazněla odpověď. „Ne. Ne, Bille. Nejsem v pořádku. Mrzí me, že ti volám, ale nevím, co jiného bych měl dělat. Myslím, že mě sledují.“

Caldwell si přendal telefonní sluchátko z pravého na levé ucho, pravou rukou bezmyšlenkovitě odšrouboval pero a připravil si žlutý poznámkový blok, který ležel na malém starožitném psacím stole z růžového dřeva spolu s telefonem.

„Povídejte, doktore. Co se děje? A kde jste?“

„V Kanadě. Jsem v Banffu, nebo poblíž. V Kananaskis. Bille, existuje pár lidí z bezpečnostní komise naší komory, kteří se mě snaží připravit o licenci, ale já jsem neudělal vůbec nic zlého. Jdou po mně a místní policie tady se mě teď na spoustu věcí vyptává a chtějí, abych si ještě jednou promluvil s lidmi ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy. Já už jsem příliš starý, abych tímhle vším procházel, Bille. Já nemůžu… Chci říct, že nejsem zodpovědný za tu havárku Dicka Timsona. Já –“

„No tak, doktore, prosím vás. Hezky jedno po druhém.“ Caldwell mu kladl otázky pomalu a dělal si poznámky. Mezitím mu zpanikařený lékař vyprávěl o pokusech výboru pro bezpečnost dopravy vyslechnout ho ve spojení s lékařskými záznamy Dicka Timsona. A také o tom, že se musí důrazně ohradit, neboť všechny záznamy vedl pečlivě a je přesvědčený o tom, že zdravotní stav kapitána Timsona je dobrý.

Bill Caldwell uvažoval, jestli za tím není ještě něco víc. Už jednou kvůli doktorovi riskoval, když ho asociace podezřívala, že uděluje nejvyšší zdravotní ohodnocení, aniž provádí všechny patřičné testy. Bill to tehdy administrativně sprovodil ze světa tím, že zlikvidoval stížnost podanou jedním leteckým chirurgem pracujícím pro jejich asociaci, na jejímž základě by McIntyre ztratil oprávnění provádět lékařské prohlídky pilotů. Udělal to tehdy otevřeně: vymohl si interní přehodnocení, ale nastavoval při tom krk. Pro někoho jako Caldwell, kdo tak úzkostlivě dbal, aby nic neohrozilo jeho postavení, a kdo si jako své profesionální krédo určil přežití veškerých nesnází, to znamenalo položit hlavu na špalek. Nicméně jeho oddanost vůči doktoru McIntyreovi měla ty nejhlubší kořeny a on by pro něj udělal rozhodně víc než pro kteroukoli jinou lidskou bytost. Když Caldwell zosnoval před několika lety vypuzení onoho nepohodlného leteckého chirurga z lůna letecké asociace, pomýšlel zprvu na to, že navrhne doktora McIntyrea na jeho místo. Doktor by jen plnil jeho příkazy a mohl by se v klidu vzdát všech ambicí a iniciativy. Když si ale uvědomil, že jeho někdejší pěstoun je rovněž patřičně líný, rázně tu myšlenku zavrhl. Pokud by doktor neuspěl, ocitl by se Caldwell v ošklivém světle.

„Doktore, prosím vás, rozumějte, musím se vás na to zeptat. Řídil jste se při prohlídkách toho člověka všemi nařízeními a předpisy? Opravdu jste nic nezanedbal jako posledně, když jste mi sliboval, že se už nic takového nebude opakovat?“

Zdálo se mu, že doktor až příliš dlouho váhá s odpovědí, ale nakonec přece jen přišla. „Ano. Ano, Bille, všechno se provádělo správně. Já se jen těch lidí strašně bojím. Jsem totiž doktor aerolinek North America Air a mám strach, že se někdo rozhodl dostat nejdřív mě, a přese mě i naši společnost.“

„A co kdybyste si s nimi jen tak promluvil a zjistil, co chtějí? Tedy jestliže bylo všechno prováděno, jak se patří, třeba jediné, co potřebují vědět, jsou vaše postřehy o kapitánu Timsonovi.“

„Ne, Bille! Ne! Jdou po mně. Musíš… musíš mi věřit. Zaslechl jsem spoustu věcí. Slyšel jsem, že chtějí dokázat, že moje práce byla odfláknutá, když jsem Timsona prohlížel, aby mohli říct, že jeho zdravotní stav nebyl dobrý.“

„A byl, doktore?“

„Ano, byl naprosto zdravý. Moje záznamy to ukazují. Bille, je něco, co bys mohl udělat, abys mě těch lidí zbavil, aniž by to tebe nějak ohrozilo? Pořád mi volají a v naší společnosti mi řekli, abych odjel na dovolenou, že se jich mám zbavit alespoň do té doby, než skončí slyšení v Kansas City… Takže i společnost ví, že po mně jdou. Prosím tě, Bille. Nechci tě vystavovat nebezpečí, ale jestli by to nějak šlo…“

Caldwell si tiše povzdechl a zamyslel se. Jelikož se celá záležitost týkala Státního výboru pro bezpečnost dopravy a tomu předsedal Dean Farris, tak snad existoval bezpečný způsob, jak ho ochránit.

„Doktore, dejte mi své telefonní číslo, pak pár dnů seďte a ani nedutejte a hlavně si nedělejte starosti. Je tu jeden chlápek, kterého můžu sehnat a zjistit, o co jde. Když budu schopen pomoct, tak pomůžu, jenže tenhle problém nespadá do mé kompetence tak jako minule.“

„Já vím.“

„Udělám, co bude v mých silách.“ Caldwell si zapsal McIntyreovo číslo a na vteřinku zaváhal. V hlavě se mu opět vynořila představa doktorovy chronické lenosti a spojila se s výčtem rozličných povinností lékaře aerolinií, jenž má osvědčení vydané jeho asociací. Ty myšlenky se chystaly rozezvučet varovné signály v jeho hlavě a bít na poplach; vždyť šlo o jeho kariéru! Caldwell náhle zvedl oči od žlutého bloku a ihned takové úvahy zapudil. Zde se měla zkrátka prověřit jeho vděčnost a kromě toho mu nechybí dostatečná prozíravost a opatrnost, aby se dokázal osobnímu ohrožení vyhnout.

18 KAPITOLA

ÚTERÝ 4. PROSINCE

Příchod Petea Kaminskyho se dal přehlédnout jen stěží. Druhý den slyšení před Státním výborem pro bezpečnost dopravy už se odvíjel padesát minut, když kapitán nyní již neexistujícího Boeingu 737 tiše vkročil do nejzazší části společenského sálu a jeho takřka stopětadevadesát centimetrů vysoká postava se přesunula jako obrovský stín k nejbližší volné židli v poslední řadě. Joe Wallingford jej po celou dobu pozoroval ze svého místa u předsednického stolu v čele, a i na tu dálku bylo na pilotově obličeji patrné kromě bolesti i pevné odhodlání. Znovuprožívání celého průběhu neštěstí pro něj bude zcela jistě znamenat nesmírnou trýzeň.

Deset minut předtím, než Kaminsky dorazil, dostal první svědek toho dne, doktor Greg Phillips, známý psycholog v oboru letectví, otázku, jak pravděpodobná se jeví možnost, že kapitán Timson zavinil neštěstí tím, že hrubým chováním odsoudil svého druhého pilota k nečinnosti. „Něco takového už se stalo mnohokrát. Zakřiknutí členové posádky, kteří se neodváží vystoupit proti svým kapitánům, ani když provádějí nebezpečné manévry, nejsou ničím neobvyklým. Uvedu jako příklad havárii letadla Twin Otter společnosti Air New England v roce 1979. Kapitán zřejmě těsně před přistáním usnul, ale jelikož zastával funkci hlavního pilota a patříval k tvrdým pilotům letectva vojenského námořnictva, byl jím jeho druhý pilot, úplně nový zaměstnanec společnosti, tak zastrašený, že si raději seděl na rukou a nechal letadlo roztříštit o zem. Nehodlal zkrátka riskovat, že se dotkne kapitána a zarazí zcela zjevně nebezpečný sestup, při kterém nemohli skončit jinde než před přistávací dráhou. A ještě předtím to byl případ druhého pilota z roku 1973 u Texas International Convair poblíž Meny v Arkansasu. Když se konečně odvážil nahlas vyslovit otázku: ‚Jak vysoké jsou ty hory?‘, zatímco kapitán tápal naslepo údolími v nízké letové výšce a vlétal a vylétával z mraků, už to byla jeho otázka poslední. O zlomek vteřiny později naletěli do horského svahu. Problémy s nedostatkem komunikace a s nedostatečnou asertivitou, nebo chcete-li se zakřiknutostí druhých pilotů, jsme zaznamenali v roce 1974 při havárii letadla společnosti Eastern Airlines Charlotte v Severní Karolíně, potom v roce 1983 při zřícení letadla patřícího Air Illinois poblíž Pinckneyville v Illinois, v roce 1977 v Tenerife při srážce letadel společností Pan Am a KLM těsně po startu a samozřejmě zcela klasický případ v tomto směru se udál v roce 1982 při zřícení letadla Air Florida do řeky Potomac. Všechna neštěstí, která jsem teď vyjmenoval, a mnohá další šla na vrub znemožnění komunikace v pilotní kabině, jež částečně, případně zcela vyvěrala z faktu, že druzí piloti byli příliš nerozhodní, než aby se ozvali a jednali s potřebným sebevědomím. Označujeme to jako ‚syndrom kapitána s železnou pěstí‘. Stál již mnoho tisíc životů a skrývá se za škodami za sta milionů dolarů.“

„A mohou tu situaci vyřešit kurzy aktivní role posádky v pilotní kabině?“ přerušil ho otázkou Joe.

„Nemohou.“

„Jak tomu máme rozumět?“ Z tónu bylo zřejmé, že doktorova odpověď vyvedla Joea z míry.

„Je to pouhý začátek, ale nezbytný a zcela nepostradatelný.“

„Paní předsedající!“ Nyní se do odpovědi psychologa vmísil netrpělivě znějící hlas Deana Farrise. Joe si uvědomoval, že zcela vpravo došlo u předsednického stolu k nějakému pohybu, ale Farrisovo vystoupení ho zcela zaskočilo. Susan to rovněž zastihlo nepřipravenou a teď upírala zrak na Farrise, který se tak nějak provinile nahrbil nad mikrofonem a pozoroval při tom Susan.

„Bezesporu je toto všechno nesmírně zajímavé, ale domnívám se, že jsme již od tohoto svědka slyšeli dost. Jeho svědectví nakonec s projednávaným případem nesouvisí.“

U stolu zástupců společnosti North America Air začal John Walters jako na povel zuřivě kývat hlavou a bez vyzvání se jal přizvukovat: „Paní předsedající, i my bychom rádi prohlásili, že toto svědectví není relevantní. Oprávnění zařazovat u moderních aerolinií do výcvikových programů takové kurzy, jako je takzvaná aktivní role posádky v pilotní kabině, je velice diskutabilní a problematická otázka. Dokonce ani Federální letecká asociace takový druh výcviku ještě nezařadila mezi povinné. Naše společnost North America Air odmítá tuto koncepci jako zbytečné podrývání kapitánovy oprávněné autority, jako přístup, jenž by za určitých podmínek mohl být i nebezpečný.“

„To je neslýchané,“ zamumlal Joe, dostatečně blízko mikrofonu, aby ho bylo slyšet.

„Udělejme si desetiminutovou přestávku, prosím,“ prohlásila bez předběžného varování Susan a podívala se nejprve na Farrise, pak na Joea, a poté opět na Farrise. Než stihl jeden nebo druhý cokoli pronést, zahlédl Joe, jak se na něj Susan rozzlobeně mračí a na tváři měla tvrdý výraz vzteku. „Vy,“ zašeptala jako na jevišti a otočila se na druhou stranu směrem k předsedovi výboru, „a vy. Pojďte se mnou, prosím.“ Susan okamžitě vyskočila ze židle, prošla přes pódium a zadními dveřmi vyšla ven; oba muži ji volky nevolky následovali do přilehlé zasedací místnosti. Když vešli a Joe za sebou pečlivě zavřel dveře, Susan tam na ně již čekala se založenýma rukama. „Takže vy, hoši, byste si to nejradši mezi sebou rozdali v boxu v celostátním televizním vysílání?“

Dean Farris zůstal stát s otevřenými ústy, zatímco namáhavě hledal důstojnou odpověď, ale Susan neměla na poslouchání právě náladu. S rukama v bok, z očí jí létaly jiskry, chodila od jednoho k druhému jako rozhněvaná učitelka, jež postavila tváří v tvář dva žáky právě přistižené, jak se na chodbě perou.

„Jak velkolepá, důstojná, opravdu vhodná přehlídka to ale byla! Ono nestačí, že musím svádět boj, abych udržela Walterse na uzdě, teď ještě ke všemu se musíte vrhnout na sebe vy dva.“

„Ale Susan, nechme –“ Pravá dlaň Deana Farrise se zvedla do vzduchu v gestu naznačujícím snahu Susan umlčet. Ta se však nedala zarazit.

„Deane, ta poznámka byla naprosto nemístná. Jestli si neuvědomujete význam svědectví zkušeného psychologa, pak jste něco zameškal v přípravě na tohle slyšení. Mám v úmyslu do protokolu začlenit dostatek důkazů o lidském faktoru, aby bylo možné dojít k jednoznačnému závěru, zda se v tomto případě o něco podobného jednalo, nebo ne. Dotklo se mě to a odmítám tolerovat vaše předpojaté poznámky.“ Susan prudce mávla rukama směrem k tanečnímu sálu. „Viděl jste sám, co jste vyvolal. Walterse to znovu dostalo do sedla a všichni tím získali dojem, že děláme předčasné závěry.“

Farris se pokusil o nevýraznou úklonu směrem k ní. „Je mi to velice líto, Susan, pouze jsem –“

„A vy, Josephe Wallingforde, byste měl nejlíp vědět, že takové poznámky se nedělají, když máte před sebou zapnutý mikrofon.“ Obrátila se náhle k Joeovi, a Farrise tak nechala uprostřed nedokončené úklony na usmířenou a obrátila se k němu zády. Joe zvedl obě ruce. „Omlouvám se, Susan. Máte samozřejmě pravdu.“

Vyrazila ze dveří jako blesk a nechala Deana Farrise trapně zírat na neméně rozpačitého Joea Wallingforda během krátkého zaváhání obou, které skončilo hned vzápětí, když se oba vrhli ke dveřím, Farris ještě zcela vyvedený z míry Susaninou výbušnosti, Joe naopak zcela uchvácený.

John Walters strávil další půlhodinu tím, že se neúspěšně pokoušel obhajovat odmítavý přístup North America Air k jednoznačnému závěru doktora Phillipse, že letecké společnosti, které se orientují výlučně na dominantní postavení kapitána, jsou vždy méně bezpečné. Nakonec to však vzdal a uvolnil místo právnímu zástupci Federální letecké asociace, který zdůraznil, že druh výcviku nazývaný aktivní role posádky v pilotní kabině bude již brzy leteckou asociací požadován jako povinný. Stále více očí se však stáčelo na kapitána Petea Kaminskyho v zadní části sálu, neboť svědecká výpověď doktora Phillipse skončila tím, že mu Sdružení linkových pilotů položilo otázky týkající se možné míry ovlivnění úrovně pracovních výkonů pilotů z hlediska bezpečnosti v situaci, kdy korporace postihnou značné finanční ztráty. A konečně byl na lavici svědků Pete Kaminsky a Joe ho jemně dovedl k událostem oné páteční noci. Požádal ho, aby je vylíčil tak, jak si je pamatoval, a přítomní v sále ani nedutali, když ten rozložitý muž tichým hlasem vypovídal, jaký otřes prožil, když zjistil, že jeho cestující zahynuli, jak obíhal trosky letadla, prohlížel jedno zničené sedadlo za druhým a pátral po někom, koho by ještě mohl zachránit. Když skončil, v celém sále zavládlo hrobové ticho a Joeovi neušlo, že se v Peteových očích zaleskly slzy.

„Nemohl jsem dělat vůbec nic. Vůbec nic.“

„Kapitáne,“ začal se ptát Joe, „znáte Dicka Timsona?“

„Ano. Dicka znám.“

„Jedna z věcí, které bychom zde rádi prozkoumali, je, zda styl vedení kapitána Timsona v úloze hlavního pilota nějakým způsobem negativně ovlivňoval výkon pilotů v North America Air z hlediska bezpečnosti; a také, zda ho lze v obecné rovině označit za zastrašující.“

Pete na chvilku svěsil hlavu, poté ji opět zvedl, podíval se vpravo a pak Joeovi přímo do očí.

„Dick vládl pomocí strachu, výhrůžek a zastrašování; navíc učil své přímé podřízené v oddělení hlavního pilota obdobnému chování. Svým stylem proměnil skupinu hrdých a sebevědomých prvotřídních odborníků v roztříštěný válčící tábor ve frontovou linii, kde v nedůvěře a nenávisti proti sobě stáli piloti a vedení společnosti a kde se nám budoucnost jevila ponurá a beznadějná. V takové atmosféře jít do práce znamenalo jít si pro výprask – to platilo kdykoli a pro každého. A zda to ovlivnilo naše výkony? Jak… jak pro všechno na světě to mohlo jinak dopadnout? Copak vy sám děláte svou práci nejlíp, když vás svážou do kozelce nebo s vámi lomcuje vztek? A byl byste snad schopen zdravého úsudku, kdyby vám někdo slovy i skutky neustále předhazoval, že jste bezcenný, přinejlepším snad průměrný a lze vás snadno nahradit?“ Pete opět sklopil oči a zadíval se na ubrus, zatímco prsty jeho pravé ruky si bezmyšlenkovitě pohrávaly se záhybem v tkanině.

„Kapitáne, dovolte, abych se vás zeptal, jestli –“

„Těsně předtím, než jsme odrazili,“ Pete se nečekaně znovu rozhovořil, jako kdyby si nebyl vědom, že se ho Joe chtěl na něco zeptat, „jsme s druhým pilotem hovořili o tom, že máme rozříznutou pneumatiku, což by správně mělo zabránit letadlu vzlétnout. Chci říct, že jsem jim měl dát příkaz, aby ji vyměnili. Bylo by to bezpečnější. Jak se ukázalo, kdybych to udělal, kdybych tenkrát měl tu zatracenou odvahu prohlásit: ‚Do háje, jednou jsem tu kapitán a chci, abyste tu zmordovanou gumu vyměnili, tady na místě a hned, a nehnu se s letadlem ani o píď, dokud s tím nebudete hotovi!‘ všichni ti lidé by ještě teď byli naživu. Ale měl jsem už plné zuby toho, jak se do mě strefovali, když jsem se prosazoval jako kapitán, a tak jsem si vybral cestu menšího odporu jako nějaký zbabělec. A… pak…“

Joe a ostatní členové týmu vyslýchali kapitána Kaminskyho dohromady třicet minut a pak poskytli příležitost i zástupcům ostatních zúčastněných stran, aby ho rovněž vyslechli. Federální letecká asociace otázky neměla, ale vyšetřovatel ze Sdružení linkových pilotů kladl Peteovi poměrně dost otázek, aby prokázal, že jeho rozhodnutí odpoutat se od nástupního koridoru s naříznutou pneumatikou bylo naprosto oprávněné. Konečně, skoro hodinu poté, co kapitán zaujal stanoviště na lavici svědků, dala Susan příležitost i Johnu Waltersovi, aby ho vyslechl. Provozní viceprezident společnosti North America Air však tuto příležitost k velkému překvapení všech odmítl. Bude mít možnost postavit se na téže místo později. Pak teprve přijde čas pokusit se napravit co nejvíc z napáchaných škod.

To, proti čemu John Walters tak ostře brojil při konferenci předcházející vlastní výslechy, přece jen nakonec přišlo. Čtyři kapitáni z jeho společnosti, jeden druhý pilot a dvě letušky usedli na lavici svědků, všichni s platným oprávněním v současné době létat s Airbusem 320. Všichni se na slyšení dostavili na předvolání. Obraz o poměrech každodenní práce v aeroliniích North America Air, který svými výpověďmi vykreslili, přesvědčil Andyho Wallace a pak i Joea Wallingforda, že se celá záležitost musí během slyšení dostat na veřejnost. Jeden po druhém vypovídali o nadměrném nátlaku na podávání přesných výkonů i o přehnaně podezřívavém vedení, jež trpí utkvělou představou, že všichni zaměstnanci se snaží dostat společnost na kolena. „Pokud chcete vědět,“ rozpovídal se jeden z pilotů, „jestli se cítím povinen létat s cestujícími ve strojích, které bych raději přenechal údržbě, aby je dala do pořádku, nebo v počasí, ve kterém bych raději neriskoval start, tak ano, cítím. Pokud chcete slyšet, je-li mé rozhodování, zda mám letět, nebo neletět s rozbitým palivoměrem nebo s měkkou pneumatikou, ovlivněno faktem, že pokaždé, když nevzlétnu z důvodů, které jsem považoval za oprávněné, mě čeká v době mého volna jízda osmdesát kilometrů k zástupci šéfpilota převlečeného za maškaru kapitána, abych se od něj nechal masírovat, pak ano, je tím ovlivněno. Pokud chcete vědět, zda pomalu začínám být touhle prací unavený tak, že se přistihnu, jak ve dne skoro usínám, místo abych právě sledoval body na kontrolním seznamu, odpověď zní ano, unavuje mě to.“ Muž se odmlčel a zadíval se na desku stolu a zvažoval, zda má pokračovat; Joe trpělivě čekal, dokud opět nezvedl hlavu.

„Víte, někdy ten tlak vychází z nás samých. Jistě jsme především profesionálové a duší technici, ale většina z nás je si vědoma, jaká je v tomhle odvětví reálná situace po stránce obchodní. Víme, že společnost, pro niž létáme, a naše kariéry i naše bankovní účty tvoří jeden celek. Také nám neušlo, že tyhle aerolinie dostávají finančně na prdel. Omlouvám se za ten výraz, ale je to pravda. Pokud tohle víte, jste si zároveň vědomi, že když odmítnete vzlétnout, ztrácíme peníze všichni. Takže někdy ten nátlak létat i za horších než optimálních podmínek vychází z vlastní touhy, aby naše společnost přežila.“

Joe se naklonil dopředu a zapnul si mikrofon. „Jednu otázku, pane. Slyšel jste někdy nebo zažil jste někdy situaci, kdy byl druhý pilot nebo letový inženýr společností disciplinárně či jinak potrestán za to, že odmlouval během letu kapitánovi?“ Muž přikývl a zeptal se: „To si děláte legraci?“

„Ne, pane kapitáne, je to naprosto vážně myšlená otázka!“

„To je u společnosti North America Air běžné jako houska na krámě. Prostě u nás se kapitánovi neprotivíte, což vytváří mezi mnou a posádkou přehradu, o kterou ani v nejmenším nestojím. Mají strach ozvat se nahlas, a to i tehdy, když to po nich chci.“

Nakonec přišel na řadu John Walters a Joe sledoval s podivnou směsicí empatie a nepřátelství, jež ho vyváděla z míry, jak se usadil na místo pro svědky. Joe ho vyslýchal čtyřicet minut, zatímco Walters obcházel a odrážel s hádavou výbojností veškeré dotazy o metodách užívaných společností North America Air při vedení pilotů a výcviku. Zajímala ho jedině možnost do protokolu přečíst ucelenou verzi skutečnosti, jak ji vidí on sám. Prohlásil, že s metodami Dicka Timsona je všechno v pořádku, v řadách pilotů společnosti North America Air že neexistují žádné problémy s morálkou navzdory vzrušeným výrokům Petea Kaminskyho a není důvod, aby se o Donu Leyheovi, druhém pilotovi z letu 255, uvažovalo jako o zastrašeném člověku.

„Chcete tudíž říci, že kapitán Kaminsky lže?“

„Říkám jen, že kapitán Kaminsky možná věří tomu, co říká, ale je to osamocený, nepřesný pohled na věc. Jen proto, že jeden rozrušený muž, který, jak uznávám, prošel peklem, si usmyslí, že jeho pracovní prostředí je hrozné, ještě to neznamená, že takové doopravdy je.“

„Jak myslíte, pane Waltersi. Přejděme tedy k Donu Leyheovi. Protože jste hlasovou nahrávku slyšel, proč se domníváte, že se Don Leyhe odhodlal k akci tak pozdě?“ zeptal se Joe.

„Nevím nic o tom, že by reagoval pomalu. To je ničím nepodložený závěr.“

Joe si povzdechl až příliš hlasitě. „Nos letadla se jim sklonil dolů, pane, a mířili k zemi ještě před prahem přistávací dráhy, a přesto trvalo téměř deset sekund, než převzal řízení stiskem tlačítka priority. Vy to nepovažujete za příliš pomalou reakci?“

Walters prudce zavrtěl hlavou. „Ne, pakliže si předem nevytvoříte neoprávněný soud, pane Wallingforde, že kapitán dělá něco špatně. Máme tu výpověď kapitána přednesenou přímo z tohoto svědeckého místa. Řekl vám, že vyvíjel správný tah na pákový ovladač vzad, ale že letadlo přesto zamířilo nosem dolů. To je jediná relevantní oblast pro vyšetřování.“

Susan zavrtěla jen zcela nepatrně hlavou, zatímco se dívala na Walterse, když si všimla vlny činorodosti u stolu zástupců Airbusu a rozzlobených výrazů na jejich tvářích. Dokonce i Dean Farris, sedící stále ještě na opačném konci předsednického stolu, sledoval Walterse velice pozorně, ale zasáhnout se neodhodlal. Joe prve zaslechl, že Walterse vybrali, aby při slyšení zastupoval aerolinie, zkrátka proto, že patřil do nejužšího vedení. Nicméně teď bylo nad slunce jasnější, že to byla závažná chyba. David Bayne sice vyslal právního zástupce společnosti, aby se posadil hned vedle Walterse a radil mu, ale provozní viceprezident se i přesto projevoval příliš příkře a po technické stránce byl mizerně informován. Asi v tom tkví ta potíž, pomyslel si Joe. Třeba nemají nikoho ve vedení aerolinií, kdo by byl skutečně na výši, a to včetně lidí stojících ještě nad Waltersem. Snad pro ně byl tenhle viceprezident jedinou možnou volbou, ale v každém případě tu předváděl velice slabé výkony.

Joe se rozhodl, že podnikne ještě jeden poslední pokus. „Pane Waltersi, čas, který druhý pilot potřeboval k tomu, aby převzal řízení, byl z hlediska způsobu vedení pilotáže u North America Air přiměřený, nebo se zde objevila přílišná prodleva? A pakliže byl onen čas přehnaně dlouhý, nenaznačuje už sám tento fakt, že druhý pilot nebyl dostatečně ve střehu a že neplnil řádně funkci oné účinné bezpečnostní pojistky kapitána?“

Waltersův obličej zůstal nehybnou maskou tvrdého odhodlání, jak listoval ve svém poznámkovém bloku, až nalezl část, kterou hledal. „Pane Wallingforde, vycházím z vědeckých studií přechodných stavů neschopnosti, se kterými by tato komise měla být obeznámena, a odpověď zní ne, ta doba nebyla přehnaně dlouhá. V tomto případě pravděpodobně druhý pilot vůbec ani neměl řízení přebírat. Ale je tu ještě jedna věc, o které se chci zmínit. Naše aerolinie, které mají za sebou mnoho let bezpečného letového provozu, což jim jistě slouží ke cti, jsou společností orientovanou na přednostní roli kapitána při pilotáži. A to je jeden z důvodů, proč létáme tak bezpečně. Kapitán je, jak by to také mělo být, velitelem, jak již Dick Timson správně naznačil. On a pouze on rozhoduje, kdy letět, kdy přistát a jak přistát. Druzí piloti jsou pouze kapitáni, kteří se teprve zacvičují, nic víc. Rozhodně tedy netolerujeme, aby se během přistávacího manévru motali do řízení, a v žádném případě netrpíme, aby řízení přebírali nebo aby kapitánovi udíleli nějaké rady.“

„A to ani v případě, je-li letadlo v bezprostředním ohrožení?“ zeptal se Joe tak nevzrušeným hlasem, jak jen to svedl.

„My nevíme, jestli hrozilo bezprostřední nebezpečí,“ odsekl Walters.

„Ale co kdyby skutečně hrozilo? Berte to jako hypotetickou situaci, pokud chcete. Nesouhlasíte snad s tím, že povinností druhého pilota je snažit se letadlo zachránit?“

„Povinností druhého pilota je sloužit svému kapitánovi, který je jeho instruktorem.“

„A nikdy nepřebírat řízení?“

„No, když kapitán při řízení letu zemře, nebo něco podobně drastického,“ Walters se pravou rukou široce rozmáchl, „pak se od něj samozřejmě očekává, že řízení převezme. Ale my svým druhým pilotům nepovolujeme, aby inscenovali vzpouru, kdykoli se jim znelíbí technika pilotáže jejich kapitána.“

„Jste pilot, pane Waltersi?“

„To s tím nemá nic společného.“

„Důvody, proč se ptám, nespadají do vaší kompetence. Položím vám tu otázku znovu: Jste pilot s platným oprávněním, pane Waltersi?“

„Ne. A je to nepodstatné.“

Susan si přitáhla mikrofon blíž k sobě. „Dovolte, ale mám jednu otázku, pane Waltersi. To, o čem jste nyní mluvil, se vztahuje i na to, co se přihodilo? Lze si to vysvětlovat tak, že druhý pilot Leyhe se vzbouřil a převzal řízení letu 255 bezdůvodně? Chcete tím říct, že i do budoucna zůstane politikou vašich aerolinií a stejně tak i vaším osobním názorem, že měl sedět s rukama v klíně a nechat kapitána, aby dál sledoval kurz, který by zjevně zaručil náraz do země?“

John Walters si pozdě uvědomil, že si naběhl. Neexistoval žádný důstojný způsob, jak se z toho dostat ven. „Paní předsedající, pokouším se říct pouze to, že všechno to blábolení, které jsme si tu vyslechli včera, jsou předpojaté názory plné předsudků, v jejichž zajetí lidé z vašeho týmu jsou. A stejně lze hodnotit některé otázky pana Wallingforda z dnešního dopoledne, z nichž všechny předpokládají, že kapitán činil něco nesprávného a že druhý pilot tudíž musel řízení převzít. Toto má být nepředpojaté veřejné shromáždění a já vám přede všemi připomínám, že dosud ještě nikdo neprokázal jakékoli pochybení našeho kapitána. On sám vypovídal pod přísahou, že se žádného nedopustil. A dovolím si ještě dodat, že nelze ospravedlnit, aby se toto vyšetřování zabývalo stylem vedení naší společnosti.“

Joeovi bylo jasné, že takovou provokaci nemůže Susan nechat bez odpovědi. „Pane Waltersi,“ prohlásila, „mám za to, že mluvíme každý o něčem jiném. Vy hovoříte o dokazování ve smyslu právním, ale vyšetřovací komise Státního výboru pro bezpečnost dopravy není soudní dvůr, tudíž ani nepodléháme pravidlům při poskytování svědectví. Přičemž to samozřejmě neomlouvá jakékoli předpojaté chování ze strany kohokoli z nás. Pro účely protokolu uvádím, že se domnívám, že k žádnému takovému postupu zde nedošlo a že ani druh kladených otázek nesvědčí o takzvané předpojatosti na základě předjímané skutečnosti. Chápu vaši touhu zachovat své společnosti dobrou pověst, ale tento postup se nejlépe uplatní při soudním jednání, a ne zde. A nyní se domnívám, že pan Wallingford má ještě další otázky; myslím, že všichni oceníme, odpovíte-li na každou z nich přímou odpovědí a vyhnete se již nadále konfrontačnímu obsahu.“

Walters na to neřekl nic a Joe začal znovu. „Pane Waltersi, už jen pár otázek. Proč, podle vašeho názoru, převzal druhý pilot Don Leyhe řízení?“

Walters se zadíval mezi diváky tam, kde jakoby bez zájmu o dění kolem sebe seděl Dick Timson. Potom se podíval na své vlastní lidi u stolu společnosti North America Air a poté zpátky na Joea Wallingforda. Pak teprve následovala jeho odpověď.

„To se nikdy nedozvíme, pane Wallingforde, ale v žádném případě to naprosto jistě nemá co dělat se způsobem, jakým vedeme naši společnost.“

To už bylo moc. Joe nechal Walterse jít poté, co vyzval ostatní strany, aby se připojily svými dotazy, ale zjistil, že nikdo už ho dál vyslýchat nechce. Nemělo to smysl.

Walters již den předtím dal na seznam svědků asistenta hlavního pilota společnosti Dana Butlera. Susan se nyní Walterse zeptala, když odcházel z lavice svědků, zda si ještě přeje, aby Butler svědčil.

„Ano, paní předsedající, aby vyvrátil některé z těch do nebe volajících a pobuřujících lží, které se podařilo hrstce našich neloajálních pilotů plivnout jako jedovatou slinu do zápisu z tohoto slyšení.“ Susan viditelně zavrtěla hlavou, zatímco se dívala Waltersovi přímo do očí. „Pane, ještě jedno podobné obvinění a vyloučím vás z tohoto jednání. Je to jasné?“

„A jak to bude s kapitánem Butlerem?“

„Předvolávám Dana Butlera. Pane Butlere, prosím.“

Štíhlý, proplešatělý Dan Butler ve věku asi pětatřiceti let se nejistě vztyčil, jakmile John Walters došel znovu ke stolu zástupců North America Air a zapjal si mikrofon.

„Prosím, abyste tohoto svědka oslovovala jako kapitána Butlera, paní předsedkyně,“ zasáhl Walters ne příliš tiše, když se zjevně silně rozpačitý Butler posadil na lavici svědků.

„Patříte mezi kapitány ve vedení, kapitáne Butlere, aniž za sebou máte obvyklý služební postup, nebo jste přešel do vedení jako regulérní linkový pilot?“ zeptal se Joe, když předčítání obvyklých osobních dat do zápisu bylo u konce.

„Jsem linkový pilot, který přešel do vedení pilotního oddělení.“

„Pokud byste nepřešel do vedení, byl byste služebně dostatečně vysoko, abyste se stal v současné době již linkovým kapitánem?“

„Ne, pane.“

„Je vám známo, jaké postavení byste zastával?“

Butler zaváhal, podíval se na Walterse, jestli se mu od něj nedostane nějakého znamení, jak se vypořádat s tímto nečekaným směrem otázek. „Se všemi těmi dočasnými vysazeními z práce, které jsme měli, bych… teď pravděpodobně zastával funkci staršího palubního inženýra, zástupce druhého pilota u Boeingu 727, který má tříčlennou posádku, nebo možná mladšího druhého pilota na sedmsetsedmatřicítce, kde je posádka dvoučlenná.“

„Ale vzhledem k tomu, že jste členem vedení, jste postoupil na post kapitána?“

„Dostal jsem možnost projít výcvikem a získat kvalifikaci kapitána, ano, pane. A toho jsem také využil.“

„Paní předsedkyně,“ vstoupil do toho Walters, „mám námitky –“

„Proti čemu, pane Waltersi? Nemáte žádný nárok na námitky. Toto je poslední přerušení, které vám budu tolerovat.“ Susan rázně udeřila dřevěným kladívkem, které vzala do ruky poprvé za ty dva dny. „Pokračujte, pane Wallingforde.“

„Začínal kapitán Timson rovněž jako linkový kapitán?“ zeptal se Joe.

„Ano, pane.“

„Jak dlouho létal na pravidelných linkách on?“

„Myslím, že dva nebo tři roky. Pracoval mnoho let jako vedoucí základny, pak se dostal do mé funkce asistenta šéfpilota a asi před čtyřmi roky získal nynější postavení.“

„A co vy? Jak dlouho jste létal na linkách jako pravidelný pilot North America Air?“ zeptal se Joe.

„Sedm let.“

Joe se probíral listy poznámek a koutkem oka sledoval Butlera. Na jeho nervozitě a způsobu, jak se neustále díval směrem na Walterse, který se snažil odvracet zrak, něco nehrálo.

„Kapitáne Butlere, John Walters je váš přímý nadřízený, že?“

„Šéfpilotem byl, ehm, Dick Timson. V tomto okamžiku – zatímco bude kapitán Timson na zdravotní dovolené – pan Walters bude mým nejbližším nadřízeným, ano.“

„Máte zálusk na práci šéfpilota, jestliže kapitán Timson odstoupí?“

Butler přímo zkameněl. „Já… proč se… Já nevím.“

„Ptám se jen proto, abych dokázal ohodnotit vaše odpovědi. Má-li pan Walters v rukou vaše budoucí postavení, pak dobrý výkon zde by mohl být užitečný, zatímco Špatný by vám mohl uškodit, nemám pravdu?“

„Pane, jestli tím naznačujete, že budu lhát…“

„Kapitáne, nikdo od vás nečeká, že budete lhát, ale způsob, jakým nazíráte na věci, může být podbarven, pakliže jste vystaven jakémukoli tlaku z obav o kariéru.“

Butler pouze zavrtěl hlavou. „S tím nesouhlasím.“

„Jak myslíte. Dovolte, abych vám položil ještě jednu otázku, než se dostaneme k jádru věci. Dal vám pan Walters nebo kterýkoli jiný nadřízený z North America Air návod, co máte říkat nebo jakým způsobem máte odpovídat, až budete na lavici svědků?“

Dan Butler se zatvářil, jako by chtěl v tu chvíli ze sálu utéct. Oči se mu stočily na Johna Walterse, který se díval jinam, pak na Joea, jenž v nich snadno vyčetl nejistotu. „Raději bych se nepokoušel na tuto otázku odpovídat,“ vyrazil nakonec ze sebe, „protože až doteď jsme se o tom už tolik namluvili, že nevím jistě, zda by se to dalo nazvat ovlivňováním.“

Chytrá odpověď, pomyslel si Joe. Ale podíváme se, jak dlouho obstojí. „Tak tedy, jistě si uvědomujete, že se zde snažíme prokázat, zda nátlakový styl vedení může zastrašit piloty tak, že nejednají v zájmu bezpečnosti ve chvílích, kdy by tak jednat měli, a zda styl vedení vašich aerolinií nebo atmosféra v nich by mohly být za nátlakové označeny. Již jsme zaznamenali, že North America Air má proti takovému hodnocení námitky, ale přesto musíme tuto otázku položit. Takže dovolte, abych se vás zeptal, zda byste styl vedení Dicka Timsona mohl označit za zastrašování pilotů?“

„Ne,“ zazněla okamžitě Butlerova odpověď.

„Mohl byste to rozvést?“

„Prostě ne. Zastrašováním se to nedalo nazvat.“

„Máte na mysli sebe?“

„Sebe i piloty, kteří pod nás spadali.“

„Kapitáne, slyšel jste předchozí svědecké výpovědi pilotů, ve kterých zaznělo, že styl vedení kapitána Timsona byl velice nátlakový, popsali jej jako člověka nesnášejícího nesouhlasný postoj, neposlušnost a zdržování odletů. Souhlasíte s takovým rozborem?“

„Ne, nesouhlasím.“ Butler odpověděl a znovu se odmlčel. Nic nerozváděl, nečišel z něj žádný zápal, ničím odpověď nepodpořil.

Joe zaklonil hlavu a zadíval se na Butlera, který ho pln neklidu pozoroval. „Nuže, kapitáne, byl byste tak laskav a sdělil nám, proč s tím nesouhlasíte?“

Butler si odkašlal, krátce pohlédl nejprve na osoby za předsednickým stolem a pak i na ostatní, sedící u různých stolů. „Asi, ehm, řekl bych, že se na to dívali z jiného úhlu. Skutečnost je taková, že jsme zkrátka pod vedením kapitána Timsona dbali na přísný pořádek.“

Joe čekal, že bude pokračovat, ale marně. „Kapitáne, dovolte tudíž, abych vám položil podrobnější otázky. Podám vám kopii upozornění, které bylo vyvěšeno ve všech místnostech pro posádky ten večer, kdy došlo k havárii, v němž vedení ostrými slovy upozorňuje všechny kapitány, aby si dali velký pozor, jakým způsobem budou prosazovat svou autoritu coby konečný, rozhodující prvek při určení, zda vzlétnout, nebo nevzlétnout s ohledem na bezpečnost letu. Četl jste ho?“

Pomocník podal Butlerovi dotyčné upozornění. „Ano.“

„Byl to ve skutečnosti kapitán Timson, kdo byl autorem tohoto upozornění?“

„Ano, pane.“

„Mohlo by se zdát, že se tím podstatně snižuje kapitánova pravomoc nezaujatě zvážit situaci, z právního hlediska možná až neoprávněně tím, že se zavádí trest – a to výzvou podat písemné vysvětlení svého počínání pod hrozbou propuštění –, nebude-li souhlasit s rozhodnutím údržby. Chápete to také tak?“

Butlerovi se třásla ruka, ve které držel upozornění, dlouho váhal, přičemž očima přejížděl sem a tam po papíře, jako kdyby se bál, že v té otázce je skryta nějaká léčka. „Ne, mně to tak nevyznívá. Jen upozorňuje kapitány, aby se chovali zodpovědně.“

„Takže vy se nedomníváte, že by si linkový kapitán mohl to upozornění vysvětlovat jako příkaz, že musí vzlétnout bez ohledu na stav letadla?“

„Ne, nedomnívám.“

„Jak dlouho již máte hodnost kapitána, kapitáne?“

„Asi osm měsíců.“

„A kolik hodin jste ve své funkci kapitána nalétal ve skutečném světě s cestujícími na palubě?“

„Asi tak sto, odhaduju.“

„Pouze sto?“

„Ano, pane.“

Joe se posadil zpříma, opřel se a zadíval se na Butlera. Uvědomoval si, že Walters musel být ve velice zoufalé situaci, když ho poslal na lavici svědků. Zcela zjevně neexistoval nikdo jiný, kdo by jim mohl být nápomocen při podpoře jejich hlediska, ale ten tah jim jen uškodil. Ano a ne, pouze strohé odpovědi, to nemohlo vyšetřování nijak napomoct, a když na to přišlo, nemohlo to ani vylepšit obraz celé společnosti.

Joe se znovu naklonil dopředu, protože dospěl k riskantnímu rozhodnutí.

„Kapitáne, jak dlouho zastáváte nynější místo asistenta hlavního pilota?“

„Asi rok.“

„Těšila vás práce pod kapitánem Timsonem?“

„To je pro mne bezpředmětná otázka, pane, jen jsem vykonával svou práci. To nezáviselo na tom, zda mě těšila, nebo ne.“

„Bylo ale snadné pod ním pracovat?“

„Pod Timsonem?“

„Samozřejmě pod kapitánem Timsonem. Bylo snadné, nebo obtížné ho mít za nadřízeného?“

„Byl tvrdý, ale spravedlivý.“

„Byla to nacvičená odpověď, kapitáne?“

„Nevím, co tím chcete říct.“

„Myslím si, že to víte, pane.“ Joe se odmlčel a mozek mu pracoval na plné obrátky. Jestliže kdy vůbec byl nějakým soudcem lidské povahy, pak tento muž se pod vedením Timsona necítil dobře a pravděpodobně už někdy zvažoval, že se vzdá svého postavení a vrátí se k létání na lince. Joe neměl žádné informace, kterými by tuto úvahu mohl podepřít, ale znělo to logicky a stálo to za pokus. „Kapitáne, není snad pravda, že jste uvažoval o tom, že se vzdáte svého postavení a vrátíte se k pravidelnému létání na lince?“

Butler trhl hlavou směrem k Joeovi s velice udiveným a zmateným výrazem v obličeji. Očima pátral v Joeových očích, jestli tam nenajde nějaký náznak, co ho přivedlo k tomu, že mu tuto otázku položil, a Joe si pomyslel, že jeho snaha je dočista marná.

„Já… no, skutečně jsem o tom uvažoval, ano.“

Zásah! Teď se podíváme, až jak daleko s tím mohu jít, pomyslel si Joe. „Vy jste ale zašel už dál, než že byste o tom pouze uvažoval, že? Už jste to probíral s několika svými přáteli a svěřil jste se jim, že už to dál nemůžete vydržet. Nemám pravdu?“

Žádná odpověď nezazněla. Asi to byla až příliš hazardní hra a mylné dohady, ale Joe už couvnout nemohl. „Kapitáne, mám pravdu? Měl bych vám připomenout, že jste zde pod přísahou.“

Butler svěsil hlavu a začal si pozorně prohlížet ubrus na stole před sebou. Svou odpověď pak vyslovil tak tiše, že ji Joe téměř neslyšel.

„Ano.“

„Prosím?“

Butler se znovu obrátil směrem k Joeovi a tentokrát měl již na tváři zcela jiný výraz, rozhodný, oči zavřené a kýval hlavou. „Ano, pane Wallingforde, vaše informace jsou naprosto správné.“ Joe na sobě cítil Susaniny tázavé pohledy a věděl, že celý jeho tým úplně ztuhl. Nebyl čas na vysvětlování, ale bylo mu jasné, že se mu začíná dařit Butlera vyprošťovat z formy, do které ho uvěznila jeho společnost. „Slyšel jste hlasový záznam z pilotní kabiny letu 255, kapitáne?“

„Ano, pane, slyšel.“

„Nyní vám položím otázku, která je svou závažností rozhodující. Jste člověk, který s Dickem Timsonem a pod ním pracoval. Pokoušíme se tu dopátrat příčin katastrofy, která si vyžádala téměř dvě stovky lidských životů. Jediný závazek, který máme, je k pravdě a k zásadám přinášejícím zodpovědnost za bezpečnost létání, jež přesahuje hranice společností a jež tuto zodpovědnost přenáší na nás na všechny. V tomto duchu vás, kapitáne Butlere, jako aktivního linkového pilota žádám, abyste nám sdělil, aniž byste bral ohled na cokoli, zda hlas, chování, přístup a slova kapitána Timsona zachycené na pásce byly, nebo nebyly charakteristické pro muže, jak jste ho poznal v profesionální rovině, ať už v pilotní kabině, nebo mimo ni.“

Výzva zůstala bez odpovědi. Butler si pravou rukou mnul ústa, prsty levé ruky bubnoval do desky stolu, oči upíral nepřítomně na protější stěnu. „Kapitáne? Nese ten záznam znaky stylu vedení Dicka Timsona, nebo ne?“

Butlerova hlava se pomalu otočila a on se podíval na Joea a zhluboka se nadechl. „Tak dobře, pane Wallingforde. Chcete pravdu? Jsem pod přísahou? Skvělé! Měl jste pravdu, byla to nacvičená věta, jak jste asi před minutou naznačil, velice pečlivě nacvičená. Taky jste měl pravdu v tom, že jsem chtěl odejít, ještě než k tomu neštěstí došlo, ale já… podporoval jsem hledisko své společnosti, když jsem včera do tohoto sálu vkročil.“ Odmlčel se a ohlédl se na Johna Walterse, jenž teď na Butlera upíral velice poplašený pohled.

Butler se otočil zpátky na Joea. „Nebyl jsem v té kanceláři ani tím nejmenším kolečkem. Dick Timson žádného pomocníka nechtěl, ale řekli mu, že nějakého potřebuje, tak mě přizvali, předhodili mi kost v podobě povýšení na kapitána a řekli mi, abych si všímal svého a nepletl se mu do cesty. V podstatě jsem dělal poslíčka s platem 140 000 dolarů ročně.“

„Kapitáne,“ Joe se chtěl na něco zeptat, ale Butler zvedl ruku a nenechal ho domluvit.

„Dovolte… dovolte, abych to ze sebe dostal, dokud to svedu. Nikdo nedokáže Dicka Timsona uspokojit. Zprvu jsem si myslel, že to vězí jen ve mně, víte, že jsem příliš velký nováček, abych se v něm vyznal. Pak jsem dospěl k názoru, že ten člověk je pouze chladný a vypočítavý a že je povrchní. Za posledních pár měsíců jsem s ním ale byl natolik dlouho, že jsem se o něm dozvěděl i něco navíc. Dick Timson, podle mého názoru, vůbec ničemu nevládne. Ale ano, nutí vás, abyste si mysleli, že ano, chvástáním a tvrdou kázní a neústupností při rozhodování, jenže já ho zažil, když nebyl ve střehu, což je málokdy, ale on tápe. Jsem toho názoru, že vlastně ani neví, jak tu práci dělat, jak si počínat jako šéf, jenže se bojí vrátit se na pravidelnou linku, bojí se, že by přišel o všechny výhody a o peníze. Ptáte se na styl vedení? Vláda teroru!“ Butler se podíval vlevo a očima hledal Timsonův obličej, a když ho našel, odvrátil se. Timson ho poslouchal, ale odmítl se na něj podívat.

„Podle mého názoru je Dick Timson vyděšený, ale nenechá nikoho, aby nahlédl do jeho osobních pocitů, a ubije vás k smrti, kdybyste se chtěli k němu přiblížit a spřátelit se s ním – což jsem zjistil, až když jsem několikrát tvrdě narazil.“ Butlerův pohled zabloudil k Susan, k Deanu Farrisovi a ke stolu, kde seděli členové vyšetřovacího týmu. Vzápětí se znovu soustředil na Joea.

„Měl jste pravdu. Nenáviděl jsem práci v kanceláři, zvlášť proto, že jsem tam seděl naprosto zbytečně. Zjistil jsem, že jsem udělal pekelnou chybu, a i když to znamenalo, že se zase vrátím do funkce letového inženýra, byl jsem připravený to udělat. Ale podal jsem svou žádost před třemi měsíci a Dick mi řekl: ‚Jestli odejdeš, při žádném zkušebním letu neprojdeš.‘“

Joe se ohromeně opřel o opěradlo židle. Čekal sice, že by mohl svou otázkou uvolnit pramen informací, ale jak bylo vidět, prolomil tím celou přehradu.

„Dick umí velice dobře předstírat, vypadat uhlazeně a tvářit se jako znalec a před představenými se chovat, jako že má všechno pod kontrolou. Silně pochybuju, že tady John Walters někdy zažil skutečného Timsona tak, jak jsem ho poznal já. Jaký měl názor na linkové piloty? Že to jsou přepjatí šašci – to jsou jeho slova, ne moje – ale stejně si myslím, že jim v mnohém záviděl. Jaký typ vedoucího byl? Ten nejhorší, jakého jsem kdy měl možnost zažít. Nedokázal si s vámi sednout a prostě si popovídat, nebo dokonce alespoň vyvolat dojem, že mu na vás jako na zaměstnanci záleží, natož jako na člověku. Jestli to tak bylo nebo ne, to on nemohl dát na sobě znát, takže všichni, kdo byli pod námi, nabyli domnění – jak jste to tady přesně slyšeli –, že my ve vedení jsme na válečné stezce s těmi pod námi. Já ne a myslím si upřímně, že ani Dick o to doopravdy nestál. On prostě nevěděl, jak jinak by se měl chovat. Být šéfem pro něj znamenalo, že se musí chovat jako nějaký po čertech tvrdý seržant od námořní pěchoty, aby se zalíbil vedení společnosti. Pro něj to ale také znamenalo, že musí všechny do jednoho zastrašovat. Jeho nařízení i oběžníky byly prošpikované záští.“ Znovu zmlkl a z Waltersova hrdla se vydral hlasitý zvuk silného znechucení, zatímco tento viceprezident North America Air vrtěl hlavou a vysílal hněvivé pohledy směrem na zadní stěnu společenského sálu.

„Na jednu věc jste se mě ale nezeptal, pane Wallingforde, ale já stejně odpovím. Proč jsem vystoupil z ulity? Proč jsem si na sebe poštval svého nadřízeného tamhle u stolu a, tak jak to on bude posuzovat, zběhl? Seděl jsem tady, pane Wallingforde… seděl jsem tu včera a zvlášť dnes, a konečně mi došlo, kolik škody se nadělalo. Ne, nevím, co se v té pilotní kabině odehrálo, ale souhlasím s tím, že druhý pilot měl dokázat změnit kurz, a protože byl zastrašený, nesvedl to. Znal jsem Dona Leyhe. Bál se Timsona jako čert kříže.“ Butler se odmlčel, pohledem opět zamířil mezi posluchače, tentokrát aby vyhledal kapitána letu 170.

„Jen se podívejte tamhle na kapitána Kaminskyho. To, že do něj Dick Timson narazil, mě neničí tolik jako skutečnost, že kvůli té srážce se mu naprosto zhroutil svět. Nikdy jsem nevěděl… nikdy jsem to nechtěl vědět… že to, jak jsme si počínali v té kanceláři, mohlo mít takové následky, že… že…“ Znovu sklopil hlavu a lehce zavrtěl hlavou. „Já… za posledních pár týdnů jsem toho moc nenaspal, protože jsem věděl, že přestože na mně Dick Timson chtěl, abych se mu nepletl do cesty, byl jsem součástí takového vedení provozu, které mohlo přispět… a také přispělo k tomu neštěstí. Ale dál už nemůžu součástí něčeho takového zůstat, a to i přesto, že prolítnu při příštím zkušebním letu.“ Znovu se podíval na Johna Walterse. „Je mi líto, pane Waltersi.“

V místnosti se najednou rozhostilo ticho. John Walters seděl opřený, ťukal perem do stolu a se stále rostoucí pomstychtivostí probodával Butlera zlostným pohledem, zatímco Joe, Susan, Dean Farris a všichni členové vyšetřovacího týmu jen přihlíželi, naprosto neschopni slova.

Joe se konečně naklonil k mikrofonu a vedl Butlera svými dalšími otázkami a ztvárnil tak obraz Timsonových praktik a jeho každodenní způsob spravování záležitostí pilotů společnosti North America Air. Susan povolila členům Sdružení linkových pilotů a letecké asociace, aby ve výslechu pokračovali asi do čtyř hodin odpoledne, kdy už jednoduše nezbývalo nic dalšího, co by ještě nebylo řečeno.

Joe si pak opět vzal mikrofon, poděkoval svědkovi, ale než mohla Susan začít s obvyklými závěrečnými proslovy slyšení, sestoupil Dan Butler ze stupínku, přešel ke stolu se zástupci North America Air a zastavil se u Johna Walterse, jenž se na něj ale odmítl podívat.

„Jen tak mimochodem, pane Waltersi, vracím se na pravidelnou linku. Ušetřím vás té námahy, takže mi nemusíte dávat vyhazov.“ Butler pak došel až ke stolu se zástupci Sdružení linkových pilotů, odkud si vytáhl jednu z židlí a posadil se, zatímco Susan předčítala závěrečné prohlášení, a ukončila tak slyšení.

Joe povstal ze svého místa a podíval se na Susan, která mu pohled vrátila. Oba nezastírali ani v nejmenším, že jsou povzbuzeni tím, co vyšlo najevo. Joe se rozhlédl a pohledem pátral po dalších lidech z vyšetřovacího týmu, z jejichž tváří mohl rovněž vyčíst stejný otřes a rozrušení, jaké pociťoval on sám. Jen málokdy kterýkoli z nich zažil tak náhlou změnu v průběhu slyšení, jako tomu bylo při nečekaném odkrytí karet Dana Butlera. Slova toho muže donutí celou vyšetřovací komisi, aby se zabývala zastrašováním druhých pilotů a také faktem, že Don Leyhe nezasáhl včas. I kdyby nakrásně radarový modul z kosmického vojenského programu způsobil srážku, Dick Timson je zodpovědný za to, že vyřadil z činnosti nejdůležitější nouzový systém, který měl k dispozici – druhého pilota. Navíc to byl důsledek toho, že se mu v celé letecké společnosti podařilo vytvořit pracovní prostředí plné zastrašování. Skutečnost, že se následky obrátily takovým nepředvídatelným a osudovým způsobem proti samotnému viníkovi, byla snad víc než pouhou ironií.

Okamžitá reakce po slyšení nabitém událostmi je pokaždé stejná. Lidé se shlukují, aby si o událostech popovídali s členy vyšetřovacího týmu i samotného výboru. Dean Farris měl okolo sebe svůj hlouček, Susan zase svůj a několik lidí se tlačilo okolo Joea, aby na sebe upoutali jeho pozornost. Joe se s takovou situací velice těžce vyrovnával, protože v hlavě se mu rojila spousta myšlenek vyvolaných událostmi poslední zhruba půlhodiny. Náhle si s leknutím uvědomil, že jedním z lidí, kteří se kolem něj shlukli, aby si s ním popovídali, je také Dan Butler. Začal mu vyjadřovat své díky, ale pilot ho zarazil. „Nic neříkejte. Už jsem se měl ozvat dřív, ale já mám ještě něco, co jsem vám chtěl říct. Možná že se nejedná o nic, ale choval se kvůli tomu tak hrozně tajně.“

„Kvůli čemu?“

„Dick by podle všeho měl být naprosto zdravý a já sám jsem viděl na vlastní oči, když mu přišel od podnikového doktora zdravotní průkaz bez jakéhokoli omezení s verdiktem zdravý jako řípa. Ale říkám vám, Timson bral naprosto nepřetržitě aspiriny. Vždycky měl u sebe v aktovce celou lahvičku. Třeba se na to budete chtít podívat trochu zblízka.“

Téměř po celou předešlou hodinu zůstal Dick Timson nehnutě sedět s rukama složenýma v klíně, s hlavou skloněnou na prsou a odevzdaně naslouchal. Nikdo vedle něj neseděl a Louisa Timsonová nebyla v dohledu. Jakmile Susan svým kladívkem odklepla ukončení celého jednání, Timson se pomalu zvedl a vyšel ze sálu, přičemž nevzal ani v nejmenším na vědomí pár reportérů, kteří se marně snažili s ním udělat rozhovor. Oči měl upřené na koberec před sebou a kráčel, jako by měl nohy z olova.

Pete Kaminsky ho dostihl u dveří, doslova ho zastavil svou obrovskou rukou, jíž jemně stiskl Timsonův rukáv na předloktí a donutil ho, aby zvedl zrak. Pete v těch očích spatřil pohled štvaného zvířete a prázdnotu podtrženou tmavými kruhy pod očima. Jak Pete věděl, měl Dick ve zvyku vysouvat spodní čelist a nahrbit záda, když měl zlost, ale nyní Pete poznal, že to je jen obranný postoj.

„Dicku, nechtěl bys, abych ti dělal společnost?“

Timsom se na Kaminskyho upřeně zadíval, a Pete po chvilce pokračoval.

„Já… Chtěl jsem jen, abys věděl… Nezbývalo mi nic jiného než říct nahlas to, co jsem si myslel, že je pravda.“

Timsonova pravá ruka se zvedla a posunkem Kaminskyho zarazila, zatímco pohledem zabloudil stranou. „Nic si z toho nedělej, Pete.“ Zhluboka si povzdechl a pomalu kráčel dál a za chvíli zmizel v chodbě hotelu. Kaminsky se za ním ještě chvíli díval a pomyslel si, že v mnoha ohledech je Dick tou nejsmutnější obětí ze všech.

19 KAPITOLA

STŘEDA 5. PROSINCE, HLAVNÍ MĚSTO WASHINGTON

Joe Wallingford vkročil do kanceláře Deana Farrise s pocitem římského gladiátora vstupujícího do arény plné lvů, jenž je přesvědčen o nevyhnutelnosti osudu. Před několika minutami jej Andy Wallace varoval, že Farris má v úmyslu pokusit se ho z vyšetřování srážky letadel společnosti North America Air stáhnout. Mluvit o nějakých vyhlídkách se nedalo – Farris tu byl pánem –, ale Joe se nehodlal vzdát bez boje. Vzkaz, aby se ihned hlásil u předsedy v kanceláři, měl připevněný na dveřích kanceláře, takže ho mohli vidět všichni jeho podřízení, a už to samo o sobě dávalo podnět ke zlosti.

„Tak tedy, Joe, vám prostě nestačil ani můj náznak, a nakonec ani to, že jsem přímo přikázal nechat podnikového doktora North America Air na pokoji, že ne?“ Farris se žalostně zašklebil, zatímco Joeovi pokynul, aby se posadil na přepychovou židli, a sám se odsunul ke svému trůnu za psacím stolem. „Nebyl jste včera zpátky z Kansas City ještě ani deset minut, a už jste se na něj znova vrhl, není-liž pravda?“

„Tak zaprvé, pane předsedo, nebyl jsem nijak nadšen z toho veřejně vyvěšeného vzkazu u mne na dveřích.“

Farris pokrčil rameny a usmál se, zatímco Joe pokračoval.

„Zadruhé, hned poté, co slyšení přede dvěma dny skončilo, za mnou přišel Dan Butler a řekl mi, že Timson bral ve velkém léky, snad aspirin, možná něco jiného, a že John Walters od chvíle, kdy došlo k tomu neštěstí, střeží jeho lékařské záznamy jako oko v hlavě. A to, alespoň podle mne, vzbuzuje otázky, které nemohu nechat jen tak bez odpovědi. V záznamech, které jsme obdrželi, nebyla jediná zmínka o předepisování léků a ani jsme nic takového neobjevili ve zdravotních dotaznících, které Timson každý rok vyplňuje pro Federální leteckou asociaci.“

„Já jsem vám ale řekl, abyste toho doktora nechal na pokoji.“ Farrisův hlas byl naprosto klidný, ale výhružný.

„Však jsme to taky Propánajána provedli. Jediné jsme je znovu požádali, abychom si s ním mohli promluvit.“

„Já vám ale řekl, abyste nejdřív ze všeho přišel za mnou. Přikázal jsem vám, Joe, abyste si dal pohov. Strávil jsem sakra půl dopoledne u telefonu a poslouchal, jak na mě ječí David Bayne, a pak si mě nahoře podal ještě Bill Caldwell.“

„Cože…?“ Joe překvapeně zaklonil hlavu. „Co s tím má ten co společného?“

„Bayne tvrdí, že ho obtěžujete, a také Caldwell, který je dlouholetým přítelem toho člověka, s ním souhlasí.“

„Že obtěžujeme Baynea? Prezidenta North America Air?“

„Ne, toho doktora. McIntyrea.“

„To není pravda, my –“

„Krucinál, Joe, už jednou jsem vám řekl, že jim sám nemáte volat.“

„Tak to tedy pr, pane předsedo! My jsme tomu člověku do Kanady nevolali ani včera, ani dneska. Jenom jsem pověřil Andyho, aby se po skončení slyšení telefonicky spojil s Johnem Waltersem a vyžádal si k nahlédnutí všechny ty složky a aby si mohl s tím doktorem promluvit osobně do protokolu, až se vrátí zpátky. Já opravdu nevím, co oni tvrdí vám, ale mně to připadá, že vyděšený není ani tak ten doktor jako celé aerolinky North America Air.“

Farris se už předtím otočil k oknu a Joeovu odpověď téměř neposlouchal, pouze čekal, až skončí.

„A navíc, Joe, jsem vám rovněž řekl, že je politikou tohoto výboru dané, že se ve věci přítomnosti letounu vojenských leteckých sil na letišti ani jeho nákladu nebude nadále pátrat.“ Farris se prudce i se židlí otočil a obrátil se k Joeovi čelem. „To rovněž byl rozkaz! Je to uzavřená záležitost! Ale vy jste přesto poslal Andyho Wallace a nechal jste ho pobíhat bůhví kde a za mými zády klást otázky.“

„Pane předsedo, jak mám vést vyšetřování, když mi neustále šlapete na paty?“

„Taky nebudete!“

Joe se na něj zadíval. „Cože? Nerozumím.“

„Jasně že nerozumíte. Vy totiž pořád nechcete pochopit, kdo tady velí. Vaše chování během slyšení bylo neomluvitelné.“

„V jakém směru?“

„Co se úcty k předsedovi této instituce týče, Joe. Už si nebudete muset s tímhle vyšetřováním dál lámat hlavu, protože vás odvolávám.“ Farris seděl pohodlně opřený, tvářil se panovačně a vychutnával si svou moc. „Už mě přestala bavit vaše neschopnot přijmout podřízené postavení, to věčné všechno vím, všechno znám a neustálé připomínání, že jste tu už déle než my všichni dohromady. Jste proto počínaje tímto okamžikem zbaven funkce vrchního vyšetřovatele v Kansas City. Dávám příkaz všem oddělením, aby s vámi nekomunikovala o ničem, co je spojeno s tímto vyšetřováním. A pokud se jedná o to, zda vás nechám, abyste si i nadále udržel místo šéfa oddělení leteckých nehod, nebo dokonce jestli vás nechám i nadále pracovat pro výbor, to závisí na tom, jestli budete schopen se naučit poslouchat příkazy svého nadřízeného.“

Joe stiskl čelisti a upřeně se na Farrise zadíval. „Prosím, vyhoďte mě, jestli chcete, ale co máte v plánu udělat s těmi lékařskými záznamy, s doktorem a se vším tím, co začíná vypadat jako nějaká zástěrka? A také byste si měl rozmyslet, co hodláte podniknout, abyste uspokojil obrovskou část americké veřejnosti, která nám přestane věřit právě tak, jako už nevěří zástupcům vojenského letectva, jestli se nebudeme poctivě snažit zjistit, jak to s tím sakramentským radarem bylo?“ Joe se předkláněl vsedě na židli, bubnoval prsty do desky stolu, díval se Farrisovi do očí a ze všech sil se snažil potlačit vztek. Moc by mi udělalo dobře, kdybych toho licoměrného zmetka mohl trochu přidusit, pomyslel si.

„Nejsme jako FBI, když pronásleduje nějakého sériového vraha, Joe. Všechno má svůj čas. Oficiálně předložíme veřejnosti případ North America Air v pravou chvíli. Při té příležitosti se ale žádné další okolnosti uvádět nebudou. Radarová jednotka byla zkrátka vypnutá. Ale ostatně nic z toho už teď není vaše starost.“

Joe se postavil a prstem se stále ještě dotýkal stolu. „Až se budete strachovat o svou politickou pověst, pane předsedo, tak zvažte jednu věc. V tomhle městě se ti, kdo vědí o zastírání skutečností, ale neudělají nic, aby je odhalili, sami stávají součástí takového podvodu.“

Joe se vrátil do kanceláře pořádně otřesený a s náladou pod psa. Rozum mu říkal, že nakonec může odejít i do důchodu – to by představovalo tu největší pomstu toho zavilého byrokrata. Ale co k ďasu bude dělat? Celou dobu, co pamatoval, se pracovně zabýval vyšetřováním nehod, dělal vlastně technického detektiva a mohl se při tom legitimovat průkazem s razítkem vlády Spojených států. Vlastně se ani ničím jiným zaměstnávat nechtěl. Ve skutečnosti si nebyl jistý, jestli by cokoli jiného vůbec dělat dokázal. Vlastní život bez Státního výboru pro bezpečnost dopravy si jednoduše neuměl ani představit. Ale Farris jej dokázal zaskočit, a dokonce má možnost ho i vyhodit. A to byla skutečnost, která nad ním visela jako Damoklův meč.

„Joe, dostal jsi ten vzkaz?“

Zvedl hlavu a mezi dveřmi kanceláře spatřil jednoho z lidí Andyho Wallace.

„Jaký vzkaz?“ zeptal se kysele. Tak už to začíná.

„O té havárce na Floridě. Zrovna to přišlo a my dáváme dohromady výjezdový tým.“

Všechny Joeovy profesionální instinkty se mu v jediném okamžiku vrátily, i když tento týden nebyl pro službu ve výjezdovém týmu vypsán. „Kdo, co, kdy a kde?“

„V Everglades, Boeing 737 společnosti Miami Air. Byl to nějaký speciál a podle prvních zpráv se letadlo rozpadlo ve vzduchu, když stoupalo z Key West směrem na sever. Dopadlo v jednotlivých kusech nedaleku Naples na Floridě.“

„Takže to nepřežil nikdo?“

„Nevím… pravděpodobně ne. Taky to zabilo nějaké lidi na dálnici.“

„Říkáš Miami Air?“ Někde z hloubi paměti se ozývala nezřetelná vzpomínka na Miami Air, ale s čím se pojila? „Kdo jede?“

„Tenhle týden je na postu vrchního vyšetřovatele John Phelps. Kdo bude další, ještě nevím přesně. Ono to došlo teprve teď.“

„Dík za informaci.“ Obvyklý nával zvýšené hladiny adrenalinu přišel, ale stejně tak rychle odezněl. Díky Farrisovi byl skutečně člověkem připraveným o životní poslání.

*****

Ve stejné budově letecké asociace, ale o patro výš, přijal Bill Caldwell ve své kanceláři zprávu o zřícení letadla Miami Air s výrazem stoického klidu. Beze spěchu za sebou zavřel dveře do kanceláře, ale ihned zvedl telefon a vyslal jednoho ze svých důvěryhodnějších podřízených do Miami. Jakmile se zhostil tohoto úkolu, poslal sekretářku na vcelku bezvýznamnou obchůzku a ve chvíli, kdy za ní zapadly dveře, si rychle došel pro její diář s telefonními čísly. Listoval v něm a hledal dvě konkrétní čísla, v pravé ruce připravené pero, u nějž barva inkoustu ladila s odstínem vnějšího pláště. První patřilo muži, jenž ho vynesl na místo náměstka ředitele; opustil leteckou asociaci už před několika lety, stále se však přátelili. Ve skutečnosti se v poslední době z bývalých výkonných pracovníků asociace vytvořila takřka jakási síť a Caldwell s ní udržoval spojení. Dva z nich odešli pracovat do mocného impéria Franka Lorenze do Texas Air jako viceprezidenti. Další dva – včetně jeho duchovního učitele a rádce – převzali vládu nad malou leteckou společností na jihu Floridy. Ty aerolinie měly název Miami Air.

*****

Když Joe dorazil domů, lehce sněžilo. Miloval sníh i setmělou krásu zasněženého odpoledne. Ale s jeho náladou korespondovala pouze šedá pohasínající obloha. Ještě nikdy se nedostal do situace, kdy by předseda výboru pro bezpečnost dopravy doopravdy ohrožoval jeho profesionální dráhu. Tu a tam sice nesouhlasil s těmi, kdo se na tom místě za ta léta usadili, ale žádný z nich pro něj nepředstavoval skutečnou hrozbu. Pravda, jako vládního zaměstnance by bylo zatraceně těžké ho jen tak vyhodit. Se svým zařazením GM-15 by si vždycky snadno našel místo v jiné vládní instituci. Nyní si však uvědomoval, nejspíš příliš pozdě, že pro něj existuje jediná správná odpověď na otázku: ‚Kde pracujete?‘ Vždy na ni odpovídal stejně:.Dělám vyšetřovatele nehod ve Státním výboru pro bezpečnost dopravy.‘ Copak to skutečně může skončit?

A vůbec, aby čert vzal toho maniakálního profesůrka a omezeného egoistu! Potřeboval si všechno srovnat v hlavě, ale ze všeho nejdřív měl v úmyslu zlikvidovat jednu láhev vína. Výstražná světla věže nedaleké námořní radiokomunikační stanice v Cheltenhamu přívětivě lahodila jeho oku, když se na rozcestí jižně od Andrewsovy základny vojenského letectva vydal na silničku objíždějící její hranice, po níž po půldruhém kilometru dojede ke svému domu. Už se nemohl dočkat pohledu do ohně plápolajícího v krbu a výhledu do volné krajiny skrz prosklené posuvné dveře vedoucí na vydlážděnou terasu na zahradě před domem.

Vzpomínka na nabídku Susan Kellyové, kterou odmítl, ho trochu zamrzela, ale chtěl si své rány lízat o samotě – to jí také víceméně řekl, když vpadla jako vichřice do jeho kanceláře s ujištěním, že jak ona, tak i další členové výboru se chystají postavit proti Farrisovu rozhodnutí a pokusí se ho zvrátit.

„Susan, skutečně si toho vážím.“

„My vás potřebujeme, Joe.“

„Ale Farris ne.“

„My to změníme.“

„Susan, alespoň zajistěte, ať Andy nenechá plavat tu věc s lékařskými záznamy. Já s ním o tom ani nemám mluvit.“

„To je nesmysl! Farris takový příkaz nemůže vydat.“

„V každém případě už ho vydal.“

„To se ještě uvidí!. A mezitím bych vás ráda vyvedla dnes večer někam na večeři, pane Wallingforde.“

Joe kvůli tomu rozhodnutí musel svést vnitřní boj. Vyskytoval-li se v její blízkosti, cítil se naplněný radostí a její pozvání bylo lákavé. Farrisův osten ho však zasáhl příliš hluboko, aby si dokázal jaksepatří vychutnat večer v její společnosti. Susan ho mátla, nevěděl, co si má myslet o pocitech, které v něm vyvolávala. Objevila-li se nablízku, měl se čím dál tím víc na pozoru, jen aby se k ní nezačal chovat jinak než jako ke kolegyni. Dnes večer ne. Ne, když není ve střehu. Bylo by příliš snadné utéct se k ní pro útěchu tělesnějšího rázu, a to by mohlo zničit jejich přátelství.

„Dnes večer ne, Susan,“ odpověděl jí a pokusil se vyloudit na tváři úsměv. „Bolí mě srdce.“

Vesele se zasmála, pak se ale zarazila a s hlavou lehce nakloněnou na stranu se mu zadívala do očí, jako kdyby se pokoušela odkrýt hlubší význam jeho slov. „Jak myslíte. A co kdybyste přišel ke mně? Pokusila bych se osvěžit si paměť a něco bych uvařila. Umím připravit několik nejlepších večeří z polotovarů na tomhle břehu Ohia.“

„Ne. Opravdu. Ocenil bych ale, kdyby byl vypsán náhradní termín.“

„Máte ho mít, Joe.“ Vstala a zamířila ke dveřím, u nichž se zastavila a ještě jednou se obrátila. „Udělejte mi laskavost. Slibte mi, že se nerozhodnete něco neuváženého provést, dokud si spolu nepromluvíme, ano?“

„Jako například zastřelit Farrise? Nemějte strach, to neudělám.“

Obíral se vzpomínkou na ten kratičký rozhovor, ještě když vytahoval zátku z láhve moselského, které si schovával už skoro tři měsíce. Joe zakládal oheň v krbu a přitom jedním uchem poslouchal nejnovější zprávy CNN o leteckém neštěstí společnosti Miami Air. Ze zpráv sdělovacích prostředků byl patrný jistý vývoj, ale co se neměnilo, byla skutečnost, že zřícené letadlo patřilo mezi starší typy Boeingu 737. V tom tkvěl také celý problém, vždyť v současné době už měly mít všechny do jednoho za sebou přestavbu. Letecká asociace se rozhodla prosadit tvrdý kurz: veškeré problémy u starších proudových letounů by měla vyřešit přestavba určitých částí v předem stanovené době jejich životnosti. A nakonec se zdálo, že tohle řešení mělo úspěch – tedy až dosud. Sto dvacet jedna mrtvých rozesetých po krajině podobně jako při neštěstí letadla společnosti Pan Am z roku 1988 u skotského Lokerbee; tentokrát se však už od samého počátku nikdo nezmiňoval o pumovém atentátu.

Jakmile se oheň v krbu pořádně rozhořel, Joe lehce přivřel komínovou klapku, aby se do pokoje dostalo trochu kouře, čímž místnost získala aroma zakouřeného horského srubu – Brenda to kdysi přímo nenáviděla. Pak vypnul televizi a usadil se do lehátka, záclony na skleněných dveřích nechal roztažené a zadíval se do zasněžené scenérie před sebou. Na té scéně se nečekaně objevila i postava, vynořila se ze stínu, přiblížila se k posuvným proskleným dveřím a snažila se nahlédnout dovnitř. Postava měla ženské tvary, a jak dýchala, sklo se před její tváří zamžilo.

„Susan!“ V tu chvíli byl Joe na nohou. Zatímco si ona podupáváním oklepávala sníh z bot, musel Joe trochu zápasit s nepoddajnou zástrčkou, než odsunul dveře dokořán, aby mohla vstoupit.

„Ahoj! Nedokážu se dost dobře smiřovat s odmítavou odpovědí,“ prohlásila a zvedla přitom před sebe velkou papírovou tašku, z níž vycházela příjemná vůně.

„To vidím!“ Zavřel dveře a vzal od ní dlouhý kabát z módní látky z velbloudí srsti a s kožešinou lemující konec rukávů, límec a spodní lem. Vypadá v něm jako modelka na přehlídce, napadlo ho. Zvlášť když má na kaštanových vlasech sníh. „Přinesla jsem večeři, jestli máš zájem. Doufám, že máš čínu rád.“

„Samozřejmě.“

„To jsem ráda. Kde máš kuchyň?“ Joe ukázal prstem a Susan tím směrem zmizela, ale hlas se jí ozýval zpoza rohu.

„Vidím, že jste velice dobrá hospodyňka, pane Wallingforde.“

„To šlo Brendě dost na nervy.“

„Tvé ženě?“

„Mé bývalé ženě.“

„To už jsem si zjistila.“ Vykoukla z kuchyně a podívala se na něj. „Jinak bych tu samozřejmě nebyla.“

Za pár minut už byla zpátky s obtíženým tácem i s otevřenou lahví vína, kterou nechal na pracovní desce, a s ještě další sklenicí pro sebe.

„Nezeptáš se dámy, proč narušila tvé soukromí?“

„Jsem moc rád, že jsi tady. Být sám není zrovna taková slast, jak se o tom občas mluví.“

„Někdy ano,“ poznamenala a olízla si z prstu trochu sladkokyselé omáčky, která se jí tam nedopatřením dostala. „Mám soukromí ráda určitou dobu. Ale ráda se o něj podělím, má-li to nějaký smysl.“

Posadili se na pohovku a snažili se udržet podnos mezi sebou rovně, zatímco si každý ze své lepenkové misky vydobýval její obsah. „Mimochodem, já, ehm, jsem se tě ještě nikdy nezeptal, jak to bylo s tvým manželem,“ vypravil ze sebe Joe. Někde zaslechl, že ho ztratila už před lety.

„Jinými slovy, chceš slyšet můj životní příběh?“

„To bych opravdu rád.“

„Jen stručně. Mám totiž moc jiných věcí, které chci s tebou taky probrat.“ Susan upíjela víno a zadívala se na Joea, až se začal cítit trochu nesvůj, neboť její pohled se zdál být až příliš výmluvný.

„Žádný manžel nikdy nebyl, Joe. Lidi jen usoudili, že jsem byla vdaná. Ale byla jsem pouze zasnoubená.“

„To jsem nevěděl.“

„Samozřejmě že ne. Můj snoubenec a já jsme spolu chodili už od dětství, ještě když jsem žila v Des Moines. Poznali jsme se na základní škole, vždycky jsme byli nejlepší kamarádi, vyrůstali jsme spolu, víceméně jsme vždycky věděli, že se jednou vezmeme, ale nijak jsme s tím nepospíchali. Různě jsme se oba poohlíželi i jinde, ale vždycky jsme zase nakonec skončili spolu.“ Odmlčela se, pozorně si ho prohlížela a odhadovala, jak moc ho to zajímá.

„Takže co se stalo?“

„Přišel Vietnam. V rodině, ze které pocházel, byli všichni muži bývalí vojenští letci, otec i strýcové. Nezbývalo mu než zachovat se stejně. Po pilotním výcviku ho přidělili k stíhacím bombardérům F 105 a odveleli ho do Danangu. Byla jsem na něj moc pyšná. Později přešel s Chappie Jamesem a Robinem Oldsem, ještě než se z nich stali generálové, na ef čtyřky, a ta trojice se proslavila v operaci Divoké fretky.“

„Hodně jsem toho o jejich akci slyšel,“ poznamenal Joe. „Vydali se hledat protiletadlová raketová sila Vietnamců, pak je přiměli zaútočit, sledovali radarový paprsek a podle toho našli a zničili řídicí radar.“

„Přesně tak. A jak se přihodilo tolika jiným, bojový letoun ho zkrátka jednou večer nechal ve štychu. Katapultoval se někde poblíž demilitarizované zóny, ale pokud víme, druhý pilot na zadním sedadle se nikdy z letadla nedostal. Velitel ještě zachytil nouzový rádiový signál a krátkou hlasovou zprávu naznačující, že se dostal bezpečně na zem. Než se ale k němu mohly druhý den ráno dostat záchranné vrtulníky, signální vysílač i můj snoubenec byli pryč.“

„Zabili ho?“

Vzdychla si a úsměv jí znatelně pohasl. „Teď už jsem si téměř jistá, že se to nikdy nedozvím, Joe. Vlastně v to doufám, ale doneslo se nám, že se dostal do zajetí. To se psal rok 1968, připomínám. Celá ta léta jsme od té doby spolu s jeho rodiči sledovali, jestli se jeho jméno neobjeví na některém jiném seznamu než na seznamu ztrát v bojové akci. Nikdy se nikde neobjevilo. Nikdy se to nevysvětlilo. Do dnešního dne nic nevím, i když jsem vyzpovídala spoustu těch, kteří se vrátili, a někteří z nich byli přesvědčeni, že ho viděli v zajateckém táboře v Hanoji. Nakonec se nám podařilo dostat jeho jméno mezi ostatní jména na památníku, ale i teď mi dělá potíže se tam zajít podívat.“

Susan se dívala ven na sníh, nohy stočené pod sebou, jak už to u ní několikrát viděl, jako kočka vyhřívající se před hřejivým ohněm. „Svým způsobem jsem se nikdy nevzdala naděje.“ Najednou se podívala na něj. „Ale nechci, abys nabyl dojmu, že jsem se rozhodla nést věčnou pochodeň, Joe. Prožívala jsem pocit, že mě život ošidil o to, co jsme spolu mohli prožít, ale on už patří minulosti.“

„Susan, jsi…“ Joe se na chvilku zarazil, ale pak se rozhodl, že není třeba být tak opatrný. Koneckonců tu s ním sedí u něj doma. „Jde z tebe takové hřejivé teplo a tolik se zajímáš o druhé, když tě má člověk poblíž, a to nemluvím o tom, jak dovedeš z člověka přímo vyrazit dech, dámo –“

„No jo, Joe. Vsadila bych se, že tohle říkáš všem členkám výboru.“

Oba se nenuceně zasmáli. „Ale vůbec ne, jen těm, které mají sex appeal. Jen jsem nedokázal pochopit, že zrovna ty nejsi vdaná.“

„To ale není pravý důvod, Joe. Tedy bezpochyby ty první roky po tom, co se vrátili vojáci a domů už se dostala i většina zajatců, tak jsem pořád doufala a jednoduše mě nikdo jiný nezajímal. Ale od té doby se to proměnilo v příběh, kdy se ten pravý ne a ne objevit. Hrála v tom roli i snaha něčeho dosáhnout v práci, zkrátka to bylo martyrium, než jsem se odhodlala… s někým jít do postele.“ Neznatelně k němu zvedla oči a v jejím pohledu se dala vysledovat smyslnost. A Joeovi se zdálo, že jí z očí lze vyčíst řadu zneklidňujících, velice provokativních otázek. Možná o tom věděla, možná ne, ale on měl dost silný pocit, že o tom ví až moc dobře.

Susan pak odnesla prázdné misky zpátky do kuchyně a prohledala to tam, dokud nenašla kávu a nevykoumala, jak zacházet s jeho mlýnkem i kávovarem. Joe stál po celou dobu ve dveřích a pozoroval ji. Očima občas zabloudil po velmi pohledných křivkách jejího těla, rýsujících se pod jedněmi z dalších hladkých hedvábných šatů, jež nosívala. Bezesporu se daly považovat za praktické, ale zároveň nic nezakrývaly. Nemohlo být pochyb, že se jí daří udržovat si pevnou a hezkou postavu. Joe v duchu probíral málokdy využívané strategie jak pro přesun osob a materiálu, tak i pro postup při obratném převedení schůzky do mnohem důvěrnějšího postavení. Myšlenky to byly jak zábavné, tak zneklidňující, jistě se ale neshodovaly se scénářem, který si pro tento večer připravila ona. Copak nejsou jen přátelé a kolegové? Cítil se s ní tak dobře! Vlastně slovo dobře pro jeho pocity nedostačovalo, mnohem lépe by vystihl pocit z její přítomností obrat povzbudivá. Nebo též lákavá a svůdná.

„Dnes odpoledne se mi podařilo sehnat další tři členy výboru a vytvořili jsme válečnou radu, Joe,“ doplňovala slovy přípravu kávy. „Podala jsem jim stručný přehled toho, co se přihodilo, jak jsem sledovala celou tu záležitost, jak se vyvíjela, i to, co řekl Dean mně, když jsem už dřív projevila nesouhlas s důvody, kvůli kterým se po tobě vozí.“

„A co mimochodem vlastně řekl?“

Podívala se za sebe přes rameno s vševědoucím úsměvem. „Pověděl mi toho až moc. V podstatě se vyjádřil v tom smyslu, že nebrání tomu, aby vnější vlivy jak ze strany aerolinií, tak letecké asociace zasahovaly do našeho vyšetřování, až to není zdrávo. Prozradil toho na sebe tolik, že nám to postačí, abychom ho přitiskli ke zdi.“ Obrátila svou pozornost zpátky k přípravě kávy. „A to přesně také uděláme. Na zítřek na jedenáctou hodinu jsme si vyžádali pochybné potěšení z jeho společnosti na uzavřené schůzi výboru, během které mám v úmyslu mu trochu natrhnout zadnici.“

„Jsi si úplně jistá, že tvůj snoubenec nebyl u námořnictva?“

Zasmála se tomu. „Ale teď vážně, ještě stále je to šéf, jenže my máme nějaké páky, a jistě k té nejmenší z nich nebude patřit návrh na společný výlet do Bílého domu, i když se mi zdá, že by to dosud nemělo obdoby. On se lidí kolem prezidenta k smrti bojí. Má za to, že by mu příští rok mohli zablokovat jmenování na další období.“

Kávu si odnesli zpátky na pohovku a chvilku si povídali a pozorovali padající sníh. Susan našla vypínač, kterým se rozsvěcelo venku na terase, a zjistila, že je tak sněhová vánice venku osvětlena lépe než pouze světlem nade dveřmi a že zimní scenérie je vykreslená v nejněžnější kráse. A to obzvlášť v případě, když se pozhasínala světla uvnitř. Pak se vrátila k Joeovi na pohovku, posadila se hned vedle něj, dotýkala se kolenem jeho nohy a dívala se na něj beze slov tak dlouho, že už pak opravdu nebylo zapotřebí zvažovat, co má dělat. Dotek jejích vlasů, když si ji rukama přitáhl jemně k sobě, chuť jejích úst, všechno to bylo, jako kdyby se probouzel z dlouhého spánku. Po chvilce se Susan nepatrně odtáhla, obličej jí ozařoval oheň z krbu, rukou ho hladila po tváři a tiše se zajíkla smíchem. „Tohle bude hodně složité, víš?“ pronesla s úsměvem.

„V to také upřímně doufám,“ odvětil Joe.

20 KAPITOLA

ČTVRTEK 6. PROSINCE

V domě svých rodičů v severním Dallasu si Ron Timson potichu přitáhl židli ke skládacím dveřím oddělujícím obývací pokoj od otcovy pracovny a napínal uši, aby zaslechl alespoň něco z rozhovoru, který sem doléhal přes dveře a vzbuzoval v něm hluboké obavy. Návštěva v devět hodin ráno ho zaskočila, ale Davida Baynea, předsedu správní rady letecké společnosti, u níž otec pracoval, poznal z obrázků a záběrů v televizi. Tak mocného muže Ron na návštěvě u rodičů ještě nikdy neviděl. Byl na rozpacích, nevěděl totiž, jak se má zachovat, jak ochránit svou rodinu. Co by tak asi vůbec mohl devatenáctiletý student vysoké školy udělat jiného, než nabídnout otci morální oporu, i když stejně předem věděl, že ji odmítne, ostatně jako vždy. Dick Timson se v životě dokázal spolehnout jenom sám na sebe a on by se měl zachovat stejně. Během celého Ronova dosavadního života se neustále snažili mu toto krédo vštípit.

Hladina hlasitosti rozmluvy na kratičkou chvilku stoupla, čímž se zlepšila srozumitelnost slov, a snaha porozumět mu dala na okamžik zapomenout na nutkání být právě teď raději u maminky, kterou si přede dvěma dny nechali v Baylorské nemocnici. Bayne otce vyslýchal, pravděpodobně kvůli tomu neštěstí. Jeho hlas nezněl rozzlobeně, ale bezesporu velice ustaraně. A otec vypadal zamyšleně, téměř jakoby odevzdaný osudu, když se prve Bayne objevil u jejich dveří.

„… hodně na tom záleží. Dostali jsme tenhle týden pořádný výprask… vyšetřování v Kansas City. Je… vaše ujištění, to bezpochyby… abychom mohli za vámi stát.“ Bylo to útržkovité, ale Bayneova slova, alespoň ta, která zaslechl, vytvářela dojem nepříliš pevné důvěry.

Otcovým slovům se dalo porozumět ještě obtížněji.

„… všechno, co vím… pamatuju se na to. Musel to být ten… ať už to Airbus přizná, nebo ne.“

Po nekonečně dlouhé době se konečně ozvaly zvuky odsouvaných židlí, jejichž nohy přitom skřípaly po podlaze z tvrdého dřeva, a pak bylo naprosto zřetelně slyšet kožené boty kráčející směrem k domovním dveřím. Ron spěšně povstal ze svého místa, kde poslouchal, uklidil židli na místo a čekal, až se otevřou dveře, jakmile pan Bayne odejde.

Tikot vysokých stojacích hodin se mísil s hučením motoru silného auta a pneumatik rozjíždějících se na štěrku, až zvuky postupně odumřely se vzdalujícím se autem. Venku byl studený den a spínač teplovzdušného topení náhle cvakl a šumění hnaného proudu vzduchu přehlušilo všechno ostatní.

Z předsíně se nic neozývalo a Ron se musel silou vůle donutit jít se za otcem podívat. Konečně otevřel dveře do pracovny a uviděl otce stát s pravou rukou stále ještě na klice zavřených dveří a se svěšenou hlavou. Zjevně mu nebylo do řeči. „Tati? Není ti nic?“

Dick Timson nekonečně dlouho neodpovídal a nechal syna řešit dilema, má-li se vyptávat dál, nebo vyčkat. Pak se pomalu otočil čelem k bohatě zdobenému interiéru domu postaveného v koloniálním stylu, za který jeho otec zaplatil a matka jej pak s láskou přeměnila v útulný a osobitý domov. „Nic mi není,“ odpověděl vyhýbavě.

Ron ho následoval do obývacího pokoje, kde zůstal v silných rozpacích stát, zatímco otec ztěžka dosedl do křesla, které matka před lety koupila přes otcovy značně nevraživé námitky. Nemůžeme si to dovolit, vykřikoval tehdy zuřivě. Ale musíme nějaký nábytek mít, chceme-li si sem zvát hosty, namítla na to maminka a hádka, která z toho vzešla, skončila pláčem jak pro ni, tak pro syna naslouchajícího za dveřmi.

Ron popošel o několik kroků k otci.

„Tati? Co se to děje?“

Timson zvedl hlavu, povzdychl si a pak konečně odpověděl: „Kéž bych to věděl!“

„Chci říct, proč tu u nás byl pan Bayne?“

„Aby se podíval, jestli náhodou nejsem ten příslovečný kostlivec, který jim časem vypadne ze skříně.“

Znovu se rozhostilo ticho, zatímco Ron sbíral odvahu k další otázce.

„Oni… je tvoje práce…?“

„Jestli mě vyhodí? Na to se mě snažíš zeptat?“

„Ano, prosím.“

„Nakonec ano.“ Ron si náhle uvědomil, že otec si položil hlavu do dlaní a že se opravdu rozplakal… tiše, ale neskrývaně pláče. V tu chvíli jej zalila vlna hluboké nevole a v hlavě se mu rozezvučely vzpomínky na tisíce poučení typu vzpamatuj se a chovej se jako muž‘. Tak takhle je to tedy s tou mužností? Všechny ty roky, kdy v sobě už jako malý kluk dusil slzy, aby se na něj otec nerozlítil, aby ho nezklamal, aby mu nezavdal příčinu pociťovat nad ním opovržení nebo aby ho nepostavil ke zdi a nekřičel na něj, to všechno byly jen lži? Ron sváděl vnitřní boj sám se sebou, aby ty pocity v sobě překonal. Nakonec se posadil proti otci a pozorně si ho prohlížel, jako kdyby k tomu nikdy předtím nedostal povolení. Vlasy měl mnohem prořídlejší, než si Ron vybavoval. A i z jeho postavy nevyzařovala zdaleka taková síla jako dřív. Zabolelo ho, když si uvědomil, že otec vypadá staře. Staře a sešle a poraženecky, bez zápalu a odhodlání, které u něj vždy pozoroval. Ten silný, činorodý a úspěšný muž v něm vždycky vzbuzoval strach. Býval k smrti vyděšený z jeho výbuchů zlosti a nelibosti a z vědomí, že on sám stiskl spoušť otcovy nespokojenosti. Stejně vystrašený, jako bývala i máma, i když ona se mnohem víc snažila manželovi vyhovět.

„Tati? Ono se to srovná. Nějak se to vyjasní.“

Slova odpovědi zazněla ztlumeně, ale jejich význam byl dostatečně jasný, vždyť něco takového z otcových úst ještě nikdy neslyšel. „Doopravdy si to myslíš, synku?“ Po sarkasmu v té větě nebylo ani stopy, nevyznělo to ve smyslu jako: A kdo ti dal právo mít vlastní názor? Byla to jednoznačná otázka, jež na předchozí větu navazovala. Otce bezpochyby mučily obavy a tónem své otázky žádal syna o radu.

„Ano. To víš, že ano. S tím letadlem jsi nic zlého neprovedl. Máma říkala, že ne, a tys jim řekl totéž. Nemůžou ti to dávat za vinu, nemají žádné důkazy. A i kdyby tě měli vyhodit z místa hlavního pilota, vždycky se můžeš vrátit na linky.“

Timson zavrtěl rozhodně hlavou v jednoznačném gestu.

„Ale máš penzi a patrně i zdravotní důchod. My to zvládneme, a ty to zvládneš taky. Tati, prosím tě, nedělej si starosti.“

Dick Timson zvedl hlavu a uviděl před sebou vytáhlého mladého muže s utrápeným výrazem, jak mu nahlíží do duše. „Ono jde o víc než jen o tu nehodu, Rone. Rozcupovali na kusy moje výkony coby šéfpilota a taky… mě zničili jako člena vedení, a o to jsem se tak usilovně snažil, tím jsem tolik chtěl být. Zničili cestu, po níž jsem se pokoušel jít – jeden z nich dokonce tvrdil, že jsem byl tvrdý, protože jsem vystrašený a bylo to nad mé síly.“ Otec a syn se podívali jeden na druhého a jistým způsobem se vnímali vůbec poprvé.

„A bylo to tak, tati?“

Dick Timson už chtěl odpovědět svou naučenou hantýrkou. Jenže už nezabírala, nešla mu z úst. Ron ho sledoval, jak smutně vrtí hlavou. „Mám dojem, že jo.“

„Ta letecká havárie ale neměla nic společného s… s naší nehodou?“

„Ne!“ Síla otcovy reakce přišla jako úder a její hlasitost nebyla rozhodně adekvátní. Hlas Dicka Timsona se opět ztišil, pak odvrátil oči a zadíval se oknem ven. „Ne, neměla. Souvislost tam není. To je vyloučeno.“ Znovu stočil pohled na Rona; prosebně, a nikoli rozkazovačně dodal: „Synku, už se nikdy o té nehodě nezmiňuj… prosím tě o to.“

„Půjdeš za mámou?“

Dick Timson se znovu zadíval jinam, bradu si podpíral levou rukou a loket měl opřený o madlo křesla. „O něco později. Musím zavolat jejímu doktorovi. Dnes ráno mi řekl, že to není nic než hyperventilace, ale chtějí si ji tam pár dnů nechat na pozorování.“

„Já vím, že to nebylo srdce, ale nemohl jsem uvěřit, že to mohlo způsobit jen nějaké příliš hluboké dýchání či co. Byla prochladlá, hrudník se jí dmul, byla studená, a přitom se potila…“

„Má za sebou velké nervové vypětí, synku. Řekl bych, že jsem toho na ni příliš dlouhou dobu moc nakládal.“ Podíval se na Rona přímo. „Nezapomínej na to, až se jednou oženíš. Ženy jsou slabé. Máma není žádný silák a nikdy nebyla.“

Ronu Timsonovi lezl tenhle tátův přístup už pořádně krkem. Ale zároveň v něm celou dobu vyrůstal. Rod ženský je slabý, vše rodu ženského je neschopné, ženy nedokážou udělat nic správně, nemají-li nad sebou neustále mužskou ruku, která je vede. Jenomže někde hluboko uvnitř si vždycky uvědomoval, že to je klam. Právě máma po celou dobu držela všechno pohromadě bez cizí pomoci. A přitom to vyžadovalo víc sil, než by její manžel nebo on sám dokázali v sobě najít. Pomalu, příliš pomalu si to začal uvědomovat. Pomohlo mu až to, že odešel z domova na univerzitu a mohl se ohlížet za sebe s větším odstupem a pak taky ta hrůza posledních dvou měsíců. Jak vlastně zněla ta citace z Thoreaua? Ta o tom, že „velká většina mužů vede život tichého zoufalství“? Většina žen také, uzavřel to. Zvášť to platilo o mámě.

Ale co pro všechno na světě ji teď tak trápí?

*****

V téže chvíli, ale asi o dvacet kilometrů jižněji se k hlavnímu vchodu rozlehlého komplexu dallaské Baylorské nemocnice blížil doktor Mark Weiss, jenž si prohlížel kousek papíru s rukou psaným číslem pokoje Louisy Timsonové. Jeho žena Kim se v této nemocnici narodila a jednou sem narychlo převáželi Aarona na pohotovost s hlubokou řeznou ránou na noze. Jak jasně si ten večer pamatoval! Mark se přistihl, jak ho v nestřeženém okamžiku napadlo, co asi teď dělají Kim, Aaron a Greg, jako kdyby k žádnému neštěstí nedošlo a plameny v Kansas City byly jen součástí ošklivého snu, ze kterého se právě probudil.

Vzápětí v něm však opět ožilo zdrcující vědomí skutečnosti, jež bylo nyní o to bolestivější, že ji na nepatrný, pomíjivý okamžik od sebe zapudil. Strastiplný cyklus zapomínání a opětovného uvědomování dokázaly vyvolat ty nejnevinnější věci. V uplynulých měsících tento opakovaně se odehrávající duševní otřes už mnohokrát znemožnil jeho sebeovládání. V takových chvílích bylo nezbytné, aby si našel tichý kout na odlehlé lavičce nebo aby zastavil na kraji silnice. S podobným projevem se u pacientů za ta léta setkal nesčíslněkrát a řešil ho vždy – to věděl až nyní – příliš povrchně.

Ve skutečnosti dosud nikdy plně nechápal hloubku bolesti, ono náhlé ustrnutí srdce při duševním otřesu.

Jeho žena a děti už na něj doma nečekaly a také už nikdy nebudou. Musí si to jednou provždy jasně zapamatovat, aby se s tím dokázal vyrovnat… a žít dál.

Tentokrát v sobě Mark potlačil vzpomínky rychleji a místo toho přemýšlel o ekonomické katastrofě, do které se dostala jeho psychologická poradna v Kansas City. O utrápené zdravotní sestře, která už po dva měsíce musela odvolávat všechny schůzky a stále ještě neviděla, že by tomu měl nastat konec. Bankovní účty pomalu vysychaly, přestože Kim měla nějaké životní pojištění. Nechtěl si s penězi dělat starosti. Musí se soustředit na pátrání, a nežene ho žádná posedlost. Jednou se zase bude muset vrátit k pravidelnému pracovnímu rytmu.

Mark Weiss si razil cestu překvapivě početným zástupem lidí k řadě výtahů a vnímal nepříjemný zápach po dezinfekci na nemocničních chodbách. Měl opravdu štěstí, že když telefonoval k Timsonovým domů, zvedl sluchátko syn. Pochyboval, že by mu kapitán Timson cokoli řekl, rozhodně by mu neprozradil manželčino číslo pokoje v šestém patře.

Vystoupil z výtahu a rázně došel k správným dveřím, prošel okolo nich a vzal na vědomí, že jsou otevřené a že uvnitř je pouze paní Timsonová. Čekal, že ji uvidí po manželově boku již v průběhu výslechů v Kansas City. Vůbec se tam však neukázala, což prohloubilo záhadu, jakého asi druhu jsou duševní pochody, které se v hlavě této ženy odehrávají.

Mark došel až k sesterně a prokázal se zde jako doktor Weiss, který se přišel podívat na Louisu Timsonovou. Znuděná mladá žena mu bez dalších otázek podala patřičnou zdravotní dokumentaci, neboť se v tu chvíli o její roztěkanou pozornost zároveň ucházelo několik dalších lidí.

Pečlivě si prošel záznamy a záporné nálezy týkající se srdečního poškození, pravidelného EKG, patologické i jiné údaje a uvědomoval si, jak se mu stále intenzivněji svírá žaludek. Tu ženu údajně postihl doma srdeční infarkt, ale původní diagnóza se nepotvrdila. Jednalo se o hyperventilaci, což může být mnoho věcí včetně akutního záchvatu úzkosti.

Vrátil výkaz a odešel do jejího pokoje.

„Paní Timsonová?“

Hlas, který mu odpověděl, se ozval až za chvíli, ale byl pevný a ovládaný. „Ano?“

„Jsem doktor Mark Weiss. Smím jít dál?“

Několik minut si přátelsky povídali o nedůležitých věcech a Mark se snažil předvídat její konečnou reakci na skutečný účel jeho návštěvy. V pokoji byla nějaká květinová výzdoba, ale jinak tu byla sama a potvrdila, že příchod manžela nečeká ještě několik hodin.

„Louise, musím vám říct přesně, kdo jsem a proč jsem tady. Vy si to patrně nevybavujete, ale my už jsme se setkali v Kansas City. Došlo k tomu v nemocnici, když jsem tam přišel popovídat si s vaším manželem těsně po neštěstí.“

Zůstala nehybně ležet a pozorně si ho prohlížela a na tváři se jí objevila pouze nepatrná známka obavy. „Omlouvám se, ale já…“

„To nevadí. Jsem psycholog, který se zabývá problematikou civilního letectví, a zajímám se o tuto tragédii a proč k ní došlo. Zůstávám ve spojení se Státním výborem pro bezpečnost dopravy, i když je nezastupuji.“

Teď se jí ve tváři objevil poplašený výraz, oči jí kmitaly ke dveřím a zase zpět k židli, na které seděl. „Ale já si vás skutečně pamatuju. Vy jste… přišel o manželku při tom neštěstí. Ach můj bože! Manželku a dvě malé děti. Moc mě to mrzí, pane doktore.“ Do očí jí vstoupily slzy, zatímco Mark k ní napřáhl ruku a překvapilo ho, že ji pevně sevřela. „Tolik mě vaše ztráta trápí!“

Seděli pak chvilku mlčky, až Mark konečně prolomil ticho. „Zoufale nutně potřebuju pochopit, co se vlastně stalo, Louise.“

Přikývla, rty měla pevně stisknuté, ale neřekla nic.

„Zvlášť nutně potřebuju vědět, proč jste tak hluboce znepokojená.“ Držel se, aby jeho hlas zněl klidně a vyrovnaně, a doufal, že i ona bude reagovat bez emocí. Přesto byl připraven na nejhorší. Klidná odpověď ho zaskočila. „To nemůžu.“

„Promiňte, nerozumím tomu.“

„Já… já vám důvod nemůžu říct, doktore Weissi. Ale ujišťuju vás, že můj manžel to neštěstí nezpůsobil.“

„Nemůžete mi sdělit příčinu toho neštěstí nebo to, proč se vás to tak hluboce dotýká?“

„Ani jedno.“

Další ticho, při kterém Louise Timsonová zavřela oči a stále pevně tiskla Markovu ruku. Konečně se jí zachvěla víčka a ona otevřela oči a šeptem promluvila. „Nemůžu. Nemůžu vám to říct… je to… je to…“

„Co?“

Oči se jí opět zavřely a hlava se jí začala trhavě pohybovat dopředu a dozadu, nejdřív pomalu, potom rychleji. „Ne. Nemůžu. Jenom svému knězi.“

„Chcete mi tím, Louise, sdělit, že jste vy nějakým způsobem zodpovědná? Že jste něco udělala? Že ta příčina tkví ve vašem jednání?“

Odtáhla ruku, pak si obě zkřížila přes ňadra v obranném gestu. „Já vám to nikdy nemůžu říct. Ublížilo by to Dickovi. Ale on za to není zodpovědný. To já.“

Potřeba postupovat s rozvahou odborníka svedla v Markově mysli bleskový boj se sžíravou osobní potřebou dozvědět se pravdu. Nakonec slavil úspěch jeho výcvik psychologa.

„Tak dobře. Přestanu se už vyptávat.“ Mark vyndal navštívenku, vložil ji Louise do ruky a přitiskl jí prsty okolo ní.

„Schovejte si ji na nějakém bezpečném místě, prosím vás. Až budete připravená, budu tady. Vrátím se kdykoli, v kteroukoli denní či noční dobu.“

Nakonec přikývla a Mark velice neochotně povstal. Veškeré hlasy z hloubi jeho duše se dožadovaly dalších otázek, volaly, že by měl, bude-li to nutné, ty odpovědi z ní vyrvat třeba násilím.

„Ale ještě něco. A prosím vás, nezapomeňte na to. Vy za to nejste zodpovědná. Žádná osoba sama o sobě nemůže být za takovou věc zodpovědná. Je to celý řetěz příčin, rozumíte mi? Ať už se domníváte, že jste udělala cokoli, to neštěstí se mohlo přihodit, i kdybyste do toho nebyla nijak zapletená.“

Nenásledovalo žádné přikývnutí, jen ho pozorovaly její oči plné smutku a slz.

„Chcete, abych už odešel?“ zeptal se a doufal, že její odpověď bude záporná.

Ale Louise Timsonová pomalu přikývla.

„Zavoláte mi, až… jestliže… budete připravená?“

„Ano.“

Na cestě zpátky k autu se Mark rozhodoval, že by měl zavolat buď Joeovi Wallingfordovi, nebo Andymu Wallaceovi, či snad znovu Susan Kellyové. Ta určitě chápe situaci z jeho úhlu pohledu. Nicméně jak ona, tak Andy ho varovali, že bude nesmírně těžké Joea přemluvit či přesvědčit, že motivace způsobené selháním lidského faktoru jsou nejdůležitějším klíčem v rovnici popisující bezpečnost leteckého provozu.

Během slyšení v Kansas City se mu nepodařilo zastihnout Joea o samotě. Náhle však myšlenka, že by měl zajet přímo na letiště Dallas – Fort Worth a ihned odletět do Washingtonu dávala víc smyslu než cokoli jiného. Když se zastavil a promýšlel to, uvědomil si, že stejně nemá, kam jinam by šel, aniž by to opět vyvolalo děsivý kolotoč vzpomínek. Mark se zastavil u telefonní budky a zavolal Wallingfordovi, smluvil si s ním schůzku na pátek ráno a pak se ujistil, že magnetofonovou pásku a s ní související dokumenty z jednoho telefonního rozhovoru do Kansas City má stále ještě v aktovce. Bylo načase ukázat Joeovi, s čím mají opravdu co do činění.

*****

Měl skutečně po celý den ryzí snahu myšlenkami neodbíhat od pracovních záležitostí, ale sladké vzpomínky na předchozí noc se Susan Kellyovou v náručí ho odváděly dokonce i od pocitů blízkých panice, jež prožíval kvůli hrozbě, že přijde o práci ve Státním výboru pro bezpečnost dopravy. Susan ho uprostřed noci přistihla, jak se opírá o loket a pozorně si prohlíží křivky jejího obličeje, zatímco ona leží zachumlaná v příjemném teple. Víčka se jí zachvěla, a když otevřela oči, rozlil se jí po tváři lišácký úsměv. „Copak to provádíte, pane?“ byla její první slova pronesená smyslným hlasem, který Joea opět přivedl zpět na zem.

„Téměř se mi nedaří uvěřit, že jsi skutečná. Nechce se mi přijít o jediný okamžik,“ odpověděl jí a vnořil se do jejího úsměvu a také ještě jednou do její náruče.

Senátor Martinson již ve čtvrtek ráno pozval Joea na pozdní oběd a on, aniž se přeptal, jak dopadla Susanina konfrontace s Farrisem, odešel z kanceláře na schůzku se senátorem ve dvě po poledni. Na tu krátkou cestu do nedaleké tiché restaurace severně od Bílého domu se vydal autem. Takřka hodinu pak polední provoz ve městě a nouze o místa na zaparkování prověřovaly jeho trpělivost.

Kell ho pozdravil s nehraným potěšením a zavedl ho dozadu do oddělené jídelny, kde si budou moci pohovořit beze svědků. Za normálních okolností by Joea vědomí, že ho hostí senátor, naplnilo tichou pýchou, ale dělo se toho v těchto dnech příliš mnoho. Navíc začal považovat Kella za skutečného přítele, který, jak zjišťoval, pro něj znamenal přínos i v tom, jak se mu dařilo nově hodnotit situaci. Už týden před slyšením sám senátorovi zavolal a prosil ho, aby mu pomohl proniknout kamennou zdí, kterou ministerstvo obrany obklopilo jak projekt „Brilantních oblázků“, tak sledovací radarový modul.

„Dozvěděl ses už něco o tom radaru, Kelle?“

Martinson zavrtěl hlavou. „Ještě ne. Ale dělám, co je v mých silách, abych něco zjistil. Kvůli tomu jsem ale nevolal. Chci totiž z tebe vytřískat nějaké nápady, samozřejmě že pro nás oba platí, že je to naprosto neoficiální.“

Kell již před časem Joeovi sdělil, že ho nesmírně zaujal průběh slyšení v Kansas City, výslechy svědků, způsob vyšetřování i nasazení celého vyšetřovacího týmu. Rovněž mu však neušlo, jakým potížím musí při vyšetřování čelit, a potřeboval by pomoc, aby je dokázal vůbec definovat.

„Například jaké nápady máš na mysli?“

„Tak třeba havárie u North America Air je pouze jedním z mnoha vyšetřování, která provádíte, Joe. Z posledních čísel vysvítá, že ve vaší instituci pracují asi tři stovky lidí, a to jak ve Washingtonu, tak i v regionálních kancelářích. Pro všechno na světě, jak se můžete postarat o všechna ta letecká neštěstí, a přitom ještě zvládat železnici, moře, potrubní havárie a bůhví co ještě –“

„Taky dálnice.“

„Jo a neštěstí na dálnici. Jak to dokážete stihnout?“

Joe se na Kella s úsměvem zadíval. „Je to jednoduché jak facka. Nedokážeme to a taky to nestíháme. Většině z nich věnujeme tolik pozornosti, kolik nám okolnosti dovolí, hlavně se „ale soustřeďujeme na případy, které budí nadměrnou pozornost, a ostatní necháváme, ať se o ně postará někdo jiný. A že je těch druhých víc než dost.“

„Uveď mi nějaké podrobnosti.“

Jakmile Kell s touhle žádostí přišel, Joeovi začalo před očima blikat výstražné světlo. Toto bylo pole působnosti Deana Farrise. Dostal by infarkt, kdyby viděl Joea obědvat právě s tímhle senátorem, jenž pomáhá hýbat nitkami vedoucími až do peněženky Státního výboru pro bezpečnost dopravy, natož kdyby slyšel, co Joe právě řekl.

„Kelle, ehm, mám jisté zábrany, abych o těchhle věcech mluvil.“

Senátor se zatvářil překvapeně. „Proč? Z hlediska přístupu k tajným informacím jsem proklepnutý.“

„Ale kvůli tomu ne! Podívej, s Deanem Farrisem mám potíže už teď.“ Joe mu pak vylíčil události posledních několika měsíců a rostoucí napětí mezi nimi, aniž však zacházel do podrobností o nátlaku ze strany letecké asociace a North America Air. „V podstatě se vměšuje do vyšetřování, kdykoli se mu zachce, a z důvodů, které neuznávám za dostatečně vážné. Je tam ale pánem a velitelem, jak mi všichni neopomenou při každé příležitosti připomínat. Mohl se zbláznit, když jsem tě přizval jako pozorovatele, a nepostupoval jsem podle zaběhaného protokolu.“

Kell se konečně usmál. „Mně normální protokol leze pěkně na nervy. Překáží v rozletu.“

„Jo, v tom jsem s tebou zajedno, ale on ne. Narážím ale na tohle… Kdyby zjistil, že jsem kritizoval výbor a odhaloval před tebou, jak to uvnitř chodí, vyhodil by mě a ani bych se neohlídl.“

„Hmm.“ Senátor chvíli zamyšleně zíral na zeď a napůl snědenou slanou tyčinkou ťukal do stolu. Konečně se otočil opět k Joeovi. „Vážím si tvého přístupu, Joe, ale tvůj výbor potřebuje reformu, a ačkoli ti nemůžu zaručit, že tě budu moct chránit, rozhodně o to budu usilovat.“

„Já to chápu, jenže nejsem politik, Kelle, ale pouhý vyšetřovatel.“

„No dobře,“ Kell zvedl obě ruce, „dobře, ale chci, abys o tom alespoň přemýšlel. Jestli svou práci a váš výbor miluješ tak, jak si myslím, tak víš zatraceně dobře, že existuje celý balík věcí, které potřebují změnit. Ono nestačí jen získat víc peněz. Víš, mě považují za liberálního republikána, protože si myslím, že určité problémy se dají vyřešit pouze kombinací přestavby vlády a penězi. Ty potřebuješ víc peněz, jistě, ale potřebuje to vymyslet, co ještě k tomu. Ve Státním výboru pro bezpečnost dopravy se za šestnáct let nic nezměnilo a já osobně si myslím, že vás čekají velké problémy.“

„Máš rozhodně velice dobré zdroje informací.“

„Víš, část z toho mi svitla, když jsem sledoval vaši činnost během posledních pár měsíců. Druhá část se dá připsat práci jedné osoby z mého štábu pracující na částečný úvazek, která něco ví o vyšetřování nehod.“

„Kdo je to?“

„Ještě ne, Joe. Chci, abys slíbil, že si rozmyslíš, jestli pomůžeš, a to i s rizikem, že přijdeš o práci, i když tě budu chtít toho uchránit.“

Martinson byl upřímný, o tom nepochyboval, ale to pozvání znamenalo až přílišné nebezpečí. Kdyby dokázal přečkat problémy, které si už teď s Farrisem nadělal, a zachoval si své postavení, navíc s jiskřivou přítomností Susan Kellyové jen o pár kroků dál na téže chodbě, nu, vlastně by se to ani tak moc nelišilo od jeho vlastní představy ráje. Politika a měnění chodu světa, to bylo pro jiné, jako například pro charismatického a energického senátora, který právě sedí naproti němu.

„Slíbím ti jen to, že o tom budu přemýšlet,“ prohlásil nakonec Joe.

„Bezvadné! To je báječné. Měl bych asi dodat, že když nám přece jen pomůžeš, Farris to pravděpodobně stejně nezjistí, i když ani to nemůžu zaručit.“

„Víš, Kelle, asi bych ti měl říct, že mě Farris včera odvolal z vyšetřování toho neštěstí v Kansas City.“

„Proč to?“

„Protože nejsem ochoten nebrat v potaz podivnou reakci North America Air při prošetřování lékařských záznamů kapitána Timsona, a taky proto, že nehodlám nevnímat nezodpovězené otázky kolem toho radaru.“

„Joe, slíbil jsem ti, že získám definitivní odpověď, co se té radarové jednotky týká, a taky se o to snažím. Ale opravdu si nemyslím, že lžou. Podle mě by to představovalo obrovské riziko, kdyby lhali Kongresu. Nedokážu si představit, proč by to dělali. Získal jsem ujištění z nejvyšších míst Pentagonu, se kterými jednám jako člen Výboru ozbrojených sil, že ta jednotka nebyla v provozu.“

Joe se podíval Martinsonovi do očí a uvědomoval si, že senátor myslí svá slova zcela upřímně. „Já bych to vyjádřil asi tak, že si musím být… jistý bez jediného stínu pochybnosti.“

„Dej mi čas! Svádím taky pekelné boje s celým projektem ‚Oblázků‘ a se skalními zastánci projektu Kosmické obranné iniciativy. A navíc stále ještě tiká časovaná bomba kvůli mé přítomnosti na kansaském letišti.“

„Jak se to vyvíjí?“ Slova Jeffa Perkinse zazněla Joeovi v uších, ale tehdy šlo o čistě soukromé sdělení.

„Je zcela možné, že mě budou žalovat, Joe, což je nic ve srovnání s tím, kdyby si to našlo cestičku do sdělovacích prostředků. Dosud, jak mi Cynthia zdůraznila, jsem měl obrovské štěstí, že se toho nechytil žádný agilní novinář a nevzal si to za své. Jenže je to jen otázka času. Kruci, až se to ostatní členové výboru dozvědí, tak zažijí pořádný šok. Cynthia na mně chce, abych svolal tiskovou konferenci a šel s pravdou na světlo. Jenže já ještě nejsem tak docela připravený spáchat politickou sebevraždu, ale řekl bych, že si zahrávám s něčím, co mě stejně nakonec nemine. Jen nevím, jak na to budou reagovat moji voliči nebo mí kolegové, když už je o tom řeč.“ Kell Martinson si povzdechl a zvedl obočí; posadil se zpříma a opřel se. „Asi jsem měl taky říct, že má nabídka rovněž závisí na tom, jestli zůstanu ve funkci. Můžu dopadnout špatně při pokusu o znovuzvolení, jestli se to dostane ven. Můžu ti říct, že když něco tak nevinného člověku bouchne přímo do obličeje…“

Jeden z číšníků nakoukl do místnosti s plnou konvicí kávy, ale Kell ho mávnutím ruky odehnal. „Jediná dobrá věc na tom celém je, že můj poradce – ta mladá dáma – v tom letadle neseděla.“

„Rád bych ji jednoho dne poznal,“ poznamenal Joe, ale hlavu měl plnou myšlenek na Susan.

Kell se zeširoka usmál, úsměv se mu neustále dál rozléval po tváři, až si nakonec uvědomil, že přímo září, a trochu se ovládl. „Udělám s tebou dohodu, Josephe. Ty se mi pokusíš pomoct, a já tě představím mé budoucí druhé ženě.“ Za předpokladu, pomyslel si v duchu, že se mi podaří ji přesvědčit a dovléct ji někam k oltáři.

21 KAPITOLA

PÁTEK 7. PROSINCE

Po oba dny, kdy probíhalo veřejné slyšení konané Státním výborem pro bezpečnost dopravy, dojížděl John Tarvin těch skoro pětašedesát kilometrů ze svého domova poblíž Leavenworthu v Kansasu na letiště Kansas City. Zůstal tehdy v pondělí i v úterý sedět nikým nepoznán mezi posluchači a doufal, že uslyší při svědeckých výpovědích něco, co by mohlo zahnat jeho vzrůstající úzkost. Od té noci, kdy ke katastrofě došlo, přečetl každou novinovou zprávu, která mu přišla pod ruku, a byl si až úzkostně vědom podezření, které padalo na přesouvanou radarovou jednotku – na to obrovské vozidlo vážící skoro 45 tun, které pro ministerstvo obrany zkonstruovala firma, jež ho v Leavenworthu zaměstnávala –, že zavinila to letecké neštěstí. Tarvin dlouho doufal, že to byl jen výmysl, který vzešel od lidí ze skupiny kolem Larry Wilkinse, a téměř přesvědčil sám sebe, že odmítavému postoji vojenského letectva a ministerstva obrany se dá věřit. Pak se mu však dostal do rukou článek o podezřelých přerušeních dodávky elektrického proudu zaznamenaných v řídicí věži letiště a Tarvin ta slova četl s poklesávajícím srdcem a svírajícím se žaludkem. Doba toho přerušení nemohla být náhodná! Ta jistota ho drtila.

Jen hrstka lidí na celém světě věděla, že tu noc, kdy došlo ke srážce letadel, seděl v kabině řidiče radarového samohybného monstra, ale už vůbec nikdo, jeho ženu nevyjímaje, nemohl tušit, co se doopravdy událo. To dilema, jestli o tom má, nebo nemá povědět někomu dalšímu a porušit tím bezpečnostní předpisy, a tím i přijít o práci, ho rvalo na kusy. Obě noci, na úterý i na středu, nezamhouřil oka a čtvrtek časně ráno ho zastihl chodícího sem a tam, dokud se konečně nerozhodl, že ještě týden počká. Nevyřeší-li se to do té doby, přesvědčil sám sebe, bude muset jednat.

*****

Ranní slunce proniklo do ložnice a Susan Kellyová se slastně protáhla. Nikým neviděný úsměv jí zalil tvář a vlastně podvědomě vydala tichý zvuk uspokojení maskovaný šustěním prostěradel a povlaků, jak se přetočila a vztáhla ruku k Joeovi – on tam však nebyl. Susan prudce otevřela oči, neochotně se probrala ze svých smyslných snů. Až teď si uvědomila, že už uběhl celý den od chvíle, kdy opustila Joeovu ložnici. Byla sama ve svém bytě a litovala toho.

Již za hodinu vjížděla Susan do podzemních garáží budovy Federální letecké asociace, bravurně zvládla levotočivou otočku do pravého úhlu a zastavila před budkou hlídače parkoviště. Jeden z dvoučlenné neustále podmračené a nepříjemné osádky garáží si od ní bez nejmenší poznámky vzal klíčky a znechuceně se svalil na přední sedadlo. Obvykle ji takové chování lezlo pěkně na nervy, ale dnešního zvláštního rána nic takového nezaznamenala. Na druhém konci garáží již Susan zachytila pohledem dobře známé auto stojící v rohu, po kterém podvědomě pátrala, hned jak vjela do garáží. Přítomnost toho vozu znamenala, že Joe je již v budově. Ani v nejmenším to nebylo nepříjemné pomyšlení a všechny ostatní pocity jí to vypudilo z hlavy. Pro někoho tak puntičkářského, jako byla ona, by vlastně změť pocitů, které se k Joeovi vztahovaly, měla být rozčilující. Zaprvé by se měla obávat obludných klevet, jež by se mohly začít šířit mezi lidmi výboru. Ale něco ji příjemně spalovalo, ne snad láska, ale naprosto jasně se jí „zmocňovalo něco tomu podobného“ – ten obrat z milostných románů kdysi bytostně nesnášela. Ano, přiznávala svému pragmatickému já, okouzlení Joem nemělo řád či směr, bylo částečně dáno sexuální žádostí, troufalou, možná i nevhodnou, v každém případě z profesionálního hlediska nebezpečnou. Jenže na druhou stranu si musela přiznat, že tak hezky a tak žensky se necítila už hodně let.

Susan se podívala na hodinky, silou vůle se odpoutala od myšlenek na Joea a vzala na vědomí skutečnost, že má půl hodiny zpoždění. Tento pro ni značně netypický úkaz způsobila hlavně opatrná jízda v hustém provozu zasněžených ulic. Nyní ji však čeká důležité měření sil s Deanem Farrisem, při kterém by se mělo rozhodnout kdo s koho. Předseda odložil včerejší schůzi, ale dnes ráno ho ona i ostatní členové výboru ho zaženou do slepé uličky a budou na něm požadovat vysvětlení jeho do nebe volajícího a neprofesionálního zacházení s Joem. Kupodivu Susan neprožívala žádné zvláštní obavy v očekávání tohoto měření sil. Cítila se klidná a vyrovnaná a optimisticky naladěná. Obzvlášť když vstoupila do velké rohové kanceláře v osmém poschodí a všimla si předmětu stojícího přímo uprostřed záznamníku na jejím pracovním stole – malé křišťálové vázy něžně podpírající jednu jedinou rudou růži. Žádný lístek k ní přiložen nebyl, však taky žádného nebylo zapotřebí.

V téže chvíli bývalý vrchní vyšetřovatel havárie letadel North America Air seděl v kanceláři na druhé straně budovy a pročítal celou hromadu novinových výstřižků, které mu přinesla Beverly Bronsonová. North America Air ve středu náhle podala žalobu na společnost Airbus, ve které tvrdila, že havárii zavinilo ovládání letových funkcí letounu, a snažila se získat výhodu v bitvě o přízeň veřejnosti v otázce, koho lze z neštěstí vinit. Toto oznámení přišlo ve čtvrtek pozdě odpoledne z Dallasu. Buď kapitánův pákový ovladač, udávala žaloba (podle novin New York Times), byl vadný, nebo celý systém nebyl „odrušen“ proti elektromagnetické interferenci zvenčí, ale v každém případě je prý Airbus opomněl varovat před možnými riziky. Tato letecká společnost sama vydala od pátečního rána zákaz vzletu všem svým zbývajícím devatenácti letounům Airbus 320, což zdůvodňovala inspekcí celého systému ovládání. To je ale parta šašků, blesklo Joeovi hlavou. Nemají nejmenší důkaz, dokonce ani nejmenší tušení, kde by mohli začít hledat vady, a tudíž co podrobit inspekci, a klidně ohrozí veškeré investice společnosti, jen aby mohli před veřejností svalit vinu na Airbus. Joea to na nejvyšší míru znechutilo, i když se nedalo tvrdit, že by takové chování velké korporace zažil poprvé. Vedení společnosti North America Air se zjevně rozhodlo postavit kolem kapitána Timsona zeď, neboť on samozřejmě na neštěstí nést vinu nemohl. Joe si to zprvu rovněž myslel, ale teď…

Nit jeho myšlenek přetrhlo zazvonění telefonu.

„Joe?“ Hlas patřil Johnu Phelpsovi volajícímu zjevně mezistátně. Joe musel hodně rychle v duchu zapnout, aby si uvědomil, že John zaujal místo ve výjezdním vyšetřovacím týmu, jenž měl zjistit příčinu leteckého neštěstí společnosti Miami Air na Floridě.

„Johne? To jsi ty?“

„Ano. Joe, jdi do Dankers baru a pověz Karen, že jsi tam,“ John Phelps se odmlčel.

„Cože? Řekni to ještě jednou, Johne.“

„Joe, důvěřuj mi, a udělej přesně to, o co tě žádám. Vysvětlím ti to potom. Dankers. A Karen, jedna ze servírek. Ta, kterou jsem vloni přivedl na ten večírek…“

„Jo, jo, já se na Karen pamatuju, ale proč?“

„Prostě tam dojdi.“ A telefon oněměl.

Joe se opřel v židli. Co teď? Oči se mu zatoulaly ke knihovně po levé ruce, k mezeře mezi dvěma kancelářskými složkami, jež z nějakého důvodu upoutala jeho pozornost. Měl by tam být další lepenkový pořadač s časopisy a kroužkový poznámkový blok, které si někdo vypůjčil. Ale vždyť ano, uvědomil si, to byl materiál o zastarávání letadel. Půjčil ho… ano, právě Johnu Phelpsovi.

Joe ihned vyskočil ze židle, sebral svchník a mezi poletujícími vločkami zamířil k nedalekému dennímu baru. Uvažoval o tom, co asi právě teď dělá Susan, a přistihl se, jak moc touží, aby jí mohl povědět o Johnu Phlepsovi a jeho prapodivné žádosti. Ale nejdřív se pokusí kolegovi vyhovět.

*****

„Ach ano, pane Wallingforde. Mám tu vzkaz, který mě John donutil napsat.“ Karen podala Joeovi útržek papíru a sklenici vody. Potom zmizela za svými povinnostmi.

Na lístku stálo: „Prosím tě, ihned zavolej J. P. na 305-463-9667. Plať to pouze ze soukromého účtu a nepoužij kreditní kartu agentury.“

Stále podivnější, pomyslel si Joe. Věděl, že nedaleko umyvárny je telefonní automat, a pustil se směrem k němu. Vyťukal číslo své osobní kreditní karty a čekal, až se ozve první zazvonění. Telefon někdo okamžitě zvedl.

„Joe?“

„Ano, Johne, jsi to ty?“

„Ano.“

„Proč všechny ty cavyky tajného agenta? Kde jsi?“ Joe slyšel v pozadí hluk projíždějících aut.

„U telefonního automatu u dálnice poblíž místa neštěstí. Joe, mám tu velký, převeliký problém. Ve skutečnosti z toho můžeme mít všichni pořádný malér.“

„Vysvětli mi to trochu.“

„Slyšel jsem o tom, k čemu došlo mezi tebou a Deanem, ale pořád ještě jsi šéf oddělení nehod, takže je to v pořádku, že se hlásím tobě, ne?“

„Samozřejmě, Johne. Ale já…“

„A ty jsi teď ten poslední, který by běžel za předsedou, že je to tak? Potřebuju, abys mi na to dal slovo, Joe.“

Joe začínal být pořádně podrážděný. „Tak už se sakra vymáčkni, Johne! Samozřejmě že máš mé slovo.“

„Tak jo. Joe, pamatuješ se, jak jsem sem už jednou jel, když tyhle aerolinie, je to pár měsíců, měly u jiného Boeingu 737 problémy se selháním tlaku v kabině?“

„Matně.“

„Byl to tentýž den, kdy došlo k té havárce North America Air v Kansas City. Dělalo mi to velké starosti, protože tu dekompresi zavinila skutečně špatná údržba, a tak jsem chtěl zjistit víc. Místní pobočka letecké asociace v Miami mi ale začala házet klacky pod nohy a vzápětí mi Dean přikázal, abych se tou záležitostí přestal zabývat, tvrdil, že hoši z letecké asociace si už budou vědět rady.“

„A s čím si měli vědět rady?“

„S inspekcí kvality, jak tihle lidé v Miami Air opravují své staré sedmsetsedmatřicítky. Jenže pak jsem se doslechl, že opravy se provádějí mimo Státy v opravářských dílnách, které nedávno dostaly od naší letecké asociace papír opravňující je provádět přestavby nařízené po inspekci zastarávajících letek. Víš, jak letecká asociace rozhodla, že když stroj dosáhne určitého stáří, musí se určité části úplně přestavět a renovovat v souladu s předpisy o způsobilosti k letu, které radši vydali, než aby nechali aerolinky jenom přihlížet, jak jim letadla chátrají před očima?“

„Jo, všechno tohle znám jak své boty, Johne.“

„Jenže, Joe, tady máme spoustu mrtvých a sedmsetsedmatřicítku, která se rozpadla ve vzduchu, když po startu vystoupala do výšky přes sedm tisíc metrů. Ani náznak, že by šlo o výbuch bomby; ve skutečnosti to začíná hodně připomínat neštěstí letadla Far Eastern Airlines na Tchajwanu v roce 1982, kterému odpadla spodní část, neboť tudy protékala slaná voda z nádrží s rybami naložených v zavazadlovém prostoru.“

„No a dál?“

„Takže záznamy z inspekce Federální letecké asociace o údržbě u tohoto letadla, které jsem si vyžádal, když jsem včera dorazil, ukazují, že povinná přestavba se prováděla v letech 1988 a 1989. Práci svěřili někomu do Bogoty a federální asociace ji schválila. Výsledek měl na všech letadlech Miami Air zkontrolovat tým asociace odtud z Floridy, hned jak se mašiny vrátily z opraven v Kolumbii. Jak ale víme, povětšinou to znamená, že tak maximálně zkontrolují, jestli jsou v pořádku papíry. Ale teď se podrž.“

„Už se držím,“ odpověděl Joe na nejvyšší míru zvědavý a toužící po tom, aby to John už konečně ze sebe vysypal.

„V lokalitě 390, vně kabiny první třídy, měl být zbrusu nový díl pláště. Teď právě mám ten kus kovu v ruce, Joe, sebral jsem ho z místa, kde se letadlo zřítilo. Tenhle díl by neměl být starší než dva roky. Jenže má za sebou nejméně dvacet let provozu, Joe, a stejně na tom jsou i ostatní části, které jsem našel a měly být správně úplně nové!“

„Víš to určitě?“

„Vůbec o tom nepochybuj. Možnost, že by takováhle silná koroze mohla vzniknout za méně než dva roky, zkrátka neexistuje, pokud by nenechali ten zatracený stroj máčet ve slané vodě v nějakých docích. Je to naprosto vyloučené. Na papíře to letadlo přestavěné bylo, ale ve skutečnosti k tomu nedošlo ani náhodou.“

Joe vteřinu uvažoval a nevěnoval sebemenší pozornost zvukům otevíraných a zavíraných dveří na toaletu. „Johne, je to sice nesmírně závažné zjištění, to určitě, ale proč to utajování?“

„Řekli mi,“ spustil Phelps, „když jsem neustále naléhal na pobočku letecké asociace v Miami, abych to nechal být. Nakonec jsem vzal jednoho známého, který tam pracuje, na večeři. Teď mluvím o té záležitosti staré dva měsíce. Zeptal jsem se ho, odkud vítr fouká, a on, když věděl, že to zůstane jen mezi námi, mi prozradil, že je za tím druhý nejmocnější člověk v letecké asociaci, což je Bill Caldwell. Můj známý tvrdí, že on a všichni jeho lidé se musí mít hodně na pozoru, když jde o Miami Air, protože předseda správní rady a provozní viceprezident aerolinek jsou oba bývalí vysocí úřadové asociace ve Washingtonu a s Caldwellem jsou prý jedna ruka. Pokaždé když řadoví inspektoři tady kvůli něčemu jdou po Miami Air, ať už je to jakkoli závažné porušení předpisů, hned si je zavolá na kobereček jejich šéf a upozorní je, že vítr fouká až z Washingtonu.“

„Jenže to bude proklatě těžké dokázat, Johne.“

„Pánbůh mi pomáhej, Joe, faktem je, že jsem padl na jednu jejich neoficiální písemnou zprávu, která to dokazuje. A že mi s tím někdo shůry nejspíš opravdu pomohl. Joe, poslechni si tohle. Já sám tomu nemůžu uvěřit. Donutil jsem Miami Air, aby mi dali kopie jejich manuálů o provozu a údržbě, a jeden z šéfů mi je sem osobně donesl, až když si uvědomil, že to tu obrátím vzhůru nohama, když mi nevyhoví. Takže si takhle sedím včera večer tady v hotelu a otevřu jeden z těch velkých svazků, když z toho vypadne rukou psaná zpráva od předsedy správní rady Miami Air viceprezidentovi pro provoz, která se o tom propojení zmiňuje, a říká se v ní ještě navíc, že Caldwell pěkně zatápí tomu ‚profesorovi z výboru‘, aby ho přiměl odvolat ty své psy. Jasně že se to nemělo dostat nikam mimo aerolinky, ale já to mám v ruce! Nicméně jsem se toho ani nedotkl, aby na tom nebyly jiné otisky než ty původní, protože jak ten papírek vypadl, už jsem něco čul. Zvedl jsem to milé psaníčko, až když jsem si natáhl latexové rukavice, což znamená, že možné otisky kohokoli, kdo to napsal a dotkl se papíru, na tom pořád jsou a dají se sejmout. Pravděpodobně v nějaké laboratoři FBI. Existuje nějaké metoda, při níž se použije ninhydrin, která to dokáže. A Joe, ten text byl napsaný den předtím, než mě Farris skutečně z toho případu v říjnu odvolal.“

„Prokristapána, Johne! Ti chlápci nebyli z asociace dostatečně dlouho pryč, aby se na ně nevztahoval zákon, který takový nátlak zakazuje, že ne?“

„Myslím, že ne. Jenže Joe, co já mám teď dělat? Nikdo jiný z týmu o tom nic netuší a já vím, že Dean má své špicly, takže se neodvažuju svěřit tu zprávu ani ty informace nikomu z těch, kdo jsou tady se mnou. Vedoucí skupiny, která zkoumá technický stav letadla, už je teď sice na stopě tomu švindlu s podvodně ověřenými přestavbami existujícími pouze na papíru, já tu ale sedím přímo na sudu s prachem.“

„Nemohl bys tu zprávu zkopírovat a poslat mi několik kopií přes doručovatelskou službu Fed Ex a pak originál někde zamknout?“

„Co se týče kopií i toho originálu, tak to už jsem udělal. Dvě kopie ti pošlu přes Fed Ex na tvou domácí adresu už dneska odpoledne, takže ti je doručí domů v sobotu.“

Joe se domluvil s Phelpsem, že mu zavolá do hotelu Naples na Floridě během večera, a ukončil hovor. Hlava se mu z toho lehce točila. Johnův poslední výrok se mu zdál nesmyslný, ale Joe se najednou přistihl, že se kolem sebe opatrně rozhlíží, aby se přesvědčil, že ho nikdo neposlouchal. „Dávej na sebe pozor, Joe!“ varoval ho před chvílí John. „Hlídej si záda. Nikdo teď nedokáže odhadnout, kam až to zajde.“

Joe odcházel z baru Dankers hladový, ale příliš si to neuvědomoval a vydal se zpátky do kanceláře. Farris se do toho zamotal pravděpodobně jen jako trouba, který hloupě naletěl, což zase nebylo nic tak nečekaného. Takže já že se s tím intrikánem Caldwellem nemůžu měřit, co? No, profesore, jak vidno, vy taky ne.

Krátká procházka na studeném povětří, které přiválo do města, mu dělala dobře, ale on to téměř nevnímal. V hlavě měl plno věcí, které si musel promyslet, a přes hluboce zneklidňující podtext si uvědomoval, že pociťuje určitý druh rozjaření, že mu nezbývá než čelit takovým skrytým spodním proudům.

Jediným spojením mezi havárií Miami Air a srážkou u North America Air byl Caldwell, ale nějaká pojítka by se bezesporu našla. Otázkou zůstávalo, jak hluboko to propojení jde a také, co by on mohl a co by případně měl v tom případě teď udělat?

Joe vklouzl za psací stůl a ihned vytočil číslo Jeffa Perkinse v Kansas City. Ozval se mu nezúčastněný hlas sekretářky regionální pobočky FBI, která si zaznamenala Joeovo jméno a číslo.

Agent Perkins mu však zavolal během deseti minut odněkud „z terénu“, jak to nazvala.

„Joe? Úplná telepatie.“

„Což znamená?“

„Že jsem ti právě chtěl volat. Jsi sám?“

„Ano. Proč?“

„A nemáš zapnutý hlasitý odposlech, že ne?“

„Přesně tak. Je tady jen můj ošoupaný, vládou placený Bellův aparát a moje maličkost. Snad si taky nebudeš hrát na tajného agenta?“

Perkins se odmlčel, zatímco si v duchu srovnával nelogičnost otázky, pak si toho přestal všímat a pokračoval: „Požádals mě, abych se podíval na vlastnictví akcií výrobců letadel, co se jednoho jedince týká, což jsem udělal, i když mi chvíli trvalo, než jsem se k tomu dostal.“

„Tak to je fajn… aspoň myslím.“

„Takže, Joe, ten tvůj člověk z asociace nevlastní žádné akcie ani u Boeingu, McDonnella Douglase, ani nikoho podobného a na svých federálních daňových přiznáních taky žádné uvedené nemá.“

„Tak jo. Víš, jen jsem…“

„Počkej! To není všechno. Objevil jsem skutečně jedno jméno, které ti je značně blízko a které vyjelo z počítače, a to ve spojení s vlastnictvím pořádného balíku.“

„A kdo je to?“

„Nejdřív mě nech, abych ti řekl čeho a kolik. Nechci tě zbytečně dlouho napínat, ale na druhé straně bych chtěl, abys chápal, že jsem to nezískal ze záznamů akcií společností samotných, kde je záruka, že jsou aktualizované, takže moje informace může být zastaralá nebo chybná. Tenhle chlap vlastní pět tisíc akcií Boeingu a dva tisíce pět set akcií McDonnella Douglase a dvě stě akcií Lockheed a navíc, nezapsal je do daňového přiznání.“

„Kdo to je, Jeffe, kdo?“

„Dean Farris. Tvůj vážený předseda, kamaráde.“

To Joea naprosto uzemnilo, až se Jeff musel zeptat, jestli tam ještě je.

„Jo. Jo, já jen… nemůžu tomu uvěřit… jestli si to Vysvětluju dobře.“

„Jestli chceš, Joe, pokusím se ověřit pravdivost údajů podle seznamu vlastníků akcií u dotyčných společností, i když bych se tím mohl dostat do pěkného maléru u nás u federálky, jestli to přeženu.“

„Prosím tě o to, Jeffe. Víš, musím to vědět s naprostou jistotou.“

„Tak a teď si ještě užiješ jedno kolo v ringu, Joe. Ten tvůj Gardner, ten chlap s kopií pásky Federální letecké asociace z řídicí věže, víš, o kom mluvím?“

„Jo. Co je s ním?“ Joe si v tu chvíli položil ruku na čelo.

„V naší laborce se udělala analýza kopie pásky, kterou měla v rukou ta rozhlasová stanice, a provedla se srovnání s páskami nahranými na kazetovém magnetofonu velitele řídicí věže, na kterém se pořizovala nahrávka kopie pro Gardnera. Objevily se tam zvuky, které se kryly, ale nebyly na originální nahrávce.“

„Jinými slovy…“

„Páska, která se dostala nelegálně na veřejnost, pochází z kopie pořízené pro váš výbor.“

Takže mu Gardner doopravdy lhal! Ten přiblblý parchant! „Ví o tomhle Bill Caldwell z Federální letecké asociace?“

„Řekl bych, že to ví. Pokud vím, tak to on nás požádal o pomoc.“

Joe svému příteli z FBI mnohokrát poděkoval, a když ukončil rozhovor, nepřestával myslet na Gardnera. Nezbývá, než do toho zasvětit Farrise. Jelikož se v tom angažovaly jak letecká asociace, tak federálové, Joe s tím bude muset za Farrisem zajít. Kopnout do toho Gardnera! Vždyť on mi do očí lhal! Joe mrštil tužkou přes celou místnost až ke knihovně. Věděl, že to pro Gardnera bude znamenat konec, až se to rozkřikne. Nebyl to žádný nevinný počin, ani se to nedalo nazvat nevinnou lží, na to se dal vzít jed. Joe si pamatoval, že Nick předtím pracoval jako řídící letového provozu, a věděl rovněž, že vždycky měl sklon se do Federální letecké asociace trefovat za to, co mu podle jeho názoru provedli. Druhý problém byl osobní. Joe měl Nicka na povel, a ten se mu vymkl z rukou. Další z debaklů, který se Joeovi připíše na vrub, až s ním Farris bude dělat účetní uzávěrku. Ta myšlenka mu naprosto zahnala pomalu se vracející chuť k jídlu. Joe se právě chystal, že vyrazí jako vichřice z kanceláře, aby si našel Gardnera, když se ve dveřích objevil Mark Weiss. Nevzrušeně Joeovi vysvětlil, že má něco nesmírně závažného, o čem si s ním musí promluvit, a potom za sebou zavřel dveře kanceláře a podal mu zapečetěnou poštovní obálku.

„Co to je, doktore?“

Psycholog si na chvíli upřeně prohlížel okraj Joeova psacího stolu a promýšlel, jaká slova zvolit. Joe si všiml, že si ani nesundal svrchník, i když bylo v kanceláři teplo. Konečně doktor Weiss zvedl hlavu. „Vzpomínáte si, jak jsem vám říkal, že kapitán Timson něco zatajuje?“

„Ano.“

Mark zvedl ruku, aby už předem zamezil protestům. „Já vím, že jste mi oficiálně nevěřil; že jste mi nemohl věřit, aniž bych své tvrzení mohl podpořit nějakým důkazem. Doufal jsem, že během těch slyšení se ta záhada objasní –“

„To jsme si od toho slibovali všichni, viďte?“

„To ano, jenže já mám na mysli, zda Timson udělal nějakou hrubou chybu v pilotování a pak se kvůli tomu snažil překroutit skutečnost. Abych řekl pravdu, tak ani teď nevím, o jakou chybu by se mohlo jednat, a on tvrdošíjně opakuje, že se žádného pochybení nedopustil a že je na vině letadlo.“

Joe zvedl dlaň. „Marku, bojím se, že přes všechna odhalení během výslechů jsem osobně přesvědčen, že vojenské letectvo neříká pravdu. Všechna má tušení ukazují na elektronickou interferenci a na pokusy to zamaskovat. Samozřejmě to popřu, pronesete-li něco podobného mimo tuto místnost.“

„I to je možné, Joe, ale já mám důkaz, že Timson vás skutečně mylně informoval, a to přinejmenším v jednom případě, a myslím si –“

„Jaký důkaz? Je v té obálce?“

„Ano. Ale nechte mě domluvit. Mám za to, že vám můžu dokázat, že Timsonovi se buď ještě nevrátila paměť a vymýšlí si to, co říká, že se stalo, nebo ví, co se stalo, a pokouší se to překroutit.“

Joeovu pozornost to okamžitě zaujalo. Důkaz, se kterým by se dalo operovat, o který by se mohl opřít, jak se říká. Ale jaký druh důkazu může Weiss mít, aby tahle situace mohla nastat?

Mark mu vysvětlil, jaké zoufalství ho přepadlo po první návštěvě v Joeově kanceláři, i když vynechal, jak sžíravé bylo jeho pokušení ukrást pásku s hlasovým záznamem. Popsal mu, jak si přichystal magnetofon v hotelovém pokoji, jak si předtím sehnal jméno jednoho z techniků z laboratoře Státního výboru pro bezpečnost dopravy a jak se dozvěděl z výroku samotného Joea, že Andy Wallace bude vyslýchat kapitána během několika hodin po Markově telefonátu.

„Věděl jsem, Joe, že jestli si ten člověk skutečnost vymýšlí, nebo se ji snaží pozměnit, tak se toho obratu, který jsem mu přihrál, chytne a objeví se při jeho rozmluvě s Andym Wallacem.“ Mark pak položil jednu přepsanou stránku z rozhovoru na psací stůl. Černým silným kroužkem v něm byla vyznačena konkrétní Timsonova odpověď – ta, která obsahovala žádost o převzetí řízení: „Můj ovladač nereaguje. Převezmi to, Done, převezmi to!“

Mark otevřel obálku a pak z ní vyňal pásku, vsunul ji do malého kazetového magnetofonu a zmáčkl tlačítko přehrávání.

Zvuk Markova hlasu, který nejprve žádal recepční, aby mu sdělila datum a hodinu, a pak zvuk vytáčení jiného čísla, po kterém následoval hluboký, tlumený mužský hlas, který se ozval, když někdo na druhém konci zvedl telefon.

„Haló?“

„Je to kapitán Timson?“ zeptal se Mark. Nastalo ustarané odmlčení a potom přišla pomalá odpověď. Neozývala se z ní nějaká podezřívavost, jen zněla jaksi mlhavě. Ten muž byl pravděpodobně v té době pod vlivem léků proti bolesti.

„Ano… ano, to jsem já… ehm… kdo volá?“

„Kapitáne, je to pro mě moc těžké. Jsem Phil Baker z laboratoře Státního výboru pro bezpečnost dopravy ve Washingtonu.“

Joe vyslal k Markovi nesouhlasný pohled, ale odpovědí mu bylo neústupné pokrčení ramen.

„Ano?“

„Víte, Andy Wallace je na cestě tam k vám, aby si s vámi pohovořil, že?“

„Pan Wallace?… ano, má mi ještě zavolat, až dorazí na letiště. Proč?“

„No, víte, je mi to trochu trapné, pane. To je tak, my jsme ti, kteří přepisují do psané podoby hlasový záznam z pilotní kabiny, a už na tom pracujeme dva dni. Mám ale daný nejzazší termín, dokdy to musí být hotové, a to do dnešního večera, ale zasekl jsem se na jedné věci, na jedné části, kde nemůžu ta slova dost dobře rozluštit. Tedy za normálních okolností bychom tomu jednoduše věnovali víc času, ale jak už jsem řekl, mám na to čas jen dnes do večera, takže bych vás chtěl požádat o pomoc.“

Další ticho, jak si Timson promýšlel obsah slov. „Co potřebujete?“

„Kapitáne, na úplném konci pásky – a já vím, že to pro vás musí být moc těžké –, ale v posledních asi patnácti vteřinách, mám dojem, že vás slyším, jak říkáte něco jako, cituji: ‚Můj ovladač nereaguje. Převezmi to, Done, převezmi to.‘ To je maximum, co z toho dokážu rozluštit. Hraje to s tím, na co si vzpomínáte? Vybavujete si, že jste něco takového řekl?“

Timsonovi trvalo chvíli, než odpověděl, ale když se nakonec zmohl na odpověď, zněl jeho hlas znatelně energičtěji než dosud. „Zopakujte… zopakujte mi to, prosím vás, ještě jednou!“

„Tak jo. Bylo to: ‚Můj ovladač nereaguje. Převezmi to, Done, převezmi to!‘ Tak nějak to alespoň zní. Ušetříte mi půl dne práce, jestli to budete schopen potvrdit.“

„No… myslím, že to máte správně. Vím, že jsem musel… ehm, vím, že si pamatuju, že jsem to řekl, protože moje řízení, víte, nedělalo to, co dělat… mělo. Ano… vím určitě, že si vybavuju, že jsem to řekl.“

„Vynikající! Teď bych ale chtěl požádat ještě o jednu laskavost.“

„Ano?“

„Moc bych ocenil, kdybyste se o tomhle telefonátu nezmiňoval před Andym nebo Joem či před kýmkoli jiným od nás. Nebudu vám namlouvat, že bych kvůli tomu přišel o práci, protože to není pravda, ale byl by to trapas.“

Slyšel, jak si Timson s obtížemi odkašlal. „Nedělejte si starosti. Nezmíním se o tom. To nebude žádný problém.“

„Díky, kapitáne! A doufám, že už vás z nemocnice brzo pustí a budete se cítit lépe.“

„Díky!“ Následoval zvuk, jak umělá hmota dosedá na umělou hmotu, dutý náraz, jak se někdo nestrefil na první pokus sluchátkem do vidlice.

Mark cvaknutím vypnul magnetofon a zaklonil se. „V tu chvíli jsem si spočítal, Joe, že se teď uvidí, co udělá. Bylo to skutečně skvěle načasované mu tam to semínko zasadit. Ta slova jsem si samozřejmě vymyslil a použil jsem obrat, který by zdánlivě snímal vinu z kapitána – byla to slova pilota, který dělá, co je v jeho silách, aby zachránil porouchaný letoun. Měla Timsonovi znít jako něco, co by asi tak měl říct. Jenže jedinec, který se nacházel pod takovým stresem jako Timson, si nemohl uvědomit, jak nepravděpodobně by mu takový výraz bezmoci a rezignace – takový výkřik o pomoc – mohl vyjít z úst. Pro někoho v Timsonové postavení je to naprosto netypické. Počítal jsem s tím, že jestli můj rozbor byl správný, přesně ta slova se objeví v přepisu rozhovoru s Andym Wallacem, který následoval; prokáže to, že si Timson s pravdou zahrává a pořádně tápe, když tvrdí, že si vybavuje něco, co si ve skutečnosti vybavit nedokáže. A sám jste slyšel, jak rychle se na to upnul.“

Joe přikývl, i když byl stále ještě hluboce zamyšlený. Mark se odmlčel a pak opět pokračoval.

„Zapečetil jsem tu pásku do poštovní obálky a byl jste svědkem, že jsem ji před vámi otevřel, a tady je účet z hotelu, na kterém je započítán i poplatek za telefon, i číslo do Kansas City. Oboje jste viděl, že jsem z obálky vytáhl zároveň. Navíc, jak si vzpomínáte, jste mě slyšel, jak jsem požádal o datum a hodinu hotelovou spojovatelku, než jsem to kansaské číslo vyvolal.“

Zvuk ostře vydechnutého povzdechu naplnil místnost.

„Ten bídák, Marku, dostal jste ho! Nemůžu vaše metody schvalovat… ty můžou být i protiprávní, důkazy tudíž podvodně vylákané.“

„Já to riziko na sebe beru, Joe. Jestli mě chcete pohnat k soudu, ochotně tam půjdu. Ale pomyslete na to, co to dokazuje.“

Joe přikývl, posadil se zpříma a opřel se zády o opěradlo židle. „Dokazuje to, tak jak jste říkal, že se ten muž snaží překroutit pravdu. Jeho reakce, Marku, když nakonec tu pásku uslyšel, mluví za vše.“

A to Mark ještě nic nevěděl o Timsonových protestech adresovaných jejich výboru, že mu poskytli nepravý přepis hlasového záznamu z pilotní kabiny. Ani o otevřeně vyslovených podezřeních, že někdo ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy záznam zfalšoval, aby ho „dostali“. Skončilo to tehdy tím, že Andy vzal originální nahrávku k Timsonovi domů a přehrál mu ji, a teprve potom byl kapitán ochoten uvěřit, že je i přepis správný. „Musíme si o tomhle promluvit s Andym, ale řekl mi, že Timson prohlásil, že by byl přísahal, že na konci toho řekl víc. A pak se on i ty jeho aerolinie začali chovat, jako kdyby druhý pilot převzal řízení neoprávněně.“

„Co s tím budete dělat, Joe?“

Další povzdech, kdy Joe zároveň stočil dlouhý pohled někam směrem ke knihovně, ale před očima se mu vybavil jen Timsonův obličej. „Já nevím. Nevím, jestli jsme schopni ho potřít… potřít tu jeho verzi. Ale Marku, jestli ten chlap lže, tak to znamená, jak říkáte, že něco zatajuje. Musíme to domyslet až do konce. Buď tím zakrývá, že se mu ještě nevrátila paměť – což znamená, že nám jednoduše nemůže zaručit, že udržel tah na ovládací páku pro povel s nosem vzhůru, zatímco letadlo mířilo přímo do země –, nebo ví, že z nějakého důvodu vyslal do systému povel ke sklonění nosu dolů, a pak je ovládací systém letadla bez viny, což by potvrdilo verzi vojenského letectva.“

„Myslíte si, že tohle North America Air ví?“

Joe vehementně zavrtěl hlavou „V žádném případě. Podívejte se na tohle.“ Posunul k němu přes stůl výstřižek z novin o žalobě North America Air na Airbus a o jejich zákazu letů pro celou jejich letku Airbusu 320. „Nemůžu uvěřit, že by něco takového udělali, kdyby měli stín podezření. Timson jim to zatlouká také.“

Joeovi se myšlenky a různé možnosti v hlavě rojily o překot. Věděl, že bude muset prověřit každého znovu, než něco podnikne… za předpokladu ovšem, že vůbec něco podniknout bude moct. Nemůžu přece předložit Markovu pásku jako důkaz, prolétlo mu hlavou, nebo snad ano? Jak toho budeme moct využít? Jak bude možné dát Timsonovi najevo, že jsme ho přistihli při činu, alespoň pokud se tohoto rozhovoru týká?

„Joe?“

Markovi neušlo, jak se vyšetřovatel zamyslel s očima dokořán otevřenýma, s mozkem pracujícím na plné obrátky a s prsty roztržitě bubnujícími do madel židle rychlý, synkopami prokládaný rytmus.

„Marku…“ promluvil konečně, „nechte me, abych si to všechno nechal projít hlavou. Nevím, jak toho můžeme využít, ale máte pravdu. Dokazuje to, že nás Timson vodí za nos nebo naprosto nestydatě lže. Kruci, on doopravdy lže! V každém případě pro mě to představuje doklad, že nemůžeme obvinit ani letadlo, ale ani vojenské letectvo, alespoň ještě ne v tuhle chvíli.“

Mark odešel a Joe si vzal svrchník ze starého dřevěného věšáku postaveného v rohu – starožitnost, kterou rovněž sehnala Brenda – a zamířil ke dveřím, protože ho předtucha i zvyk hnaly z kanceláře ven. Někdy dokázal nejlépe přemýšlet za chůze.

Mraky mu nad hlavou hnal čerstvý vítr pozdního podzimu směrem na východ a při zemi to fičelo tak hlasitě, že to přehlušilo i hřmot městského provozu. Na zemi dosud ležela silná vrstva sněhu, ale slunce vykouklo a teplota se vyšplhala poměrně vysoko nad nulu. Podle Joeova soudu bylo venku dost chladno a svěže, aby ho pobyt na vzduchu vzpružil a potěšil na duši. V hlavním městě bylo tak často buď příliš velké vedro, nebo příliš velká zima, nebo zas příliš deštivo na to, aby to bylo příjemné nebo vhodné na pomalé procházky. Bude se mu ale stýskat po dnech, jako byl dnešní, i kdyby měly přijít jen jednou do roka. Bude se mu po nich stýskat, jestli už mu není dáno setrvat v týmu vyšetřovatelů výboru.

Bude muset zajít za Deanem Farrisem kvůli Nicku Gardnerovi. Uvědomoval si, jaký výsledek to přinese. Nick Gardner to bude mít spočítané a jeho samotného Farris obviní, že dopustil, aby se něco takového stalo. Gardner se stal zrádcem během Joeovy hlídky. Jedině toho se předseda výboru bude držet.

Ale jak se má zachovat ve vztahu k samotnému Deanu Farrisovi? Okolnosti kolem vlastnictví akcií vytvářely obludný, do nebe volající střet zájmů. Ani jejich velevážený předseda nemůže to odhalení přežít. Samozřejmě že by si Joe měl počkat na potvrzení od Jeffa Perkinse, že cenné papíry skutečně patří Deanu Farrisovi, než se odhodlá odkrýt karty. Nicméně jestli je skutečně vlastní, pak by se vysvětlovalo mnohé z jeho chování. Jak je ale možné, že si Farris jasný střet zájmů neuvědomuje? Ten člověk musí být tak naivní, že se to ani slovy vyjádřit nedá! A to, jak nahrával Caldwellovi do jeho slizkých rukou! Nebo je za tím ještě něco víc?

Joe se zastavil tak náhle, že mladý pár, který s ním nevědomky držel krok po chodníku, zavrávoral ve snaze vyhnout se srážce. Ta myšlenka byla příliš plná temných míst a nepoctivá, ale ve vysoké politické hře se nikdy nic nezdá být tím, čím to ve skutečnosti je. Za pohlednou fasádou vždycky vykukuje něco, co s ní neladí. Vždyť Farris od samého počátku, kdy se stal předsedou, jednal tak, aby chránil americké výrobce letadel. Byla to svým způsobem vlastně poctivá hra, nebo k tomu Farris mohl mít ještě jiné důvody? A co když je do toho nakonec zapletený i Caldwell?

Začaly se mu vynořovat myšlenky na nejrůznější spiknutí. Co když John Phelps nechtěně stoupl do hadího hnízda mezivládní korupce? A co by s tím mohl dělat on, Joe Wallingford? Chraň si záda, zdůraznil mu prve John. A Joeovi to nyní začalo připadat jako velice moudrá rada.

Já ale neudělal nic zlého, připomínal velice zarputile sám sobě, i když věděl až moc dobře, že dokonce i naprosto nevinný člověk může být snadno profesionálně smeten bouřlivou přílivovou vlnou nevole veřejnosti po dalším odhalení korupce na vysokých místech.

A co se samotným vyšetřováním North America Air? V žaludku se mu kvůli tomu stále silněji převaloval balvan neblahého tušení. Obvykle jeho práce sestávala vlastně z detektivního pátrání po vinících z řad mechanických závad a provozních prohřešků. Pronásledoval je odhodlaně prostřednictvím technických tajných chodeb, manuálů a výslechů svědků a s pomocí rekonstrukce nalezených vraků. Tentokrát však pátrání ze zaběhaných kolejí hodně vybočovalo. Pociťoval sice s Dickem Timsonem soucit, ale kapitán porušil domluvený kodex chování a záměrně mařil vyšetřování – už to samo o sobě představovalo pro Joea trestný čin.

Neklid, který v něm hlodal od chvíle, kdy se u něj objevil Mark Weiss, se podobal pocitu marnosti navigátora v bojovém letounu, který se dostane do střetu s vychytralým novým nepřítelem. Ať se přihodilo cokoli, on to bude muset Timsonovi dokázat. Bude muset, ale dokáže to? Jinými slovy, ta otázka zněla, když ji Joe zcela oprostil od kaleidoskopu myšlenek a úvah, cožpak ono mu to projde?

Joe si uvědomil, že přechází přes travnatý pás severně od Národního muzea letectví a vesmíru, jehož objekt dělila od budovy Federální letecké asociace jen asfaltová plocha Independence Avenue. Vstoupil tedy dovnitř hlavním vchodem, chvíli bloudil mezi expozicemi, ale žádnou z nich nevnímal, zcela ponořen v myšlenkách a v zajetí vlastních představ.

Neměl by se vším tím jít za Susan? Ona a ostatní členové vedení výboru budou právě teď sedět na schůzi s Farrisem. Ne, bude lepší, když ji z toho prozatím vynechá.

Joe prošel pod kosmickou kabinou Mercury 7, ve které John Glenn obletěl Zem jako první Američan, kterému se to podařilo, ale jako druhý člověk, neboť ho předstihl Jurij Gagarin ze Sovětského svazu. Potřebovalo to hodně odvahy vystoupat do kabiny velikosti popelnice připevněné ke špici jen velmi nedostatečně odzkoušené rakety naplněné silně hořlavým palivem. Glenn pak pokračoval v kariéře a stal se senátorem Kongresu Spojených států. Ve skutečnosti se už mezi senátory objevilo pár skutečných znalců letectví, a mnozí z nich byli i piloty.

Joe si vzpomněl na Kella Martinsona, jakož i na jeho vyzvání, aby sebral dostatek odvahy a riskoval ztrátu zaměstnání, jen aby mu pomohl. Jenže jedním dechem ho také varoval, že mu nemůže zaručit stoprocentně, zda bude schopen nad ním držet ochrannou ruku, a že jeho pomoc nemusí přinést žádný jiný výsledek než ztrátu jediného zaměstnání, o které kdy skutečně stál. Proč pro všechno na světě by se měl pouštět do něčeho tak riskantního? Čeho by se tím dosáhlo?

Jak jinak ale zvládnout to, co mu spadlo do klína? Daleko to přesahovalo jeho možnosti. A výše žoldu dělá šarži, jak zní vojenské úsloví.

Joe se posadil na lavici v hlavní hale muzea a vůbec nevnímal davy lidí přicházejících a odcházejících přímo před ním do budovy a z budovy. Lehkomyslný pocit, který ho naplnoval od chvíle, kdy Susan vplula do jeho života a do jeho ložnice uprostřed sněhové vánice, vystřídal nyní strach. A aby se tomu všemu nasadila koruna, usadil se v něm strach, že jestli to neuhraje a skončí na dlažbě, mohl by pak ztratit i Susan.

Logický výběr dalšího postupu ukazoval jedním směrem – tím jediným možným –, a tak Joe vyšel z muzea a na rohu si zastavil taxík; jako cíl cesty udal budovu senátních kanceláří a již o deset minut později se objevil zcela bez ohlášení ve vstupní kanceláři Kella Martinsona. To sice vedlo k nějakým dohadům, dokud se odněkud nevynořila senátorova administrativní asistentka.

„Pan Wallingford? Jsem Cynthia Collinsová. Co pro vás mohu udělat?“

„Potřebuju co nejdříve mluvit s panem senátorem. Pochopí, oč jde.“

„Právě v tuto chvíli je na půdě Senátu, kde probíhá hlasování. Ale čekám, že se každou chvilku objeví. Ale bohužel jeho program je nabitý k prasknutí.“

„Prosím vás, mohli bychom si promluvit o samotě?“

Podívala se na něj zkoumavě, pak kývla hlavou a Joe ji následoval do vnitřní zasedací místnosti s tradičními koženými křesly a knihovnami plnými starobylých tlustých svazků knih vázaných do kůže, které tu pravděpodobně ještě nikdy nikdo nečetl. Joe vysvětlil, jaké je jeho postavení jako vyšetřovatele Státního výboru pro bezpečnost dopravy, zmínil se o své roli při pátrání po příčinách neštěstí letadel společnosti North America Air, i když pro tuto chvíli vynechal fakt, že ho Farris ze šetření stáhl.

Cindy Collinsová přikývla. „Vím o tom neštěstí až moc dobře, pane Wallingforde.“ Seděla vedle něj s nohama přehozenýma přes sebe. Ve všech ohledech velice pohledná mladá dáma. „Vy to samozřejmě nemůžete vědět, ale měla jsem na ten let zamluvenou letenku. Nebýt změn v programu, které se vynořily skutečně na poslední chvíli, byla bych při tom neštěstí zahynula.“ Joe sebou překvapením málem trhnul. Jedna věc tedy vyplula na povrch. Před Joem seděla ona přítelkyně, na kterou Kell Martinson tu noc čekal.

„Musím přiznat, že jsem velice rád, že jste to letadlo nestihla.“

„To já taky!“ dodala k tomu se smíchem.

„Pan senátor se o mně asi čirou náhodou nezmínil?“

„Ne jednou. Pokoušíme se ho mít pořád na očích a s vámi, lidi drazí, tráví v poslední době až příliš mnoho času. Upřímně řečeno ho už zase potřebujeme tady, aby se vrátil k tomu, co má rozděláno.“

Nechala pak Joea na chvilku o samotě, aby se došla přesvědčit, jak to vypadá s hlasováním, a vrátila se za několik minut se senátorem v patách.

„Joe, to je velice milé překvapení. Pojď dál ke mně do kanceláře. Takže už jste se s Cynthii seznámili?“

„Ano. Řekla mi, že máš velice nabitý program, a moc se omlouvám, že ti ho nabourávám, ale je to naléhavé.“

Senátor Martinson vedl Joea směrem k pohovce v části své kanceláře určené k posezení, Cindy naznačil, aby zavřela dveře a připojila se k nim, což také udělala. John vyložil všechny karty na stůl. O návštěvě Marka Weisse, o informacích, jež získal John Phelps o Caldwellovi, o zprávě z FBI o Farrisové vlastnictví akcií i o svém odvolání z vyšetřování leteckého neštěstí North America Air.

„Počítám sice, že se nejspíš jedná o výtah na popraviště, Kelle, ale slíbil jsem ti, že si rozmyslím tvou žádost, abych ti pomohl, a budeš-li tak hodný a pomůžeš mi vymyslet, co mám teď udělat se všemi těmi kusy děsivé skládanky, jsem tvůj. Co mi spadlo do klína, daleko přesahuje mé schopnosti nějak se s tím se ctí vypořádat.“

„Co se toho neštěstí týká, a já jsem taky právník, Joe, řekl bych, že North America Air je v tom až po uši. Počítám, že nebude žádný kumšt jim prokázat hrubou nedbalost.“

„Samozřejmě na tom já jako vyšetřovatel havárie nemám v tomto směru sebemenší zájem,“ upozornil Kella Joe.

„Chápu. Ale situace si přímo říkala o mé zhodnocení.“

Joe se potom pustil do hovoru o neštěstí společnosti Miami Air. Kell jej velice pozorně sledoval, zatímco ho Joe do všeho dopodrobna zasvěcoval, přičemž nevynechal ani jméno Johna Phelpse.

„Takže z toho vyplývá,“ uzavřel monolog Joe, „že tu máme jednoho předsedu Státního výboru pro bezpečnost dopravy, který se utrhl ze řetězu, a může se u něj jednat o vážný střet zájmů nebo i o něco horšího. Toho člověka navíc jmenuje prezident, jenž je z tvé politické strany. Pak tu máme druhého nejmocnějšího muže z Federální letecké asociace, který si z podezřelých důvodů dělá s předpisy, co ho napadne. Už víš, proč si připadám jako myš na kočičí seanci?“ zeptal se ho nakonec Joe.

„Vůbec se ti nedivím.“ Kell se na okamžik odmlčel a v hlubokém zamyšlení se zahleděl na skleněnou desku kávového stolku před pohovkou. Náhle zvedl hlavu a podíval se na Joea. „Jak dobře víš, je to velice vážná situace. Část toho, cos mi řekl, může spadat mezi porušení federálního trestního práva – ta záležitost s Miami Air. Pokud se tvého člověka týká… svatá dobroto, buď je tak strašně naivní, nebo rád riskuje. Ví o tom všem někdo z Bílého domu?“

„O tom bych silně pochyboval, ale nemám možnost to nijak zjistit. Myslíš, že to nebudou tolerovat?“

„Pevně doufám, že ne. Poslechni, mám nápad!“ Posadil se na krajíček židle s rukama složenýma pod bradou, lokty opřené o kolena, a chvíli se tak zadíval na Joea, než začal mluvit. „Kdybych ti dal do rukou legislativní štětec, se kterým bys mohl vymalovat novou podobu Státního výboru pro bezpečnost dopravy a přetvořit ho na základě svých zkušeností k obrazu svému, jak bys na to šel?“

„Nechápu, co po mně chceš.“

Kell si vyndal ruce zpod brady a pohodlně se opřel. „Chci říct tohle: Můžu ti pomoct zbavit se Farrise, ale jestli se nic nezmění na způsobu, jakým se předsedové vybírají, pak příští může být ještě horší. Potřebujeme tudíž trvalejší změny na kráse. Jinými slovy musíme se soustředit na to, jak bychom mohli zlepšit strukturu toho vašeho výboru, aby v budoucnosti nic podobného už nebylo možné, nebo alespoň mnohem méně pravděpodobné.“

„Už chápu. Ano. Ale… ty mluvíš o nějakém zákonu?“

„To je jen začátek, Joe. Zákon, který by upravoval strukturu Státního výboru pro bezpečnost dopravy. To bude v mé straně velice problematický proces, protože držíme v rukou Bílý dům, tak proč tedy si pod sebou řezat větev? Jenže by nám to přineslo dvě obrovské výhody. Zaprvé donutíme lidi tady z Kapitolu, aby soustředili pozornost na to, co je špatné, a to i v případě, že nebudou ochotni zvednout ruku pro žádné změny. A zadruhé dostaneme oprávnění, abychom mohli uspořádat slyšení, během něhož všechno tohle korupční kradmé podnikání může být vytaženo na světlo boží, a možná i před celonárodní televizí.“

Joe se podíval na senátora napůl s obdivem a napůl s velkými obavami. Na začátku toho všeho bylo volání o pomoc. Najednou tentýž člověk mluví o celonárodní televizi. V Joeovi se rozezněly poplašné signály.

Martinson se tiše zasmál a zvedl ruku: „Nepropadej panice, Joe, vidím ti to na očích. Nech mě, abych to rozebral krok za krokem.“

Kell mu vysvětlil, co by to znamenalo z politického hlediska, aby přiměl předsedu svého senátního výboru, který měl pod sebou Kellův podvýbor, schválit urychlená slyšení kvůli zákonu o restrukturalizaci Státního výboru pro bezpečnost dopravy. „V jistém smyslu by se to dalo přirovnat k rybářské výpravě, kterou budeme potřebovat, abychom mohli odhalit ty nejpalčivější problémy. Může to ale rovněž přinést spoustu dobrého, jelikož to bude svým způsobem vyslání varovné zprávy ostatním, že každý budoucí pokus zasahovat do vyšetřování se jim vrátí jako bumerang.“ Kell seděl nepatrně natočený k Cindy a dával pozor, jestli u ní neuvidí nějaký náznak snahy krotit ho. Nepostřehl žádný, a tak pokračoval. „Dokonce bychom mohli přimět hlavního pilota, aby se dostavil se svědeckou výpovědí sem, a možná tak z něho vytáhnout pravdu. Někdy je daleko těžší lhát před Kongresem než před nějakou vládní institucí, jako jste vy. Kdybych tedy dokázal zatahat za ty správné nitky, mohli bychom to možná uspořádat hned někdy po Novém roce, což je za necelý měsíc. Cynthie? Co ty si o tom myslíš?“

Chvíli o tom přemýšlela a zároveň studovala svůj diář ležící jí na klíně. „Půjde to obtížně, ale není to nemožné. Myslím, že bychom to mohli zvládnout.“

Kell se obrátil zpátky k Joeovi. „Tvému šéfovi žádné varování samozřejmě neposkytneme. Necháme ho vstoupit do křížové palby, když bude mít za to, že půjde jen o obvyklý postup. Bude to tak daleko účinnější, než kdybychom mu dali čas, aby si připravil vysvětlení a otočil se na obrtlíku.“

„Teď si nejsem moc jistý, o čem to mluvíš,“ přiznal se Joe.

„Chci tím říct, že mu veřejně a do protokolu položíme otázku, s kým vším probírá vyšetřování svého výboru, a také se ho zeptáme, jak tyhle rozmluvy mohly ovlivnit celé vyšetřování. Také po něm budeme chtít odpověď, jak je to s vlastnictvím těch akcií – za předpokladu, že to zjištění je přesné. Ale z toho také přirozeně vyplývá, to snad vidíš sám, jak mizerně je v současné době váš výbor imunní proti politickým tlakům. Vždyť to jsme se snažili prosadit u senátního zákona ustavujícího Nezávislý bezpečnostní výbor už v roce 1974. Mimochodem, vzpomínáš si na ten zákon?“

Joe přisvědčil. „Jasně že ano. Jeden můj dobrý přítel upozornil na snahy Nixonovy party tenhle výbor ovlivnit, což vedlo k tomu, že se zákon podařilo schválit. Výsledek ovšem byl takový, že se jim ho povedlo z týmu Státního výboru pro bezpečnost dopravy vyšoupnout.“

„Četl jsem jen stručné shrnutí celého toho případu, Joe.“ Kell poklepal prsty na desky, které právě vyndal z aktovky. „Vzpomínáš, jak jsem ti včera prozradil, že už o tomhle nějakou dobu přemýšlím? Teď je k tomu ideální čas. A z politického hlediska je to pro mě velice závažná věc.“

„Opravdu? A proč?“

„Spočívá to v neschopnosti regionálních kanceláří vašeho výboru provádět rozsáhlejší vyšetřování u významných leteckých neštěstí, jež by trvala déle než dva nebo tři dny, aniž byste jim z Washingtonu nemuseli poskytnout podporu – nepřipomíná ti to nic? Jak víš, pocházím ze státu, kde hrají významnou roli výrobci linkových letadel, a některé havárie, které podle vyšetřování lidí z vašich regionálních poboček šly na vrub mechanických nebo pevnostních závad, způsobilo pravděpodobně selhání lidského faktoru. U nás v Kansasu existují výrobci letadel, kteří byli doslova vyloučeni z výroby malých letadel, protože se náklady na právní zodpovědnost vyšplhaly v krátké době neúměrně vysoko. A špatně provedené vyšetření nehod tento problém ještě zhoršuje.“

„Zajímavý postřeh,“ poznamenal Joe.

„Byl jsem přímým svědkem jednoho vyšetřování kolem zřícení lehkého dvoumotorového Beeche, ke kterému došlo z neznámého důvodu při večerním přistání. Pilot byl v kokpitu sám. Na místo přijel jeden z vašich lidí a udělal, co bylo v jeho silách, ale nemohl najít příčinu a nedokázal přimět vaše šéfy ve Washingtonu, aby mu povolili další pátrání; nemohl provést ani rozsáhlé laboratorní testy či prozkoumat pilotovu profesní anamnézu, a tak to jednoduše musel uzavřít. Bezpečnostnímu specialistovi pak trvalo dalších téměř šest měsíců, než odhalil pravou příčinu, což nakonec byla chronická vyčerpanost pilota.“

Teď si zase Joe poposedl na kraj pohovky. „Nějaké nápady bych měl.“

„Věděl jsem, že to přijde,“ ujistil ho Kell. „Tady u nás také máme za sebou docela slušný kus práce. Stál jsem u zrodu toho projektu už před několika lety, Joe. Jak jsem se už zmínil, mám jednoho člověka, který v tom pro mě leccos udělal. Chci z toho ale jeho jméno ještě nějakou dobu vynechat, v současnosti totiž stále pracuje pro váš výbor.“

Kell zvedl ruku na znamení, že v tom tématu dál nehodlá pokračovat, ale hlavně aby se už konečně mohl Joe rozpovídat o svých představách. „Ale tys chtěl mluvit o svých nápadech, tak spusť, Joe.“

„Musím říct, že i my jsme tak trochu napřed. A nejen na základě nějakého chlapského tlachání nad pivem nebo s lidmi v práci – i když toho je spousta –, ale kvůli tomu, že jsme asi přede dvěma lety v naprosté tichosti dali dohromady poměrně velkou partu lidí. Udělali jsme z toho napůl společenskou záležitost, sešli jsme se, dali hlavy dohromady a soustředili jsme všechny své představy, jak by měl ideální Státní výbor pro bezpečnost dopravy fungovat. Nikdy z toho nevzešel žádný písemný záznam, ale já znám ty návrhy nazpaměť.“

„Tak ven s nimi! Cynthie, mohla bys udělat nějaké poznámky?“

„To nebude problém.“ Už teď psala nepřetržitě do svého stenografického bloku.

„Takže,“ rozpovídal se Joe, „na začátek musíme výbor rozdělit do dvou sekcí, z nichž jedna se bude zabývat pouze letectvím. Současného pracovního vytížení v tomhle oboru je dost i na dvě takové instituce. Zatěžovat nás a rozmělňovat odbornou práci leteckých expertů všemi těmi nehodami na železnici, v ropovodech a na silnici či v lodní dopravě je stupidita. V letectví se snažíme odvádět práci odborně na výši, ale nemáme k tomu patřičný čas a finance. Očekává se od nás, že budeme sledovat i bezpečnostní trendy, ale kdo by na tohle mohl najít ještě čas? Téměř úplně se omezujeme jen na okamžité reakce na nehody a havárie. Měla by existovat samostatná instituce, nazvaná třeba Výbor pro bezpečnost v povrchové dopravě, aby se touhle oblastí zabývala. Oddělený tým, samostatní členové vlastního výboru, oddělené financování, všechno.“ Joe cítil, jak v něm stoupá nadšení pro věc.

„Tak na to bychom se měli podívat pořádně,“ souhlasil bez váhání Kell. „Co dál?“

„Potíže s předsedou výboru mají dvě příčiny. Zaprvé ten, který je jím v současné době, je politická figura bez dostatečných zkušeností z letectví. Pravda, byl ve speciální komisi, ale pro to neměl žádné pověření kromě toho, že byl věrný straník. Promiň, zase se to dotýká tvé strany, ale ono by to dopadlo stejně, ať by se jednalo o demokrata, nebo republikána. Předsednické křeslo ve Státním výboru pro bezpečnost dopravy a ze stejného důvodu i všechna místa ve výboru, která podléhají jmenování, by neměly být politické prebendy. Asi ti šlapu na prsty, když tohle před tebou vyslovuju –“

„Ne, čirou náhodou s tebou souhlasím. Pokračuj.“

„Vznikají kvůli tomu jen potíže. Řadoví pracovníci se musí snažit vzdělávat členy výboru, kteří se vzdělávat nechají, a obcházet ty, kteří si tady jen krátí čas, než dostanou místo ve vládě či na nějakém velvyslanectví, nebo co vlastně od Bílého domu očekávají. Pravidla se před několika lety změnila, takže se alespoň u dvou z pěti členů výboru závazně požaduje technická zkušenost, ale v případě předsedy se žádné technické znalosti nevyžadují. Jsem přesvědčen, že Farris je jedním z těch, kteří tu pouze vyčkávají na svou příležitost. Ten neměl být na to místo nikdy jmenován.“

„Měli bychom tudíž změnit postup jmenování? Nebo jen kritéria pro výběr?“

„Obojí,“ přikývl Joe. „Je nutné zajistit, aby mohli připadat v úvahu jen lidé s vysokými znalostmi o letectví, přednostně lidé s technickým vzděláním a s nezanedbatelnými zkušenostmi ve vyšetřování leteckých nehod. A co se týče postupu při jmenování, měla by se ustavit technicky kvalifikovaná komise, aby vybrala členy vlastního výboru a předsedu. A funkční období pro všechny zúčastněné by mělo být delší než u prezidenta, který ustavil tu komisi, jež zase volila je. Takže potom nebudou pociťovat nutnost zjišťovat, kterým směrem vítr fouká, než se budou snažit naředit to, k čemu jsme dospěli my.“

Kell neodpověděl, bezesporu však nic nenamítal, a tak Joe pokračoval.

„A snad ta nejdůležitější věc, Kelle. Ať už to bude v budoucnosti jeden výbor, nebo dva, musí se změnit jejich pověření. V současné době je naším posláním zjistit pravděpodobnou příčinu‘ každé letecké nehody. Jenže ono téměř nikdy nejde o jednu jedinou pravděpodobnou příčinu. Měli bychom být pověřeni, abychom našli nejrůznější příčiny, které přispěly k tomu, že k té které havárii došlo. A tím, že je všechny do jedné pojmenujeme, můžeme se pak snažit každou z nich napravit a také se nám může podařit dokopat Federální leteckou asociaci, aby udělala u každé jednotlivé z nich totéž.“

„Chceš, abyste mohli autoritativně donutit Federální leteckou asociaci provést věci, o kterých jste přesvědčeni, že je jich nutně zapotřebí?“

„Někteří to tak chtějí, ale já ne. To by nám svazovalo ruce. Zabředli bychom potom do všemožných právních kliček a politických problémů při vytváření předpisů.“ Joe se na chvilku zadíval na Kella a nakonec se rozhodl, že se zmíní i o myšlence, která vyvolávala prudké diskuse. „Mohlo by pro nás možná být výhodné, kdybychom získali záložní pravomoc, již bychom – pakliže by se nás nějaký budoucí ředitel Federální letecké asociace pokoušel naprosto přezírat v záležitosti, jež by nesnesla odkladu – mohli vytáhnout ze šuplíku jako statutární zbraň a vynutit si řešení té záležitosti legální cestou.“

„Výborně! Je to bezvadný výčet, Joe.“ Bez nejmenšího varování se Kell obrátil na Cindy. „Mám něco na programu kromě zítřejšího zasedání, co bych nemohl o víkendu vypustit?“

Listovala diářem na stole a mumlala si pro sebe. „Okamžik!“ Pak vyskočila, oběhla senátorův psací stůl, vyťukala několika znaky na klávesnici počítače několik povelů, na obrazovce se objevil jakýsi druh kalendáře a pak se obrátila k oběma mužům. „Nic tak důležitého, co bychom nemohli tento víkend odsunout.“

„Skvělé!“ Kell se obrátil opět k Joeovi. „Můžeš sem přijít zítra ráno okolo deváté a v podstatě strávit celý víkend v pilné práci?“

„Já… myslím, že ano.“ Joeovi se mihl před očima obraz Susan. Ještě si žádné plány neudělali, ale nějak se mu nezdálo správné, že se zavázal na celý víkend, aniž si s ní o tom předem promluvil. Už teď poměřoval své závazky s ohledem na ni. „Jasně že tu můžu být.“

„Máme kliku, že to vyšlo právě na pátek.“

„A do čeho se pustíme?“ zeptal se Joe.

Kell Martinson se zhoupl v křesle a od ucha k uchu se usmíval. Joe kdysi viděl fotografii Johna Kennedyho přesně ve stejné póze v houpací židli v Oválné pracovně Bílého domu v místnosti, kterou si Joe vždycky přál spatřit na vlastní oči.

„My, vážený pane, vzhledem k tomu, že chceme uspořádat slyšení a ubrousit někomu špičáky, potřebujeme k tomu zformulovat zákon. Ty, já a Cynthia a ještě přinejmenším dva členové mého štábu, kteří jsou zběhlí v sestavování návrhů zákonů, jeden takový sepíšeme.“

Joe už byl ze dveří venku a procházel chodbou, když si vzpomněl na otázku, nebo spíš na nápad, který se mu v hlavě zrodil časně ráno. Obrátil se na patě, a když se vracel, vylekal sekretářku, jak kolem ní proklouzl zpátky do Kellovy kanceláře.

„Myslím, že jsem přišel na řešení tvého problému s autem v Kansas City.“

„Jaké?“

„Nejdřív ze všeho, jak se věci v tuhle chvíli mají?“

Kell zavrtěl hlavou a povzdechl si. „Kéž bych to věděl! To napětí nás všechny vytáčí a Cynthia…“ Kell vykoukl ze dveří kanceláře, ale Cindy nebylo nikde vidět. „Ta dost zuří, že jsem s tím nešel na veřejnost, a vůbec nechápu, že se to ještě nedostalo ven. Federálka to postoupila jako informační materiál jak vedení letiště Kansas City, tak Federální letecké asociaci. Ale doneslo se mi, že asociace jim to hodila zpátky na stůl jako horký brambor se slovy, že nemají zájem mě žalovat. Jak se zachová správa letiště, nemám zdání. A co si myslíš ty, Joe?“

„Ty máš letos na starosti slyšení o bezpečnosti federálních objektů, viď?“

„Ano.“

„A z hlediska bezpečnosti jsi prověřený i pro přísně tajné vojenské informace, viď?“

„Ano.“

„Takže, ať už to byl tvůj záměr nebo ne, tím činem jsi prověřil ostrahu letiště v Kansas City. Počínal sis zkrátka tak, že na to lze pohlížet jako na ne sice nejběžnější formu testu, ale rozhodně takovou, kvůli které tě nemůže nikdo soudně stíhat.“

„To je ale překrucování, Joe.“

„Učinil jsi nějaká doporučení na základě toho, jaks tam proklouzl dovnitř?“

Kellova ústa se pomalu roztáhla do širokého úsměvu. „Jaks na to přišel?“

„Vyvodil jsem si to. Odpovídá to tvé povaze. Budeš si dělat takové starosti, že budeš určitě chtít tu škvíru zacelit. Řekl bych, že kroky podniknuté, abys ten nedostatek odstranil, vypovídají o tom, žes měl zákonný důvod těmi vraty projet. A tvoje bezpečnostní prověření by určitě dosvědčilo tvou způsobilost být považován za dostatečně důvěryhodného, kdybys tehdy požádal o doprovod nebo si ho vymohl.“

Kell přikývl. „Nevím, jestli to lidi v Kansas City spolknou, ale je to…“

„Nech to na mně, já jim zavolám,“ navrhl mu Joe.

*****

Doktorka Susan Kellyová se vyklonila ze dveří své kanceláře a přilákala pozornost sekretářky. „Už se ozval Joe Wallingford?“

„Ještě ne.“

„Díky.“ Vrátila se zpátky k psacímu stolu celá nedočkavá, aby mohla Joeovi sdělit, že se podařilo Farrise zastrašit. Společně s dalšími třemi členy se shodli, že předsedův takzvaný vyhazov Wallingforda jako vrchního vyšetřovatele v případě srážky letadel společnosti North America Air je směšný a patrně je i porušením předpisů o státní službě, a Farris couvl. „Znovu ho na to místo dosadím sám,“ prohlásil předseda ne příliš nadšeně. „Je to disciplinární záležitost. Já ji začal, a já ji též ukončím.“

To by tak scházelo, pomyslila si, abych nechala Joea vkročit do jámy lvové a dovolila, aby mu blahosklonně udělil milost, aniž bych ho předem nevarovala.

To bylo okolo poledne. Teď byly dvě hodiny a Joe nikde, a to navzdory všem vzkazům na jeho psacím stole a jednomu vzkazu zasunutému za stěrač předního skla jeho auta. Susan už byla téměř rozhodnutá jít hlídkovat k výtahům v hale, když živoucí Joseph Wallingford napochodoval svižně do její kanceláře a zavřel za sebou dveře. „Dostal jsem tvůj vzkaz a mám něco, co ti musím říct.“

„To je prima. Ale já první. Vyhráli jsme, zase jsi dostal zpátky vyšetřování North America Air. Musíš se ale kousnout do jazyku a nechat Deana, aby ti to oznámil tím svým autoritativním tónem sám.“

„Chápu. Jaks to dokázala?“

Susan neušla ta zdrženlivá reakce. „Doufám, žes neudělal něco neuváženého, Joe, že ne?“

„Neuváženého?“ Zatvářil se ustaraně. Zdálo se, že ji to pobavilo.

„Neuváženého. Jako žes Deanovi rozřezal pneumatiky.“

Nevesele se usmál. „Ne. Nic takového.“

„Což tedy,“ spustila, ale teď již odtažitěji a se stále narůstající zvědavostí, „naznačuje, že se něco semlelo. Co se děje?“

Vypadá ještě krásnější než tu středu v noci, pomyslel si Joe, i když její postavení na druhé straně úctu vzbuzujícího psacího stolu znovu podtrhlo vzdálenost mezi nimi ve smyslu postavení v zaměstnání. Už nějakou chvíli si dělal hlavu, jak jí říct o setkání s Kellem, nemluvě o telefonickém rozhovoru s Johnem Phelpsem či o návštěvě Marka Weise. Strach, že se rozzlobí kvůli tomu, co podnikl, a že ji otráví natolik, že to poškodí jejich rozvíjející se vztah, v něm hlodal po celou zpáteční cestu. Ale stejně se pustil do všech podrobností toho, co měl na srdci. Pěkně popořádku od začátku až do konce o obědě s Kellem a nakonec i o své cestě na Kapitol, a tudíž i o porušení úředního kodexu zakazujícího stýkat se se známými zákonodárci. Když skončil, všiml si s úlekem, že Susan má čelisti pevně sevřené a šťastný výraz ve tváři je ten tam.

„Tos tedy měl opravdu napilno. Víš, co děláš?“

„To doufám, ale úplně jistě to nevím. Rozhodně mi není jasné, jestli jsem měl do těch informací zatahovat tebe.“

Našpulila rty a velice krátce se nahlas zasmála. Pak vstala, popošla k oknu a zadívala se směrem ke Kapitolu. „Joe, opravdu není jasné, cos právě odstartoval. Souhlasím s tím, že Dean skutečně není muž na svém místě, ale tys právě udělal první tah k tomu, jak ho politicky odstřelit. Uvědomuješ si to vůbec?“

„Ale jo.“

„A to už se nezmiňuju o tom, žes otevřel vyšetřování na půdě Kongresu. Vysvětlil ti ten dobrák senátor, kam až to může zajít?“

„Svým způsobem ano.“

„A pověděl ti taky, že možnost, abys tady i nadále pracoval, se může rozplynout, jestliže tu bitvu nevyhraješ?“

„Máš na mysli syndrom Ernieho Fitzgeralda? Vyhostit nebo vytlačit práskače?“ zeptal se.

„Něco na ten způsob,“ odpověděla Susan a náhle se k němu obrátila a z hlasu jí zazněla výčitka. „Bože, Joe, tos nemohl pár hodin počkat? Nemohls mi alespoň trochu v tomhle důvěřovat?“

Joeovy oči se zatoulaly k růži, kterou tu pro ni nechal, když sem před několika hodinami dorazil. Zaujímala vpravo od jejího záznamníku čestné místo. Bylo vidět, že tehdy s ním ještě byla spokojená. Pocítil přání, aby to platilo i teď. „Susan…“ Jak do toho? Co má říct? „Susan, seděl jsem tady a držel na klíně tikající bombu, možná i dvě, a nevěděl jsem, jestli to je etické, je před tebou odhalit, a navíc jsem měl pocit, že sedět na jednom místě už nevydržím. Dlužil jsem to Marku Weissovi i Johnu Phelpsovi tam někde na Floridě. Politika mně může být ukradená. A ty to víš.“

„Jenže teď už, hochu, nemůže, i když to budeme muset udržet v naprosté tajnosti.“ Znovu se otočila a zadívala se z okna. Pak se k němu na patě otočila a rozzlobeně pokračovala: „Prokristapána, takys mohl počkat alespoň do té doby, než jsem kvůli tobě tu bitvu vybojovala.“

„Mrzí mě to, Susan. Jenže co bys mi byla poradila?“

„Tak se na to podíváme.“ Popošla zpátky k psacímu stolu, aby si něco zkontrolovala v diáři. „Tak zaprvé, doktor Weiss přišel i za mnou s kopií téže pásky. Souhlasím s tím, že Timson lže, ale byly i jiné cestičky, na nichž jsme se mohli dohodnout, a kroky, které jsme mohli podniknout spíš než celé to projednávání před Senátem, které určitě toho člověka vykouřit z nory nedokáže.“

„Nevěděl jsem, že…“

„Jak bys taky mohl! Nenamáhal ses mě ani zeptat.“ Susan zvedla kus papíru a obešla stůl, postavila se před Joea, opřela se o židli a nespouštěla z něj oči.

„A Joe, tahle tajuplná zpráva byla na tvém stole. Třeba jsem ji neměla brát, ale počítala jsem, že tě uvidím, než se dostaneš k sobě do kanceláře. Nevěděla jsem moc dobře, o co jde, ale teď, když jsi mi řekl o svém příteli z FBI a jeho telefonátu, tak už to smysl dává. Z toho Farrisova vlastnictví akcií jsi málem propadl panice, viď?“

„No, abych…“

„Alespoň to k tomu přispělo, ne?“

„To ano.“

Susan měla v obličeji ponurý výraz. Podala Joeovi malý růžový kus papíru, na kterém stálo jméno Jeffa Perkinse a záhadná zpráva: „Ruším údajné vlastnictví akcií – jiný D. F. Jeff.“

Joe se na minutku odmlčel a uvažoval o nejrůznější možnostech. Žádné ho nenapadly. Perkins narazil na jiného Farrise. Předseda žádné takové akcie nevlastnil.

„Řekl bych, že se mi ulevilo.“

„To mně také,“ připustila Susan, „ale stejně jsi odstartoval něco, co už se nedá zastavit.“

„Susan, promysli si ten zbytek, prosím. Máme co dělat s letadlem, které se zřítilo na Floridě, s důkazy o podvodném neuposlechnutí příkazů Federální letecké asociace o způsobilosti k letu. Také se zakrýváním stop, které může dosahovat až ke Caldwellovi a k Farrisovi. Ta záležitost s akciemi mohla klidně splasknout, ale to ostatní, jak se zdá, stále platí. Máme potvrzeno, že pilot zříceného letadla North America Air lže, což mohlo vést ke zmateční soudní při a k nepodloženému poškození pověsti typu letadla, který může být naprosto v pořádku. Na Floridě mám zpanikařeného inspektora, jenž mě varuje, abych si kryl záda, a který mi, ksakru, tajně telefonuje z místních barů, a jako vrchol toho všeho ses ty musela pustit do boje ve snaze získat pro me zpátky postavení, a to přesto, že vyhlídky byly velice malé. Co bys mi asi byla poradila v těch záležitostech? Abychom konfrontovali Farrise? A co Caldwella? A pak, jak Martinson řekl, co to vyšší dobro? Copak z těch záležitostí týkajících se samotného Státního výboru pro bezpečnost dopravy opravdu nevyplývá, že musíme změnit způsob, jakým jsou vybíráni členové našeho výboru?“

Susan se podívala Joeovi přímo do obličeje. „Včetně mne, na to nezapomínej.“

To Joea úplně zdrtilo. „Podívej, Susan, při jakýchkoli kritériích pro výběr, která bych si přál, aby platila, bys ty vždycky snadno prošla.“

„To mi starosti nedělá, Joe. Já jen…“ Hlas se vytratil, jak odešla ke stolu, kde zvedla vázu s růží a zamilovaně se na ni podívala. „Pracuje se nám spolu tak dobře, tobě a mně.“ Zvedla oči, podívala se na něj a usmála se. „I jinak nám to spolu klape.“ Susan se odvrátila a popošla k oknu. „Už než jsme skončili v Kansas City, vytvořil se z nás dobrý tým, Joe. Pracuje se nám spolu dobře i tady. Asi jsi udělal, co bylo správné. Jen jsem si nejspíš myslela, že na čemkoli, co nabere takové rozměry, se budeme podílet. Tohle mě zaskočilo.“

„A ty bys tam byla šla se mnou? Zběhla bys?“ zeptal se jí.

„Přinejmenším bych tě podpořila.“

„Proč ten minulý čas?“

„Tak tedy podpořím tě.“ Postavila vázu zase na stůl. „To víš, že ano, Joe. Máš pravdu, ve hře je víc věcí než jen to, že se tě Dean snaží odvolat z případu. Snad nakonec tahle záležitost s Martinsonem přinese ovoce.“

„Jestli ne, a já dostanu padáka, stejně z Washingtonu neodejdu. I když by bylo strašně těžké se smířit s tím, že pro výbor už nepracuju, tak svým způsobem… ehm… by to mohlo být i snazší, kdybych byl mimo.“ Nesměle se usmál a ona mu úsměv konečně oplatila.

„To? Co máš na mysli tím ‚to‘?“ zeptala se a z jejího hlasu se již tvrdý podtón zcela vytratil.

„Měl jsem na mysli nás dva. Tebe a mne.“

Odpověď stále nepřicházela.

„Susan, tys sama řekla, že to bude složité.“

„Opravdu? Že bych něco takového vypustila z úst?“

„Ano. Slyšel jsem tě. Byl jsem u toho.“

Pobaveně se na něj zadívala. „Ale ano, teď když ses o tom zmínil, opravdu se mi zdá, že si matně vybavuju, že ve společnosti jistého gentlemana, který ti byl podobný, jsem něco takového vypustila z úst.“

„Neměla bys čirou náhodou zájem se s tím člověkem znovu setkat zítra večer nebo v neděli?“

Úsměv z tváře se jí zvolna vytratil; sklopila oči, zatímco prstem přejížděla po něčem, co leželo na desce stolu. „Myslím, že ne, Joe. Budeš mít spoustu práce s tím senátorem.“

„Susan?“

Podívala se mu do očí a z jejího výrazu bylo znát, jak je zklamaná. „Uvidíme, Joe. Asi si budu muset ujasnit, co všechno slovo ‚složité‘ opravdu znamená.“

Když Joe kráčel těch pár metrů k sobě do kanceláře, pociťoval lítost. V myšlenkách se obíral Susan, ale očima zachytil jednu z členek týmu Andyho Wallace, jak Zacouvala do kanceláře, když uviděla Joea přicházet po chodbě. Už dřív si povšiml chladu v chování některých pracovníků výboru, reagovali tak na jeho odvolání z funkce vrchního vyšetřovatele. Být s ním příliš zadobře začalo být pro vlastní kariéru nebezpečné. Napadlo ho, že až se tahle záležitost jaksepatří nakonec roznese, budou se před ním na chodbách schovávat do skříní na smetáky. Takový už je pud sebezáchovy úřednického stavu.

Vzkaz od Farrise tam na něj už čekal, jak ostatně předpokládal. Tentokrát už to bylo provedeno korektněji na složeném kusu papíru položeném na jeho stole. I samotné setkání proběhlo podle očekávání, deset minut profesorské přednášky pro zachování tváře. „Jsem si jist, že už jste dostal za vyučenou,“ měl Farris tu nehoráznost mu sdělit. Joe to přešel, vyloudil zvuky odpovídající situaci a posléze se vzdálil. Necítil se o nic hůř, ale ani o nic lépe, než když prve odcházel z kanceláře od Susan. V prsou však měl zahanbený pocit, že byl ochoten myslet si o Farrisovi to nejhorší. Joe si co nejdříve udělal čas, aby zavolal Cynthii Collinsová, že Farris nevlastní žádné akcie výrobců letadel.

Vše mělo příliš rychlý spád a Susanino odmítnutí, i když dočasné, jak doufal, ho zasáhlo velmi hluboko. Joe si dal dohromady poznámky, které během let on a jiní členové týmu nashromáždili o reformě Státního výboru pro bezpečnost dopravy ve složce nazvané ‚kdybychom tak měli to, co máme nejraději‘ podle slavné písničky Lily Abnerové, a zamířil k výtahům, kde si oddechl, když zjistil, že je jediný, kdo na ně čeká.

Dveře výtahu se ještě ani neotevřely, když už se z nich drala ven nevelká postava zjevně spěchající, aby zde bleskově splnila své poslání. Výraz obličeje vypovídal o strojené vážnosti a Joe ho ihned s mírným úlekem poznal. Bill Caldwell osobně. Tak bezprostřední setkání s mužem, na nějž právě zaměřil svou pozornost vyšetřovatele, ho zneklidilo. Farris, to byla jedna věc. Ale tento mocný představitel vyšších sfér hierarchie úřední moci, to byla věc docela jiná. Caldwell zmizel za rohem směrem ke kanceláři předsedy výboru, ale to už si dveře výtahu přidržela Beverly Bronsonová a připojila se k Joeovi.

„Joe, snažila jsem se tě dohonit.“

„Beverly, jak se máš? Mimochodem, díky za ty výstřižky.“

„Rádo se stalo, a vede se mi dobře. Joe, musím se tě zeptat, proč jsi byl dnes ráno v budově senátních kanceláří?“

Ta otázka úplně přerušila jakékoli Joeovy duševní pochody. Má snad Farris své špiony i na Kapitolu? Přihodilo se něco? Copak už s tím Kell vyšel na veřejnost? Ach bože, co teď?

„Proč tě to zajímá, Beverly?“

„Byla jsem tam kvůli nějakým pracovním záležitostem a viděla jsem tě projít ve spěchu kolem; nebyla jsem si vědoma, že bychom teď se Senátem měli nějaká jednání kromě několika dotazů, na kterých právě teď dělám já.“

Joe se na ni podíval jakoby nic a snažil se o klidný výraz vypovídající o duševní rovnováze. Při zastávce výtahu v nižším patře je vyrušila skupinka upovídaných lidí z letecké asociace, kteří pokračovali ve svém rozhovoru i ve výtahu.

„Beverly, nic za tím není, jen jsem tam zaskočil za jednou svou přítelkyní.“

„Ale? A kterápak to byla, Joe?“

Hlas měla přátelský a tón vřelý, jenže ta dáma chtěla vyzvědět, proč šéf oddělení vyšetřování leteckých nehod čmuchal v jejím teritoriu. Joe věděl, že těsně spolupracuje s Farrisem, i když už dávno pochyboval, že by to bylo tak těsně, jak se o ní za jejími zády povídalo. Musí vědět o jeho odvolání a opětném dosazení ve věci North America Air. Musí také vědět, jak ho to rozpálilo doběla…

Dveře se znovu otevřely, nastoupili další lidé a natlačili Beverly na Joea, protože stáli až v zadní části výtahu. Joe si pomyslel, že za jiných okolností by ocenil, že se na něj přitiskla pohledná osůbka, ale nyní se mu to nedařilo. Teď tedy rozhodně ne!

Ztišila hlas do důvěrného tónu, ale záměr byl bezpochyby naprosto vážný. „Joe, mrzí mě, že vyzvídám, ale jsem zodpovědná za udržování našeho výboru v rovnováze v očích lidí z Kongresu. Jestliže se kdokoli od nás angažuje ve výpadech směrem ven, ať je to z jakéhokoli důvodu, mám do toho co mluvit.“

„Naprosto jasně si uvědomuju, jaké máš postavení, Beverly, ale osobní návštěva je osobní návštěva. Nemusíš si s tím lámat hlavu.“

„Ta osoba byla v kanceláři senátora Baccuse, nebo senátora Martinsona?“

Podíval se na ni rozezleně. „Co jsi tam dělala? To jsi se za mnou plížila po chodbě a sledovala mě?“

„Ne, ale když jsem tě zahlédla, tak jsi mířil právě k těmto kancelářím a Martinson mi dělá starosti kvůli tomu podvýboru a taky proto, že jsi ho tu několikrát v poslední době měl. Dean to rovněž ví, a nijak zvlášť kvůli tomu neskáče štěstím. Určitě ti to neopomněl sdělit. Doufám, že neopouštíš loď, že ne, Joe?“

Podivný způsob, jak to označit, pomyslel si, ale ještě se přitom mračil, když se dveře na hlavním poschodí otevřely a všichni kromě Joea, Beverly a ještě jednoho zaměstnance letecké asociace vystoupili. „Ty jedeš do garáže, Beverly?“

„Jestli tam jedeš ty, tak já taky. Mohl bys mi prosím tě říct, co máš za lubem?“

„Pravděpodobně bych tě měl nechat, aby sis myslela, že opravdu něco za lubem mám. Mohla by to být legrace, kdyby se tady o mně rozneslo, že jsem muž plný záhad. Ale přestože riskuju, že zklamu služebně nejstaršího plukovníka v Deanově KGB, tak jsem tam jednoduše zašel na kus řeči za senátorem a podívat se na přítelkyni Cynthii Collinsovou, Martinsonovu asistentku, která náhodou měla letenku na let 255 společnosti North America Air do Kansas City, ale nestihla ho.“

Dveře se otevřely do garáží v suterénu a Beverly ani nenaznačila pohybem, že by chtěla vystoupit. Joe zachytil dveře a držel je otevřené. „A protože jsem předtím slíbil dalšímu našemu společnému příteli, že s nimi proberu, co o nehodě v tuto chvíli víme, s Cynthii kvůli jejímu osobnímu zájmu a se senátorem kvůli zájmu našeho společného přítele, začal se senátor zajímat o to, jak pracujeme, a chtěl se o tom dozvědět víc. A to byl také důvod, proč tu byl.“

„Tak to je potom všechno v pořádku. Cynthii znám, ale nevěděla jsem, že se jí tohle přihodilo. Omlouvám se, že strkám nos do tvých věcí, Joe. Mimochodem, to nebylo fér. Já nedělám Deanovi žádného špiona!“

Vystoupil, mlčky se na ni podíval a snažil se, aby mu z tváře nezmizel výraz plný nevole. Nakonec nechal dveře mezi nimi zavřít, aniž pronesl jediné slovo, a zamířil k autu. Bude muset Cynthii telefonicky varovat kvůli možným dotazům. Pane na nebesích! Jedna jediná návštěva kancelářského komplexu Senátu za posledních deset let a vysoká úřednice Státního výboru pro bezpečnost dopravy, která má na starosti vládní záležitosti, stojí hned před vchodem!

V době, kdy Beverly podrobila Joea křížovému výslechu, dorazil Bill Caldwell do kanceláře Deana Farrise. Předsedu zastihl uprostřed telefonického rozhovoru a hned dal jasně najevo, že on tedy hodlá počkat uvnitř kanceláře, dokud Farris nedomluví. Farrisovi tedy nezbývalo než si pospíšit a ukončit hovor. „Co se děje, Bille?“

„Ale jen jsem si chtěl něco ověřit. My dva jsme zatím vždycky spolu dokázali mluvit naprosto otevřeně a za ta léta jsme si, myslím, předali hodně užitečných informací, Deane. Chci však mít naprostou jistotu – a omlouvám se, jestli to považuješ za tak jasné, že je to ode mne nevhodné se o tom i zmiňovat –, že cokoli si navzájem sdělíme z toho, co se týká záležitostí vlády, je důvěrná informace, jež nikdy nebude prozrazena nikomu jinému.“

Farris pokrčil rameny a s nafouknutými tvářemi odpověděl: „Jistě, Bille. Neměj obavy. S nikým dál neprobírám, o čem spolu mluvíme.“

„Jestliže něco jeden od druhého žádáme za normálního běhu událostí, jen mezi sebou, ty žádosti jsou stejně důvěrné, že?“

„Samozřejmě. V čem je problém? Něco tě trápí?“

Caldwell si rychle dával dohromady, jak velká je asi pravděpodobnost, že si Farris bude pamatovat jeho telefonát kvůli Miami Air. Určitě si pamatuje všechny telefonické hovory o North America Air, ale ten o Miami Air se přece jen odehrál už před nějakou dobou. Farris povstal a volně obešel psací stůl a postavil se čelem před Caldwella s přátelským výrazem na tváři. „Děláš si starosti s tím, jaks mi volal kvůli té věci s Miami Air, Bille? Kruci, vždyť jsi neudělal nic jiného, než že jsi mi řekl, že jsou ve vedení tví přátelé a že to je taky důvod, proč víš, že je tam všechno v pořádku. Na tom přece není nic zlého.“

Zatraceně, on toho Farrise podcenil! „Já bych nepoužil slovo ‚starosti‘, Deane. Já jen že podobné rozhovory, stejně jako některé věci, na které se zase ptáš ty mě, by mohly být jinými lidmi špatně chápány, přestože jsou naprosto v pořádku a zcela legální.“ Caldwell věděl, že musí existovat něco, o co ho Farris žádal, nějaká laskavost, informace, prostě cokoli, co by ho také kompromitovalo. Jenže si nemohl vybavit nic, co by vybočovalo nad rámec bezúhonnosti. Alespoň nic, co by se dalo proti němu použít.

„Vůbec na to nemysli, Bille,“ Farris kolegu konejšil a bylo naprosto zřejmé, jak si vzniklou situaci vychutnává, a přitom ji ani v nejmenším nechápe. „Mám zvýšený práh bolesti. Nikdy to ze mě nedostanou, ani kdyby mě mučili.“ Farris se rozesmál a Caldwell se nutil, aby se choval podobně bezstarostně, když si podávali s předsedou ruce. Hned nato odešel, ale ještě ustaranější, než když přišel.

*****

Páteční provoz na vnějším okruhu hlavního města býval vždycky otřesný, ale když se k tomu přidá trochu sněhu a břečky, aby se to ještě okořenilo, stane se z toho zlý sen. Joeovi to však protentokrát nevadilo. Myšlenkami byl někde jinde, zatímco se většina úřednického Washingtonu postrkovala v důvěrné blízkosti svými auty, nalepenými nárazníky jedno na druhé. Mířil na jihozápad přes řeku Potomac a měl jen nejasnou představu, kam vlastně má v úmyslu dojet. Jakmile za sebou nechal most navazující na Čtrnáctou ulici a po dálnici George Washingtona lemované stromořadím se vydal směrem ke starému městu Alexandrii, odbočil do rychlého občerstvení pro řidiče aut na čokoládový koktejl, o kterém věděl, že by si ho dávat neměl, a teprve potom jel zase dál. Všude teď byla vánoční výzdoba, ale ta do Joeova vnímání nepronikala. Jízda autem pro něj někdy představovala nejlepší způsob odpočinku. Ta naprostá anonymita prostředí mu umožňovala soustředit se na to, o čem chtěl přemýšlet. Stejně si však uvědomoval, že ho láká jedno konkrétní místo, kam by si rád zajel. Obvykle se tam vydával za mírného počasí některých jarních nebo podzimních dnů. Ten dnešní k takovým rozhodně nepatřil. Zamířil tedy k vojenské pevnosti Fort Belvoir poblíž Mt. Vernonu a k jejím širokým třídám a prostorám určeným k vojenským přehlídkám. Celé to tu teď samozřejmě pokrýval sníh, ale ten pohled člověka potěšil. Joe nechal auto stát před hlavní budovou velitelství armádních technických sborů, pevně se zachumlal do svrchníku a vykročil s myšlenkami na Susan, které se mu prolínaly se vzpomínkami na jeho návštěvu kanceláře Kella Martinsona. Od senátora, k němuž, jak si vybavoval, dorazil v prudkém pohnutí mysli, mu myšlenky zabloudily k Beverly Bronsonové. Počítal, že její zpráva se už teď dostala až k uším Deana Farrise. Má se skutečně čeho bát, tak proč si s tím neláme hlavu? Joe si v duchu představil všechny ty hrozby a obavy a problémy a těžké úkoly; čekal, že se mu sevře žaludek a změní nálada. Ani jedno se nestalo. To je divné, napadlo ho. Rozhodně to nemohlo být kvůli neustále intenzivnějšímu pocitu, že našel skutečného a mocného spojence v Kellu Martinsonovi, a to přes všechna jeho varování, že ho může chránit jen do určité míry. Existovalo však něco, kvůli čemu se cítil šťastný a sebevědomý a plný optimismu – a to všechno zároveň. Když všechny možnosti zavrhl, zůstala mu jedna jediná.

Joe se otočil a pohlédl zpátky na východ mezi kmeny starých dubů obklopujících obvod cvičiště. Jeho auto vypadalo v dálce jako kontrastní skvrna, stopy ve sněhu tvořily klikatící se pěšinku. Je tady krásně, pomyslel si. Na jaře sem musí Susan zavést.

22 KAPITOLA

PÁTEK 14. PROSINCE

Poslední kapkou, která postrčila Johna Tarvina, aby se konečně rozhoupal, byl článek v časopise Time. Vyšetřování leteckého neštěstí North America Air uvízlo na mrtvém bodě, psalo se v něm, a Státní výbor pro bezpečnost dopravy soustřeďuje svou pozornost na roli druhého pilota jen proto, že nemá, na co jiného by se při vyšetřování mohl zaměřit – prošetření možného narušení systému ovládání letových funkcí radarem zmařila vláda spolu s vojenskými kruhy svým odmítavým postojem. Jinými slovy, kansaské letecké neštěstí nebude moci být nikdy objasněno, pakliže nevystoupí na veřejnost John Tarvin. Rozhodl se tedy, ale jen s velkým sebezapřením.

Pokusil se s tím něco udělat nejprve normální cestou přes firmu, kde pracoval, jež měla uzavřenou smlouvu s ministerstvem obrany, ale tam nebyli ochotni ho vyslechnout a zjevně stejné to bylo se Státním výborem pro bezpečnost dopravy, jakož i s Federální leteckou asociací. Pokud ho nejsou ochotny vyslechnout vládní instituce, tak se obrátí na aerolinie, které tragické události z 12. října postihly nejvíc: na společnost North America Air. V pátek v časných ranních hodinách zajel autem na mezinárodní letiště Kansas City, aby si promluvil s polekaným ředitelem místní pobočky aerolinek North America Air. Ten ho obratem posadil do letadla do Dallasu, kde už na něj na letišti čekali a bez meškání ho dopravili do sídla vedení celé korporace ve středu města.

V půl dvanácté před obědem vytáhli Johna Walterse z nějaké schůze, aby si Johna Tarvina vyslechl. Walters, rozhořčený, že ho obtěžují, a na nejvyšší míru rozzuřený nad opovážlivosti ředitele pobočky v Kansas City, který toho muže poslal do Dallasu, vpadl dovnitř s úmyslem věnovat té záležitosti nanejvýš pět minut. Po prvních dvou minutách Tarvinovy výpovědi se však jeho pozornost od slov toho muže ani na chvíli neodtrhla.

Toho pátečního večera bylo mokro a pořádně lezavo, vypovídal Tarvin, a jemu byla zima, protože čekal v kabině pojízdného radarového modulu na příslušníky vojenského letectva, kteří se měli pustit do nakládání. Rozhodně se tedy nepředpokládalo, že nechá běžet na volnoběh cbrovský naftový motor vozidla jen proto, aby mu nebyla zima. Takže místo toho připojil síťový přívod celého modulu k elektrické přípojce určené pro napájení letadel na stojánce. Kabina modulu byla tedy napojena na letištní rozvod elektrické energie a on si mohl zapnout malá elektrická kamínka a nemusel uvnitř mrznout. Nevybočovalo to z obvyklého postupu – a to až do té doby, než se pokusil zapnout hlavní vypínač k přípojce stojánky.

„Odhaduju, že jsem musel nahmátnout nesprávný vypínač. Chtěl jsem zapnout elektrický rozvaděč u sebe v kabině, ale místo toho jsem zapnul hlavní vypínač radarového modulu. Viděl jsem, jak všechna světla ihned pohasla – proud, který z rozvodu proudil do sítě modulu, musel být obrovský. Dokonce i sodíkové zářivky kolem nákladní rampy zablikaly a jejich světlo se ztlumilo. Málem jsem si zlomil prst, jak rychle jsem ten vypínač zase vypnul. Trvalo to tak nanejvýš deset sekund. Nevím, jak je možné, že na elektrické přípojce nevypadl nějaký jistič.“

„Kdy došlo k té srážce?“

„Několik vteřin nato… no, řekněme, po maximálně patnácti vteřinách. Ale mně to připadalo, že ta srážka následovala prakticky okamžitě potom. Byl jsem tehdy v naprostém šoku. Všichni jsme se pak rozběhli podívat se, co se stalo. Vůbec jsem na ten vypínač nepomyslel, ani na to, jakou odezvu to zapnutí vyvolalo. To až mnohem později – asi tak týden nato – když jsem zaslechl, jak se ve zprávách mluví o radarové jednotce, a když se různí lidé nechali slyšet, že mohla způsobit tu havárii, a když naopak od vojáků přicházela jen zamítavá stanoviska a přísahalo se, že v tu dobu nebyla zapnutá. Do určité míry mají pravdu. Nepředpokládalo se, že bude zapnutá.“ John Tarvin se podíval na Johna Walterse s mučednickým výrazem ve tváři. „A pak později začali ve zprávách mluvit o tom podivném přerušení dodávky energie a já přesně věděl, co ji způsobilo. Hned mi to došlo. Šel jsem za šéfem a všechno jsem mu pověděl. On me odbyl s tím, abych na celou tu věc zapomněl, že jsem neprovedl nic, co by bylo mohlo to letadlo ohrozit. Asi za týden jsem požádal o další rozhovor. Dopadlo to tak, že si mě spolu ještě se svým nadřízeným zavolali do kanceláře a nařídili mi, abych s tím ihned přestal, a jestli neuposlechnu, že mě vyhodí z práce. Taky mě varovali, že kdybych s tím šel za někým jiným, budu mít na krku žalobu za prozrazení utajovaných skutečností. Já jsem totiž podepsal přísahu, víte.“ Tarvin sklopil hlavu, třel si spánky a pak konečně zvedl oči. „Nechci udělat nic špatného, ale žít s tím nemůžu, a oni nechtějí, aby to kdokoli věděl. Řekl jsem jim, že se to musí dozvědět Státní výbor pro bezpečnost dopravy, ale oni mi tvrdili, že jak vyšetřovatelé výboru, tak i Federální letecká asociace to už vědí. Myslím, že se všichni rozhodli, že se nic takového nepřihodilo, takže na mně chtěli, abych držel zobák.“ Tarvin se odmlčel a zhluboka si povzdechl. „Nechtěl jsem to zapnout, ale stalo se. Ta energie, kterou ten modul odebral, byla tak velká…“

Walters si vzal magnetofon, aby si Tarvinovu výpověd nahrál, sekretářce nařídil, aby to přepsala na stroji a dala mu to podepsat. Pak ho poslal do nedalekého hotelu na účet společnosti v doprovodu dvou nižších pracovníků z vedení, kteří dostali příkaz, aby nespouštěli z Tarvina oči a hlídali ho.

„Pane Tarvine, budeme to vyřizovat odtud,“ prohlásil na závěr Walters. „Vyšetřovatelé z výboru pro bezpečnost dopravy si s vámi taky budou chtít promluvit. Teď si trochu odpočiňte a promluvit si můžeme zase zítra.“ Ale až získáme nějaký ten náskok, pomyslel si Walters.

Jakmile John Tarvin opustil dallaské sídlo společnosti North America Air, Walters se ihned spojil s Davidem Baynem v New Yorku. Bayne byl vděčný, že ho ten telefonát vysvobodil z nějaké neradostné schůze s investičními bankéři společnosti, která se monotónně vlekla už celé hodiny. Dalo se říct, že jejich snaha najít způsob, aby se korporace dostala z agónie, nevedla k žádnému pozitivnímu řešení. A ať byly zprávy z Dallasu jakékoli, už tak to byl ztracený den. Investiční skupina, která se pokoušela jejich aerolinie převzít, se skládala z číhajících finančních žraloků, kteří se snažili korporaci rozčtvrtit, aby se dosáhlo rychlého zisku. Bayneova jediná naděje spočívala v tom, že se objeví nějaký zázračný princ na bílém koni – některá ze spřízněných společností, která bude ochotna na sebe vzít riziko a vypůjčí si miliardy dolarů, aby mohla aerolinie North America Air odkoupit a zachránit je jako nezávislý obchodní subjekt. Určité možnosti se tu rýsovaly, jenže společnost North America Air neměla času nazbyt a původně zasvěceně předkládané, precizně vypracované nabídky Davida Baynea latentním zachráncům začaly hystericky přecházet do vyšších tónin a zněly až příliš naléhavě.

„Ano, kdo volá?“

„To jste vy, pane Bayne? Tady John Walters z Dallasu. Dal jsem pokyn sehnat Rona Putnama, a jakmile ho najdeme, dám ho napojit na náš hovor.“

„Co se děje, Johne?“ Před očima se mu ihned začaly vybavovat obrazy letadel roztříštěných na kusy na přistávací dráze. Po takovém úvodním prohlášení musí nevyhnutelně jít o nějakou strašnou zprávu.

„Tak přece jen to mohla být interference od toho radaru, co způsobilo tu havárku letu 255,“ sdělil mu Walters a doplnil své sdělení všemi podrobnostmi z Tarvinovy povzbudivé návštěvy a také tím, co z ní plynulo.

Rona Putnama našli v Tampě, odkud se připojil k telefonické poradě, během níž si všichni tři snaživě vyměňovali podrobnosti a nápady.

„Musím vám oběma sdělit,“ prohlásil konečně Bayne, „že se mi nesmírně ulevilo, protože už jsem začínal mít zatraceně nahnáno, že jste vy dva ztratili kontrolu nad svými lidmi.“ Bayne to pronesl téměř bezstarostným tónem, ale po těch slovech jak Waltersovi, tak Putnamovi začal běhat mráz po zádech.

„Jak to myslíte, Davide?“ zmohl se na nesmělou otázku Ron Putnam, hlavu plnou varovných signálů.

„Po nezdarech během slyšení jsem si začal myslet, že to způsobila chyba, kterou jste vy dva udělali, když jste najali a nehlídali Timsona. Už jsem byl téměř přesvědčen, že tu srážku zavinil on, i když jen pánbůh ví jak. Teď ale vady na kráse našeho šéfpilota budou zatlačeny do pozadí, až se tohle provalí… a já chci, aby se to provalilo okamžitě.“

„Neměli bychom nejdřív uvědomit Státní výbor pro bezpečnost dopravy, Davide? John drží toho člověka tady v Dallasu.“ Putnamův hlas nezněl nijak sebejistě.

„Kruci to ne! Máme teď co nabídnout. Svolejte tiskovku a dáme se do toho! Ten bídák Farris a jeho lidi si o tom můžou přečíst v New York Times. Nebo, ještě lepší, zavolejte někoho, koho si chceme pěstovat v Dallas Times Herald, a poskytněte mu výhradní práva pro jejich odpolední vydání a pak s tím vyrukujte v dnešních večerních zprávách. S výborem pro bezpečnost dopravy si nedělejte starosti. Měli si toho ubohýho zmetka najít dřív než my.“

V šest hodin večer centrálního času si celý národ vyslechl oznámení jednoho z viceprezidentů společnosti North America Air Rona Putnama o nových důkazech, jež téměř vyřešily příčinu zřícení Airbusu 320 z letu 255. Mezi členy výboru pro bezpečnost dopravy a obzvláště pak jeho pracovníků z Joeova týmu se hned vzápětí rozezvučely telefony. Splétaly tak komunikační síť naléhavých hovorů mezi překvapenými lidmi, kteří si tak okamžitě ulevovali v rozhorlení vůči společnosti North American Air. „Ty zatracený aerolinie neměly ani tu prachobyčejnou slušnost, aby nám zavolaly a daly nám vědět, že sdělovací prostředky tu zprávu mají!“ spílal jim Andy, když mluvil s Joem. „A já nemám nejmenší ponětí, kdo ten Tarvin vůbec je.“

Během hodiny, která následovala poté, co Joe Wallingford tu zprávu telefonicky sdělil předsedovi jejich výboru, se vrchní vyšetřovatel od Deana Farrise dozvěděl, že nemá zatím nic podnikat, dokud on sám nezavolá Davidovi Baynemu. K dosažení však byl pouze John Walters a jeho vystupování v telefonu se dalo podle Farrisova úsudku označit za nechutně samolibé. S klidem mu oznámil, že je oprávněn pouze podávat informace o tom, kdo John Tarvin je a kde ho lze zastihnout, ale Státní výbor pro bezpečnost dopravy mu prý bude muset položit vlastní otázky.

„Uvědomujete si, že jste tam u vás porušili tradiční povinnost a slušnost běžnou při vyšetřování leteckých neštěstí tím, že jste to ze všeho nejdřív předali sdělovacím prostředkům, viďte?“ Farris do telefonu ve svém domě téměř prskal. „Existují určitá pravidla, která takový přístup nedovolují, a vy jste jednou ze součástí vyšetřování.“

„Pane předsedo,“ odpověděl na to Walters stroze, „udělal jsem jen to, co mi bylo řečeno. Budete si to muset probrat s naším předsedou Davidem Baynem. Zjevně usoudil, že byste měl o Tarvinovi již vědět.“ Teď jsi to dostal, ty pokrytecký neřáde, řekl si Walters v duchu, neboť po tom, jak s ním zacházeli členové Státního výboru pro bezpečnost dopravy během výslechů, přímo hořel nedočkavostí, aby si na nich mohl zchladit žáhu.

V různých částech hlavního města Washingtonu seděli Joe Wallingford, Susan Kellyová, Andy Wallace a Barbara Rawlsonová – kromě jiných – nehybně před telefonními přístroji a snažili se zvyknout si na tento poslední obrat ve vývoji situace. Jako první si posteskl Joe Andymu: „Kopnout do toho, já jsem si pořád myslel, že je v tom ta radarová jednotka, ale tohle vyšetřování se celé neustále odehrává v celostátních zprávách. Jestli se nám tenhle závěr nelíbí, stačí si počkat takových dvacet minut a někdo přijde zase s nějakým jiným.“

Dean Farris zatelefonoval Joeovi v sedm večer washingtonského času. „Joe, chci, abyste někoho poslal do Dallasu, ať si s tím chlapem promluví, ale médiím nic neříkejte. Mám informace od jednoho vysoce postaveného zdroje ve vládě, získal jsem je, není to ani deset minut. Dostalo se mi ujištění, že se ten člověk mýlí, že ta jednotka nemohla vysílat nic, co by mohlo být jakkoli škodlivé. Rovněž mluvil o tom, že lidi z North America Air jednali zbrkle a budou mít z ostudy kabát.“

„Andy je už na cestě na letiště, pane předsedo. Z Dullesova letiště do Dallasu startuje letadlo teď večer v devět hodin. Tím poletí.“

„V pořádku.“ A Farris zavěsil.

Kell Martinson to přijal ještě hůř. Vložil do té záležitosti značný osobní kapitál, když ujišťoval kolegy senátory – a to včetně rozhněvaných zastánců celého projektu Kosmické obranné iniciativy –, že ministerstvo obrany mluví pravdu.

Vždyť všichni, s nimiž v Pentagonu mluvil, ho ujistili, že prý neexistuje absolutně žádná možnost – „Absolutně žádná, pane senátore!“ –, že by pojízdný radarový modul mohl být uveden do chodu. Nakonec ubezpečení přijal a odešel za svými rozhněvanými kolegy v Kapitolu s ujištěním napsaným na čele: „Důvěřujte mi!“ A teď se jeho tvrzení společně s velkou částí jeho osobní důvěryhodnosti dostala do podezření, že nestojí ani za fajfku tabáku. A také americká veřejnost dojde pravděpodobně k závěru, že Pentagon špatně funguje a že Martinson je přinejlepším důvěřivý trouba, který všechno, co mu kdo nakuká, spolkne.

„Kelle, nezapomínej, že nešlo o sabotáž. Tys je jen ujistil, že vylučuješ možnost sabotáže, a tohle tvé tvrzení se tím nevyvrací,“ připomínala mu Cindy do telefonu kolem půl osmé večer ve snaze ho uklidnit.

„Jo, jenže já se jich přímo zeptal, jestli mohlo být fyzikálně možné – tedy vlastně elektronicky možné –, aby radar vysílal, když se ten airbus blížil k letišti, a dostal jsem hodně nahlas jedinou odpověď, a to zjevně nepoctivé ‚ne‘.“

Přestože mu Cindy radila, aby byl opatrný, Kell okamžitě vyťukal v seznamu neuvedené soukromé číslo čtyřhvězdičkového generálporučíka Roache, který velel programu Kosmické obranné iniciativy. Rozhovor měl poněkud jednostranný směr a ostrý tón.

„Takže teď už naposledy, pane generále, chci přímou odpověď, a chcete-li podporu senátora, kterého teď posloucháte, ve všech záležitostech, jež vám tak leží na srdci, to závisí pouze a jedině na tom, jestli dostanu poctivou odpověď. Pokud se, pane generále, hodláte vykrucovat, tak vaši lidé stráví zbytek profesního života tím, že budou podávat svědecké výpovědi před výbory tady na Kapitolu, a to před celou galaxií rozběsněných senátorů – včetně mne –, kteří se promění v něco jako vaši osobní inkvizici.“

„Pane senátore, nelhali jsme vám. Za hodinu se vám ozvu.“

Místo toho se generálporučík Roach ozval už za dvacet minut.

„Senátore Martinsone, toto vám říkám do protokolu a v pevné víře, že to skutečně naprosto odpovídá pravdě. Dávám v sázku svou osobní i důstojnickou pověst, pane.

Navzdory prohlášení onoho člověka jménem Tarvin byla hlavní anténa té pojízdné radarové jednotky zatažená. Vzhledem k velice složitému systému vzájemného jištění a dalším bezpečnostním prvkům v konstrukci, stejně jako díky jističům zabudovaným přímo v samotné fyzikální jednotce, platí, že není-li anténa plně rozvinutá do běžného provozního tvaru sedmapůlmetrového disku na vrcholu modulu, tak jednotka nemůže – opakuji: nemůže – vysílat jediný watt energie na rádiové frekvenci. Je to fyzikálně nemožné. Co možné naopak je, pane senátore, že někdo může přivést elektrickou energii do hlavního radarového modulu a vytvořit tím obrovský odběr energie, ale tento odběr se nepřemění na vytváření rádiových, radarových, mikrovlnných ani žádných jiných druhů vyzařování na rádiových frekvencích.“

„A na co tedy se ta elektrická energie proměňuje?. Někde se projevit musí.“

„Tato část podléhá přísnému utajení, pane senátore. Ale rádiové vlny při tom nevznikají.“

„Jinými slovy, pane generále, ten muž může sice mluvit pravdu o tom, co udělal a co viděl, ale nemohla tak vzniknout žádná rádiová interference s tím airbusem?“

„Přesně tak.“

Nastalo hrozivé ticho, na které už byl generál připraven.

„Pane senátore, neměl byste zájem udělat si půlnoční let s piloty od vojenského letectva?“

„Cože?“

„Abychom tohle jednou provždy sprovodili ze světa beze stínu pochybnosti, neoželel byste trochu spánku a nechtěl byste se setkat s jedním z mých lidí na letecké základně Andrews, řekněme během dvou hodin?“

„Myslím, že ano. Kam mám přijít?“

„Dostavte se ke kterékoli bráně, pane senátore, a prokažte svou totožnost. Někdo už vás doprovodí na správné místo. Vezměte si s sebou něco na převlečení, ale počítejte s tím, že budete zase zpátky, řekněme, během čtrnácti hodin.“

Kella to poněkud zaskočilo, ale ihned nabídku přijal. O půlnoci již seděl připoutaný bezpečnostním pásem na sedadle v nevelké kabině learjetu vojenského letectva a na sedadle vedle něj seděl sám generál Roach.

„Řeknu vám teď, pane senátore, jediné. To, co uvidíte a uslyšíte, je klasifikováno jako přísně tajné, ale vy máte oprávnění získat tuto informaci na základě svého bezpečnostního prověření. Nesmíte prozradit nic označeného za tajné mimo běžně prověřené cesty pro utajené informace. Bude to totéž, jako kdybyste svolal uzavřené zasedání Senátního výboru pro ozbrojené síly kvůli předložení přísně tajné svědecké výpovědi týkající se národní obrany. A toto do sféry národní obrany rozhodně spadá. Souhlasíte a potvrzujete, že chápete a přijímáte tato omezení?“

„Ano, pane. Nevidím žádný problém.“

„Prohovořil jsem mé ocenění vašeho statutu pro utajované skutečnosti s náčelníkem štábu. Shodli jsme se, že se o tom skutečně potřebujete dozvědět víc, i když je to pouze pro vaše ubezpečení. Dál to předávat nesmíte.“

Kella sžírala zvědavost, když se malý dvoumotorový proudový letoun odpoutal od rozjezdové dráhy letecké základny Andrews, stočil se na západ a velmi strmě vystoupal do výšky dvanáct a půl kilometru. Generál i Kell se pohodlně opřeli a následující tři hodiny prospali, až jim zvuk přiškrcených motorů konečně oznámil, že začali sestupovat bůhvíkam.

„Přistáváme na základně vojenského letectva Holloman v Novém Mexiku, pane senátore,“ oznámil stručně generál, když Kell otevřel oči.

Přistáli a rolovali a zdálo se, že příliš vysokou rychlostí, přímo k osvětlenému hangáru v dálce, jehož vrata se při jejich příjezdu otevřela. Pilot s hodností majora vojenského letectva sedící na levém sedadle kokpitu projel s letounem vraty a zastavil uvnitř. Ve Washingtonu byly téměř čtyři hodiny ráno, ale zde v Novém Mexiku bylo teprve před druhou. Na jasném pouštním nebi zářily hvězdy, když se obrovská vrata na motorový pohon za nimi opět uzavřela.

Kell vystoupil do světa kovové ozvěny a do výšky vystupujícího otevřeného prostoru mezi stěnami rozlehlého hangáru a zůstal stát před tím nejtěžkopádněji působícím obrovským vozidlem, jaké kdy viděl.

„Tak to je ono, pane senátore, příčina našeho vzájemného nesouladu. Pětačtyřicet tun, dvě kompletní sestavy antén automaticky rozvinutelných a zase zasunutelných během dvou minut, vlastní dieselgenerátory na výrobu elektrické energie o stabilizovaném a frekvenčně stálém napětí, sdružené vysílače atd. Na rozdíl od hlavních plánů Kosmické obranné iniciativy, které, jak víte, jsou v různé míře závislé na pozemním radaru, toto je pouze sledovací zkušební jednotka. Takže až nám vy, pánové z Kapitolu, poskytnete finanční prostředky a svolení pokračovat, můžeme s tím zanzením začít létat a prozkoumat, jaké jsou možnosti hardwaru umístěného v kosmu.“

Generál vyhlížel neupraveně. Na základnu Andrews sice dorazil v kompletní modré slavnostní uniformě, ale blůza zdobená řádovými stužkami na něm nyní visela rozepnutá, zpod ní vykukovala zmačkaná košile. Vázanku měl nakřivo a na bradě půldenní strniště v naprostém protikladu s bezchybnou uhlazenosti příslušníků policie vojenského letectva, kteří zde vykonávali strážní službu a sledovali každý pohyb čtyřhvězdičkového generála s respektem a s předstihem se snažili vyhovět jeho přáním. Roachův hlas zněl ostře, volil výstižná a přesná slova a Kell zaregistroval téměř vlastnickou hrdost, když popisoval radarovou jednotku. Generál dovedl Kella před přední část vozidla a vystoupili do kabiny.

„Tady je vypínač, který Tarvin omylem zapnul. Sám můžete posoudit, že je to špatná konstrukce – i já sám bych se klidně mohl splést, kdyby to bylo během lezavé, nudné noci.“

„A vy jste o tom věděli“

„Asi tak do hodiny poté, co to nahlásil svému nadřízenému v Leavenworthu, a to už je déle než měsíc. Už tehdy jsme měli podezření, že se přihodilo něco se zapojením elektrické energie tady nahoře v jednotce, a to vzhledem ke zprávám o napěťovém pulzu.“

Kell se naježil. „Tak proč jste mi to neřekl už tehdy? Zatracená práce, tak vy jste věděl, že ten krám byl v provozu!“

„Počkejte, pane senátore, zadržte! Nejprve se ještě podívejte dozadu a pak teprve se do mě pusťte.“

Slezli po schůdcích z kabiny, přešli podél celé boční strany skoro šestadvacetimetrového vozidla a vylezli po schůdcích k zadnímu vchodu do hlavní části radarové jednotky, kam už byly dveře otevřené.

„Teď, pane senátore, vstupte dovnitř a prohlédněte si nejvýkonnější mobilní radarovou jednotku na této planetě.“

Vnitřek byl osvětlen obyčejnými žárovkami a prázdné čisté stěny a strop byly v ostrém protikladu k prostoru vyplněnému kompaktním elektronickým zanzením, který zde Kell až do této chvíle očekával. Vlastní modul byl přibližně 16 metrů dlouhý, 3 metry široký a 2,5 metru vysoký a až na několik velkých betonových kvádrů na podlaze v něm nebylo vůbec nic!

„Co… Kde…?“ začal ze sebe soukat Kell.

„Kde všechno je? Na to se ptáte?“

Kell viděl, že si s ním generál hraje jako kočka s myší, ale zřejmě pro to měl určitý důvod. Nechal ho tedy mluvit dál.

„Stále se na tom ještě pracuje, pane senátore. Tahle jednotka nemohla vyprodukovat jediný watt rádiové energie, protože uvnitř toho kojence ještě nic není. Ještě do ní nebylo nic instalováno. A přesně takto také vypadala, když jsme ji v Kansas City naložili, abychom s ní odlétli na Kwajalein v Pacifiku a pak zase zpět sem.“

„A co ten odběr energie?“

Generál se shýbl a zvedl jeden poklop na podlaze. Pod ním se objevila spousta velikých transformátorů.

„Odpadový koš na energii, tak nějak bychom je mohli nazvat. Odebírají jí obrovské množství a nepřeměňují ji na nic jiného než na teplo. Takže kdyby ji někdo uvedl do chodu, bude to vypadat, že má obrovskou spotřebu energie. Ale nebude to mít nic společného ani s rádiovými vlnami, ani s činností radaru.“

„Proč to, pane generále?“

„Ještě jste si to nedal dohromady? Nemám v úmyslu vás mučit, protože vy jste napomohl, že nejsme s Kapitolem na válečné stezce a mohli jsme tak pokračovat ve vývoji. Jenže kvůli škrtům v rozpočtu a kvůli omezení zkoušek jsme vydali naše zdroje na výzkum a ne na testování. Tak jste to chtěli, a my to tak udělali.“

„Ale…“

„Sověti, pane senátore, ať je to jak chce, to je nepřítel. A to navzdory všem těm demokratizačním procesům varšavského paktu, perestrojky, glasnosti, odchodu vojsk ve velkém z Německa a jeho znovusjednocení, i přes prohlášení požehnaného míru mezi našimi zeměmi. Všichni, kdo jsme ve vojenské sféře, si toužebně přejeme, aby reformy Michaila Gorbačova trvale změnily Sovětský svaz na přátelskou zemi, jež by nás neohrožovala, ale proces uvolňování bude trvat přinejlepším nejméně deset let. Stále ještě proti nám stojí skutečně silné sovětské vojsko v čele s ostřílenými vyššími důstojníky, kteří sledují směr politického větru u nich ve vládě hodinu za hodinou. Dokud se tam situace nezmění zevnitř – pokud tu budou sovětské rakety namířené na nás a někde tam na moři ponorky, které nesou rakety –, nemůžeme si dovolit přestat být na stráži ani na zlomek vteřiny. A to právě tak, jako to nemohou udělat ani oni, a to i bez ohledu na všechno to kamarádské poplácávání po zádech a na neustálé výměny vřelých přípitku. Nezapomínejte, že jeden druhého neustále sledujeme ze špionážních satelitů. Rádi bychom, aby věděli, že jsme na válku připraveni stejně dobře jako na mír, jestliže se tento proces nepřeruší. Chceme jim neustále připomínat, jak nákladné bude pokračování těchto závodů ve zbrojení, které mohou polevit, jen až my sami zvolníme, a to znamená neustálé pokračování ve vývoji.“

Kell se opřel o hladkou stěnu modulu a podíval se na generála, který se usmíval. „Takže tohle všechno bylo jen představení?“

„Přesně tak. Byl čas se ukázat. CIA získala náznaky, že se Sověti mimořádně zajímají o to, jak pokračuje jeden konkrétní prvek projektu ‚Brilantních oblázků‘ a to ta část programu, ve které jsme skutečně nepokročili tak, jak jsme chtěli, aby se domnívali. Nemůžeme jednoduše vyrazit s jedním z vozidel z projektu ‚Oblázků‘ a rozmontovat ho na pikniku někde venku pod širým nebem, aby si mohli všechno nafotit. Ale když nás uvidí, že se chystáme je testovat, že stěhujeme kus zařízení, s kterým nám dokonce i náš Kongres přikázal nehýbat…“

„Už jsem si udělal obrázek.“

„A oni taky. Monitorovali jsme ty přenosy. Nádhera! Stěhovali jsme to po letišti Kansas City, abychom měli jistotu, že alespoň jeden jejich pozemní agent si toho všimne a oznámí to do Moskvy, ale aby to zachytily i jejich satelity, jak jsme také doufali. Mají nás natočené, když jsme se stěhovali z továrny, pak jak čekáme u rampy na letišti, a také C-5B za letu na cestě na Kwajalein. Dokonce zachytili i neštěstí North America Air v okamžiku těsně poté, co k němu došlo. Většina těch snímků je samozřejmě v infračerveném spektru. Vidíte sám, že bychom celé to pečlivě připravené představení zničili, kdybychom po té nehodě řekli o něco víc.“

„Vy jste neměli připravené žádné náhradní vysvětlení?“

„Nikdy nás nenapadlo předvídat letecké neštěstí. Ani teď se to nesmí dostat ven z bezpečných míst, a to včetně toho, co jsem vám řekl o jejich schopnosti sledovat nás přes satelity. Říkáme vám to jen proto, že někdo se nás musí zastat a říct, že nejsme jen prolhaní podvodníci.“

„Co tedy mohu říct ostatním členům senátního výboru?“

Obličej generála se v tu chvíli okamžitě změnil a vzal na sebe hluboce vážný výraz.

„Ten okruh lidí se nesmí rozšiřovat, pane senátore. Řekněte jim všem, že jestli opravdu trvají na tom, že šlo o ohrožení národní obrany, a odmítnou přijmout vaše slovo, tak jim neochotně ukážu totéž a týmž způsobem. A také se stejným omezením, pakliže si udělají čas a poletí sem se mnou. Jinak ale musí přijmout vaše slovo, že tahle jednotka nevysílala tu noc, protože anténa nebyla vysunutá. To je také vše, co smíte říct, polopravdu samozřejmě, ale je to nezbytné.“

Let zpět do Washingtonu byl vyplněn spánkem a denní světlo zaplavovalo kabinu letadla už od chvíle, kdy přelétli nad Memphisem. Kell věděl, že vypadá příšerně, ale stejně nejprve zamířil do senátní kanceláře, kde ho čekala dlouhá řada telefonických rozhovorů s každým jednotlivým členem senátního výboru, a ve všech se víceméně hovořilo o tomtéž. „Důvěřujte mi, viděl jsem to, elektronicky je nemožné, aby ta jednotka vysílala, i když výkyv ve spotřebě energie byl normální.“ A ke svému úžasu se Kell nesetkal téměř s žádným odporem.

Kell pomýšlel na to, že zavolá Deanu Farrisovi, což by podle protokolu odpovídalo správnému postupu, ale stejně zavolal místo toho Joeovi Wallingfordovi. Zastihl vyšetřovatele tak silně rozrušeného, že nedokázal přijmout téměř nic, čemu by měl věřit jen na čestné slovo.

„Chci ti věřit, Kelle, ale mám v Dallasu člověka, který právě tahá rozumy z Tarvina, a celý Státní výbor pro bezpečnost dopravy povstal do zbraně kvůli způsobu, jakým to North America Air dala do oběhu.“

„A co to má společného s tím, jestli mi věříš, nebo nevěříš, Joe?“

Kell zaslechl na druhém konci drátu odfrknutí. „Máš pravdu! Nedává to žádný smysl, viď? Říkáš, žes na vlastní oči tu věc viděl?“

„Joe, byl jsem tam, viděl jsem to, dotýkal jsem se toho, a i když ti nemohu sdělit podrobnosti – protože se jedná o zařízení nezbytné z hlediska národní obraný –, nemohlo to v žádném případě nic vysílat. A budeš mi muset jednoduše důvěřovat. Říkám ti pravdu.“

„V pořádku, senátore! Neměl jsem v úmyslu ti nevěřit. To samozřejmě znamená, že jsme zase zpátky na začátku a nemáme ani zdání, co tu nehodu způsobilo.“

„Je mi líto, Joe, ale já jsem nikdy interferenci způsobenou radarem do té rovnice nezahrnoval.“

Kratičké odmlčení na Joeově konci linky si vyžádal vnitřní boj o to, zda tu žádost má vyslovit, nebo ne.

„Ehm, Kelle, mohl bys pro mě něco udělat?“

„Povídej!“

„Moc si vážím toho, žes mi zavolal jako prvnímu, ale když ti dám jeho číslo domů, byl bys tak hodný a zavolal i Deanu Farrisovi a neprozradil, žes volal nejdřív mně? Ono by se jinak to křehké příměří mezi námi pravděpodobně rozpadlo na kusy.“

„Považuj to za vyřízené.“ Kell na vteřinu položil sluchátko, ale v myšlenkách se ihned odpoutal od přislíbeného telefonátu Deanu Farrisovi; zaměřil se na nevyhnutelný telefonní rozhovor, který ho čekal se zástupci sdělovacích prostředků. Generál Roach ho totiž těsně po přistání na letecké základně Andrews požádal o pomoc.

„Pane senátore, jelikož nám ani sdělovací prostředky, ani veřejnost nevěří a vzhledem k tomu, že vy jste jediná další osoba, která zná skutečnou situaci a dokáže ujistit veřejnost, že mluvíme pravdu…“

„Měl bych snad svolat tiskovou konferenci a sdělit to novinářům?“

„Něco takového.“

„Máte na mysli přesně něco takového, viďte? To tvořilo součást plánu, že?“ zeptal se Kell bez zahořklosti a doprovodil to úsměvem. Nemá cenu tygrovi upírat jeho pruhovanou kůži, pomyslel si Kell. Nejvyšší vojenská šarže dokáže být stejně politicky protřelá jako zvolené hordy v Kapitolu. A ve skutečnosti to ani jinak nejde. Byla to záležitost přežití, neboť potřebovali, aby jejich programy dostávaly finanční podporu s železnou pravidelností.

„Abych byl upřímný, jaksi jsme počítali – náčelník štábu a já –, že nám nabídnete pomoc v okamžiku, kdy budete znát pravdu.“ Generál se zubil a Kell zavrtěl hlavou v hraném zoufalství.

„Dostal jste mě, pane generále! Hned jak se mi podaří uzavřít mír se členy senátního výboru, tak se na to vrhnu.“

Kell zavolal ještě Cindy, než se propojil s redakcí televizního celoplošného vysílání, zda nebudou mít zájem o jeho účast v nedělním ranním zpravodajství. Samozřejmě že zájem měli, a tak ještě než odešel z kanceláře, upozornil na to Joea.

„Dívej se zítra ráno na pořad ‚Čelem k národu‘, Joe. Přes satelit tam se mnou pozvou Davida Baynea z New Yorku, ale on neví, co se chystá. Mělo by to být zajímavé.“

„Za nic na světě bych si to nenechal ujít,“ ujistil ho Joe.

23 KAPITOLA

ČTVRTEK 20. PROSINCE, HLAVNÍ MĚSTO WASHINGTON

Ve světle projíždějících aut se Fred Sneadman podíval na hodinky. Právě zastavil před opraveným washingtonským nádražím Union Station a vedle na sedadle pro spolujezdce měl svého šéfa, senátora Kella Martinsona.

„Je 21.55, pane. Vlak vám jede v půl jedenácté, tak máte ještě pár minut času.“

„Opravdu si cením toho, že jsi zůstal v práci tak dlouho a mohli jsme tak dát dohromady pořad jednání, a to už nemluvím o tom, že sis zahrál na taxikáře, Frede.“

„Rádo se stalo!“

„Doručíš zítra ty papíry, co jsem ti dal, Joeovi Walligfordovi ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy, viď?“

„Ano, pane.“

„Předej mu je do rukou osobně a jen jemu. Ať ti ukáže nějaký průkaz.“ Kell se zadíval na Sneadmana. „Myslím to naprosto vážně. Hodně riskuje tím, že na tom s námi pracuje.“

Sneadman přikývl. „Je mi to jasné.“

„A ještě něco,“ Kell se prohraboval deskami, zatímco mluvil, „řekni panu Wallingfordovi, že bych ocenil, kdyby si přes svátky prošel ten základní materiál, a znovu mu připomeň, že to slyšení bude začínat osmého ledna v devět ráno, a dej mu číslo místnosti a všechno, co s tím souvisí.“

„Ano, pane.“ Sneadman posunul řadicí páku do parkovací polohy a s velkým úsilím se snažil psát do stenografického bloku, který si přidržoval na volantě.

„Řekni mu, že to zasedání kvůli návrhu zákona přede dvěma týdny skutečně dopadlo velice dobře. Vyřiď mu, že díky jeho nápadům máme podle mě dobrý legislativní základ. Ostatně, nezaslechl jsi nějaké reakce?“ Kell zavřel desky a zastrčil si je do aktovky.

„Od Wallingforda? Jen se občas uchechtl, jakým způsobem jste přiváděl do rozpaků North America Air minulou neděli v televizi. Ale jestli myslíte reakci senátního výboru na předložený návrh zákona, tak to budeme muset ještě svést pořádnou bitvu, abychom je všechny přesvědčili, že je nutné to udělat právě teď. Prozatím na to ale nikdo neháže bláto, co se myšlenkového obsahu týká. Potíž je v tom, že to není vyvážené příjmově.“

„Ale ten plán financování byl neobyčejně chytrý, nemyslíš? Je téměř vyvážený, i když napojit ho na daně z pohonných hmot přece jen obsahuje tak trochu větší daňové zatížení.“

„Hm, myslím ale, že to projde, pane. Budeme k tomu potřebovat tlak ze strany veřejnosti.“

„To je druhá věc, o které jsem se zmínil jen letmo ještě v kanceláři. Chci, abys sehnal Wallyho, dělá zpravodaje pro senátní výbory. Mezi ostatními aktivními publicisty představuje v současné době naprostou špičku. Řekni mu, že potřebujeme, aby se to jako bomba dostalo do celoplošného zpravodajství den před začátkem slyšení před Senátem. Taky bych se s ním chtěl setkat někdy během příštího týdne, bude-li to možné. Musíme naplánovat strategii, tedy za předpokladu, že to pro nás udělá.“

„Ano, pane. On se o to postará. Dluží nám laskavost.“

„Měl bych se zeptat jakou?“

„Není třeba.“ Fred se na něj zeširoka usmál.

„Jak myslíš, Frede. Budu ti protentokrát věřit. Mimochodem, plánoval sis, že přes Vánoce zůstaneš v hlavním městě, je to tak? Doufám, že kvůli mně neměníš plány, že ne?“

„Ne, nic se neděje, vždyť víte, že my Vánoce stejně neslavíme. Rodiče se sem přesunou z Filadelfie v neděli a máme v úmyslu oslavit chanuku přímo tady. Starat se o ně doma není pro mě žádný problém, ale musím se přiznat, že jsem jim chtěl ukázat i kanceláře, a dokonce je nechat, aby si vyzkoušeli, jak se sedí na vaší židli.“

Kell se tomu zasmál. „Buďte mým hostem! Ale pokud možno se nehoupejte na lustrech, když máte ten svátek světel.“

„Vždyť ani žádné nemáte, pane senátore.“

„Tak víš co? Poznamenej si, že se musí nějaké lustry koupit, nejraději osmiramenné.“ Kell se pohodlně opřel a vesele se zasmál, zatímco Sneadman vrtěl hlavou.

„Máte mimořádně dobrou náladu dnes večer, vezme-li se v úvahu, že se právě chystáte riskovat život na kolejích.“

„Je fajn vypadnout. A je příjemné, když vidím, že si můžeme oddechnout po tom maratonu v bitvě o rozpočet a po všech obstrukcích s projednáváním našeho nového návrhu. Nemám snad nárok na jednu dobrou náladu do roka?“

„Podle etických zákonů výboru ne, pakliže z ní máte radost.“

„Aha! Tak dobře. Oficiálně jsem zádumčivý a vážný, ale stejně ti přeju veselé Vánoce.“

„I já vám přeju šťastné prožití chanuky.“

„Tak říkáš chanuka. Tys mi to před chvílí říkal, viď? Ale já to stejně o tobě věděl.“ Kell se opět podíval na hodinky. „Řekl bych, že je tak akorát čas. Nesnáším, když musím za letadlem nebo vlakem dobíhat. Mimochodem, odjela Cynthia už do Missouri?“

„Myslím, že ano. Vyrazila z kanceláře kolem čtvrté.“

„Potřeboval jsem s ní probrat ještě jednu věc, ale to bude muset počkat.“

Kell vystoupil a trochu se potýkal s aktovkou, přenosným počítačem a taškou, když si je bral ze zadního sedadla. Zatímco ho Fred poněkud ustaraně pozoroval, všechno si naložil na skládací pojízdný nosič zavazadel. „Víte určitě, že s tím nechcete pomoct, pane?“

„Opravdu nechci,“ Kell s úsměvem odmítl jeho nabídku. „Už teď mi poskytuješ nadstandardní služby. Kdybych tě nechal, abys toho dělal ještě víc, musel bych s tebou líp zacházet.“

„Tím myslíte, že bych dostal i přidáno?“

„To vynechme, ano, Sneadmane?“ Zasmál se. „Ale vážně, Frede, mockrát ti děkuju. Odpočiň si, prosím, a užijte si s rodiči svátky světla, je to tak správně, ne?“

„Slibuju, pane. A nápodobně. Jen si, prosím vás, při tom lyžování nic nezlámejte.“

„Budu se pohybovat jen na svazích vhodných pro zajíčky, Frede. Vetší nebezpečí na mě může číhat spíš na lanovce. Mimochodem, dal jsem ti telefonní číslo?“

„Ano, pane, dal.“

Kell vesele zamával na rozloučenou a vtáhl nosič do půvabné haly pyšného starého hlavního nádraží. Obdivoval, jak účinně se na budově projevily všechny renovační a modernizační práce. Jasné světlo halogenových světlometů ozařovalo strohou bílou omítku klasického sloupového průčelí a dodávalo mu lesku, který mohl soupeřit s kteroukoli z velkolepých veřejných budov hlavního města. Celá rekonstrukce se prováděla jako vládní projekt a Kella těšilo, že ho podpořil.

Jakmile vstoupil do nádražní haly, zahleděl se na tabuli s odjezdy vlaků a pátral po nočním expresu Amtrak 66, až konečně našel číslo nástupiště. Pět minut po desáté už Kell vešel na peron, vychutnával si nezvyklou chůzi mezi železničními vagony a naslouchal tlumenému dunění, které vydávaly silné dieselové lokomotivy kdesi vpředu. Konečně našel číslo 6705, což byl starý, ale zmodernizovaný vagon Pullman. Složil pojízdný nosič zavazadel, přes rameno si přehodil popruh přenosného počítače, zvedl tašku a aktovku a poněkud neobratně se štrachal po schůdcích nahoru. Následovalo nepohodlné protahování úzkou chodbičkou ke kupé číslo 8, což vlastně měla být svou velikostí poctivá ložnice, kterou si rezervoval. Otevřel dveře kupé a probojoval se i se zavazadly dovnitř, přičemž se pořádně uhodil do kloubů pravé ruky. Konečně se mu podařilo za sebou dveře zavřít.

„Tak jsi konečně doplul do přístavu, námořníku?“ Medový ženský hlas přicházející z horního lůžka ho pohladil a on rozpřáhl ruce k Cindy, která se k němu přivinula a tlumeně se zasmála. „Mise úspěšně dokončena? Nebo tě někdo sledoval?“

„Jediné, co této scéně chybí k dokonalosti,“ poznamenal, „je, aby tenhle vlak vyjel ze stanice King’s Cross v Londýně.“

„Neměl Fred nějaké podezření?“

„Pravděpodobně si myslí, že jsem pil. Popřál jsem mu veselé Vánoce.“

„Kelle!“

„Víš…“ Dlouze ji políbil. „Choval jsem se čistě ekumenicky.“

Chvíli se objímali a Cindy k němu mluvila přes rameno. „Nikdy jsem si nemyslela, že se mi podaří vytáhnout tě na celý týden.“

„A mě zase nikdy nenapadlo, že bys byla ochotna vzdát se Vánoc strávených doma.“

Odtáhla se od něj a na obličeji se jí objevil šelmovský úsměv. „Máš v aktovce mobilní telefon?“

„Ano.“

„Prosila bych baterii.“ Cindy natáhla ruku.

„Neboj, nebude zvonit!“

„Tu baterii, nebo pojedeš sám.“ Kellovi neušlo, že se sice usmívá, ale myslí to naprosto vážně. „Jak chceš, miláčku.“ Ještě jednou ji políbil, potom vyzvedl aktovku na postel, vyndal z ní telefon a z něj baterii, kterou jí podal s předstíranou obřadnosti.

„Děkuji ti.“ Dala si ji do tašky, zapnula zip a usadila se do malého křesílka. „Tak a teď plán cesty.“

„Poslouchám.“

„Zaprvé se mají lístky položit přede dveře. Průvodčí si již vydělal patnáct dolarů navíc za to, že nebude vyrušovat na smrt znaveného gentlemana v kupé číslo 8. Za druhé, na nádraží Boston South přijedeme v 8.35 ráno. Já tam vystoupím, dojdu na stanoviště taxíků, dojedu taxíkem k půjčovně aut, vyberu si výše zmíněné auto, odjedu s ním nejbližší cestou na hlavní nádraží, kde tě najdu, jak se zmateně rozhlížíš na kraji chodníku. Tam naložím výše zmíněného zmateně vyhlížejícího zákonodárce a budu pokračovat dál přes hranice Vermontu do Stowe, kde na nás čeká naš předem najatý, předem zaplacený a předem vytopený srub.“

„Měl jsem za to, že přeprava politiků přes státní hranice za nemravnými účely je nelegální.“

„Ale zábavná.“

„A co takhle večeře? Jak se nám podaří zvládnout situaci v jídelním voze, aniž nás někdo uvidí pohromadě?“ zeptal se.

„Takovou situaci nebudeme muset řešit,“ podotkla a prstem ukázala na obrovskou dámskou kabelu. „Večeře je již tady, pane. Ale nejdřív trochu hudby.“ Cindy sáhla dolů a vytáhla malý magnetofon, ze kterého se vmžiku začaly linout sladké tóny smyčcového kvarteta hrajícího Bachův Dvojkoncert D-dur a naplnily celé kupé. „Dále tu máme sváteční ubrus.“ A už měla venku kostkovaný červeno-bílý přehoz, kterým pokryla stolek u okna. „A na jídelním lístku najdete hamburgery á la zlaté oblouky, hranolky ze stejného zdroje, lehké bílé víno s bujnou fantazií a se šroubovacím šálkem a dále dostatek sýra k nasycení celé armády krys –, ale proč se dnes bavit o Dolní sněmovně…“ Oba se smáli, zatímco Kell se pokoušel dostat ji z křesla se zcela živočišným záměrem.

„Ne, ne, ne. Ještě ne!“ tiše vykřikla poplašeným hlasem předstírajíc zděšení a ukazováčkem mu mířila do obličeje.

„Proč ne?“

„Tvůj oblek. Máš ho zmačkaný.“

„No a?“

„Měl by sis ho nechat vyvěsit. Oblek dolů, prosím.“

„Jak myslíš…“ Začal si svlékat sako. „Ale co si mám vzít na sebe?“

Cindy se usmála, zatímco si rozepínala horní knoflík své blůzy a pomalu vstala z křesla. Popošla ke Kellovi a lehce mu položila prst na špičku nosu. „Ptal se snad ctihodný gentleman z Kansasu, co si má vzít?“

Kell se zatvářil pobaveně, ale nechápavě. „Ano.“

„Mě.“ Cindy mu začala rozvazovat kravatu. „Večeře může počkat. Já ne.“

*****

Asi po hodině jízdy z New Yorku na sever se Kell uprostřed noci probudil na lůžku sám. V prvním okamžiku ho to poplašilo, ale jakmile se přetočil na druhý bok, spatřil Cindy, jak stojí potmě u okna a sleduje míhající se světla. Zaposlouchal se do cinkavých zvuků ohlašujících blížící se přejezd, které ihned ztrácely na hlasitosti, jakmile ho vlak v plné rychlosti minul, a nakonec se rozplynuly někde daleko za nimi. Vnímal rachot těžkých ocelových kol, která svým klapity klap označovala přejezd nesvařených spojů kolejnic. Je tak krásná, pomyslel si při tom Kell, jak se jí na prsou odráží neustále se proměňující hra světla a stínu, jak lehce působí její žlutohnědé vlasy spadající jí jako vodopád na ramena, jak je vzrušující a jak provokativně působí tvar jejího břicha a hýždí – ona sama podstata ženství. Jaké štěstí být s ní, mít její lásku a důvěru.

Cindin plán vyšel dobře, ostatně jako vždy. Kdysi jí udělal poklonu, že za válečného stavu by ji armáda nutně potřebovala jako znalce organizace týlové dopravy, ubytování a zásobování vojsk. Dorazili ke srubu obklopenému sněhem již před druhou odpoledne, na svahu byli již ve tři a oba se zde výborně bavili. Cindy ho vedla veselými honičkami sněhem na vypůjčených lyžích, ale v zájmu anonymity si Kell nechal na nose tmavé brýle až do večera. V restauraci se vmísili mezi davy lyžařů bavících se po celodenním lyžování a zdálo se, že si nikdo nevšiml, že je zde s nimi jeden ze senátorů. Ostatně nikoho by to teď zřejmě ani nezajímalo. V sále se podívali na film, dobře zahranou romanci s Matthewem Broderickem a Jodie Fosterovou, která se odehrávala na kosmické stanici na oběžné dráze nedaleko Země. Večer zakončili před hučícím ohněm již zase ve srubu a z tváří jim vyzařovala čirá pohoda, když se dohadovali velmi dopodrobna o tom, jaké asi ‚ musí být milování v beztížném prostředí.

Telefon je probudil v půl desáté ráno. Předními okny svítilo dovnitř slunce a den byl plný příslibů. Kella překvapilo, když uslyšel Fredův hlas, a ještě víc ho překvapilo, když mu Fred vysvětlil, že ho hledá proto, aby ho mohl spojit s asistentem personálního šéfa Bílého domu.

„Kdo je to?“ Cindy si protírala oči a přitiskla se mu na záda, zatímco Kell se opíral o levý loket a pokoušel se mluvit věcným tónem. „Pšt!“ Pronesl to tichounce přes rameno a zakryl přitom mluvítko, zatímco čekal, až se na druhém konci znovu někdo ozve.

„Senátore Martinsone? Jste tam?“

„Ano. A kdo jste vy?“

„To je dobře, senátore. Určitě nejste nijak nadšen, ale pan prezident mě požádal, abych vás sehnal. Na krátkou návštěvu k nám přilétá král Husajn, aby si promluvil o své iniciativě pro Bejrút. A protože víme, že vy dva jste přátelé a kolegové piloti, pan prezident doufal, že byste mohl přijet a vypomohl nám.“

„Myslíte, abych mu dělal společnost?“

„To ani ne. Existují totiž některé velice podstatné věci… Byli bychom rádi, abyste nám pomohl předložit mu je. No ale zvládnete to?“

„Ano,“ odpověděl Kell bez zaváhání. „Jen zítra?“

„Přesně tak, senátore. Ve dvě už zase můžete být zpátky v letadle.“

„V kolik hodin mě tam budete potřebovat?“

Kell cítil, jak se teplo vyzařované Cindiným tělem vytrácí, když se od něj nepatrně odtáhla, z hrudi se mu svezla její ruka a po jejím doteku zbylo jen prázdno.

„Zavolejte mi přes ústřednu Bílého domu, až sem dnes odpoledne dorazíte,“ poučil ho hlas. „To už budu mít všechny potřebné časové údaje pohromadě. Král přilétá na letiště na základně Andrews a my vás tam dopravíme, abyste tam před přistáním byl.“

„Rozumím. Takže nashledanou!“ Kell zavěsil a obrátil se na druhý bok a jeho očím neušlo viditelné zklamání na Cindině tváři.

„Prezidentovo přání, miláčku. Mrzí mě to! Husajn přijíždí do města a je to pocta, když takovou žádost člověk dostane. Neměl bych to odmítnout.“

„Tos taky v žádném případě neudělal,“ poznamenala a dosti neradostně se pousmála.

„Vrátím se zítra v noci a pak už nás nic nebude rušit až do druhého ledna.“

Několik vteřin na to nic neodpověděla, jen ho lehce políbila, vyklouzla z postele a navlékla si saténový župan, který jí daroval. Slova, která pak tichým hlasem vyřkla, byla určena protější stěně. „Udělám trochu kávy. Musíš vyrazit co nejdřív.“ Kell sledoval, jak v ranním chladném vzduchu ladnými kroky odchází do kuchyně; trápilo ho, že se na něj skutečně zlobí kvůli něčemu, co je politicky nevyhnutelné. Ale ona to pochopí. Vždycky to tak dopadlo. Koneckonců vždyť sama byla součástí téže hry.

V poledne ho políbila na rozloučenou, ještě než otevřela dveře; objetí říkalo, pospěš si, ať už jsi zase zpátky u mne, a hřálo ho až na mezistátní dálnici a pak ještě celou cestu až do Burlingtonu. Zatímco Kell stoupal po schůdcích na palubu Boeingu 737 mířícího na letiště Washington National, snažila se Cindy ve srubu začíst do knížky. Nedařilo se jí to, a tak se rozhodla, že vytáhne krabičku s lametami, kterou si s sebou přivezla, a ozdobí jimi maličký vánoční stromek. Alespoň že jim zbude Štědrý večer, pomyslela si. Kell je koneckonců senátor. Sama chce, aby byl úspěšný a mocný a aby ho občas k sobě povolal prezident Spojených států kvůli nějakému státnickému poslání. Takže když to všechno chci, ptala se sama sebe, tak proč kvůli tomu brečím?

Sněhová vánice ve Washingtonu vypukla dvacátého čtvrtého ve dvě odpoledne, právě když král Husajn a Kell opouštěli Bílý dům a mířili na letiště základny Andrews. Seznámili se před několika lety při příležitosti nějakého státního banketu, během kterého král zjistil, že Kellovo senátorské srdce buší stejným rytmem pilota jako jeho vlastní. Většinu toho večera pak strávili tím, že si navzájem vyprávěli „válečné příběhy“ pilotů, zatímco diplomaté soptili v uctivé vzdálenosti, a tak se mezi nimi vytvořilo přátelské pouto. Kdykoli potom Husajn zavítal do hlavního města, zavolali Kella – obvykle to udělal samotný král již z Ammánu v Jordánsku. Tato cesta byla příliš náhlá, aby zbyl čas na obvyklý telefonát, a Kell navíc nebyl k zastižení – dokud se do toho nevložil Bílý dům.

Stálé sněžení přešlo v silnou vánici, když autokolona dorazila na základnu vojenského letectva, a král pilot s platným pilotním osvědčením pro boeingy a zároveň kapitán vlastního letounu Lockheed TriStar 1011 nařídil, aby z jeho letadla odstranili led. Poté jim on a královna Nora, jeho manželka amerického původu, dcera bývalého ředitele Federální letecké asociace, zamávali na rozloučenou a ve čtvrt na čtyři se zvedli z povrchu startovací dráhy. Limuzína Bílého domu ihned vyrazila s Kellem na letiště Washington National, ale nezbylo než si probíjet cestu stále hustšími přívaly sněhu. Na letiště dorazili dvacet minut po čtvrté k letadlu s plánovaným odletem ve 4.30. Kell předem volal ještě z auta, ale řekli mu, že si nemusí dělat starosti, že let bude přinejmenším o třicet minut opožděn. A než dorazil k vchodu do letadla, let zrušili. V šest, když už nebylo možné udržovat sněhovou pokrývku na rozjezdové dráze v rozumných mezích, zarazil ředitel letiště veškerý provoz a vzápětí totéž učinilo i letiště Dulles.

„Cindy?“

„Kelle! Kde jsi?“

Odmlka a ještě navíc příliš dlouhá. Poznala podle lehké ozvěny, že není blízko. „Miláčku, zůstal jsem zasněžený tady na Národním. Všechny lety jsou zrušeny. Pokoušel jsem se, abych sehnal nějaké vojenské letadlo, a ještě na tom pracuju, ale dokonce i na Andrews mají potíže. Přiletím prvním letadlem, které se vydá na sever. Máš se tam nahoře dobře?“

„Ano. Jen se mi po tobě hrozně stýská. Jak to probíhalo s Husajnem?“

„Velice dobře.“ Kell jí pověděl o událostech toho dne, a když se zdálo, že její zájem uvadá, stočil hovor na to, co už teď bylo jasné. „Zůstanu ještě tady, kdyby se něco náhodou změnilo.“

„Ne. Vrať se k sobě do bytu, Kelle. Zkus to zase ráno.“

„Asi ano. Mě to tak hrozně mrzí, Cindy! Víš co, budeme předstírat, že jsou Vánoce až za jeden a půl dne. Všechno bude prima.“

Zavěsil s prázdným pocitem v duši, ale víc kvůli ní než kvůli sobě. Byla by mohla teď být s rodiči v St. Josephu. Už jim přibývalo let a byla to od ní oběť, že jela s ním. Jenže když povinnost zavolá…

Když už bylo naprosto jasné, že nic, co by mělo křídla, na sever nepoletí, nejdřív snad až druhý den, ubytoval se Kell v hotelu v Crystal City poblíž letiště. Nějak mu to nepřipadlo správné, aby se vracel domů. Zavolal ještě Cindy, aby jí dal číslo, a pak upadl do přerušovaného, osamělého spánku. Rozhodně mu to nepřipadalo jako Vánoce. Ráno jí zavolal, hned jak si vyměnil letenku a letiště se začalo otevírat. „Budu tam, jestliže půjde všechno dobře, do sedmi dnes večer.“

„Ne, Kelle. Měla jsem spoustu času na přemýšlení. Chci, abys tam zůstal. Vracím se zpátky.“

„Cože? Cindy, ne! Pořád ještě máme celý týden spolu. My…“

„Zůstaň tam, Kelle. Jen bychom se cestou minuli. Zavolám ti, až budu vědět, v kolik budu na letišti. Už jsem si zajistila odvoz.“

„Cindy…“ Ale to už mluvil do němého telefonu. Zkusil zavolat znovu, ale nebrala telefon, a když konečně sehnal někoho v hlavní budově, aby se došel podívat do srubu, byla už pryč.

Boeing 737 natřený kaštanově hnědou v kombinaci s metalízou byl tentýž, který ho sem dopravil přede dvěma dny.

Kell to poznal podle čísla na kormidle, když letadlo zamířilo k výstupnímu koridoru letiště Washington National. Samozřejmě že se Cindy chovala striktně pracovně, když vyšla z koridoru. Byli přece na domácí půdě a snadno by je mohl někdo poznat. Ale ta potřeba chovat se obezřetně rozdírala Kellovi srdce.

„Proč? To je vše, co chci vědět. Pročs to udělala?“ zeptal se hlasem, z nějž zaznívala hořkost.

Postrčila ho ven do letištní haly a mlčky vedle sebe kráčeli směrem do hlavní budovy starého letiště, než se k němu náhle otočila čelem. „Moje letadlo do Kansas City je u terminálu TWA, Kelle, a startuje za třicet minut. Pojď, půjdeme si sednout k nim do klubu.“ Otočila se a nechala ho tam zkamenělého stát. Musel ji spěšně dohánět. „Ty letíš domů?“

„Ano.“

„Proč? Stalo se něco tvým rodičům?“

„Ne, nestalo.“

„Ne? Tak proč, Cindy? Odpověz mi!“ Pokusil se ji zastavit, otočit ji k sobě, ale odtáhla se a šla odhodlaně stále dál do jižního křídla letištní haly a dveřmi do klubové místnosti a dál do soukromého přístěnku v patře. Posadila se a mávnutím ruky ukázala na protější židli.

„Kelle, pokoušela jsem se to brát pragmaticky. Bylo to pro tebe politické plus, že tě zavolali zpátky sem. Bylo nutné, abys přijel. To bylo v pořádku.“

„Takže proč…?“

Smutně se na něj podívala, slzy ale zradily její sebeovládání. „Ležela jsem tam, tiskla se k tobě tak těsně, že jsem téměř slyšela tvoje myšlenky. A ty ses ani nezeptal!“

„Nezeptal na co?“

„Ani ses nezeptal, jestli bys měl jet. Prostě jsi to přijal.“

„Cindy!“

„Ne, Kelle! Vzpomínáš si, jak jsem ti říkala, že si musím být jistá, komu dáš přednost, až půjde o to, kdo s koho. A když se mě nemůžeš ani zeptat, tak to potom vlastní tvou duši paní politika.“

„Ale já jet musel.“

„Jediné, cos musel udělat, bylo pohladit mě po tváři a zeptat se mě, jestli by mi to nevadilo. To je vše. Nic jiného.“

Opřel se poraženě o opěradlo. Podíval se na ni a cítil, jak mu uniká. „Moc mě to, Cindy, mrzí. Nepřemýšlel jsem o tom.“

„Já vím.“

„Na jak dlouho odjíždíš do St. Josephu?“ Pohled, který dostal místo odpovědi, ho zamrazil. Stále mu ještě neodpověděla a jemu se začal svírat žaludek, když nakonec promluvila.

„Nevím, Kelle. Budeš mi muset vypsat dovolenou, nebo mě vyhodit. Nevím, kdy a jestli vůbec se ještě vrátím. Fred to může vzít za mne. Spojím se s ním a vysvětlím mu, kde všechno je.“

Viděla bolest na jeho tváři, ale uvědomovala si, že to nutně je součástí procesu. „Potřebuju tě, Cindy.“

„A já opravdu potřebuju tebe, Kelle. A v tom právě tkví ta potíž.“

Zabolelo ji, když viděla, jak zarmouceně svěsil hlavu. „Kelle, neříkám, že je po všem. Jenže jsem si teď už daleko méně jistá než kdy předtím. Vím, že když se rozhodnu s tebou žít, milovat tě, být tvou ženou, že se budu muset spokojit s místem vzadu. A to je pro mě hrozně těžké. Vůbec nevím, jestli se s tím dokážu vyrovnat.“

„Bože, Cindy, tohle je, jako kdybych si znovu přehrával rozpad svého manželství, prokristapána.“

„Tak to potom možná chápeš, proč se ona nemohla přizpůsobit. Je snad tak těžké pochopit proč?“

„Je těžké jen pomyslet na to, že tě ztrácím. Můj bože! Vždyť jsou Vánoce! Vůbec si nedokážu představit, že nebudu s tebou.“ Najednou se na ni podíval: „A co si počnu v kanceláři? Sneadman je dobrý tajemník, jenže není připravený na to, aby pracoval i během večerů. Co bude s tím slyšením? A se zákonem o Státním výboru pro bezpečnost dopravy? Ten jsme dávali dohromady spolu, jak na to budu stačit sám?“

„Budeš možná muset.“

„Cindy…“

Podívala se na hodinky a vstala. „Musím jít… nebo už to nedokážu.“

„Tak nechoď! Prosím tě! Moc tě prosím, neodcházej.“

Už chtěla něco odpovědět, ale pak jen zavrtěla hlavou, vzala ho za ruku a vedla ho ke schodům a ke dveřím. Mlčky došli až k východu, Kell zápasil s pocitem naprosté prázdnoty a paniky, když u východu podala letenku letušce a vzala si od ní palubní lístek.

Došli až k oknu hned vedle dveří, a teprve potom se k němu otočila čelem. „Dej mi asi tak týden.“

„Měl to být náš týden, Cindy.“

„A taky to měly být naše dvě noci, ty minulé, lásko.“

To, jaká slova zvolila, mu dalo alespoň slabou naději a on si podržel její ruce ve svých. „Miluju tě, Cynthie Elizabeth Collinsová.“

„A já tebe, Kelle. Dej mi nějaký čas! To já se musím přizpůsobit, teď, nebo nikdy.“

A byla ta tam.

24 KAPITOLA

ČTVRTEK 27. PROSINCE

Joe Wallingford právě otočil kalendář na patřičné datum, když do jeho kanceláře vpadla Beverly Bronsonová. Zabouchla za sebou rázně dveře a probodávala ho hněvivými pohledy. Ústa měla pevně sevřená. „Takže, vážený pane Wallingforde, vy jste jen zaskočil do kanceláře senátora Martinsona na společenskou návštěvu Cynthie Collinsově, co? Povídali, že mu hráli!“ Beverly mrštila výtiskem Senátního návrhu zákona 323 na psací stůl – týkal se samozřejmě Státního výboru pro bezpečnost dopravy – spolu s kopií dopisu senátního podvýboru adresovaného předsedovi Deanu Farrisovi, ve kterém jej předvolávají ke svědecké výpovědi na den 8. ledna. „V tom máš prsty ty, viď, Joe?“

Joe se na ni podíval, opřel se pohodlně o opěradlo a tvářil se, jako by se nechumelilo. „Jak jsi na ten nápad přišla, Beverly?“

„Nech toho, Joe! Po deseti letech první navrhovaná zákonná úprava týkající se našeho výboru, a ona se vynoří jen tak z čista jasna pouhé tři týdny potom, co jsem tě přistihla před Martinsonovými dveřmi. Tomu se opravdu říká souhra náhod!“

„A Volalas Cynthii Collinsově a zeptala ses jí, co jsem tam dělal?“

„Až teprve dnes ráno, když jsme dostali tohle, jenže ona je někde mimo město, jak určitě sám dobře víš. A stejně tak určitě zase vím já, že by tě kryla, Joe. Jenže když jste si den předtím vjeli s Deanem do vlasů a tenhle zákon navrhuje nový způsob, jak jmenovat vlastní výbor i předsedu, tak to dokonce i prvňáček by si dokázal spočítat, co se tady děje.“ Přes její nepochybné rozčilení se jí objevil na tváři ironický úsměv, a to Joea poněkud mátlo.

„Děláš nepodložené závěry.“

„Ale jdi!“

„Stejně jsem přesvědčený, že už jsi hodně dávno od té doby Deanovi vyklopila, kdes mě viděla.“ Beverly se na něj chvíli mlčky zadívala. „Ne, když už je o tom řeč, neřekla jsem mu to.“

To Joea překvapilo a nechal to na sobě znát. „Proč ne? Počítal jsem, že hned ten den, co jsem s tebou jel tím výtahem…“

„Jaks mě nařkl, že jsem Deanovým agentem KGB. To se mi opravdu moc líbilo.“

„No…“

„Tak podívej, Joe, už bychom mohli přestat jeden druhého slovně napadat. Teď jsme tu jen ty a já – jestlis nás nedal odposlouchávat.“ Zavrtěla žalostně hlavou. „Tak teď už mě chytá stihomam.“

„Beverly, prosím tě, posaď se!“ Joe ukázal na židli na druhé straně psacího stolu a ona si nakonec na krajíček sedla, jako kdyby byla připravena kdykoli zase vyskočit. „Joe, já jsem si velice dobře vědoma, že si tady každý myslí, že jsem pouze prodloužená ruka Deana Farrise.“ Teď se posadila, jak se patří, a lehce zavrtěla hlavou. „Také vím, že lidé si o mém intelektu myslí, že musí nutně být nepřímo úměrný velikosti mé podprsenky. Avšak zcela náhodou jsem rovněž obdařena samostatným mozkem,“ sledovala Joeův pohled a zadívala se na vlastní blůzu, „a to navzdory velkým ňadrům. Ano, já vím, že z nich nemůžeš spustit oči. Nemusíš se cítit trapně, nejsi sám.“

„Omlouvám se, Beverly. Neměl jsem v úmyslu –“

„Jsi mužský a já jsem přerostlá, to je normální. Ale nejsem žádná vygumovaná Deanova děvka. A náhodou si myslím, že ten zákon je zatraceně dobrý nápad. Nepřekvapuje tě to?“

„Vlastně ano.“

„Tak vidíš. A teď. Zcela jasně tě překvapilo, že jsem se předsedovi ani slovem nezmínila o tvém nemalém podílu na připravovaném zákonu a s tím spojeným slyšením. Ve skutečnosti jsem to popřela, když se mě na to před nějakou dobou zeptal. Řekla jsem mu, že se takové věci jednou za pár let objevují, když pracovníci výborů právě nemají nic lepšího na práci. A on mi to spolkl.“

„Proč jsi mu to ne…?“

„Proč ho nevarovat, aby si přichystal obrannou palbu, myslíš?“

„Ano. Není to snad náplní tvé práce?“

„Mým úkolem, Joe, je spolupráce s Kongresem. Snažím se chránit nás, abychom se nedostali do střetu s Kongresem a taky aby nám nevyschl zdroj financování. Ano, opravdu se snažím, abych nás tam ukázala v tom nejlepším světle. A také se ode mne očekává, že budu přispívat našemu předsedovi radou, co má říkat a kdy to má říkat, když je předvolán, aby podal svědeckou výpověď. Ale nikde v popisu mé práce nestojí, že mám rovněž zakrývat předsedovu do nebe volající hloupost.“

„Cože? Takže ty…“

„Jestli se stavím proti němu? Mohl bys to tak definovat. To je také důvod, proč jsem na tebe tak nabroušená. Ty zjevně děláš to, co já chtěla udělat už celou dobu, a když se pokusím ti naznačit, že se chci k tvým snahám přidat, tak ty si to prostě vyložíš tak, že se pokouším chránit Deanovy zájmy. Ranilo mě to. Způsob, jakým jsi mě odepsal, mě hodně mrzel.“

„Je mi to líto, Beverly, opravdu, pravda ale je, že jeden druhého moc dobře neznáme. Nikdy jsem neměl sebemenší tušení, že i ty máš Farrise až po krk.“

„On téhle instituci škodí, Joe. A to je taky důvod, proč chci být jedna z týmu, tedy z toho tvého, ať už máš za lubem cokoli. Chystáš vzpouru? Hoď mi mačetu, hochu, prosekám ti cestu. Ale budeš mi muset důvěřovat a říct mi, co se tu ksakru děje. Takže připravuje tam někdo nějakou léčku nebo ne?“

Teď byla řada zase na Joeovi, aby na ni zůstal zírat, a velice pečlivě pátral v její tváři po jakékoli známce neupřímnosti. Vyšetřování North America Air se stále ještě dalo nazvat jedním velkým zmatkem, a Joe se snažil zdržet ho do doby, než se sejde podvýbor. Pevně doufal, že teprve pak vyjdou najevo nějaké nové skutečnosti. Musel být opatrný. Kdyby Beverly varovala Farrise téměř čtrnáct dní předtím, než měl vkročit do pasti Kella Martinsona, získal by dostatek času, aby zničil důkazy a otočil se jako na obrtlíku. Jestliže ale Beverly skutečně lhala o tom, že nechala Farrise tápat ve tmách, tak by předseda stejně už věděl, že existují lidé, kteří důkladně prověřují jeho oficiální úkryt. Takže jestli jí toho poví o něco víc, moc velký rozdíl už to nebude. Ať už je to tak nebo onak, bude-li opatrný, mohl by ji do toho zasvětit.

„Beverly,“ začal velice opatrně, „jak moc toho víš o Deanových vnějších kontaktech v případě vyšetřování North America Air?“

Usmála se, a než odpověděla, sklopila na chvilku oči. „Chceš se tím zeptat, jestli vím o všech těch telefonátech Davida Baynea, prezidenta North America Air, a o telefonátech z patra nad námi od Billa Caldwella kvůli tomu doktorovi? Či jestli vím, že se něco děje okolo neštěstí na Floridě, což nedokážu přímo určit, protože John Phelps se se mnou odmítá bavit? Odpověď zní ano, Joe. A je to také důvod, proč mám takové obavy ze škody, kterou páchá, a ze všeho, čím škodí vám všem, kteří se za něj bijete v zákopech. Tenhle politováníhodný hňup může snad být skvělým vysokoškolským profesorem, ale jako předsedovi našeho výboru mu věci přerůstají přes hlavu. A už vůbec mu nemůžu odpustit, že dovolí, aby lidé zvenčí zasahovali do naší práce a manipulovali námi, a to občas opravdu skandálním způsobem. A nejspíš ještě vím o nějakých telefonátech, o kterých nemáte ani páru.“

„O tom bych vůbec nepochyboval.“

„Jako akademik a společensky je na výši, ale z politického hlediska a po právní stránce vůbec nechápe, jaké opatrnosti a obezřetnosti je při vaší práci zapotřebí.“

„Z mého pohledu, Beverly, je hlavní potíž v tom, že on nechápe, proč jeho lidem v zákopech nesmí nikdo zasahovat do práce.“

Několikrát přikývla. „Takže, spoluspiklenče, jsem přijata do klubu, nebo ne? Mám projít nějakou zkouškou? Přijímacím rituálem? Pokud to nebude zvrhlé…“

Joe se na ni usmál. „Ať je po tvém, jsi členem klubu. V budově senátních kanceláří je někdo, s kým chci, aby sis promluvila.“

„Nebude to nějaký volený představitel, co?“

„Jak to víš?“ zeptal se s úsměvem Joe.

Beverly vstala ze židle a opřela se rukou o dveře. „Joe, myslím to upřímně. Domluv mi schůzku, s kýmkoli bych si podle tebe měla promluvit, a řekni tomu dotyčnému, že jsem ochotná pomoct. Skutečně budu mít Deanovu důvěru o chvilku déle.“

„Udělám to.“ Joe si uvědomoval, že ho rozmluva s Beverly vyvedla dost z míry, ale zato se cítil méně osamocený.

Když ve Washingtonu vycházela Beverly Bronsonová z kanceláře Joea Wallingforda, viceprezident společnosti North America Air pro legislativní otázky Mark Rogers se právě v Dallasu ocitl na horké půdě tváří v tvář prezidentovi této korporace Davidu Bayneovi. Tento mocný muž nyní seděl za svým úctyhodným psacím stolem a na záznamníku ležela kopie návrhu Senátního zákona 323 spolu s dopisem senátního podvýboru vyzývajícího Baynea k osobní účasti.

„Co si tady o tom máme myslet, Marku?“

„Nejspíš byste tam měl jet, Davide. Brali by to jako nesprávné signály, kdybyste se nedostavil.“

„Proč?“

„No… potom co Putnam a Walters jednali tak zbrkle přede dvěma týdny a pak vás nechali pod soustředěnou palbou a v trapné situaci v celonárodní televizi, náš předchozí postoj, kdy jsme tvrdili, že vyšetřovatelé Státního výboru pro bezpečnost dopravy se vymkli veškeré kontrole, už nemá žádnou váhu. Předtím jsme se opravdu měli právo cítit napadáni akcemi, které vyšetřovatelé z bezpečnosti dopravy podnikali, takže jste si oprávněně musel stěžovat a zatlačit na lidi ve Washingtonu, nemyslíte? No a tady je zákon, který má věci změnit. Jestli ale projde, získá tahle vyšetřovací instituce daleko větší pravomoci a nezávislost. My jednoduše na to musíme mít nějaký názor.“

„Myslíte, že bychom proti tomu návrhu měli vystoupit?“

Mark Rogers si odfrkl a zavrtěl hlavou. „Dokážete si vůbec představit Státní výbor pro bezpečnost dopravy s téměř takovou pravomocí jako federální justice? K tomu totiž tenhle zákon směřuje. Jestliže federální soudce ztratí nervy a udělá něco naprosto nemožného, nezbývá nám než se usmívat a snášet to. Maximálně se můžeme odvolat. Neexistuje nikdo, na koho bychom se mohli obrátit, aby za nás na soudce trochu zatlačil. Jenže, pane předsedo, jestli tenhle zákon projde, tak lidi z vyšetřovacího výboru budou nedobytní takřka stejně.“

„To je snad přehnané.“

„Davide, máme snad nějakou jinou volbu? Podporovat ten zákon? Nezapomínejte, kvůli čemu vlastně jsme se s nimi utkali v případě doktora McIntyrea. Protože na něj uspořádali hon na čarodějnice. A tenhle zákon hony na čarodějnice legalizuje.“

Bayne se opřel o opěradlo židle a chvilku přemýšlel. Už si všechno se stejnou logikou zdůvodnil předtím sám, ale když poslouchal někoho jiného o tom mluvit, pomáhalo mu to udělat si správný obraz. „Marku, jak proti tomu můžu vystoupit během toho slyšení? Nemůžu je obvinit z toho, že chtějí uspořádat hon na čarodějnice.“

„To je pravda. My na nich jen chceme, aby cítili zodpovědnost vůči naší branži. Je to stejné, jako když se požaduje, aby zvolení politici cítili zodpovědnost vůči voličům. Na výbor bezpečnosti v dopravě v jeho současné podobě lze vyvíjet nátlak, jestliže se začne chovat nerozumně. Dokonce ani když nedojde k nehodě, máme určitý vliv a můžeme jim dát na srozuměnou, že musí brát ohled na reálné možnosti obchodního světa. Třeba když si vzpomenou, že budou požadovat nehorázně nákladné bezpečnostní novoty, které si nikdo nemůže dovolit. A pokud tento zákon projde? Pak je s tím konec. Dokonce by to podle předkládaného návrhu mohl být i kriminální čin, kdybyste jen naznačil, že máte k jejich metodám nějaké námitky.“ Rogers se postavil a shrábl na hromádku listiny na Bayneově stole. Přitom sledoval, jestli nezahlédne v šéfově tváři nějaký náznak námitek. Žádné neobjevil, a tak pokračoval. „Napíšu vám návrh vašeho prohlášení a papír s instrukcemi, jestliže pojedete.“ Bayne na něj zadumaně pohlédl a přikývl. „Udělejte to. Rozjedu se tam.“

*****

Mark Rogers opouštěl kancelář Davida Baynea v témže okamžiku, kdy v malé kanceláři provozního vedení společnosti North America Air se Johna Walterse zvolna zmocňovala panika. Vpravo od něj seděl viceprezident Ron Putnam, po levici měl doktora McIntyrea. Waltersova budoucnost jako vysoce postaveného pracovníka v aeroliniích se povážlivě kymácela – ano, jeho budoucnost se halila do čím dál ponurejších barev. Před nimi na malém konferenčním stolku ve Waltersově kanceláři ležela hromádka lékařských výkazů ze složek doktora McIntyrea. Walters si konečně předvolal doktora po jeho návratu z kanadských Skalnatých hor a k jeho hrůze začal celý případ Dicka Timsona vycházet postupně najevo.

Putnam pomalu zavrtěl hlavou, když zároveň vzal do rukou několik lékařských dotazníků a pak je zase nechal spadnout zpátky na stůl. Zatvářil se nevěřícně s očima upřenýma na McIntyrea, který mu pohled neopětoval. „To jste ho ani jednou neprohlédl? Ani jednou jedinkrát? Za co jsme vás, do hajzlu, platili, doktore?“

McIntyre nepatrně zvedl hlavu, ale jinak hovořil k Putnamovým botám. „Ale já ho přece vyšetřoval, jenomže svým vlastním způsobem. Denně jsem ho sledoval, občas jsem mu měřil pulz nebo tlak u něj v kanceláři. Jen jsem ho nezval k sobě do ordinace na formální prohlídky. Tenhle člověk je přece vysoce postavený vedoucí společnosti a šéfpilot a můj nadřízený, nemyslíte? Nemělo by se s ním zacházet stejně jako s nějakým obyčejným linkovým pilotem. Věděl jsem, že se Dickovi dá věřit! Jestli bylo něco zlého na způsobu, jak jsem ho po lékařské stránce prohlížel, byl by mi to sám řekl. A vůbec, stejně toho moc nenalétal!“

„Bezvadný! A samozřejmě mu pánbůh dal tu moc, aby překračoval federální zákony. Ježíšmarjá!“ Putnam sebral papíry a praštil s nimi. „A teď mi to řekněte ještě jednou, protože tohle je nad mé chápání. On vám vždycky poslal jen podepsaný lékařský dotazník a vy jste vyplnil lékařskou část?“

„Ano.“

„A jak jste to dělal, to jste si vymýšlel jeho krevní tlak a teplotu, nebo co všechno se tam vyplňuje?“

Nastala dlouhá odmlka, než na to doktor odpověděl celý rudý v obličeji. „Vlastně ano.“

„A on zcela jistě věděl, že to děláte?“

„Myslím že ano… ano, určitě to věděl.“

„A neměl jste mu takhle každý rok udělat EKG?“

„Měl.“

„Ale vy jste ho nedělal. A ani jste v jeho složce žádné EKG neměl, což byl taky důvod, proč jste před námi začal řvát jak podsvinče, že vás nesmyslně napadají, a zatáhl jste nás do těch svých podvodných čachrů. Viďte, že je to všechno tak, vy podělanej idiote?“

McIntyre si vzdychl a přikývl, i když měl hlavu neustále skrytou v dlaních.

„A tak jste vložil do Timsonovy složky EKG někoho jiného, že se nepletu?“

McIntyre zase jen přikývl.

„Prokristapána, člověče, vždyť vy jste doktor s osvědčením Federální letecké asociace. Vy jste porušoval federální předpisy! Tý dojebaný letecký asociaci je šuma fuk, jak moc jste tomu chlapovi důvěřoval! Jestli je to viceprezident a šéfpilot, na to se můžou vykašlat. Než dostane lékařské osvědčení, tak chtějí, aby doktor vyšetřil jeho živý tělo. Propánakrále, McIntyre, je vám jasný obsah slov hrubá nedbalosti“

Žádná odpověď nepřicházela, a tak Putnam pokračoval, teď už vestoje. Dlouhými kroky měřil místnost a mával přitom rozčileně rukama, zatímco se jen tak tak držel, aby nezačal řvát. „Když se letadlo nějaký letecký společnosti zřítí nebo když naftařský společnosti najede tanker na pevninu a znečistí naftou půl kontinentu, pak se právníci snaží otočit na tom, že to nezavinila jen nějaká běžná nedbalost, ale že to byla hrubá nedbalost. Kdyby naftaři svěřili svůj velkotonážní tanker kapitánovi, který je notorik, bylo by to stejné, jako když nějaké aerolinky mají podnikového doktora, který do lékařských záznamů napíše bez prohlídky údaje vycucaný z prstu, jen aby udržel jednoho kapitána v aktivní službě. A víte, co se stane, když někdo vyšťourá hrubou nedbalost? Znamená to snad o stovky milionů dolarů navíc při vyplácení náhrady škody. Což je automaticky konec bonusu od pojišťovny. A výsledek je taky ten, že letecká asociace nechá přimalovat k logu takové společnosti pořádně velký volský oko.“ Putnam nasadil ostrý afektovaný tón. „Zde jest North America Air. Dejte si pozor na ty podfukáře. Nehrajou podle pravidel!“

John Walters si vzdychl a podíval se na Putnama. „Ale ani s tím, co jsme se dozvěděli, Rone, nevíme, jestli s Dickem bylo po zdravotní stránce něco v nepořádku. Ještě jsem se ho neptal. Hned jsem volal tobě.“

Putnam se k němu prudce otočil. „To abychom si snad popovídali, jak pracujou dohady, ne? Jestliže se ten kretén vrhne s letadlem střemhlav do země s bezchybným lékařským záznamem, všichni usoudí, že měl přinejhorším zatmění mozku. Ale jestliže ten chlap nebude mít v pořádku lékařské vyšetření za posledních deset let, usoudí se, že trpěl nějakou poruchou, což tudíž znamená, že jsme ho neměli nechat létat, z čehož zase vychází hrubá nedbalost. A i když s ním může v současné době být naprosto všechno v absolutním pořádku, jsme nahraní.“ Putnam přešel ke zdi až na druhém konci místnosti, zavřel oči, opřel se čelem o zeď a zcela slyšitelně skřípal zaťatými zuby. Prudce při tom mlátil pěstí pravé ruky do zdi a dutý zvuk se rozezvučel po celé místnosti. „Bayne bude řádit jak černá ruka! Nejspíš nám všem nakope do zadku.“

Ron Putnam se náhle otočil k Waltersovi, v obličeji brunátný vzteky a s pocitem, že s ním nehraje poctivou hru. „Tak co tu ještě máme? Johne, že bychom už to vyklopili všechno najednou? Tys věděl, že tenhle nezodpovědnej pablb falšuje Timsonovy záznamy?“ Putnam ukázal prstem na McIntyrea jako anděl posledního soudu.

„Neměl jsem ani ponětí.“

„Tos ho bránil snad jen ze samotného principu, co?“ Putnam pronesl tu otázku se smíchem, ale hodně jízlivým.

„Ano, a věř si tomu, nebo nevěř… a taky proto, že začal tak zmatkovat,“ odpověděl Walters. McIntyre ani nehlesl.

„Ono je tu ještě něco,“ pronesl někdo ztlumeným hlasem, ale mohl vycházet jedině od lékaře. McIntyre zvedl oči a podíval se na oba muže. Zároveň z něj vyšel usoužený povzdech. „Když… já jim poslal ty záznamy o těch prohlídkách, které jsem zfalšoval. Víte už z Kanady.“

„To nám neušlo.“ Putnam téměř zavrčel, když z něj vyšla poslední hláska.

„Vzal jsem ty záznamy ze složky jiného pilota, asi tak v Dickově věku a podobné váhy, pečlivě jsem odstranil jeho jméno a Dickovo jsem tam vložil. Takže dostali plný počet lékařských zpráv ze všech zdravotních prohlídek.“

„Tak v čem je problém?“ zeptal se Putnam, tentokrát poněkud smířlivěji.

„Ne… nezkontroloval jsem některé základní údaje, jako barvu očí a vlasů a krevní skupinu. Možná že jim to ušlo, ale ty údaje se neshodovaly.“

Putnam se podíval na výčitkami sužovaného lékaře s nekonečným opovržením. „Nemějte obavy, doktore, můžete na to vzít jed, že na to kápli. Vsadil bych se o celou tu vaši zapráskanou práci, že přesně na tohle se vás celou tu dobu chtějí přeptat!“

*****

8. ledna se hlavní město probudilo do nečekaně teplého rána. Předsedu Státního výboru pro bezpečnost dopravy Deana Farrise teplota kolem patnácti stupňů takřka rozjařila. Ještě nikdy neměl možnost vystupovat před žádným senátním podvýborem a podrobně se šířit o závažné a důležité práci, kterou vykonávala instituce, jíž předsedal. Už se na to těšil. Beverly Bronsonová ho v krátkosti informovala, že navrhovaný zákon nemá příliš velké naděje na přijetí, zvláště jestli členové podvýboru nabydou přesvědčení, že jejich výbor funguje jako švýcarské hodinky. Bezpochyby to udělá dojem i na Bílý dům, odkud určitě neopomenou vše bedlivě sledovat. Právě když taxík, v němž vzadu seděli, zahýbal kolem knihovny Kongresu a zamířil ke komplexu senátních kanceláří, kde už v tu chvíli muselo být slyšení v plném proudu, obrátil se Dean k Beverly. „Která televize, jsi říkala, že to přenáší, Bev?“

Podívala se na předsedu a usmála se. Jaký to obraz klidu a sebejistoty! „C-SPAN to vysílá živě a zároveň si to natáčejí na záznam. Myslím, že tam budou všechny společnosti točit záznam a bůhví, kdo ještě. Noviny to dost rozvířily.“ Beverly sledovala, jak se šéf otáčí k přední části taxíku, na obličeji úsměv vyrovnané vševědoucnosti. Ve Washington Post uveřejnili článek na to téma hned po Vánocích a dnešní ranní vydání přinášelo další obsáhlý rozbor, jakým takřka neřešitelným problémům musí tato instituce vyšetřující letecká neštěstí čelit, má-li se rovněž věnovat objasňování příčin havárií autobusů a ropovodů. Naproti tomu New York Times přinesly na titulní straně článek o někdejších sporech mezi tímto výborem bezpečnosti v dopravě a Sdružením linkových pilotů kvůli kvalitě vyšetřování. Žádného z novinářů ani nenapadlo vyplýtvat jedinou kapku inkoustu na možnost nějakého vnitřního skandálu. Bouřkové mraky na obzoru nezahlédl vůbec nikdo. A také se naštěstí žádný z informačních materiálů, které teď ležely před každým jednotlivým členem senátního podvýboru, nedostal předčasně na veřejnost.

Dean Farris se posadil na vyhrazené místo u stolu pro svědky, zatímco Beverly zaujala místo vedle něj čelem k vyvýšenému místu s jednou řadou sedadel, kde podle zvyklostí při slyšeních před Senátem sedávalo od jednoho či dvou senátorů až po celý tucet. Navíc se za opěradly jejich židlí obvykle vzdouvaly a zase odlévaly celé vlny lidí z jejich štábů přesně podle toho, jak si to každodenní nával práce v Senátu vyžadoval.

Prezident Sdružení linkových pilotů již měl svou svědeckou výpověď za sebou a v ní zákon podpořil. Totéž učinila Asociace letecké dopravy i Asociace regionálních aerolinií. Představitelé dvou aerolinií létajících na pravidelných linkách v regionech se ještě vyjádřili k vyšetřováním Státního výboru pro bezpečnost dopravy oklešťovaným kvůli škrtům v rozpočtu a jeden z nejvýše postavených viceprezidentů železniční společnosti Amtrak předložil písemné vyjádření vlažné podpory.

Ale hvězdou, na kterou čekaly hromadné sdělovací prostředky, jimž se dostalo důvěrného doporučení, aby si na něj počkaly, byl bezesporu Dean Farris. A po několika úvodních podrobnostech a Farrisové formálním vyjádření, jež nahrubo zpracovala Beverly a několik dalších pracovníků, zvedl bývalý profesor hlavu a podíval se na Kella Martinsona a čtyři další senátory. „Milerád se teď budu zaobírat jakýmikoli otázkami.“

„Pane předsedo Farrisi,“ začal Kell s přátelským úsměvem na tváři, „nejprve ze všeho mi dovolte, abych vás oslovoval pane předsedo a abychom zabránili nějakým nedopatřením, tak namísto abyste mě oslovoval pane předsedo, používejte pouze oslovení pane senátore, ano?“

„Zajisté, pane senátore,“ odvětil s úsměvem Farris. Půjde to hladce.

„Také bych rád ještě dodal,“ Kell se obrátil pohledem vpravo a poté vlevo vedle sebe a očima se setkal s pohledy tří dalších přítomných senátorů, „že díky velkorysému souhlasu mých kolegů a rovněž proto, že jsem se této otázce skutečně ve velkém rozsahu při přípravě na předložení tohoto zákona věnoval, budu vést všechny předběžné výslechy osobně. To ovšem neznamená, že by dalším členům podvýboru byla upřena možnost posléze vznést případné vlastní otázky.“ Kell se znovu zahleděl na Farrise. „Nuže pane předsedo, jste seznámen s obecným zákonem z roku 1974 o nezávislé bezpečnostní komisi?“

Farris odvětil, že ano, načež načrtl obecné cíle dotyčného zákona, jak ho Beverly neopomněla pečlivě informovat.

„Pane předsedo, řekl byste, že Státní výbor pro bezpečnost dopravy tak, jak pracuje nyní, plní sliby a záměry obsažené v tomto zákonu?“

Farris se zatvářil zmateně. „Obávám se, že nerozumím, pane senátore.“

„Tedy,“ začal Kell z jiného úhlu, „jistě se shodneme v tom, že při tehdejším legislativním procesu byl učiněn pokus zabránit snahám ovlivňovat váš výbor politickými či jinými silami a tlaky zvnějšku. Uvedená legislativní norma se pokusila znemožnit zainteresovaným stranám jakkoli ovlivnit rozhodnutí o příčině nehod. Takže, pane předsedo, vy jste hlavou té instituce. Pracuje skutečně tímto způsobem?“

Farris se usmál a přikývl. „Samozřejmě že ano, pane senátore. Naše rozhodnutí jsou pouze naše. Neexistuje možnost z ničí strany, a to ať už ze strany politického kolbiště, či celého profesního stavu, na nás činit nátlak.“

„Pokouší se o to někdy někdo?“ zeptal se Kell.

„Nu, zajisté čas od času uprostřed vyšetřování, jelikož ve vyšetřovacích týmech pro nás pracuje velká řada civilistů, se lidé pokoušejí z úzce omezeného hlediska s námi dohadovat, ale nakonec se s dobře vyváženým kádrem stejně dobereme pravdy.“

„Skutečně?“ Příkrost té poznámky se rozlehla jako ozvěna výstřelu z pušky. Něco na tónu senátora Martinsona rozezvučelo ve Farrisovi varovný signál a zpomalilo téměř neznatelně jeho odpověď. „Ano, jistě.“

„Nuže tedy, pane předsedo Farrisi, existují věci, jež se dostaly do středu pozornosti tohoto podvýboru, na které bych se vás rád zeptal. Hned první souvisí s tragédií v Kansas City, se srážkou letounů společnosti North America Air.

„Jak je libo.“

„Aerolinie North America Air mají svého podnikového lékaře jménem McIntyre, říkám to správně, pane předsedo?“

„Domnívám se, že to je podnikový lékař, ano, pane senátore.“

„A během prvního týdne po neštěstí se jeden z vašich vyšetřovatelů s doktorem McIntyrem spojil, mám za to, že po něm požadoval jisté záznamy. Je to tak správně?“

„Ano, podle toho, co se mi vybavuje, myslím, že ano.“

„A doktor McIntyre zjevně požádal svou společnost, aby této žádosti zamezila, a tak v určitém okamžiku North America Air vyhrožovala, že se obrátí na soud, aby získala soudní zákaz, jímž se mělo vašemu výboru zabránit, aby tyto záznamy získal. A pakliže jsem dobře informován, šlo o lékařské záznamy kapitána, jehož letoun způsobil havárii letu 255 v Kansas City. Téhož kapitána, který je rovněž hlavním pilotem těchto aerolinií a jedním z viceprezidentů ve vedení společnosti. Odpovídá to všechno skutečnosti?“

Beverly sledovala Deana Farrise, když se mu z obličeje začala vytrácet veškerá barva. Viděla, jak se mu stahují hlasivky, a vyloudila na tváři navýsost nechápavý výraz, když na ni stočil vyplašený pohled, a to právě v okamžiku, kdy Kell vyrovnaným, přátelským tónem pokračoval. „Pane předsedo, vaši vyšetřovatelé si zjevně přáli tyto záznamy vidět, což lze považovat za vcelku logickou žádost. Jenže společnost North America Air je oficiálně nechtěla vydat, jinak by jistě nepodnikla tak mimořádný krok a neobracela by se na soud. V případě, jako je tento, není snad důležité, aby výbor a jeho vyšetřovatelé byli neústupní? Není snad důležité, aby veřejnost věděla, že lidé zodpovědní za vyšetřování nemohou být odrazováni od legálního šetření nehody, při níž nevinní cestující zemřeli ve veřejném dopravním prostředku? Jinými slovy, pakliže se vyšetřovatelé na základě svých zkušeností domnívají, že je zapotřebí, aby ony záznamy viděli, nemělo by se nám dostat ujištění, že nebude nikomu dovoleno, aby jim to znemožnil?“

„Ano… ehm, samozřejmě. Jen nechápu –“

„Mějte se mnou trpělivost, prosím, pane Farrisi. Takže…“ Kell se probíral nějakými papíry před sebou, udělal si několik poznámek a nechal Farrise, aby se trochu zapotil. „Před několika lety došlo k hroznému železničnímu neštěstí společnosti Amtrac severně od Washingtonu, vzpomínáte si? Tehdy strojvůdce společnosti Conrail, u něhož bylo zjištěno, že byl pod vlivem drog, vjel před vysokorychlostní soupravu Metroliner.“

„Ano, pane senátore, všichni si na to pamatujeme. Co to má ale společného s North America Air?“

„Dovolte, abych vám pouze položil hypotetickou otázku, pane předsedo. Kdybyste v té době zastával své nynější postavení a prezident společnosti Conrail by vám byl zavolal – čímž nechci naznačit, že by to vůbec někdy udělal, toto je pouze hypotetická otázka –, ale řekněme, že by přece jen zavolal a řekl by vám: ‚Deane, prosím tě, odvolej ty své psy. Máš mé ujištění, že náš člověk neudělal nic zlého. Neobtěžujte už toho chudáka strojvůdce.‘ Nuže, pane předsedo, byl by to nesprávný postup?“

„Samozřejmě, u toho muže bylo zjištěno, že bral drogy, on –“

„To ano, ale,“ Kell se usmál a zvedl ruku, aby Farrisovi, jehož hlas se o tóninu zvedl, naznačil, že nemá ještě slovo, „já se vás ptám, jestli by to byl od předsedy Státního výboru pro bezpečnost dopravy skutečně nesprávný postup, kdyby souhlasil s tím, co na něm ten železniční šéf požadoval?“

Farris věděl moc dobře, kam ta otázka míří, ale bylo to jako uklouznutí na ledu, neměl k dispozici žádnou oporu ani způsob, jak se zastavit. „Samozřejmě by bylo nesprávné, pane senátore, aby zamezil svým lidem pokračovat ve vyšetřování. Jenže z běžného společenského rozhovoru mohl ten člověk od železnice získat dojem, že odchází s nějakým druhem ústupku, aniž tomu tak bylo.“

Kell si poklepal prsty na bradu a přimhouřil oči. „Vy chcete říct, že mohl jednat tak, aby si prezident železnice myslel, že ustoupí, ale doopravdy by to neudělal? Nepromluvil by se svými vyšetřovateli?“

„Přesně tak.“

„Chápu to tak, že by nebylo správné, kdyby promluvil se svými vyšetřovateli a řekl jim: ‚Dejte od toho ruce pryč!‘“

„Samozřejmě že by to nebylo správné.“

„A bylo by od něj nekorektní, kdyby dokonce pouze zpravil své vyšetřovatele o tom rozhovoru, protože by si byl vědom, že by si to mohli vyložit jako znamení, aby od toho dali ruce pryč?“

„Vaše hypotetická situace zabíhá hodně daleko, pane senátore. Předseda výboru, jako jsem já, nemůže s jistotou vědět, jak si kdo věci vysvětlí.“

„Avšak právě na to se vás ptám, pane předsedo. Ten náš hypotetický vyšetřovatel má přímo povinnost strkat nos do záležitostí té železniční společnosti, a přitom by ho mohlo pomalu začít ovlivňovat vědomí, jakou její ředitel má vlastně moc. Vyšetřování by to rozhodně nemohlo přinést nic dobrého. A neznamenalo by to tedy příliš velké riziko už jenom se o tom telefonním rozhovoru zmínit před tím vaším hypotetickým podřízeným vyšetřovatelem? Nemohlo by ho to ovlivnit, aby byl méně horlivý, neptal se po záznamech, netrval na svědecké výpovědi, nebo se dokonce přestal domáhat lékařských záznamů, které jsou pro případ rozhodující?“

„Snad ano.“

„Jenom snad?“

„Ne, chci říct, že opravdu souhlasím,“ opravil se Farris.

„To je dobře. Jsem rád, že s tím souhlasíte. Ale starosti mi dělá to, co následuje.“

Farris se na Kella podíval nechápavým pohledem. „Omlouvám se, pane senátore, to byla otázka?“

„Ne, nebyla, ale teď přijde. Není snad pravda, že mezi těmi četnými telefonáty, které jste vedl ve dnech následujících po srážce letadel společnosti North America Air, se uskutečnil jeden s panem Davidem Baynem, předsedou jejich správní rady a zároveň prezidentem těchto aerolinií?“

Uběhly celé vteřiny, kdy Farris zůstal jako vrostlý do země, než se naklonil k mikrofonu, aby odpověděl. „Ano, pane senátore, pan Bayne mi volal. Ale to není nic neobvyklého.“

„Při neštěstí v Kansas City se, jen tak mimochodem, srazila dvě letadla jeho společnosti a jeho hlavní pilot mohl tu havárii způsobit; on vám pak jen tak zavolá, a to vám připadá normální?“

„Není to zcela neobvyklé.“

„A o čem jste vy dva pánové hovořili?“

„Jen v obecné rovině o tom, jak postupuje vyšetřování.“

„Chápu.“

„A zmínil se o doktoru McIntyreovi?“

„Ano.“

„Ano, opravdu se o něm zmínil. Ve skutečnosti vás požádal, abyste ‚stáhl své psy‘, že? Žádal po vás, abyste řekl svým lidem, aby přestali obtěžovat chudáka doktora, kterého už mezitím oni spěšně odeslali na dovolenou do Kanady, protože začal být hrozně vyděšený. Je to pravda?“

Farris položil ruku přes mikrofon a naklonil se k Beverly s rozkazem vysloveným šeptem. „Rychle mi sem nažeňte našeho právního zástupce!“

„To nejde. On tu dnes není,“ s nevinnou tváří mu šeptem odpověděla. Farris se opět obrátil k mikrofonu a zadíval se pln neklidu na Kella.

„Pane senátore, nevím, jak jste k tomu všemu přišel, ale –“

„Ale, pane Farrisi, o zdroj našich informací si nemusíte dělat starosti. Všichni budou vypovídat pod přísahou, bude-li to nutné. A to, co si vybaví, že jste jim řekl, bude rovněž Zaprotokolováno. Projednáváme zde nepatřičné ovlivňování. Nejvyšší představitel aerolinií vám zatelefonuje, požádá vás, abyste odvolal své lidi, a co vy na to řeknete?“

Farris v duchu bleskem probíral všechny možnosti. Bylo mu jasné, že je v tom sám. Beverly neučinila jediný pokus mu přijít na pomoc, aby mu něco pošeptala do ucha. Jak k tomu mohlo dojít? Měl si s sebou přivést právníka ze svého výboru, nebo alespoň nějakého právního poradce. Zadíval se směrem k televizním kamerám a na mikrofony rozhlasových stanic. Prve také zahlédl mezi diváky v řadách za sebou Davida Baynea. Martinson se zmínil o více zdrojích, které pro tuhle verzi má. Jak by to mohl popřít? Nemůže prostě jen tak Kongresu lhát. Vlastně, nebylo by to klasifikováno jako trestný čin? V hlavě mu začala klíčit určitá možnost. Podíval se na senátora zpříma a pokusil se o úsměv, i když uvnitř se celý třásl. „Pane senátore, patrně je možné, že za vašimi lidmi přišel nějaký můj nespokojený zaměstnanec nebo zaměstnanci s nějakým hrubým zkomolením a snad i neporozuměním tomu, k čemu došlo. Ano, David Bayne mi volal a musím přiznat, že na mě dosti značně naléhal, abych to zastavil. Oznámil mi, že lékař je skutečně vyděšený a ve špatném nervovém stavu právě kvůli tomu nátlaku. Ale já jsem ho varoval, že nemohu a také neodvolám své lidi, ale že se v každém případě ujistím, aby se k tomu doktorovi chovali slušně. A jelikož se to odehrálo hned v prvním týdnu vyšetřování, a bylo tudíž dost času, a také vzhledem k tomu, že vždy dbáme na to, aby s námi aerolinie všeobecně spolupracovaly během vyšetřování neštěstí, neměl jsem v úmyslu poslat jejich prezidenta k šípku. Udělal jsem tudíž to, co jsem udělal, ujistil jsem ho, že moji lidé se budou k doktorovi chovat, jak se sluší a patří, nebo tak nějak.“

„Opravdu?“

„Opravdu co, pane senátore?“

„Skutečně jste dal svým lidem pokyn, aby se k doktorovi chovali, jak se sluší a patří?“

Bože, kolik toho vlastně ví? horečně uvažoval Farris. V tom je ta potíž. Celé to nejspíš vyvolal Wallingford, takže všechno, co kdy Wallingfordovi řekl, teď bude v rukou senátora Martinsona. „Dal jsem pokyn svému vrchnímu vyšetřovateli, vedoucímu oddělení leteckých nehod Josephu Wallingfordovi, aby se smířil se skutečností, že je doktor mimo město, a aby s tou záležitostí lékařských záznamů vyčkal, až se vrátí. Pokoušeli se ho vystopovat i v Kanadě na dovolené, pro všechno na světě. Jak si nyní vybavuji, Bayne mi řekl, že jeden z jeho podřízených, John Walters, nám ty záznamy předá, takže doktorova osobní přítomnost nebyla nutná.“

„Není pravda, že pan Wallingford a rovněž i vedoucí vašeho týmu pro zkoumání míry zavinění lidským faktorem chtěli tomu lékaři položit několik otázek?“

„Nu, jsem si jist, že za nějakou dobu…“

„Není to snad pravda, pane předsedo?“

„Možná že tehdy ano.“

„A není rovněž pravda, že jste řekl panu Wallingfordovi, cituji –“

Tak tady to máme, pomyslel si Farris. Z toho to všechno vzešlo, od toho zatraceného Wallingforda!

Kell pokračoval a citoval z papíru, který držel v ruce: „Řekl jste Wallingfordovi: ‚Dostalo se mi ujištění ze strany North America Air, že vám mohou předat, cokoli budete chtít, a já je ujistil, že to obtěžování skončí, takže necháte toho doktora na pokoji.‘“ Kell to předčítal z listu papíru a u špičky nosu měl nasazeny brýle s polovičními skly. Nechal si je na svém místě, i když vzhlédl, a pronikavým pohledem se přes vrchní okraj skel díval na Farrise, jak se nepohodlně vrtí.

„Pane senátore, pravděpodobně jsem ta slova vyslovil, ale celý obsah je vytržen z kontextu.“

Kell Martinson zvedl pravou ruku a uchopil jí brýle, sundal si je přes obličej s nepatrným mávnutím ruky, zatímco oči nespustil z Farrise a brýle nechal trčet ve vzduchu jako divadelní rekvizitu. Pozoroval už tolik vynikajících právníků při soudních procesech, jak použili toto gesto a vždy zapůsobilo. Jedním malým pohybem sdělil Farrisovi a celému světu, že poslední odpověď předsedy Státního výboru pro bezpečnost dopravy je těžko uvěřitelná. „Mimo kontext, pane předsedo?“

„Ano.“

„Vy jste ujistil North America Air, že obtěžování přestane, a ono je to mimo… no jak myslíte… Tak půjdeme dál, ano?“ Kell si znovu nasadil brýle a opět se jimi zahleděl do papíru. „Řekl jste rovněž panu Wallingfordovi těsně před začátkem prosincového slyšení před vyšetřovací komisí vašeho výboru v Kansas City že, a opět cituji: Jestli ještě jednou jen šeptem zavadíte o jméno toho doktora bez mého písemného svolení, můžete se se svou prací pro výbor rozloučit.‘?“

Farris zůstal sedět jako zkamenělý a neodpověděl.

„Jsou to tedy vaše slova a je i tento výrok mimo kontext?“

„Znovu musím zdůraznit, pane senátore, je možné, že jsem tato slova vyslovil, ale jen v souvislosti s tím, že jsem se snažil svým podřízeným zabránit, aby nezacházeli příliš daleko v pronásledování toho lékaře.“

Kell shrnul kroky, které podnikli Joe a Andy Wallace, aby si mohli promluvit s doktorem McIntyrem a aby se dostali k lékařským záznamům kapitána Dicka Timsona. „Vy to považujete za obtěžování?“

„Mohlo by to být považováno za obtěžování.“

„To by skutečně mohlo,“ připustil Kell, „ale pouze v případě, že ta společnost má co skrývat.“

„Můžete si to vyložit i tak.“

„A vzhledem k tomu, že se od vás čeká, že budete hledat pravdu, proč jste něco takového říkal vrchnímu vyšetřovateli nehody?“

Farris se opět zhluboka nadechl, narovnal ramena a podařilo se mu poněkud zahltit mikrofon, jak se snažil, aby jeho hlas zněl sebejistě.

„Víte, pane senátore, nepředpokládám, že by nějaký laik mohl plně pochopit, jak postupujeme, ale jistá dávka autority závislá na mém volném uvážení je v postavení, jež zastávám, nezbytná; já ji využívám i v případě, kdy později za to musím vzít vinu na sebe. Vy zde nyní všechno předkládáte tak, jako kdybych se snažil North America Air pomáhat, aby se vyhnuli zodpovědnosti. Můžete to jakkoli překrucovat, ale jediné, o co jsem se snažil, bylo udržet na uzdě své některé přespříliš horlivé vyšetřovatele, kteří ve skutečnosti obtěžovali poctivého lékaře.“ Farris pravou rukou předvedl rozmáchlé gesto. „Aby bylo jasno, přátelé doktora McIntyrea se pouze obávali, že se k němu chováme příliš hrubě.“

„Teď jste mi to skutečně vyjasnil. Takže ti lidé se pouze obávali, že jste překročili hranice slušnosti… Tedy ještě někdo jiný než David Bayne?“ zeptal se Kell smířlivým hlasem, jako kdyby se tímto odhalením celý problém vyřešil.

„Ano, pane senátore, teď jste to vyjádřil přesně,“ přikývl Farris a viditelně se mu ulevilo. „Vždyť dokonce i Bill Caldwell z Federální letecké asociace, který je rovněž jeho přítelem, mi volal a přimlouval se, abych ty své ohaře odvolal!“

Slova už zvolna doznívala ozvěnou v sále, a teprve poté si Dean Farris uvědomil, co provedl. Reakce všech členů senátního podvýboru, lidí z jejich týmů, zasvěcených posluchačů v auditoriu, a obzvláště jistého náměstka ředitele letecké asociace, který sledoval přenos televizního štábu C-SPAN v kanceláři na Independence Avenue číslo 800, nebyla sice příliš znatelná, ale o to Výmluvnější. Dean Farris právě vrazil dýku Billu Caldwellovi do jeho srdce politika z povolání.

„Kvůli protokolu, pane předsedo,“ ozval se Kell, „jde o Williama Caldwella, náměstka ředitele Federální letecké asociace zde ve Washingtonu. Ten vám volal, aby se přimluvil za lékaře s lékařským osvědčením vydaným jejich institucí, doktora McIntyrea, jinak zaměstnance společnosti North America Air. Téhož lékaře, kterého v tu dobu vyšetřoval váš výbor a který po mnoho let uděloval lékařská osvědčení kapitánovi, jehož činnost mohla být přinejmenším jednou z přímých příčin děsivého leteckého neštěstí v Kansas City před třemi měsíci? Je to všechno správně?“

Farrise zalil studený pot, když si uvědomil dosah svého pochybení. Vyžádalo si dva nezdařené pokusy, než se mu podařilo odpovědět. První pokus o odpověď byl tak tichý, že ho ani mikrofon nezaznamenal. „Ano, pane senátore.“ Nic jiného se na to stejně nedalo říct, aniž by věci ještě nezhoršil. Krucipísek, čert aby to spral! Caldwell už s ním v životě nepromluví, tím si byl naprosto jistý.

Pak už to šlo s Deanem Farrisem z kopce. Kell z něj vytáhl celou řadu rozvláčných odpovědí, které mnoho prozrazovaly o snahách North America Air přimět Státní výbor pro bezpečnost dopravy, aby se přestali zajímat o celkové klima panující ve vztahu mezi vedením aerolinií a podřízenými pracovníky. Došlo i na jeho výroky pronesené k Joeovi, výlet na slyšení do Kansas City, písemný přepis poznámky od předsednického stolu při onom slyšení – všechno to spřádalo pevnou smyčku svědectví a průvodních indicií, že Dean Farris nejenže se nechal ovlivnit společností North America Air, ale že ho to rovněž vedlo k tomu, aby podřízené vyšetřovatele obecně, a Joea Wallingforda obzvlášť, postavil mezi dva mlýnské kameny, když se všemožně snažil zmařit hlubší prozkoumání důvodů, proč Dick Timson v Kansas City stlačil ovládací páku výškového kormidla vpřed. Farrise už nebylo téměř slyšet, když na přetřes přišla společnost Miami Air.

„Pane Farrisi, volal vám nebo se s vámi spojil kdokoli, a já skutečně mám na mysli kohokoli mimo Státní výbor pro bezpečnost dopravy, v tom smyslu, že po vašem výboru žádá, a to i nepřímo, aby upustil od detailnějšího vyšetřování kvality údržby letadel společnosti Miami Air?“

Farris zaváhal jen tak dlouho, aby zvedl obočí, a vtom už do jednání skočil jiný senátor. „Pane předsedo Farrisi, s dovolením pana senátora Martinsona, neusnadnilo by vám odpovídat pravdivě a bez dlouhého váhání, kdybychom vám umožnili vypovídat pod přísahou? Netěší nás, pane, cítí-li se naši svědkové nepříjemně, a já vidím, že trávíte stále více času zvažováním svých odpovědí i na naprosto jednoduché otázky. Jelikož vím jistě, že neuvažujete o ničem jiném, než že nám budete vypovídat pravdu, dovedlo mě to pouze k jedinému závěru. Nejspíš by vám napomohlo, kdybyste tomu, komu byste to snad nutně potřeboval sdělit, mohl říct: ‚Byl jsem pod přísahou, neměl jsem na vybranou.‘ Nesouhlasíte se mnou, že by to pro vás byla úleva svědčit pod přísahou?“

Farris zavrtěl hlavou a v obličeji se mu objevil výraz nerudného zamračení. „Já nepotřebuju přísahat, abych mluvil pravdu, pane senátore. Není mým zvykem lhát ani Kongresu, ani nikomu jinému.“

„To skutečně velice rád slyším. Přenechávám vám slovo, senátore Martinsone.“

„Abych zopakoval otázku, pane předsedo Farrisi –“

„Já vím dobře, jak ta zatracená otázka zní,“ štěkl na něj Farris. „A odpověď zní ano. Jedna osoba. Ale než to zase vytrhnete ze souvislosti… Zatelefonoval mi pouze proto, aby mi sdělil… tedy podal mi zprávu o kvalifikačním zařazení aerolinií Miami Air z hlediska kvality a ujistil mě, že jsou způsobilí létat.“

„A tento muž vám volal?“ zeptal se Kell.

„Ano, volal.“

„Jen tak zničehonic?“

„Víte, po té nehodě, o které jsme hovořili, po té první dekompresi u nákladního letu. Ještě před kansaským leteckým neštěstím.“

„A kdo tak ten volající mohl být, pane předsedo Farrisi? Mohl by to snad rovněž být Bill Caldwell?“

„Ano.“

„A odvolal jste svého vyšetřovatele?“

„Ano, odvolal.“

„A k tomu telefonátu došlo asi měsíc předtím, než došlo na Floridě k zřícení Boeingu 737, za jehož příčinu, jak to vypadá, lze považovat nedostatečně udržovaný letoun? Měsíc před touto havárií, při níž zahynuli všichni cestující i s posádkou na palubě?“

„Ano.“

„A, pane předsedo, vy jste sem dnes přišel, abyste se vyjádřil proti tomuto návrhu zákona a abyste nám sdělil, že Státní výbor pro bezpečnost dopravy nemůže být ve skutečnosti ovlivněn žádnými zvnějšku směrovanými úvahami politického či obchodního charakteru?“

Odpověď stále nepřicházela.

„Pane Farrisi?“

„Ano.“

25 KAPITOLA

ÚTERNÍ NOC 8. LEDNA V DALLASU VE STÁTĚ TEXAS

Mark Weiss si přitáhl kabát těsněji k tělu a nahrbil záda proti ledovému řezavému větru; texaskému severáku, který ho bičoval do obličeje a uší, a činil tak z krátké procházky k obrubníku strastiplnou cestu po nepřátelské zimní krajině. Neprostupná clona arktického vzduchu se bouřlivě přihnala už během dne ze severozápadu a přinesla s sebou do Dallasu sibiřskou zimu. Každoročně opakovanou symfonii únavného zdržování lidských bytostí v těžkých kabátech, zdržování, které způsobovaly sněhové bouře, doprovázené kakofonií praskajícího potrubí, hučících kotlů a do výšky rychle šplhajících účtů za spotřebu domácností. Mark k sobě tiskl nahnědlé lepenkové desky s lékařskými záznamy a neohrabaně hledal v kapse klíče od pronajatého auta, protože měl ruce ztuhlé zimou. Stále ještě se nevzpamatoval ze silného otřesu z toho, co právě vyslechl. Louise Timsonová mu před malou chvílí prozradila, jaká byla příčina leteckého neštěstí, v němž zahynuli všichni jeho nejbližší.

Trochu ztěžka se posadil za volant, nastartoval, zapnul naplno topení a celý nedočkavý, aby už byl odtud, zařadil rychlost a rozjel se na letiště. Jako kdyby mohl pomalejší odjezd přimět paní Timsonovou vyjít z domu a všechno vzít zpátky.

Poslední let zpátky do Washingtonu startoval již za necelou hodinu, v půl dvanácté. Letenku už měl, ale nezbude mu čas nechat auto na místě určeném půjčovnou a dojet na letiště jejich kyvadlovou službou. Nechá ho stát na letišti a zavolá zítra majitelům. Chytit to letadlo představovalo daleko důležitější úkol než pokuta. Musel dorazit zpátky do Washingtonu, aby stihl druhý den slyšení před senátním podvýborem.

*****

STŘEDA 9. LEDNA, HLAVNÍ MĚSTO WASHINGTON

„Naším prvním svědkem dnes ráno je kapitán Richard Timson, jeden z viceprezidentů společnosti North America Airlines a hlavní pilot těchto aerolinií. Kapitáne Timsone, mohl byste prosím předstoupit?“

Kell Martinson sledoval Dicka Timsona, jak nejistě vstává a s ním po boku jeho právní zástupce. Vedení aerolinií proti jeho předvolání protestovalo, ale nakonec se rozhodli, že bude vypadat lépe, když se podřídí, než aby se z toho stala nějaká veřejná tahanice. Vždyť šlo nakonec pouze o vyšetřování činnosti Státního výboru pro bezpečnost dopravy.

„Jelikož kapitán předstupuje, bylo by vhodné se zmínit o následujícím. Kapitán Timson byl velícím pilotem jednoho ze dvou letadel společnosti North America Air, která se srazila při tragickém neštěstí v Kansas City dvanáctého října loňského roku. Jelikož příčiny této havárie stále ještě Státní výbor pro bezpečnost dopravy vyšetřuje, měli bychom vyjasnit, že probíhající veřejné shromáždění se nesnaží převzít úlohu vyšetřování ani nepátrá po příčinách neštěstí. Požádali jsme kapitána Timsona, aby se dnešního slyšení účastnil, protože zkoumáme nepatřičné politické zásahy do práce výboru pro bezpečnost dopravy a nejpřesvědčivějším důkazem toho jsou pokusy různých stran uvnitř i vně vládních institucí zabránit vyšetřovatelům prozkoumat určité zdravotní záznamy vztahující se k neštěstí v Kansas City. Vzhledem k tomu, že zmíněné lékařské záznamy patří právě samotnému kapitánu Timsonovi, považovali jsme za patřičné, aby zde vypovídal pod přísahou složenou před tímto shromážděním. Chceme zde určit, proč zkoumání těchto záznamů by mohlo být důležité pro samotné vyšetřování onoho neštěstí.“

Kell pak vzal Dicka Timsona pod přísahu a nechal ho, aby se usadil na své místo. Kvůli rannímu telefonátu a setkání s Markem Weissem a Joe Wallingfordem na Dullesově letišti se teď Kell cítil ospalý, a tak lehce zavrtěl hlavou, aby se trochu probral. V sále bylo nadměrně teplo, a to se člověk vždy obtížně udržoval v bdělém stavu, když se výslechy monotónně táhly a začaly být nudné. Svědectví, které mělo následovat, bude ale živé až dost.

Každý senátor měl před sebou rozmnoženou kopii kapitánových zdravotních záznamů, ale sám Dick Timson je ještě neviděl. Kráčel do velice pečlivě nastražené léčky.

Když se Kell zhostil obvyklých úvodních otázek na jméno a zaměstnání a další základní fakta, odmlčel se a podíval se přímo na kapitána, jenž si na tváři zachovával nic neříkající výraz a promlouval klidným hlasem.

„Byl jste si v době bezprostředně následující po onom neštěstí vědom, že se váš zaměstnavatel pokouší zabránit vyšetřovatelům ze Státního výboru pro bezpečnost dopravy, aby prozkoumali vaše zdravotní záznamy, jež byly v držení doktora McIntyrea?“

„Ne, pane senátore.“

„Víte, proč by vedení společnosti mělo vynakládat takové úsilí?“

„Ne, pane senátore. Dozvěděl jsem se o tom později. Domnívám se, že považovali způsoby, jimiž byl vyvíjen na doktora McIntyrea nátlak za nesprávné… a tedy ne proto, že by s těmi záznamy bylo něco v nepořádku.“

„Jakou máte krevní skupinu, kapitáne?“

„Ach tak, mám krevní skupinu B negativní. Proč?“

„Dovolte, abych tady pokládal otázky já. Jeden z našich pracovníků ve výboru vám předkládá kopie zdravotních záznamů, které konečně doktor McIntyre poslal do rukou vyšetřovatelů. Ty mají na každém listě napsané vaše jméno, je to tak?“

Timson je v rychlosti prohlédl, než opět zvedl hlavu. „Ano.“

„A je v nich zařazen svazek asi deseti listů zdravotních formulářů s hlavičkou Federální letecké asociace, které vy a každý další pilot musí vyplnit pokaždé, když se obnovuje vaše lékařské osvědčení na základě lékařské prohlídky, je to tak správně?“

„Jsou tady všechny asi za pět let, ano.“

Kell měl dojem, že viděl, jak začaly pracovat svaly na Timsonové čelisti, když si patrně uvědomil význam a také úskalí zmíněného pětiletého období.

„A nyní, kapitáne, podíval byste se laskavě na kolonku zakroužkovanou červeně na straně jedna formulářů z interní ordinace doktora McIntyrea – to jsou ty, na které pokaždé zaznamenává výsledky lékařské prohlídky – a řekl mi, jaká krevní skupina je tam poznamenána?“

Timson nechápal proč, ale podřídil se a podíval se na stránku, kterou mu Kell označil, a v reakci na to trochu ztuhl.

„Hm, stojí tu nula pozitivní, ale to neodpovídá.“

„Byl jste někdy nula pozitivní?“

Kell potlačil úsměv. Ta otázka Timsona úplně popletla.

„Co… Cože?“

„Měl jste někdy krevní skupinu nula pozitivní?“

„Pane senátore, já sice nejsem doktor, ale mám za to, že si nemůžete měnit krevní skupinu.“ Timson se na něj díval, jako kdyby jednal s nebezpečným bláznem.

„Vidíte, kapitáne, i já s vámi souhlasím, přestože ani já nejsem lékař. Jakou máte barvu očí, kapitáne?“

„Ehm, zelenou.“

„A udal byste vy barvu svých vlasů jako hnědou?“

„Ano, pane senátore.“

„A nyní se laskavě podívejte na složku zdravotních formulářů letecké asociace, které jste vyplňoval každých šest měsíců.“

„Jak si přejete.“

„Všechny ty formuláře u vás uvádějí zelené oči a hnědé vlasy, je to tak?“

„Já… samozřejmě. Co jiného by tam mohlo být?“

„To máte vskutku pravdu. Vy jste je vyplňoval, tudíž by měly být přesné, že?“

„Ano. Správně.“

„A nyní se podívejte na lékařské záznamy z interních prohlídek z ordinace doktora McIntyrea během stejného období. Řekněte nám, jakou barvu očí a vlasů na každém z nich vidíte uvedenou.“

Timson se opět začal prohrabávat papíry, našel si patřičné kolonky, pomalu rudl v obličeji, jak si stále víc uvědomoval, že v tom něco nehraje… něco, co on sám neprovedl.

„Takže,“ pokračoval Kell, „co vidíte zaznamenané za období pěti let pokaždé znovu, když doktor vyplňoval svou zprávu?“

„Já… je tu uvedeno, že mám oči hnědé a vlasy světlé.“

„A ještě jednou připomínám, že vaše krevní skupina na doktorových záznamech je nula pozitivní, je to tak?“

„Ano, myslím, že ano.“ Timson neustále listoval v záznamech tam a zpátky, jako kdyby doufal, že se záznamy v kolonkách ještě změní.

„Mohl jste se vy, kapitáne, mýlit, co se vaší krevní skupiny týká?“

„Řekl bych, že by to bylo možné. Ale vždycky jsem si myslel, že mám B negativní.“

„Kapitáne, jeden z našich zaměstnanců vám teď podá kopii zprávy o krevní skupině z nemocnice Truman Medical Center v Kansas City z laboratorního vyšetření provedeného těsně před vaším přijetím do této nemocnice, a to z noci, kdy došlo k neštěstí. Jaká je krevní skupina tam?“

Timson se podíval, pak se podíval ještě jednou pozorněji a nahoře na čele, těsně pod čarou, kde mu začínaly růst vlasy, se objevily kapky potu. „Ehm, tady stojí… B negativní.“

„Takže nakonec jste přese všechno měl pravdu vy, že?“

Nepřišla žádná odpověď, neboť Timson měl hlavu skloněnou nad papíry a hledal past, o které již věděl, že tam musí někde být. Konečně zvedl hlavu. „Nechápu, pane senátore, kam tím vším směřujete. Máte-li na srdci otázku, kterou mi chcete položit, prosím, jednoduše se mě zeptejte.“

„Poslechnu vás. Uzavřeli jsme to tak, že formuláře Federální letecké asociace jsou vyplňované vámi, ale ostatní jsou dílem doktora McIntyrea. V obou složkách se ale objevuje naprosto zdravý jedinec se dvěma rozdílnými barvami očí a vlasů a v doktorových zprávách je uvedena nesprávná krevní skupina. Formuláře letecké asociace nevyžadují samozřejmě krevní skupinu. Mohlo se snad stát, že se doktorovy neodpovídající záznamy nějakým způsobem přimíchaly do vašich záznamů?“

„Nevidím způsob, jak by mohly…“

„Kapitáne Timsone, když lékař s osvědčením letecké asociace vyplňuje tyto formuláře, obvykle to dělá v době, kdy jste u něj na prohlídce, že?“

„Domnívám se, že ano.“

„Víte, já jsem pouze soukromý pilot se zdravotním osvědčením třetí skupiny, ale tak přesně to moji lékaři vždy prováděli, a to v tomto pořadí: výška, váha, pulz, barva očí, barva vlasů atd. Byl jste vždy přítomen, když doktor McIntyre každou z těchto zdravotních zpráv o prohlídce vyplňoval?“

„Nevím to jistě,“ odpověděl přiškrceným hlasem. Kell sledoval, jak se v něm míra napětí zvyšuje a jak se Timson snaží ze všech sil ovládat.

„Teď mi, kapitáne, řekněte, jak tak nesmírně vytížený člen vedení, jako jste vy, dokáže zvládat dvakrát do roka kontrolní lékařské prohlídky? Myslím tím, že ve vašem věku bylo třeba udělat elektrokardiogram a stejně tak i celkovou prohlídku.“

Timson se naklonil nad mikrofon. „Pane senátore, náš podnikový lékař byl kompletně vybaven ve své ordinaci blízko mé kanceláře, aby mohl tyto prohlídky provádět. Jednoduše jsem k němu zašel.“

„Fyzicky?“

„Prosím?“

„Vy jste skutečně pokaždé znovu k němu přišel osobně do ordinace a nechal se od něj vyšetřit?“

„Jak jinak by se to dalo dělat?“

„Znovu vás žádám, abyste nechal otázky na mně. A prosím, abyste se neurazil, ale připomínám vám, že jste pod přísahou. Byly tyto prohlídky, nařízené Federální leteckou asociací, prováděny za vaší přítomnosti v ordinaci doktora McIntyrea pokaždé znovu?“

Dick Timson zůstal chvíli na Kella upřeně hledět, zatímco v duchu zvažoval, jaké má vyhlídky. Smysl těch otázek mířil k jasnému cíli. Věděl-li Martinson dost, aby takové otázky kladl, věděl jistě také, že ty prohlídky byly jen na papíře. Tudíž kdyby o nich lhal, mohl by skončit s obviněním z křivé přísahy před Kongresem. Za takové věci se posílají lidé do vězení.

„Pane senátore, dovolte, abych vám vysvětlil, jak se to dělalo. Byl jsem v neustálém kontaktu s doktorem McIntyrem. Znal můj tělesný stav. Vyplnil jsem každého půl roku ty formuláře a on pak sám rozhodl o tom, jaké a kolik částí prohlídek bude muset provést u mne osobně. Někdy mi změřil tlak u mě v kanceláři například. Důvěřoval jsem jeho lékařskému úsudku. Kdyby mě byl potřeboval ve své ordinaci, byl bych tam zašel.“

Šest metrů za stolem pro svědky se v téže chvíli veškeré obranné mechanismy Davida Baynea uvedly do plné pohotovosti. Celou noc chladně zvažoval, jak to zaonačit, aby rozumně objasnil své telefonní hovory s Farrisem, které v žádném případě nebyly protizákonné, ale co kruci má znamenat tohle? Ron Putnam, sedící za ním, umíral uvnitř pomalou smrtí, protože nyní již bylo jasné, že udělal osudovou chybu, když rozhodl, že McIntyreovo padělání výsledků zdravotních prohlídek před Baynem zatají. Oni na to ale nějak přišli. Podložil své rozhodnutí v té době ještě rozumně vypadající nadějí, že už se na nic jiného nepřijde. A právě teď se jeho naděje rozpadla na kusy.

A v Dallasu seděl John Walters v pracovně svého domu a očima doslova hltal vysílání televize C-SPAN a nic jiného okolo sebe nevnímal. To se týkalo i otázek, které mu právě manželka kladla. Walters jasně viděl, že něco není v pořádku. Něco bylo na spadnutí, nevěděl ale ještě co. Timson se začíná hroutit! Pocit blížící se zkázy mu téměř znemožnil vnímat obsah další otázky senátora Martinsona…

„Vy sám jste nikdy, řekněme, na něj nenaléhal, aby jednoduše ty zprávy vyplnil a vydal vám lékařské osvědčení?“

„Samozřejmě že ne!“ Timson se snažil, aby to znělo pevně, ale jeho rozhodnost ho pomalu opouštěla. Kell viděl, že se mu lehce třese brada.

„A není rovněž pravda, že ani jedenkrát za těch pět let jste neprošel u doktora McIntyrea obvyklou celkovou osobní tělesnou prohlídkou?“

Následovalo dlouhé mlčení, než přiškrceným hlasem odpověděl. „Ano, pane senátore. Během toho období se pokaždé rozhodl, že to není třeba provést za mé přítomnosti.“

„Kapitáne, chtěl na vás, abyste mu zaslal do laboratoře vzorek vaší moče?“

„Já… cože?“

„Každá z těch prohlídek zahrnuje určité laboratorní testy a přinejmenším jedna za období těch pěti let má v sobě krevní testy spolu s krevní skupinou nula pozitivní. Zrovna jsme o tom mluvili. Nebo by mohly tyto testy patřit někomu jinému?“

„To nemohu vědět.“

„Ve skutečnosti ale, kapitáne, mi připadá zcela zřejmé, že všechny ty laboratorní výsledky na lístečcích připevněných k vašim zdravotním výkazům a pravděpodobně každá položka, kterou doktor na těch záznamech uvedl, byly výsledky někoho jiného, a ne Richarda Timsona. Nemám pravdu?“

„O tom já nic nevím!“

„Dobrá, nechme toho tedy a obraťme se k něčemu jinému. Když vyplňujete dotazníky Federální letecké asociace, je tam velké možství otázek týkajících se zdravotního stavu. Jedna z nich se táže, jestli jste někdy zažil časté ztráty vědomí, jiná, jestli jste prodělal nějaké vážnější zranění od poslední zprávy, a ještě další se dotazuje, zda berete nějaké léky. Je to tak?“

Timson už věděl, že ho lapili. Nevěděl jak, ale bylo mu jasné, že se všechno rozpadá. Obrana, pečlivě budovaná reputace, všechno. Ale jak? Jak se to mohli dozvědět? „Kam tím míříte, pane senátore?“

„Kapitáne Timsone, znáte někoho jménem Joseph Thompson?“

Timson hlasitě zalapal po vzduchu, pak se vzpamatoval, jenže to již věděl, že ho odhalili, a horečně pracující mozek mu nedával vysvětlení, jak se jim to podařilo. Vždyť to nikdo nevěděl! Nikdo ve společnosti o tom neměl tušení! Jak se proboha mohli dozvědět o Thompsonovi?

Asi pět metrů za ním mezi diváky si Mark Weiss uvědomil, že tají dech, a vlastně svým způsobem k tomu docházelo už od chvíle, kdy opustil včera v noci Dallas. Z dnešního průběhu slyšení vyplývala mrazivá skutečnost: bez telefonátu paní Timsonové by pravda nevycházela na povrch tak snadno. Přesně cílené otázky Kella Martinsona by bez jejího doznání nikdy nevyšly ze senátorových úst.

Louise Timsonová zatelefonovala totiž do kanceláře Kella Martinsona včera během slyšení s prosbou, kterou Mark Weiss dostal v podobě složeného žlutého listu papíru od jednoho ze senátorových lidí. „Zavolejte bezpodmínečně paní Timsonové, a to okamžitě,“ stálo na něm spolu s jejím dallaským telefonním číslem. V tu dobu ještě senátor rozebíral Deana Farrise na kusy, a paní Timsonová celý průběh sledovala doma v Dallasu v přímém přenosu televize C-SPAN. Již tehdy si uvědomovala, že manžel bude vystaven témuž výslechu hned nazítří ráno. Tehdy patrně došla na konec svých sil.

„Paní Timsonová?“

„Doktore Weissi. Děkuju, že jste se mi ozval. Já… řekl jste kdykoli. Zahlédla jsem vás v televizi mezi diváky.“ Následovala pauza. „Já vím, co Dickovi provedou, když tomu nezabráním. Můžete sem přijet?“

Tehdy zaváhal, ale jen na vteřinu. Vždyť jí opravdu řekl kdykoli a kdekoli…

„Do Dallasu?“

„Ano. Prosím vás. Moc vás o to prosím!“ Hlas se jí zlomil a ona několikrát vzlykla, ale pak se vzpamatovala. „Dick odjel dnes odpoledne. Je na cestě tam. Prosím vás, já s vámi nutně potřebuju mluvit. Zaplatím vám letenku, doktore Weissi, ale musím vám říct, co… co se stalo. Proč ho nesmějí z ničeho obviňovat.“

Pak následoval šílený hon na National Airport, ale nakonec Mark stihl letadlo v půl šesté místního času do Dallasu a k Timsonovým dorazil před osmou hodinou večer tamního času. S sebou měl magnetofon a v hlavě se mu rojily naléhavé otazníky.

Přišla mu otevřít Louise Timsonová, která vypadala tvrdá jako skála, a teprve když ho uváděla do obývacího pokoje, projevila téměř známky úlevy. Mark si povšiml, že nelitovala času a elegantně se před jeho návštěvou oblékla. Když mu podávala kávu, kterou si nenechala vymluvit, houpal se jí na zápěstí drahý nefritový náramek. Neušel mu ani záblesk velkého diamantového snubního prstenu, jak si urovnávala sukni pečlivě zvoleného oblečení. Elegantní dům a vkus dámy, jež ho obývala, představovaly typické známky blahobytu severního Dallasu.

V telefonu předtím jevila známky silného rozrušení blížícího se hysterii. Teď však Louise Timsonová vypadala vyrovnaně a postupovala podle promyšleného plánu, neboť už se rozhodla, co je nutné udělat i jak přesně musí postupovat. Za vyrovnanou maskou se skrývalo silné napětí, které Mark vycítil jako nepatrné vibrace pružiny napnuté k prasknutí. Kdyby právě vkročila do jeho ordinace, byl by se snažil nejprve zábrany odstranit. Setkání s ním však nutně muselo proběhnout, jak chtěla ona, a tak se rozhodl, že se jí nechá vést.

Jakmile se hostitelka vypořádala se svými povinnostmi, posadila se upjatě na krajíček krásného ušáku a podala Markovi tlustou složku papírů a tiše ho požádala, aby ji ještě neotevíral.

„Můj manžel, pane doktore, je hodný člověk,“ začala, „jenže netrpělivý a neustále musí s někým soupeřit. Dokonce i s naším synem Ronem, naším jediným dítětem. Dick toho nikdy moc o výchově dětí nevěděl. To netuší sice zprvu žádný z nás, ale on neměl hezké dětství, tak tu nebylo nic, s čím by mohl srovnávat. Byl na našeho synka tvrdý – příliš tvrdý – a Ron se mu často stavěl na odpor, ale hlavně se vždycky snažil, aby si získal otcovo uznání, aby na Dicka udělal dojem, ale povětšinou marně.“

Znovu se odmlčela a narovnala si sukni, která stejně byla bez jediného záhybu. Jako kdyby úspěch jejího setkání s Markem závisel na absolutní dokonalosti vnější výzdoby a obrazu domácího poklidu.

„Ron vždycky rád sportoval a vždycky mu všechny sporty dobře šly – líp, než kdy šly Dickovi.“

Vykreslila mu pak úplný obraz, jak její manžel začal být velmi rychle zastiňován vlastním synem, který dokázal nastřílet víc košů, rychleji běhat a být v baseballu na pálce lepší než většina jiných – tedy všechny schopnosti, jež hluboce ohrožovaly jeho otce.

„Asi před pěti lety, když mu bylo čtrnáct, vyhrál Ron v nějaké soutěži motokrosový motocykl. Ježdění na motorce mu začalo jít, a dokonce se začal vracet domů s… s… trofejemi z různých závodů a…“

„Motokrosu?“

Přikývla a chvíli pozorovala své pevně sevřené propletené prsty.

„Dick se toho nezúčastňoval. Stejně měl vždycky příliš mnoho práce, a tak si toho nevšímal. Až jednou v sobotu jsem udělala velkou chybu. Požádala jsem Dicka, aby Rona vyzvedl z jednoho závodu na nějaké kopcovité trati na sever od Dallasu.“ Dosud se dívala někam za Marka, ale teď se mu na chvilku podívala přímo do očí. „On totiž na ulicích s velkým provozem na té motorce nesměl jezdit, víte?“

Opět stočila pohled jinam a pokračovala. „No ale… měla jsem si to uvědomit… byla jsem sobecká a měla jsem hodně práce a myslela jsem si, že se snad alespoň jednou nezačnou zase hned hádat. Tak jel a našel Rona, chvíli se díval, jak jezdí, a pak Ronovi nařídil, aby mu tu motorku dal, že mu ukáže, jak se to má dělat.“

„Seděl někdy –?“

„Ne!“ Její odpověď byla prudká a pak se zadívala na ruce, než opět zvedla oči. Pohled jí ulpěl na stěně, zatímco se veškerou vůlí snažila ovládat. „Dick nikdy na motorce nejezdil. Ron se mu snažil dát helmu, ale on odmítl. Rozjel se po té kopcovité trati, přeskakoval vrcholky nerovností a Ron ho pozoroval, jak se mu to podařilo u tří z nich. Přes čtvrtý se už ale nedostal.“

„Spadl?“

„Po hlavě a ve vysoké rychlosti na hromadu obrovských kamenů. Byl téměř půl hodiny v bezvědomí. Ron byl k smrti vyděšený a motorka byla pořádně rozbitá. Když Ron k manželovi doběhl, našel ho v bezvědomí a krvácejícího. Byli tam i jiní, kteří nabízeli pomoc, někdo zavolal sanitku, ale ta přijela až za půl hodiny – byli dost daleko za městem. Dick konečně přišel k sobě, a když se zorientoval a uvědomil si, kde je, tak tu sanitku odmítl, vstal a trval na tom, že Rona odveze domů. Dokonce naložil i Ronovu motorku.“

„To nejeli nikam na pohotovost?“

„Pro manžela, pane doktore, tělesná zranění či nemoci a jakékoli podobné indispozice jako by neexistovaly. Ale ošklivě krvácel a vypadal hrozně, když oba vešli dovnitř. Jenže pak se stalo, že během deseti minut ztratil vědomí, to bylo poprvé, a zůstal v bezvědomí asi dvě, možná tři minuty.“

„Poprvé. Ono se to opakovalo?“

Přikývla. „Mám kurz první pomoci. Dick si myslí, že jsem příliš hloupá na to, abych mu mohla radit, ale věděla jsem, že musel prodělat otřes mozku, a také jsem si uvědomovala, že ten výpadek vědomí – ta bezvědomí – znamenají, že nutně potřebuje co nejrychleji lékařské ošetření. Ale křičel a ječel na mě a vyhrožoval mi pokaždé, když jsem se ho pokusila tu sobotu večer a celou neděli dostat do nemocnice. Jenže…“ Hlas se jí zadrhl a ona na kratičkou chvíli zavřela oči, jak živě to všechno měla v paměti a jak znovu naplno prožívala tehdejší pocity. „Jenže on ztrácel vědomí skoro každou hodinu.“

Louise Timsonová se nečekaně obrátila čelem k Markovi a očima se přímo vpíjela do jeho. „Musíte pochopit, pane doktore, on byl strachy bez sebe, že když vyhledá lékařskou pomoc, letecká asociace mu pozastaví lékařské osvědčení a už mu ho znovu neobnoví. Nebyl by mohl znovu létat. On… na mě neustále křičel, že když nějaký pilot zaškrtne odpověď ‚ano‘ tam, kde se dotazník ptá, jestli měl někdy výpadky vědomí nebo jestli byl v bezvědomí, už je navždy poznamenaný.“

Přestala se Markovi dívat do očí a znovu sklopila oči. Ticho začalo být tak tíživé, že ho Mark musel přerušit. „Jak to dopadlo potom? Jel tam nakonec?“

„Ty bolesti hlavy ho skoro oslepovaly. Horké obklady, studené obklady, aspirin, vyzkoušeli jsme všechno. Měl nesnesitelné bolesti. Nakonec… nakonec, když si to promyslel, souhlasil, že mě nechá, abych ho tam odvezla, ale dal mi přesné pokyny, jak budeme postupovat. Nejdřív si vyndal z kapes všechno, podle čeho by se zjistila jeho totožnost. Já ho měla zavézt do nemocnice v Parklandu a nechat ho tam zapsat jako Josepha Thompsona a nikdy nikomu neprozradit ani jeho, ani mé pravé jméno. Dala jsem jim falešné číslo zdravotního pojištění a zaplatila jsem v hotovosti zálohu, protože jsme samozřejmě nemohli použít jeho normální zdravotní pojištění, když tam byl pod jiným jménem. To stačilo, protože v Parklandu je veřejná nemocnice. Příští den jsem vybrala několik tisíc dolarů a dala jsem je tam předem na jeho účet, aby se nikdo na nic neptal. Já nenávidím takové podvody, ale Dick byl hrůzou bez sebe, že by mohla společnost zjistit, že s ním není všechno v pořádku, takže jsem taky musela zavolat jeho nadřízenému v North America Air a říct mu, že prodělává řadu nějakých obvyklých testů a potřebuje si vzít dva týdny volno.“

„A v těchto deskách?“

„Jsou lékařské záznamy z pobytu v nemocnici… dva týdny. Jako Thompson, plus kopie lékařských předpisů.“

„Jaká byla diagnóza? Louise, jak to souvisí s neštěstím? Neustále jste mi opakovala, když jsem tu byl za vámi poprvé –“

„Nepospíchejte na mě. Já potřebuju, abyste to plně chápal. Pro mě je hrozně důležité, abyste pochopil, proč to není Dickova vina. Byla to moje vina.“ Hned na začátku souhlasila s tím, že si jejich rozhovor bude nahrávat, a teď ukázala na magnetofon. „Určitě ho máte puštěný?“

„Ano.“

„To je dobře. Dicka pustili z nemocnice po dvou týdnech a ještě dalších čtrnáct dnů zůstal doma, než se vrátil do kanceláře a k létání. Byl přece hlavním pilotem a byl na to také nesmírně pyšný, že dokáže létat na lince a ještě navíc pracovat ve vedení. Když se ale vrátil, věděl, že mu vypršela platnost lékařského osvědčení pro létání. Asi víte, že kapitánovi platí pouze šest měsíců.“

„Ano, jsem soukromý letec.“

„Oni tam mají podnikového doktora, o kterém Dick hodně vtipkoval, nějakého doktora McIntyrea. Dick ho přiměl, aby mu vystavil obnovené osvědčení bez prohlídky. Pamatuju si to, protože Dick tenkrát přišel domů a vyprávěl mi celý rozjařený, jak se mu podařilo toho člověka dostat tam, kde ho chtěl mít. Přitom manžel musel udělat jen to, že poslal tomu lékaři vyplněné papíry, a licenci dostal zpátky. Nikdy nemusel doktorovi ukázat propouštěcí papíry z nemocnice, a tak se doktor o Dickově úrazu nikdy nedozvěděl. A jeho přímý nadřízený John Walters se ho nikdy na nic neptal. Řekla bych, že ve skutečnosti to bylo všem z vedení jedno.“

Mark si lámal hlavu, kam to všechno povede. Letěl takovou dálku, skoro dva a půl tisíce kilometrů, jen aby si vyslechl nervózní příběh této ženy, vyvolaný nemístným pocitem viny kvůli nezákonnému porušování postupu při získávání zdravotního osvědčení? A to má být všechno?

„Co ale nikdo nevěděl, doktore Weissi, bylo, že Dick se neuzdravil úplně. Výpadky vědomí – nepatrné záchvaty, myslím, že by se to tak dalo nazvat – pokračovaly dokonce i potom, co opustil nemocnici v Parklandu, a doktor – tam ošetřující lékař Joea Thompsona – je nakonec dostal pod kontrolu pomocí fenobarbitalu. Do doby, než Dick zjistil, že ten lék u něj výpadky vědomí odstraňuje, byl tak vynervovaný, že to hraničilo s panikou. Proto taky tenkrát zůstal dva týdny doma. Zjistil, že vezme-li tři denně, potíže se nedostaví. Ale když by si lék zapomněl třeba jednou jedinkrát vzít…“

„Znovu by k záchvatům došlo.“

„Ano. Naprosto spolehlivě.“

„A tak… tak to šlo až do současnosti? Když se s letadlem zřítil, bral ty léky? V jeho krvi se ale podle zpráv toxikologů nic nenašlo. Pročítal jsem je velice pečlivě.“

„Ne.“

„Teď vám nerozumím.“

Zvedla ruku a prosila tím o strpení. „Všechny ty roky, pane doktore, to Dick zvládal a nikdy neměl nejmenší problém, protože léky bere se železnou pravidelností. Víte, zjistil, že prášky fenobarbitalu se dají velice snadno poznat, protože jsou jen na lékařský předpis, ale existuje jiný lék, Mysolin, o kterém mu lékař v nemocnici řekl, že působí ještě lépe, a navíc má jednu velkou přednost, vypadá totiž jako aspirin. I ten je však na předpis a v tomto případě byl na předpis pro Josepha Thompsona, takže to byl můj úkol…“ Hlas jí selhal; sklopila oči a bojovala sama se sebou, než byla zase schopna pokračovat. „Mým úkolem bylo dohlížet, aby měl vystavený potřebný předpis. Mysolin jsem vyzvedávala s doplatkem v lékárně nedaleko parklandské nemocnice. Zajela jsem tam vždycky každý druhý čtvrtek v měsíci odpoledne, abych koupila další lahvičku. Vždycky jsem platila hotově kvůli tomu jménu, víte.“

„On ale tu lahvičku s sebou nenosil, že ne?“

„Ale ne! Jak říkám, vypadaly jako aspirin, chutnaly jako aspirin… přesně jako malé bílé tablety aspirinu. Dick si spočítal, že když je bude s sebou nosit v malé lahvičce od aspirinu v aktovce, že na to nikdy nikdo nepřijde. Jednu si brával ráno, než odcházel, jednu ve dvě odpoledne a jednu v osm večer… jako hodinky.“

„Myslím, že už vím, kam tím směřujete. On si opomněl ty tablety vzít, když se vydal na ten let?“

„Ne! Ne, to on by nikdy neudělal. On byl velice, opravdu mimořádně zodpovědný, copak to nechápete? Uvědomoval si, že je musí s absolutní pravidelností brát, a když to neporuší, tak je potom po lékařské stránce stejně zdravý jako kdokoli jiný. Takže to byla cena, kterou musel zaplatit, aby nepřišel o pilotní osvědčení. Možná že po technické stránce to legální nebylo, ale on si to vysvětloval tak, že je to jen jeho zodpovědnost, aby ty léky bral, a pokud se tak bude chovat, má právo, aby se s ním zacházelo jako s každým jiným naprosto zdravým pilotem.“

„Louise, já –“

„Nechte mě to dokončit. Ještě nechápete úplně všechno. Ten čtvrtek před neštěstím jsem se nějak zdržela, a než jsem dojela do lékárny, bylo už zavřeno. Nemohla jsem sehnat předpis a v Dickově lahvičce už zbývala jedna jediná, poslední tableta. Ztratila jsem hlavu. Dickovi jsem to říct nemohla, byl by na mě strašně zuřil! Ale věděla jsem, že jedna tableta zbývá, tak jsem přišla na způsob, jak to obejít. Rozhodla jsem se, že mu zbývající tabletu dám ráno a do aktovky mu strčím náhradní lahvičku skutečného aspirinu. Starat se o to, aby lahvička v jeho aktovce byla plná, za to jsem byla zodpovědná já. Měla jsem v úmyslu, až odejde do práce, dojet pro předpis, léky dát do lahvičky, a až bude na obědě, tak bych mu v kanceláři ty lahvičky vyměnila. Nikdy si nebral druhou denní dávku dřív než ve dvě hodiny odpoledne.“

„Ale ono to nevyšlo?“

Podívala se na Marka prosebným pohledem a v koutcích očí se jí zatřpytily slzy. „Nevěděla jsem, že má ten den někam letět. Já… Dovezla jsem mu tam tu lahvičku na výměnu, ale on už byl pryč! Skoro jsem se zhroutila. Pokusila jsem se zjistit, od kterého koridoru startují, ale už byl ve vzduchu. Nevěděla jsem, co mám dělat. Rozhodla jsem se, že mu nechám vzkaz, aby mi zavolal, ale jeho sekretářka to nemohla pochopit. Nakonec mi ale přece jen pomohla. Nechala jsem mu vzkaz u dispečera na každém mezipřistání, jenže on nezavolal. Takhle to s ním bylo vždycky, když jsem chtěla, aby něco udělal, měl pocit, že se ho snažím ovládat. Zkrátka on… nezavolal celý den, a já jsem čekala jako na trní. Počítala jsem s tím, že někde na pár vteřin omdlí, uvědomí si, že je něco v nepořádku, a na ten let nenastoupí.“

Louise Timsonová se podívala na ruce, které se jí teď už viditelně třásly. „Z nemocnice v Kansas City mi zavolali asi kolem půlnoci. Slyšela jsem o tom neštěstí už předtím ve zprávách.“ Náhle se podívala na Marka a hlas měla pevný. „Chápete to už? To já jsem zavinila tu havárii. To já jsem nesplnila svou povinnost. Ne Dick. On udělal všechno správně. Jenže nemohl ani v nejmenším tušit, že v té lahvičce nemá léky, jak byl zvyklý. Vím, že měl výpadek vědomí při přistání. Vím to! Vždyť to byl jenom aspirin! Já jsem je zabila, pane doktore Weissi. Zabila jsem je všechny!“

Pak se zhroutila a všechny jeho pokusy přesvědčit ji, že to její vina není, selhaly.

Mark se na ni díval dlouze a zamyšleně. „Louise, a ví to on?“

„Že tu jste a že vám tohle všechno vyprávím?“

„Ne. Ví váš manžel, co bylo v té lahvičce v jeho aktovce?“

Neodpověděla. Pouze mu poděkovala za to, že sem přijel, a vrátila se k úloze dokonalé hostitelky. Úsměvy, gesta i nacvičené pohyby, když ho doprovázela ke dveřím, se však zdály být dostatečně výmluvné.

Mark na ni nenaléhal, ale slíbil, že jí následující den zavolá. Měl v úmyslu přimět ji, aby se mu svěřila do odborné péče jako pacientka, protože si uvědomoval, jak moc to potřebuje.

V danou chvíli mu ale záleželo na jediném: měl klíč k tomu neštěstí a musí se s ním vrátit do Washingtonu. Bez ohledu na denní dobu se rozhodl, že z letiště zavolá Joeovi Wallingfordovi a někomu ze štábu senátora Martinsona.

Přesto ale jeho lékařské svědomí tížily znepokojující myšlenky. Někde hluboko bilo na poplach, ale to odmítal vzít na vědomí a všechno zatlačil do pozadí. Jak ujížděl na letiště a přemýšlel, jak to celé Joeovi Wallingfordovi shrne, v mysli se stále intenzivněji upínal na jeden bod, který to celé završoval. Jak předtím řekl paní Timsonové, velice pečlivě si prostudoval nemocniční výsledky laboratorních toxikologických testů. V krvi jejího manžela se našla pouze jedna cizí látka. Kyselina salicylová. Produkt čistého aspirinu.

Mark opět zaměřil svou pozornost na přítomné dění a oči začaly vnímat známé prostředí senátního jednacího sálu, kde už se všechno schylovalo k samému závěru. Před sebou měl stále ještě záda Dicka Timsona u stolu svědků a Mark sledoval, jak se kapitán posadil zpříma a zhluboka se nadechl, když konečně zareagoval na poslední otázku.

„Kapitáne, ptám se vás ještě jednou,“ zopakoval Kell klidně, „znáte někoho jménem Joseph Thompson?“

Dick pomalu přikývl a ovládaným hlasem začal vyprávět o svém zranění, hospitalizaci a o tom, jak pečlivě bere lék Mysolin. Kell ho nechal, aby se ke všemu podrobně přiznal; asi deset minut bylo v celém nezvykle ztichlém sále slyšet pouze Timsonův hlas, jak kapitán postupně vršil fakta svého vyprávění až k samotnému závěru: Ano, věděl, jak na tom má být dobrý pilot po zdravotní stránce, a on tyto požadavky splňoval. Skutečnost, že porušil předpisy, byla vlastně nepodstatná.

David Bayne zalétl pohledem k Ronu Putnamovi a z výrazu jeho obličeje mu bylo jasné, že před ním provozní viceprezident zatajil informace, a výsledkem bylo, že se jim podařilo jak jeho osobně, tak jemu svěřené aerolinie vlákat do léčky. Putnam měl v tutéž chvíli v hlavě naprostý zmatek. O podvodné záměně jmen Thompson-Timson neměl nejmenší tušení a ani o šéfpilotově zranění hlavy. Příliš dobře si však uvědomoval, proč zdravotní záznamy McIntyrea byly tak čisté, a také si moc dobře dokázal představit reakci Davida Baynea. Až se to všechno provalí, vyjde to nastejno: Ron Putnam byl na dlažbě už teď. A zatím v Dallasu John Walters jednoduše vypnul televizi a zůstal sedět s očima upřenýma na zeď, protože se vyplnily jeho nejhorší obavy.

Když Dick Timson konečně domluvil a zmlkl, Kell se naklonil dopředu.

„Kapitáne, je možné, aby neštěstí letu 255 společnosti North America Air v Kansas City v noci dvanáctého října bylo způsobeno tím, že kapitán – tedy vy – náhle upadl do bezvědomí?“

„Ne!“

„Není možné, aby táž indispozice, kterou celé roky přemáháte, táž, kvůli níž berete tablety Mysolinu pravidelně třikrát denně, abyste se jí bránil – neexistuje možnost, že by se mohla projevit těsně před přistáním?“

„To je absolutně vyloučeno! S tím to nemělo nic společného.“ Timsonův hlas teď zněl hlasitě a rozzlobeně, ale jeho modulace kolísala a jasně se v něm odráželo napětí a strach.

„Kapitáne Timsone, skutečně si vybavujete několik posledních vteřin? Nebo jste byl v bezvědomí?“

„Ano, vybavuji si je a v bezvědomí jsem rozhodně nebyl.

A také vám povím proč, pane senátore. Plných pět let platilo to, co teď řeknu: Pokud jsem bral prášky, tak jsem nikdy – a já opakuji, že nikdy – neměl výpadek vědomí! Toho dne, kdy došlo k neštěstí, jsem si poctivě vzal jednu tabletu v osm hodin ráno, než jsem odešel do kanceláře, druhou ve dvě odpoledne už za letu a třetí přesně v osm večer dallaského času, v době, kdy jsme byli ještě na zemi na washingtonském letišti. A jelikož jsem dodržel správnou léčbu, nemohl jsem mít výpadek vědomí.“

„Kapitáne, vy jste nosil léky v lahvičce od aspirinu, že ano?“

„Ano.“

„A vaše žena byla zodpovědná za to, aby ji udržovala plnou, že?“

Oči se Timsonovi rozšířily a teď mu to došlo… Louise ho zradila! To ona tohle všechno Vyslepičila, zničila ho, zničila sebe! Zabije ji… on ji snad… Opustí ji! Ať ji čert vezme, tu čubku!

„Ano,“ odpověděl konečně.

„Kapitáne, podívejte se ještě jednou na výsledky laboratorních testů ve zprávě z nemocnice, kterou jsme vám již dali, tam, co je zeleně zakroužkované místo. Přečtěte, co tam stojí.“

Přečetl potvrzení, že se v jeho krvi našly pouze stopy po aspirinu, ale mávl nad tím rukou. „Asi jim Mysolin ušel, není to běžný lék.“

„Ne, kapitáne, neušel jim, protože tam nebyl,“ sdělil mu Kell a viděl, jak předstíraný vzdorný posměch v Timsonové obličeji zvolna nahrazuje výraz naprostého zmatku.

Timson náhle sevřel ruku v pěst, napůl povstal ze svého místa, brunátný v obličeji, a při každém slově pro zdůraznění udeřil pěstí do stolu. „JÁ… JSEM… SI… SVÉ… PRÁŠKY… VZAL! Už jsem vám to řekl!“

„Ano, kapitáne, vy jste si prášky vzal,“ odpověděl mu Kell klidně, rozhodnut, že si nebude všímat výbuchu zuřivosti. „Jenže vaše vám tehdy ráno došly. V osm hodin jste vzal poslední správnou tabletu. Vaše paní totiž zapomněla den předtím vyzvednout novou lahvičku. Byla strašně vyděšená, že přijdete na její selhání a že budete zuřit, takže druhý den, když jste si při snídani vzal svou poslední tabletu skutečného Mysolinu, dala vám do lahvičky v aktovce obyčejný aspirin. Přitom měla v úmyslu zajít do vaší kanceláře a tajně vyměnit tu lahvičku, až budete na obědě. Jenže vy jste místo toho odlétl. To, co jste si vzal později toho dne, kapitáne, jak to bylo i ověřeno výsledky laboratorních testů z nemocnice, byl aspirin. Nic víc. V době neštěstí jste tudíž v krvi neměl žádnou použitelnou hladinu Mysolinu.“

Ještě nikdy Kell Martinson neviděl takový pohled. Timsonův obličej prošel nepopsatelnou škálou změn, které prozrazovaly jeho vnitřní převrat, jak si pomalu uvědomoval, co se muselo stát a že Kellova verze je správná. Vybavil si, že na něj při každém mezipřistání čekaly vzkazy od Louise, které si nevyzvedl, i jízlivá poznámka, kterou utrousil před Donem Leyhem: „Nechám ji trochu podusit, ať je to co chce… nebudu žádný ženský volat, dokud se mi to nebude hodit.“ Ta slova mu teď v uších zazněla jako klinkání umíráčku. Senátor se ho opět na něco ptal, ale on to téměř neslyšel, a když požádal, aby mu otázku zopakoval, téměř nepoznal vlastní hlas.

„Řekl jsem, kapitáne, že bych rád, abyste si teď znovu promyslel svou odpověď na mou otázku, zda si jasně vzpomínáte na posledních několik vteřin letu číslo 255. Skutečně si to pamatujete, nebo jste si vzpomínku na to vykonstruoval?“

„Já… Já si ne…“

Kellovi neušlo, že ten muž je úplně na dně, a změkčil tón hlasu. „Kapitáne, odpovězte jednoduše buď ano, nebo ne. Je možné, že jste omdlel těsně před přistáním a že vaše ruka mohla zatlačit páku ovladače vpřed a vydat tak povel, aby se letadlo začalo sklánět k zemi? Je to možné?“

„Ano.“

„A vy jste si až do dnešního dne skutečně nepamatoval, co se během několika posledních vteřin stalo, že ne?“

Následovalo nekonečně dlouhé ticho a ze sálu se od napjatých diváků neozval jediný zvuk kromě vrčení videokamer. Až po notné chvíli se z Timsonova na troud suchého hrdla vydral nějaký zvuk.

„Ne,“ přiznal prostě.

*****

Ze svazku Timsonových zdravotních záznamů vypadla malá obálka, už když se jimi Kell Martinson probíral, a Mark si jí zprvu nevšiml. Obálka byla jednoduše adresována ‚Dickovi‘, a když si uvědomil, co to je, Mark rozhodl, že ji předají Timsonovi později.

Asi v polovině výslechu Dicka Timsona se náhle Marku Weissovi propojily poslední nitky jeho podvědomí. Až sebou polekaně trhl, když mu v hlavě vyvstala otázka, proč vlastně se mu Louise Timsonová včera odhodlala všechno povědět, a navíc, proč si pro to zvolila tak okázalý způsob. Šperky, elegantní šaty, dokonale uklizený dům – to vše se mu nyní spojilo dohromady a najednou mu připadalo, že má v žaludku kus ledu. Hladina adrenalinu mu okamžitě stoupla s vědomím, že porušil veškeré své lékařské povinnosti, jež měl vůči zraněné lidské bytosti.

Mark nahmatal v kapse obálku a roztrhl ji.

„Drahý Dicku,“ začínal dopis. „Nikdy Ti nedokážu vypovědět, jak nesmírně lituji toho, co jsem udělala. To neštěstí se stalo mou vinou, ne Tvou. Doufám, že mi snad nějak dokážeš odpustit. Vždycky Tě budu milovat. Louise.“

Mark se rychle zvedl a prodral se přes několikery přišlápnuté palce u nohou ven ze sálu a pak zamířil k nejbližší senátní kanceláři, kde si od ne příliš přátelsky naladěné sekretářky vyžádal telefon.

V dallaském domě Timsonových nikdo telefon nebral. Přesně toho se bál. Potom vytočil číslo spojovatelky, podařilo se mu s její pomocí získat telefonní číslo dallaské policie, kde přistoupili na to, že vyšlou do domu hlídkové auto a že mu zavolají zpátky, kdyby tam nebylo všechno v pořádku. Rovněž zavolal záchrannou službu, udal číslo své kreditní karty a poprosil je, aby na tutéž adresu ihned poslali první pomoc, jen tak pro všechny případy. Pak se teprve vrátil do jednací síně, aby dál sledoval slyšení, a pocit viny se v něm rozrůstal do propastných rozměrů.

Dick Timson odešel z lavice svědků a posadil se na konec druhé řady se sklopenou hlavou, právě když táž sekretářka vyhledala Marka. Podnikl stejnou cestu ještě jednou a vytočil dané číslo.

„Pane doktore, nikdo neotevřel, když tam naši lidé dorazili, tak jsme do domu vnikli násilím. Je mi líto, ale musím vám říct, že jste měl pravdu.“

„Kde?“

„Nahoře. Vypadá to na předávkování nějakými léky. Puls měla skoro nehmatný. Ihned jsme ji převezli a dvakrát jsme ji téměř ztratili cestou. Je v obzvlášť kritickém stavu, ale ještě to může zvládnout. Mimochodem, žádný dopis jsme tam nenašli.“

Ale jistěže tam byl, pomyslel si s hořkostí Mark. Vlastně mu ho včera v noci sama nadiktovala.

Mark se dovlekl zpátky k jednacímu sálu ve chvíli, kdy se odtud všichni vyhrnuli ven, protože Martinson přerušil jednání na patnáct minut. Pasivně přihlížel, jak Dick Timson jednoduše nebere novináře na vědomí a jak všichni, které něco spojovalo se společností North America Air, předstírají, že tam jejich šéfpilot vlastně není. Řešení logistického problému, jak přemístit jednoho muže, z něhož se v jediném okamžiku stal vyvrhel, z tohoto sálu do anonymity parkoviště a pak kamsi do neznáma, ho přímo mučilo. Mark pozoroval pilota a čekal, až Timson vyjde na chodbu a otočí se. Stál tam sám, opovrhovaný a zlomený. Mark bude muset vykonat víc než jen jednu povinnost, než se bude moci vzdálit od kapitána letu 255.

Měl před sebou muže, který zabil Kim, Aarona i Grega. Příčinou byla jeho sebestředná nedbalost a systematické překračování předpisů. Zatáhl do té sítě podvodů, mrzačení smyslu lékařských prohlídek a nekonečného lhaní i vlastní rodinu, jen aby to zakryl. Stejně jako v Kansasu sváděl Mark Weiss urputný vnitřní zápas, aby toho muže dovedl nenávidět, nenávidět tak, že by ho dokázal zabít.

Jenže jediné, co cítil, byl soucit.

Timsonovi bude muset někdo říct o jeho ženě – přímět ho, aby se postavil po jejím boku, ať už je na ni rozzuřený sebevíc. Nepochybně bude vyhozen a souzen a kdekdo mu bude zlořečit. Až se mu hrůza z toho, co se svým životem provedl, začne promítat před očima, bude nesmírně potřebovat pomoc psychologa. Nejspíš ji už potřeboval desítky let.

Doktor Mark Weiss náhle vyrazil rychle kupředu, dohonil pomalu se vzdalující postavu se svěšenými rameny, zastavil bývalého hlavního pilota a donutil jej vzhlédnout a podívat se mu do tváře. Spatřil jen prázdný výraz v očích, v nichž se zrcadlilo naprosté zoufalství. Před Markem se otevíral prostor pro zkoušku z lékařské etiky, ze základních zásad lidskosti a také se hlásil o slovo smysl pro povinnost. Zklamal sice u Louise Timsonové, ale i zde visí na vlásku další lidský život. Neměl snad nakonec všechny předpoklady k tomu, aby pomáhal?

26 KAPITOLA

STŘEDA 9. LEDNA, HLAVNÍ MĚSTO WASHINGTON

Beverly Bronsonová si utáhla pásek dlouhého černého kabátu a vstoupila do silného mrazivého větru, zatímco jí Joe Wallingford přidržoval dveře budovy senátních kanceláří. Hlomoz provozu pozdního washingtonského odpoledne je ihned udeřil do uší a u obrubníku před nimi se skřípěním prudce zabrzdil taxík, jehož řidič, žvýkající doutník, zřejmě tušil tučný výdělek. Joe ho však mávnutím ruky odeslal pryč, neboť došel k závěru, že se Beverly, právě tak jako on sám potřebuje nadýchat čerstvého vzduchu, ať už je v něm obsah kysličníku uhelnatého jakkoli vysoký.

Ušli polovinu cesty ke Kapitolu hluboce zamyšleni, a teprve pak našla Beverly opět ztracený hlas. Slova z ní vycházela spolu s párou kondenzovaného dechu jako pouhý povzdech. „Kromě Watergate nebo té záležitosti s Íránem toho patrně ještě nikdy během jediného slyšení nevyplulo tolik na světlo. Bylo to úžasné!“

„Přežijeme to?“ zeptal se Joe. „Odstoupí Farris?“

Beverly se usmála a několik kroků pozorovala, jak jí chodník mizí pod podrážkami střevíčků, pak se teprve obrátila na Joea s odpovědí. „Viděla jsem ho, jak tě na chodbě zastavil, Joe. Co říkal?“

V odpověď se jí nejprve dostalo mocného odfrknutí, které Joe vzápětí doprovodil prudkým zavrtěním hlavou. „Něco v tom smyslu jako: ‚Kdepak asi budeš pracovat příští týden, ty Jidáši?‘“

Znovu se pustila do pozorného sledování chodníku a Joe už měl chuť se znovu zeptat, jak odhaduje napáchanou škodu ona.

„Víš, Joe,“ promluvila konečně a zadívala se do dálky před sebou, „mně zase řekl, že sice možná na příští rok už jmenování nedostane, ale že ho z Washingtonu nikdo pryč nedostane. Je klidně možné, Joe, že zůstane, a já nevím, jak –“

„Jak bych s ním mohl pracovat?“

Přikývla a teprve potom pokračovala. „Ten zbytek… můj ty smutku! Vždyť Martinson nejenže včera Deana rozcupoval, ale on za vás dokonce vyřešil i to neštěstí.“

„Za to můžeme poděkovat Marku Weissovi, Beverly. Tušil hned od začátku, že to je Timson, což je něco, co by asi zkušený psycholog měl dokázat. Zdá se mi jen neuvěřitelné, že si to paní Timsonová dávala za vinu.“

„Já vím. A taková tragédie!“

„Strašně nerad to přiznávám, ale myslím, že nebýt jí, nedali bychom si to dohromady.“

Na jihovýchodním rohu Kapitolu zabočili vpravo a vydali se západním směrem zpátky k budově Federální letecké asociace.

„Taky mě dnes naprosto fascinovalo,“ rozpomínala se na slyšení Beverly, „tedy kromě Timsona samozřejmě, jak si David Bayne z North America Air rychle spočítal, kterým směrem bude výhodné se po větru otočit. Má tu drzost jako prezident aerolinií, o nichž se právě provalilo, jak už léta zanedbávaly své povinnosti a snažily se nelegálně ovlivňovat vládní instituce, tvářit se jakoby nic a pak si přijde s prohlášením, že je všemi deseti pro senátorův zákon. Nebo ty jeho řeči o tom, že náš výbor pro bezpečnost dopravy by nikdy neměl být tak snadno zneužitelný, a kdyby prý lidi od nás mohli vykonávat svou práci bez nepatřičných zásahů, tak by se on, velevážený David Bayne, jistě nějak dopátral, že mu jeho viceprezidenti lžou! To je něco naprosto neslýchaného.“

Joe přikývl. „Když už je řeč o tom, jak to mám s prací nahnuté, tak mě napadá, že jsem ještě nikdy nezažil, aby prezident nějaké korporace vyházel během veřejného slyšení tolik lidí najednou. Vždyť to máme…“ Joe vypočítával na prstech levé ruky, „John Walters, Ron Putnam – mimochodem ten tam seděl jako divák –, doktor McIntyre a samozřejmě kapitán Timson, pak ještě nějací dva, jejichž jména mi nic neříkala, spadající pod Walterse.“

„Všechno na efekt a pro veřejnost, Joe. A já se vsadím, že to zabere. Spousta lidí, kteří to sledovali v televizním přenosu, bude s Baynem cítit velké sympatie. Chudáček předseda! Nikdo mu neřekl, že podřízení lžou, podvádějí a zatahují ho do svých osidel. A zatím on je to takový zásadový člověk, který podobné věci nebude trpět, a tady na důkaz toho máte hlavy těch bídáku.“ Zavrtěla hlavou. „Nemůžu mu ale upřít jedno: to, jak doznal, že on jako prezident a předseda správní rady je plně zodpovědný za svou nevědomost. Chytře to vymyslel, aby zapůsobil na veřejnost. Musí být mazaný jak liška.“

„To bezesporu. Možná jsem naivní, ale zdálo se mi, že to ten chlap myslí upřímně. Jak jsem ho tak pozoroval, měl jsem dojem, že jen žasl, jak se mu to už vlastně dřív vymklo z rukou.“

„Moc lidí by asi žaslo, kolik hlav korporací doopravdy netuší, co se pod nimi a za jejich zády děje,“ připustila Beverly a rozpomněla se na doby, kdy se pohybovala ve světě velkých akciovek, jejichž páni předsedové správních rad zcela programově odmítali poslouchat její dobře míněné rady.

„Beverly, já si ale dělám starosti o tebe… tedy o tvé postavení. Má tě Dean na mušce?“

„On si myslí, že jsem jen taková děvečka pro všechno s hlavou vymetenou, mně se nic nestane.“

„A jak si na tom stojím já?“ zeptal se Joe, ale nebyl si jist, jestli vůbec chce znát odpověď.

„Joe…“ začala, pak zaváhala, jazykem přejížděla vrchní ret a myšlenky se jí rozeběhly, jak hledala nejlepší způsob, jak sdělit odbornému vyšetřovateli, jak to chodí v nebezpečném, přesunujícím se světě stínových spojenectví a neustále se proměňujících vyhlídek, do kterého se nevědomky navezl. „Nevím. Hodně záleží na tom… no, na vnějších vlivech, které působí zcela mimo nás.“

Joe se na ni podíval a snažil se uhodnout, co tím chce říct, ale pak se rozhodl, že když nebude nic vědět, lépe přečká dnešní noc.

„Jdeš domů, Joe?“

„Ne, já mám domluveno –“ zarazil se ještě včas, než vyslovil Susanino jméno. „Jdu s někým na večeři.“

Rozloučili se v garážích pod budovou letecké asociace a Joe se rozjel těch několik kilometrů do Georgetownu a sám na sebe se zlobil, že se opozdil. Domluvili si tu večeři už v polední přestávce, když Joe volal Susan, aby jí sdělil, co nového přinesla Timsonova svědecká výpověď. Měli se sejít ve čtvrt na sedm v její oblíbené francouzské restauraci.

Joe neměl na nějakou večeři ani pomyšlení. Po pravdě řečeno, bylo mu strašně. Žaludek měl jako kámen, dlaně se mu potily, vyhlídky nevalné. Tušil, že Farris je rozhodnutý ho dostat, ale pravděpodobně to nabere formu čínského mučení vodou – pomalé, mučivé tahy, kterými bude Joea oddělovat od pořádné práce a tisíckrát znovu ho bude ztrapňovat. Jenže co zbývá než to snášet? Výbor je jeho domov. Bez něj je naprosto ztracený.

Otázka, jestli vůbec kdy měl chodit za Martinsonem, ho vlastně moc netrápila. Ať už pro něj samotného budou důsledky jakékoli, přineslo to řešení příčin neštěstí v Kansas City.

Susan se opozdila ještě víc než Joe. Už bylo skoro sedm, když se objevila ve dveřích restaurace u Michellene. Podle Joeova mínění vypadala, jako kdyby ji právě vystřihli ze stránky nějakého módního časopisu. Jen zářila, a jak ho spatřila neohrabaně vstávat od stolu, aby ji přivítal, rozlil se jí po tváři elektrizující úsměv.

„Kam půjdeme potom, paní doktorko?“ zeptal se a slanou tyčinkou ťukal nervózně do ubrusu a sváděl vnitřní zápas, jen aby se dokázal tvářit šťastně a skryl obavy i zmatek, které prožíval.

„Bylo to ‚my‘ úřední, nebo osobní?“ zeptala se.

„Co abychom začali tím úředním, protože na osobní úrovni se za nedlouho taky můžeš začít tahat s nezaměstnaným pobudou.“

„S tím nejsvůdnějším pobudou, s jakým jsem kdy spala,“ zavtipkovala.

To Joea přivedlo do rozpaků, a Susan pobavilo. Pozorovala ho, jak se začervenal a kradmo se rozhlédl, jestli tu poznámku někdo nezaslechl.

„Susan! Měj rozum,“ napomenul ji skoro šeptem.

„Takže ty tedy chceš vědět, co bude dál? Počkáme si, jestli předseda nalehne na meč. Jestliže ano, jsi naprosto z obliga.

Jestliže ne, tak mi dá pořádnou fušku, abych tě ubránila. Ostatně o tom už jsme spolu mluvili.“

Joe se pokusil o úsměv. „Zajímalo by mě, kolik krabic na to budu potřebovat.“

„Na co?“

„Než si vyklidím kancelář.“

„Předbíháš událostem. Nevzdávej to bez boje! Mimochodem, Joe, John Phelps za mnou dnes přišel s podrobnostmi o havárii na Floridě a s kopií usvědčujícího materiálu. Řekl mi, že se mu moc nechtělo, ale že prý jsi mu tvrdil, že může důvěřovat jedinému členovi výboru, tomu, co nosí punčocháče.“

Joe se stydlivě usmál. „On ta slova použil?“

„Jo, a já bych moc ráda věděla, jak na ně přišel?“ Susan se naštěstí vesele usmívala, což Joea poněkud uklidnilo. „Dej si, chlapče, pozor, jaké poznámky o mně trousíš, aby z toho nebyla žaloba za sexuální obtěžování.“

„Rozkaz, milostivá! A co říkal?“

„Sám ředitel letecké asociace si ho zavolal na kobereček, hned jak Dean všechno práskl na Caldwella. Phelps šel za ním nahoru a vzal si s sebou právního zástupce. Než se vrátil, Caldwella už vyhodili a teď má na krku vyšetřování kvůli zneužívání postavení veřejného činitele.“

„Pane jo!“

„Jo. A asi taky ještě nevíš, že Davidu Bayneovi se nepodařilo zabránit tomu, aby aerolinky North America Air někdo převzal. Investiční skupina z Miami získala souhlas představenstva, aby skoupila akcie za čtrnáct za jednu. A to, jak si počínal v boji o přežití, ho odsoudí k tomu, že taky vypadne z kola ven.“

„Ale jen za předpokladu, že ministerstvo dopravy ten odkup schválí.“

„Děláš si legraci? Ministerstvo dopravy by dalo razítko na cokoli. United Airlines by se klidně mohly nechat koupit Aeroflotem a stejně by jim na to kývli!“

Joe zmlknul a jen se na ni upřeně zadíval. „Mám vůbec chodit zítra do práce?“

„A co kdybychom přišli společně?“ odpověděla mu otázkou. „Tedy ne že bych se chtěla vnucovat.“ Mrkla na něj a jen se dívala, jak se opět začervenal, ale navzdory tomu se usmál a zavrtěl hlavou. „Byl bych dnes večer strašně nervózní a nepozorný společník, a to ty si nezasloužíš.“

„Soudě podle minulých zkušeností,“ odpověděla na to s úsměvem a co nejsvůdněji ukusovala stonek celeru, „odhaduji, že kdybych si získala i pouhou čtvrtinu tvé tělesné pozornosti, ocitla bych se v ráji. Ale jestliže na tom trváš, tak si to necháme na jindy.“

„To v každém případě,“ přislíbil Joe.

Celou noc pak bojoval ve snech s draky, neustále se probouzel a vstal už v šest hodin, když došel konečně k závěru, že mu Dean Farris nemůže nijak ublížit, a to ani politicky, ani po profesní stránce. Tenhle povzbudivě pozitivní přístup mu vydržel, dokud se v osmém patře neotevřely dveře výtahu a uniformovaný příslušník bezpečnostní služby nevykročil směrem k němu, aby ho uvítal.

„Pan Wallingford?“

„Ano?“

„Jsem tady, abych vás informoval, pane, že jste byl z příkazu předsedy Státního výboru pro bezpečnost dopravy odvolán, a to až do doby rozvázání pracovní smlouvy. Doprovodím vás dolů, budete-li si to přát.“

Joe zavrtěl hlavou a podíval se tomu muži do obličeje. Samozřejmě, dělá jen svou práci.

„Vezmu si pár svých věcí…“

Strážný natáhl ruku a chytil Joea za rameno. „Ehm… ne, pane Wallingforde. Vaše kancelář byla zapečetěna a osobní věci vám budou doručeny domů po skončení vyšetřování.“

„Jakého vyšetřování?“

„To já nevím, pane. Opakuju vám pouze to, co jsem dostal za úkol vám sdělit.“

Joe se mu vysmekl a vrátil se do výtahu, rozzuřený a na nejvyšší míru vylekaný, a to všechno zároveň. Už byl na půl cesty k autu, když ho dohonila Beverly Bronsonová.

„Já taky, Joe! Dean nás vyhodil oba a taky Andyho a Nicka Gardnera, což jsme čekali, samozřejmě. Řádí jako černá ruka. Odmítá odstoupit, vykřikuje, že nás všechny požene před soud, a jestli mu to tempo vydrží, zničí do večeře i sám sebe.“

„Co bych měl…“

„Zavez mě a nakonec i sám sebe k senátním kancelářím. Už jsem volala do Martinsonovy kanceláře.“

„To ne, Beverly, já nemůžu…“

„Co nemůžeš? Prosit o pomoc? Já ale mluvím o strategickém plánu, člověče! Pomáhals otevřít cestu ke změnám ve Státním výboru pro bezpečnost dopravy, takže z toho teď těžko můžeš vycouvat.“

Když dorazili, Kell Martinson už na ně čekal.

„Posaďte se, lidičky. Je tady dnes dopoledne dost rušno.“

„To u nás taky,“ podotkl Joe.

Kell se posadil za psací stůl, naklonil se dopředu a bubnoval prsty do desky stolu. „Takže už je to tady. V Bílém domě mají oči navrch hlavy kvůli tomu všemu. Seděl jsem polovičku noci s… no řekněme se členy své strany, ano? Jsou na vás značně rozezleni, Joe, zuří i na mne a jsou vzteky bez sebe, že jejich člověk Farris se před veřejností odhalil jako naprostý pitomec, který se ani nepokouší z toho se ctí vycouvat.“

„A jak to dopadá s námi?“

Kell zvedl varovně ruku. „Nechte mi minutku, abych se k tomu dopracoval. Takže jak to zatím dnes dopoledne vypadá, personální šéf Bílého domu požádal Farrise, aby odstoupil, ale on odmítl. Vzápětí pak jsem měl hovor shůry já, abych prý zjistil, jestli by se nedal pozměnit návrh toho zákona o vašem výboru tak, že by se měl současný výbor rozpustit a začalo se nanovo, až zákon bude schválen; tedy jestli bude schválen. Chtějí se tím zkrátka zbavit Farrise a kvůli tomu, že odmítá odstoupit, jsou rozžhavení doběla. Dokonce navrhli předsednictví jinému členu výboru, což je hodně předčasné.

„Komu?“ zeptal se Joe.

„Doktorce Susan Kellyové,“ odpověděl Kell a všiml si, jak Joeův výraz zkameněl. „Ty ji znáš, samozřejmě?“

„Ano… já… no…“ koktal Joe a sám na sebe měl zlost, že se nedokáže ovládnout. „Co jim odpověděla?“

„Ona to odmítla a navrhla někoho jiného. Jenže v tuhle chvíli je jediným politicky přijatelným členem výboru. Takže jsem se stejně zrovna chystal, Joe, že tě začnu shánět. Chtěl jsem, abychom se dnes dopoledne sešli na poradu, potom co mi telefonovala Beverly, že Farris dává výpověď snad celé západní polokouli a že mu v tom patrně bude muset někdo fyzicky zabránit. Alespoň mám za to, že jsem snad pochopil správně, jak moc je pan předseda rozrušený.“

„Vystihl jste to,“ potvrdila senátorova slova Beverly. „Myslím, že nejlépe by se hodil obrat – je na mrtvici.“

„V tomhle městě je z něj politická mrtvola, i když by možná mohl uspět a zůstat ve funkci jako člen výboru až do konce funkčního období. Pokud bychom ho odtamtud totiž chtěli dostat, musel by mít na krku obvinění z nějakého trestného činu.“

„A jak by to vypadalo podle nového zákona?“

„Legislativně bychom ho snad i mohli sesadit, ale to by trvalo přinejmenším měsíce.“

„To je zmatek!“ povzdechl si Joe a hlava se mu stále ještě točila.

„To ano. Dobré na tom je, že sdělovací prostředky mají dnes manévry kvůli tomu, co se odehrálo na slyšení před Senátem, takže jsme jim ráno vyklopili, že Farris odmítl odstoupit navzdory tlaku zevnitř. To znamená, že jakmile vyjdou dnešní ranní noviny, Farris se bude muset před tlakem veřejnosti Zabarikádoval.“

Beverly a Kell se pustili do právnické debaty s Fredem Sneadmanem, který se k nim připojil s poznámkovým blokem v ruce, zatímco Joeovy myšlenky se rozběhly na všechny strany, jak usilovně hledal nějaký záchranný pás. Netoužil po ničem jiném, než pracovat pro výbor. Jak se to všechno mohlo tak semlít? Sesazen, a časem asi vyhozen… Farris řádí jako černá ruka. Jak to, že to zašlo tak daleko?

Konečně zaujal pozornost Beverly fakt, že jako senátorův asistent pracuje Fred Sneadman místo Cynthie Collinsově. Zeptala se tedy, kde vlastně Cynthia je. Kellův výraz se jen nepatrně změnil, na vteřinku mu přelétl po tváři záblesk úzkosti, hned se však vzpamatoval.

„Vybrala si jen trochu zaslouženého osobního volna.“

„A vrátí se?“

Kell na ni chvíli upřeně hleděl, než se zmohl na odpověď. „Ano. Samozřejmě.“

„Ale jestli se třeba někdy rozhodne, že ne, tak si vzpomeňte na mne. Jak se zdá, jsem v tuhle chvíli bez práce.“

Kella stálo hodně úsilí, aby se usmál. „Nemyslím, že by současný stav trval věčně, ale kdyby se taková příležitost naskytla, Beverly, popovídáme si o tom.“ Kell byl myšlenkami kdesi úplně jinde, takže jiskra zájmu v Beverliných očích, jež zřejmě měla se zájmem profesionálním jen málo společného, na něj nijak výrazně nezapůsobila.

Joeova pozornost se náhle obrátila zpět k dění v kanceláři; trhl přitom mimoděk lehce hlavou, takže si ostatní uvědomili, že pro tu chvíli se jeho myšlenky toulaly bůhvíkde. „Co bychom měli udělat?“ zeptal se Joe celý rozpačitý, že nedával chvíli pozor.

Kell Martinson se nyní zadíval Joeovi přímo do očí a zřejmě se snažil něco z nich vyčíst.

„Joe, co ty bys chtěl?“

„Od života nebo od tebe, Kelle?“

„Ale ne. Co bys doopravdy chtěl dělat jako povolání.“

„Mně by stačilo zůstat dál vyšetřovatelem Státního výboru pro bezpečnost dopravy. Nic víc.“

Kell ho ještě chvilku tiše pozoroval, pak konečně promluvil. „Třeba by ses měl zakoukat o něco dál, Joe.“

Což znamená, pomyslel si Joe a srdce se mu přitom sevřelo, že už je skutečně asi po všem. Skoro nevnímal, když Kell promluvil. „Tak, a jde se na to.“

„Kam to bude?“ zmateně se zeptal Joe.

„Promiň, Joe, byls před chviličkou tak zamyšlený. Jdeme do budovy kanceláří exekutivy, kde je domluvená schůzka s nějakými prezidentovými muži. Rád bych, abyste šli oba se mnou.“

Joe vyšel ze dveří kanceláře za Beverly a snažil se tvářit, že je plný zájmu. Uvnitř však měl mrtvo a prázdno. Kell ho předtím požádal, aby sehnal taxík, že si ještě musí někam zavolat, a Joe s Beverly ho nechali svému osudu a sami vyšli na ulici.

Kell zůstal chvíli sedět opřený zády o opěradlo a hlavou mu táhly ustarané myšlenky. Snažil se od sebe odehnat pocity, které v něm vyvolala Beverly svou otázkou. Rozvod s Julií došel k závěru osmého ledna, tedy přede dvěma dny. Doufal, že by byli mohli zůstat přáteli, ale Juliin hlas, když mu telefonicky oznamovala konečné rozhodnutí soudu, byl mrazivý a odtažitý. Zůstal teď do slova a do písmene sám, a jelikož se Cindy ještě nevrátila z Missouri, cítil se také značně opuštěný. Co si to tam někde promýšlí, lámal si hlavu. Jestlipak sledovala slyšení? Pomyslela na něj někdy? Neměl by jí zavolat? Už spolu nemluvili celý týden, a i jejich poslední rozhovor byl plný napětí a Cindy se chovala odtažitě. Žil ve strachu, jestli nezavolá a neřekne mu, že je po všem. Na druhou stranu ale toužil uslyšet její hlas. Bože, jak se mu po ní stýskalo! Kell Martinson vstal, pomalu si oblékl kabát a zároveň se rozhlédl po úctyhodné sbírce zarámovaných plaket, ocenění a obrázků; záběrů, na kterých byl s prezidenty a vysokými hodnostáři, takové ty věci, které si senátor Spojených států sbírá jako viditelnou známku dosažených úspěchů. Ano, na to všechno byl hrdý, vždyť to byl jeho život. Jenže si uvědomoval víc než kdy jindy, že to nestačí. Bez někoho, s kým by se dělil o svá vítězství, to byly jen prázdné symboly. Kell si vzal aktovku a s povzdechem zamířil ke dveřím, aby dohonil ostatní.

*****

Joeovi posloužila krátká jízda taxíkem na Pennsylvania Avenue číslo 1600 pouze jako vzdálené nezřetelné pozadí jeho zoufalých úvah o tom, kam teď půjde, co bude dělat a jak bude žít dál. Nedalo se říct, že by nikdy neuvažoval o životě bez určitého postavení ve výboru, ale takové úvahy nikdy nebral vážně. Metafyzické úvahy typu ‚co by se dělo, kdyby?‘ nebyly nic jiného než myšlenky vzdálené skutečnosti.

Co ale byla vlastně skutečnost – výsledek toho, když technik hloupě omylem vstoupí do víru světa politiky? V té hře, to už teď Joe věděl až příliš dobře, neměl šanci proti nikomu.

Když vystoupili, Kell si Joea odvedl na chvilku stranou.

„Joe, mluvils s někým na letišti v Kansas City o problému, o kterém jsme spolu hovořili?“

„Ano, mluvil. O víkendu.“

„Tak to bych ti chtěl poděkovat. Pomohlo to! Dnes ráno mi volal jejich náčelník ostrahy a ve zkratce byl obsah rozhovoru takový: nebudu-li já dělat velký rozruch kolem toho, na kterém letišti došlo k porušení bezpečnosti, kdy se cizí auto mohlo protáhnout na letištní plochu, aniž to někdo zaznamenal, nebudou oni zase dělat žádný rozruch kolem nevhodného způsobu, jakým jsem jejich bezpečnostní opatření prověřoval, obzvláště také proto, že Federální letecká asociace mě odmítla žalovat.“

„To rád slyším.“

„Stejně to ještě může bouchnout a dostat se to na veřejnost, ale myslím, že teď už bych to nějak dokázal zvládnout. Ještě jednou děkuju, Joe.“

Tajemník personálního šéfa Bílého domu na né už čekal, aby je zavedl přímo do sídla prezidenta Spojených států. Prezidentův tým pro domácí politiku se do toho vložil vzhledem k tomu, že situace stavěla vládu do nepříjemného světla. Joe si vždycky velice přál dostat pozvání z titulu své profese, aby mohl vkročit mezi stěny této světově proslulé budovy, nikoli však za současných okolností. Teď mu ty vysoké zdi připomínaly pevnost, jež v sobě ukrývá spíš šibenici, než aby v něm vzbuzovaly dojem plný úcty, krásy a moci.

„Pane Wallingforde, pane senátore Martinsone…“ Hlas patřil malému muži s rysy jako vytesanými z kamene a s bystrýma uhrančivýma očima, které se zabodávaly do Joeova obličeje. „Máme tu velice obtížně řešitelný problém.“

Vlastní průběh slyšení, návrh zákona a zvláště pak odhalení Billa Caldwella, jež způsobil předseda Státního výboru pro bezpečnost dopravy, který byl jmenován úřadující vládou, to vše vyvolalo nepříjemnou politickou situaci. Řešení spočívalo pouze v odchodu obou mužů a zároveň v udělení podpory návrhu zákona ze strany prezidenta. A přitom právě tento zákon původně nepovažovala skupina prezidentových poradců pro vnitrostátní záležitosti za nutný. Nicméně v současné situaci bude politicky velice účelný. „Budeme ho muset nyní podpořit, aby to vypadalo, že je to cílená odezva republikánů na problém, který vyvolal předseda dosazený naší stranou.“

Ti muži byli na Martinsona na nejvyšší míru rozezleni, a právě tak jim ležel v žaludku Joe, jenž celou tu aféru rozvířil. Na druhou stranu však také byli realisticky uvažujícími politiky. „Existují určitá… řešení,“ prohlásil tajemník.

Muž, který vstoupil do místnosti v této fázi jednání a jemuž se na obličeji zcela zřetelně rýsovaly známky nelibosti, byl Joeovi až příliš dobře známý. Až v okamžiku, kdy od muže přijal podávanou ruku, si Joe uvědomil, že náleží prezidentovi Spojených států, který se posadil na okraj psacího stolu a mlčky si leteckého vyšetřovatele zkoumavě prohlížel.

„Dean Farris se před chvilkou vzdal. Jeho rezignaci budu mít do hodiny na stole. Skoro jsem mu musel ukroutit ruku, ale už nebude stát v cestě.“ Prezident mávl rukou směrem ke dveřím, aby svá slova podtrhl. Pak vstal a došel na konec malé kanceláře. „Dnes ráno jsme to místo nabídli Susan Kellyové za předpokladu, že Dean Farris odejde. Ona nám to ale odmítla… prohlásila, že ve výboru ještě nepracuje dostatečně dlouho. Vím, že podle nového zákona, pokud ho ovšem sněmovna schválí, bude třeba, aby nový předseda měl dostatečné technické znalosti a zkušenosti. Teď, když jsem prakticky donucen podporovat tu zpropadenou důkladnou reorganizaci, tak už můžeme rovnou vystupovat jako ti, kdo to celé budou zaštiťovat, a to volbou schopného jedince. Pane Wallingforde, za všechny ty strasti, které jste mi až dosud způsobil, bych měl podpořit váš vyhazov Deanem Farrisem, což byl jeho poslední čin na politickém nebi, místo toho ale hodlám jmenovat předsedou vás.“

Joe na prezidenta jen němě zíral. Nedávalo to žádný smysl. „Předsedou čeho, pane?“

Prezident se zasmál krátkým, rychlým uchechtnutím, které ihned vystřídal opět týž vážný obličej. „Věci se daly do pohybu trochu moc rychle na váš vkus, nezdá se vám, Joe? No přece předsedou Státního výboru pro bezpečnost dopravy. Chci, abyste to po Farrisovi převzal a dovedl výbor do nového světa, který jste vy a tady můj až přemíru činorodý přítel z Kapitolu,“ ukázal na Martinsona, „upletli.“ Oči nejvyššího představitele výkonné moci měly tvrdý výraz a nedívaly se na Joea ani zdaleka přátelsky. Prezidentův zrak se vpíjel do Joeova obličeje a probodával veškeré možné obranné systémy, jako když laserový paprsek prochází máslem.

„Cítím se polichocen pane, ale…“

„Jděte k šípku, Wallingforde! Nejsem tady proto, abych vám lichotil. Můj úkol je vrátit vás zpátky do práce. Nechal jste se dnes ráno vyhodit kvůli tomu, že jste obcházel svého nadřízeného. A nemohu říct, že bych s takovým postupem nesouhlasil. Federální zaměstnanci musí do určité míry dodržovat vnější formu, jedná-li se o posloupnost od nadřízeného k podřízenému, nebo tu budeme mít za chvíli anarchii. V žádném případě si tedy necením toho, že jste hned běžel tady za senátorem, na to můžete vzít jed. Musím ale uznat dvě věci. Za prvé to, že Farris narušoval vaši práci, v tom jste měl pravdu. A senátore, přiznání, které jste z něj dostal během slyšení před vaším podvýborem, to naprosto jasně prokázalo. Zadruhé se zdá, že by se v celém výboru pro bezpečnost dopravy skutečně těžko hledal povolanější člověk, jenž by se o něj postaral po stránce technické, a to obzvláště tehdy, stane-li se výbor oddělenou institucí, zabývající se čistě jen letectvím. Dokonce i v případě, že by zákon neprošel, není na obzoru žádný jiný kandidát, který by se na tu práci lépe hodil, protože Susan to nechce vzít. Na vysvětlenou vám musím říct, že jste byl v mém výběru až na druhém místě, protože vás osobně neznám, zato mí lidé znají pověst Susan Kellyové. Takže teď už je to na vás. Nejde o žádné vyznamenávání vaší osoby, zato vám dáváme nelehký úkol, ale o to závažnější. Očekávám od vás rychlé rozhodnutí.“ Prezident se podíval na hodinky, pak na jednoho z poradců, který se z ničeho nic vynořil po jeho boku. „Už je čas, Frede?“

„Ano, pane. Už čekají.“

„Ještě moment.“ A obrátil se zpátky na bývalého vrchního vyšetřovatele z Kansas City, stojícího tam, jako kdyby vedle něj uhodil blesk. „Joe… smím vám říkat Joe?“

„Ach… můj ty bože, samozřejmě, pane prezidente.“

„Takže, Joe, potřebuji co nejrychleji vaši odpověď.“

„Pane, já ale nejsem žádný politik…“

„Což je přesně důvod, kvůli kterému vás do té funkce jmenuji.“ Prezident se otočil k odchodu a bez nejmenšího přechodu začal hovořit se svým poradcem o nějakém zcela odtažitém problému, který ho čekal v Oválné pracovně.

Joe do té chvíle Susan nezahlédl a nebyl si vědom, že tam je a stojí stranou. Teď se vynořila po jeho boku. Kell jí volal asi tak před hodinou. Podvědomě vytušil, že jí tu bude třeba, aby ujistila Joea, že jeho jmenování je správné. Kell neměl nejmenší potuchy, že vztah mezi touto členkou výboru a vyšetřovatelem je něčím víc než pouhým pracovním přátelstvím, přesto vycházel ze zkušeností v jednání s lidmi tak citlivými, jako byl Joe. A protože Susan Kellyové to místo nabídli a ona ho odmítla, mohla pouze Susan Joea přesvědčit, že by tu práci měl vzít.

Těžko rozeznatelným pohybem hlavy naznačila Kellovi, aby je nechal o samotě, a odvedla si Joea na opačný konec místnosti.

„Proč jsi to nevzala, Susan? Tys měla dělat předsedkyni, ne já!“

„Teprve se učím. Bylo by to předčasné. A navíc na to nejsem patřičně erudovaná, obzvlášť ne pro řádně fungující, technicky zaměřený výbor s předsedou, který bude ve funkci celých sedm let. Klobouk dolů, Joe, to tys pomohl vytvořit podobu našeho výboru tak, jak by měl vypadat. Sám víš, že moje znalosti na to nestačí.“

„Hloupost, Susan! Jsi psycholožka, v naší branži se stále víc začíná brát ohled na lidský faktor a lidskou činnost. Takže chlapi, kteří rozumějí tak akorát šroubečkům a matičkám, už začínají působit v dnešním světě jako dinosauři – celí popletení dinosauři ještě k tomu. Podívej,“ začal odpočítávat na prstech, „nemám doktorát, nikdy jsem se nedostal dál než k inženýrovi, já… prostě nejsem…“ Joe obrátil obě ruce dlaněmi vzhůru. „Susan, jsem jen technik, technokrat. A taky jsem nikdy ničím jiným být nechtěl. Já tuhle práci nechci. Nemám nejmenší představu, jestli bych ji vůbec zastal!“

Položila mu pravou ruku na předloktí a pokoušela se v Joeových očích nalézt stopu pevného odhodlání; věděla jistě, že ji tam najde. „Stačíš na ni a taky musíš, Joe, co jsi začal, to se v této rovnici nepočítá. Prezident má bezesporu pravdu – výbor, který jsi navrhl, k sobě potřebuje nějakého Joea Wallingforda. Bude to nesmírně těžké. Budeš mít neznámou půdu pod nohama. Čekají tě povinnosti a požadavky, na které nejsi zvyklý, a druh lidí, se kterými jsi nikdy nejednal. Jenže já tě znám, vím, že odvedeš poctivou a skvělou práci.“

Někde hluboko uvnitř Joe tušil, že má Susan nejspíš pravdu, jenže on se toho tolik bál – měl z toho opravdu strach. Dřív se bál, že přijde o práci, kterou měl rád, teď měl strach vzít práci, kterou opovrhoval. Jenže měl vůbec na výběr? Vždyť tu byli lidé, kteří na něm byli závislí. Kell Martinson na něj spoléhal určitě, a pravděpodobně to všechno pomáhal uskutečnit. Andy potřeboval získat zpátky práci. Beverly, která teď seděla tiše na opačném konci kanceláře a pozorovala Joea s obavami, bezesporu musela také dostat tu svou. I prezident ho podle Joeova názoru potřeboval. A to přesto, že ho předtím velice chytře převezl, když použil starý trik s obdivnou tirádou – to je ale skvělý návrh, tak proč se hned nepustíte do práce, nevytvoříte výbor a neprozkoumáte to? Tuhle metodu dovedla hlava státu až k dokonalosti.

Ze všeho nejsilněji se ale v myšlenkách zabýval objetím té krásné ženy, jež nyní stála před ním a která mu radila, aby to udělal, a on podvědomě tušil, že její radě může důvěřovat. A navíc, nesmí zklamat ani ji, jestli to od něj očekává.

„Opravdu jsi přesvědčená, že bych tu práci zvládl?“ zeptal se jí nakonec.

„To je bez debaty. Viděla jsem tě, s jakou diplomacií pracuješ, jaký dokážeš být velitel, a dokonce i politik, ať už tomu věříš, nebo ne. A jsi nesporně skutečný znalec po technické stránce. Samozřejmě že budeš dělat chyby, Joe, to je nabíledni. Chybovat je lidské, ale nakonec to zvládneš skvěle.“

Joe si zhluboka povzdechl a vzduch, který z něho vyšel, provázel rozervaný zvuk. Srdce mu bilo jako na poplach.

„Tys, Susan, předvídala, že to bude hodně složité, viď?“

Usmála se, protože vycítila, jak se jeho obrana hroutí. „To máš tedy pravdu.“

„Mimochodem, existují nějaká pravidla, která by členům výboru… která by byla proti…“

„Sbratřování mezi členy výboru?“

„Něco na ten způsob.“

Vyslala k němu zářivý úsměv a odtáhla ruku z jeho předloktí, přičemž nepatrně sklonila hlavu ke straně.

„Jestli nějaká taková pravidla existují, drahý pane předsedo, budete mít dostatek pravomoci, abyste je změnil.“

OBSAH:

Uprostřed deštěm bičované noci havaruje linkové letadlo na mezinárodním letišti v Kansas City a způsobí jednu z nejhorších havárií desetiletí. Krátce řečeno, něco takového by se nikdy nemělo stát! Na místo neštěstí spěchá Joe Wallingford, vyšetřovatel Státního výboru pro bezpečnost dopravy, aby zjistil, co stojí v pozadí této nebývalé tragédie. Pátrání přivádí Wallingforda ke složitému propletenci příčin a následků – nitky směřují k despotickým způsobům ve vedení aerolinií, k nebezpečnému omezování finančních nákladů společností a k byrokratickým hrátkám, v jejichž sítích uvízly nevinné lidské životy. Kdosi nejen přesvědčivě manipuluje s fakty, ale též začíná ohrožovat vyšetřovatelovu profesionální kariéru. Ovšem s přispěním Joeovy půvabné a sympatické nadřízené, doktorky Susan Kellyové, pravda nakonec zboří zeď vystavěnou ze lží…

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai