Poslední rukojmí

John J. Nance

(2006)

Štítky:

Romány, Literatura světová

Sto třicet cestujících na vnitrostátní lince při přeletu Skalistých hor v hrůze naslouchá požadavkům záhadného únosce, který vyhrožuje výbuchem letadla, pokud do osmi hodin nebude dopaden, uvězněn a obviněn vrah jedenáctileté dívky… V letecké společnosti propuká totální chaos, média horečnatě spekulují o vraždě, k níž došlo před dvěma lety, a únosce nutí posádku letadla k nebezpečným manévrům. FBI zdráhavě pověřuje složitým úkolem nezkušenou vyjednavačku Katherine Bronskyovou. Ta musí okamžitě čelit zoufalému únosci na jedné straně a byrokratům z ministerstva spravedlnosti na straně druhé. Když její zoufalé pokusy o řešení situace selžou, stává se sama rukojmím. Její jedinou nadějí je vyřešení vraždy. K dispozici má však jen laptop a několik málo hodin do vypršení únoscovy lhůty…

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2006 Bořivojova 75, Praha 3 Copyright © 1998 by John J. Nance All rights reserved.

Z anglického originálu The Last Hostage (First published by Doubleday, a division of Bantam Doubleday Dell Publishing Group, Inc., New York, 1998) přeložil © 2006 Ivan Němeček Redakce textu: Tomáš Vystrčil Jazyková korektura: Jan Řehoř Grafická úprava obálky © 2006 Bohumil Fencl

Tisk: CENTA spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7341-871-1

Georgi Wieserovi a Olze Wieserové z newyorské agentury Wieser and Wieser, katalyzátorům

PODĚKOVÁNÍ

Profesionální spisovatel jen zřídkakdy pracuje sám. Od nápadu k publikaci prosí o pomoc mnoho báječných lidí, cestou od přípravy k redakci knihy potřebuje mnoho laskavostí.

Všechno začíná u rodiny, a tak onu nevděčnou práci na surovém textu, jak vyšel z počítače, nesla na bedrech moje manželka Bunny.

Román by však nikdy nevznikl bez mých agentů, Olgy a George Wieserových, jimž je tato kniha věnována.

Děkuji také redaktorovi nakladatelství Doubleday Shawnu Coyneovi, jehož strategické návrhy a vynikající nápady nesmírně přispěly k působivosti a napětí tohoto románu. Mé díky patří také mé vydavatelce Arlene Friedmanové, šéfredaktorce Pat Mulcahyové a vydavateli románu v paperbacku Mathewovi Shearovi ze St. Martin’s. Oceňuji také přínos Helen Vernové a Winifred White-Neisserové z Columbia TriStar Television a producentu Berniemu Sofronskému, kteří mi pomohli přenést román na plátno.

Než však vůbec někdo v New Yorku a v Hollywoodu viděl jedinou stránku, strávila nad rukopisem bezpočetné hodiny má obchodní partnerka Patricia Davenportová, která dělala prvotní redakci a bez níž by nevznikla ani konečná verze.

Děkuji také bývalému agentu FBI Larrymu Montagueovi, který mi pomohl upřesnit detaily z jejich práce, a svému příteli a sousedovi, federálnímu okresnímu soudci Franku Burgessovi, který mně jako starému právnickému veteránovi pomohl řešit právnickou stránku rovnice.

University Plače, Washington, říjen 1997

PROLOG

Poblíž Ft. Collins, Colorado, 23:43 h

V optickém hledí se objevila rozcuchaná hlava Bradleyho Lumina a vlasový kříž se mu usadil přesně na levém oku.

Neurčitá postava s winchesterovkou ráže .30-06 pečlivě zasunula zásobník a odjistila zbraň. Poté se muž zhluboka nadechl a přesunul ukazovák blíže kohoutku. Celé hodiny se už skrýval v řadě nízkých nepěstěných stromů necelých třicet metrů od omšelého přívěsu a trpělivě čekal, až se jeho obyvatel usadí ke stařičkému počítači. Lumin tak činil pravidelně každý večer, i když dnes o něco později než obvykle.

Jeho postava v hledí na okamžik zakolísala, jak si statný muž upravoval zažloutlý nátělník a škrábal se; pak se však znovu předklonil do vlasového kříže.

Bradley Lumine, odsuzuji tě k trestu smrti.

Ostřelovač se náhle celý zachvěl, uvolnil prst a na okamžik odtáhl oko od optického hledí, aby se znovu uklidnil. Ve slabém světle měsíčního srpku se z černé kukly zableskly hněvivé oči.

V dálce slyšel hukot nikdy neutuchajícího provozu na mezistátní dálnici mezi Cheyenne a Denverem, která vedla asi osm kilometrů od zanedbané farmy, již si Lumin zvolil jako místo svého nenadálého exilu z Connecticutu. Střelec uslyšel zajíkavé vytí elektronické sirény z nedalekého města Ft. Collins, která oznamovala další poplach.

Zhluboka se nadechl a znovu zdvihl pušku do úrovně očí, opřel si ji do ohbí jedné větve a zamířil na levou stranu Luminovy hlavy. Ukazovákem zlehka hladil kohoutek, aby našel to správné místo stisku, pak se bříškem prstu opřel o chladnou ocel kohoutku, ucítil odpor pér, znovu prověřil terč a začal tisknout.

JEDNA

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, mezinárodni letiště Colorado Springs, východ 8, 9:26 h

Kapitán se opozdil.

Annette Baxterová, vedoucí palubní průvodčí letu AirBridge 90 do Phoenixu, si odhrnula z čela rudé, po ramena dlouhé vlasy a cestou k pilotní kabině se podívala na hodinky. Viděla, jak druhý pilot v rámci přípravy na let nastavuje levou rukou páčky nad hlavou, ale všimla si také, že levé sedadlo – kapitánovo – je dosud prázdné.

Jakkoli byla společnost AirBridge malá, připadalo jí, že obden letí nová dvojice pilotů. Annette se zastavila a na okamžik zavřela oči ve snaze vybavit si jméno druhého pilota. Bylo mu sotva pětadvacet, a u AirBridge byl už dva roky. Měl pískové vlasy a byl až příliš dokonalý, než aby ve skutečnosti mohl být takový džendmen. Podal jí ruku na přivítanou a velice formálně ji pozdravil. Musela podačovat smích.

David! David Gates,jako ten hudebník. V duchu se usmála. Hudebník David Gates jí byl generačně bližší. Možná už je dokonce dědečkem, zatímco druhý pilot na sedadle vpravo byl skoro ještě kluk. Naklonila se do malé pilotní kabiny a tázavě se podívala na prázdné kapitánovo sedadlo.

„Davide, kdo dneska letí jako kapitán? A hodlá se k nám přidat ještě před startem, nebo na nás počká ve Phoenixu?“

Mladý druhý pilot se zaraženě ohlédl a Annette zdvihla ruku.

Jen žertuju. Mám zvláštní humor, ale na ten si zvyknete.“

„Určitě je na cestě,“ řekl Gates se zjevnou obezřelostí. „Viděl jsem ho na dispečinku.“

„Tak to je dobré. Bála jsem se, aby neuvízl někde na silnici, nebo aby se nestalo něco ještě horšího.“ Poplácala ho po rameni a vzápětí ji napadlo, jestli se nechová moc mateřsky. Odmítala si o sobě myslet, že je mateřský typ. Já nepropadám panice, jsem si vědoma, že do zpoždění a následného krachu společnosti nám chybí dobrých dvacet třicet vteřin.“

Druhý pilot se zkusmo usmál.

Znovu si odhrnula vlasy z čela a naklonila se do kabiny ještě víc. „Tak kdo je dneska tím vrchním velitelem?“

„Kapitán Wolfe.“

Bezděčně se zarazila. „Ken Wolfe?“

„Ano… vy Kena znáte?“ zeptal se.

Přikývla a zahleděla se jeho okénkem ven. „Mockrát jsme spolu letěli. A co vy?“

Gates přikývl. „Taky jsem s ním několikrát letěl.“ Pozorně se na ni zahleděl, ale dál to nerozváděl.

Annette se pousmála a napřímila se. „Kdyby mi nějak unikl Kenův příchod, řekněte mu, že jsem hned zpátky a že v první třídě s námi dneska letí nějaká právní celebrita. Nicméně vzadu máme šviháka Mikeyho. Je velice nesnášenlivý. Předpokládám, že bude dělat potíže.“

„Mám si s ním zajít promluvit?“

Zavrtěla hlavou a při představě necelých sto osmdesát centimetrů vysokého druhého pilota, který varuje postaršího, velice náročného a velice domýšlivého muže v obepnuté košili na sedadle 6C, musela potlačit úsměv.

„Ne, tak zlé to zatím není. Já už si ho zkrotím. Jen o něm musím říct kapitánovi.“

„Kdo je ta celebrita?“ zeptal se druhý pilot.

„To je překvapení. Potom vám to oběma řeknu.“

Jaké překvapení?“ zazněl Annette do levého ucha hluboký mužský hlas. Otočila se a ve dveřích pilotní kabiny stál Ken Wolfe.

„Kene! Ráda tě vidím. Jen jsem…,“ ukázala na druhého pilota, když si uvědomila, že kapitánovi brání v cestě. „S dovolením… já bych prošla do kuchyňky.“ _

„Mluvila jsi o překvapení?“

Přikývla. „Až se usadíš, tak ti to řeknu.“

Cestou na své místo se usmál a přikývl. Příruční kufřík si postavil vlevo vedle kapitánského sedadla a otočil se, aby si potřásl rukou s druhým pilotem, než se posadí.

Navykle se rozhlédl po pilotní kabině, aby dokončil svou proměnu na kapitána letadla, a začal se soustřeďovat výhradně na přípravu letu. Byl to uklidňující obřad – hlášení druhého pilota, hlášení palubní průvodčí, příprava kabiny, nezbytné papírování. I přítomnost nespokojeného cestujícího, již hlásila Annette, v sobě měla jakýsi uklidňující prvek – byla pouhým pozlátkem všednosti.

„Mám si zajít s tím chlapem promluvit?“ zeptal se Ken.

„Tady David už mi to nabízel taky,“ ukázala palcem na druhého pilota. „Ne, ale něco mi říká, že náš trpící cestující se bude cítit ještě odstrčenější, když se mu nepodaří mít skutečně mizerný den. Chce jídlo, ne burské oříšky, nesnáší naši kávu, špatně se mu sedí, naštval se, když jsem mu řekla, že si má vypnout mobil, a rozčiluje ho, že jsem mu během startu nedovolila nechat si příruční zavazadlo u nohy.“

‚A to je všechno?“ zeptal se Ken a přiměl se k úsměvu.’A tušíš, co je to za parchanta?“

Usmála se a přikývla. Jmenuje se Blenheim. Pořádá autobusové zájezdy ze Seattlu do kanadské části Skalistých hor. Vlastně má cestovku, a teď se vzteká, že jsme mu nedali zadarmo první třídu. Ale abychom to vyvážili, v první třídě máme právnickou veličinu, skutečného džentlmena. A to je to překvapení.“

Kapitán se zatvářil zmateně. „Promiň… ale teď mluvíš o kom?“

„Nnnno…,“ protáhla Annette a podala kapitánovi navštívenku, jako by to byla trofej.

Ken se na ni usmál, než sklopil zrak ke zlaté pečeti v levého horním rohu. Ministerstvo spravedlnosti Spojených států. Přečetl si jméno, vytištěné uprostřed zřetelným černým písmem. Zamrkal a podíval se znovu.

„Rudolph Bostich.“

„Někdy začátkem týdne jsem četla, že je hlavním kandidátem na křeslo ministra spravedlnosti Spojených států. Prezident ho má v nejbližší době navrhnout poslanecké sněmovně.“

Chvíli kapitána pozorovala, zaražena jeho mlčením. „Co je ti?“

Z Wolfeova obličeje zmizela veškerá krev a ruka s navštívenkou se mu chvěla. Annette slyšela, jak přerývaně dýchá a ztěžka polyká.

„Vůbec nic, Annette. Jen mě trochu škrábe v krku,“ odpověděl nucené klidným hlasem. Pak se k ní náhle otočil.’A kde je… pan Bostich?“ Donutil se k částečnému úsměvu, ale oči měl prázdné a roztěkané.

„Na sedadle 1A, Kene. Mám mu předat nějaký vzkaz?“

„Ne!“ Wolfe jí vrátil navštívenku, jak by to byl pavouk, a důrazně zavrtěl hlavou. „Ne, prosím tě.“

Chtěla mu něco odpovědět, ale pak polekaně vycouvala ze dveří pilotní kabiny, protože Ken si prudce rozepjal pás a vyrazil proti ní. Je tam volno?“ procedil skrz sevřené rty a ukázal na záchodovou kabinku umístěnou hned za kokpitem.

Annette se zmateně podívala na dveře toalety. Je tam volno,“ vypravila ze sebe, když se dral kolem ní. Byl bílý jako křída.

Slyšela zamykání dveří a vzápětí nato dávivé zvuky.

DVĚ

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 9:44 h

Po opožděném startu nahlásil druhý pilot David Gates „zasunuté klapky“ a silný Boeing 737 stoupal k jihu nad předměstími Colorado Springs ve výšce deseti tisíc stop. Cestující na pravé straně měli úžasný výhled na Pike’s Peak na pozadí modré oblohy. Byl to Davidův úsek a on si vychutnával možnost řídit takový stroj – i když stále musel myslet na to, kde se proboha kapitán tak zdržel.

„Rozumím, klapky zasunuty,“ opakoval Ken Wolfe. „Nastavuji rychlost dvě stě deset uzlů a dále stoupám.“

I jeho hlas už zněl jinak. Ne přímo bezstarostně, ale klidně a soustředěně, i když ještě před několika minutami byl znepokojený a ustaraný.

Proč? Jen proto, že na palubě byl vysoký státní činitel?

Gates nedokázal pustit z hlavy ani kapitánův náhlý úprk na záchod. Nadešel čas startu, ale kapitán stále setrvával v kabince. David se zdvihl ze svého sedadla a zaklepal na dveře toalety, aby se zeptal, co se děje. Kapitánův bolestí sevřený hlas zevnitř byl skutečně znepokojivý – bylo to spíše úpění než hlas. David byl připravený uvědomit posádku, že bude třeba vyměnit nemocného pilota, když se dveře toalety náhle otevřely a z nich vystoupil Ken Wolfe, kupodivu svěží a vyrovnaný. Usmál se na svého kolegu a vklouzl do levého sedadla, jako by se nic nestalo.

„Už je ti dobře?“ zeptal se David.

Wolfe se k němu otočil a několik nepříjemných okamžiků zíral skrz něj. Pak se usmál, přesvědčivě a široce, a palcem ukázal za sebe. „Už je mi líp. Lip, než za pár posledních let.“

„To je dobře. Už jsem si začínal dělat starosti.“

„Někdy před nás Bůh staví zvláštní a nádherné příležitosti, nemyslíš?“ řekl Ken.

Davidovy myšlenky přerušil hlas denverského řídícího letového provozu.

„AirBridge devadesát, tady Denver. Dobré jitro. Stočte se doprava na dva šest nula, nastoupejte na letovou hladinu tři tři nula a udržujte ji.“

David se instinktivně dotkl dačítka vysílačky pro případ, že by kapitán nereagoval. Většina druhých pilotů společnosti AirBridge byla zvyklá na to, že Wolfe neodpovídá na hlášení, přestože je to jeho povinností, když řídí druhý pilot. Během svého ročního působení u AirBridge byl Ken často náladový, často roztěkaný, některé dny téměř nepromluvil, jindy zase mluvil bez ustání. Byl poměrně zdvořilý, ale nepředvídatelnost jeho nálad se stala pověstnou a letět s ním znamenalo pro posádku větší pracovní zátěž.

Dnes však Ken odpověděl okamžitě. „Dobře, Denvere, AirBridge devadesát, kurz dva šest nula, letová hladina tři tři nula.“

David zapnul autopilota a zkontroloval nastavení. Letěli teď rychlostí dvě stě padesát uzlů, tedy téměř čtyř mil za minutu po dobře známé trase nad coloradským Durangem a Four Corners směrem k Phoenixu.

David se kradmo podíval na kapitána, aby zjistil, v jakém je rozpoložení. Věděl, že Ken přišel z Connecticutu, když nová letecká společnost expandovala, ale jinak o kapitánu Wolfovi nevěděl vůbec nic.

David si uvědomil, že Ken na jeho pohled reaguje uvolněným úsměvem.

„Vrtá ti hlavou, proč dneska letíme s plnými nádržemi?“ zeptal se.

„Protože ve Phoenixu je palivo dražší než v Colorado Springs?“

Ken přikývl a vrátil se pohledem k přístrojům. „Ano, i když je šílenství vozit s sebou ze Springs palivo na víc než čtyři hodiny letu.“ Znovu se podíval na druhého pilota. „Davide, letěl jsi v poslední době přímo s tímhle strojem?“

Druhý pilot zavrtěl hlavou, spíše aby zaplašil zneklidňující myšlenky, než aby zdůraznil odpověď. „Ne, myslím, že ne.“

„Takže nevíš o tom úniku paliva u motoru číslo dvě?“

David vypadal zaskočeně. V palubním deníku nebyla o druhém motoru ani zmínka, ale u AirBridge nebylo nic neobvyklého, když si vzkazy o technickém stavu letadla, které měly být zaznamenány v deníku, předávali piloti ústně. Nebylo to sice předpisové, ale u menších leteckých společností běžné, aspoň pokud slyšel. AirBridge byl jeho prvním zaměstnavatelem.

„Mně o žádném úniku nikdo nic neřekl a v deníku nic takového není. Mrzí mě, jestli jsem něco opominul.“

Ken se podíval nahoru a sáhl po spínači, který rozsvěcel tablo signalizace zapnutí pásů. Dvakrát jej přepnul a v kabině pro cestující se ozvalo dvojí cinknutí, které posádce oznamovalo překročení výšky deseti tisíc stop. Pak se znovu podíval na svého kolegu na pravém sedadle.

„Nic jsi neopominul. Nikdo to zatím nezapsal, ani já, ale všichni máme podezření. Buď je poškozený uzávěr hlavní palivové nádrže, nebo se tam děje něco jiného. Minulý týden vydával stroj za letu podivné zvuky, až jsem vážně uvažoval, že navrhnu jeho odstavení.“

David chvíli mlčel a v duchu si představil silný tryskový motor CFM-56. „Přístroje pro kontrolu chodu motoru ti žádnou závadu neukázaly?“

Ken zavrtěl hlavou a pokrčil rameny. „Vůbec nic. Budeme si prostě muset dávat pozor.“

Ze sklopného sedátka pro palubní průvodčí u předních dveří se Annette podívala na malý panel barevných světel na stropě a znechuceně zavrtěla hlavou. Hned po zazvonění při překračování výšky deseti tisíc stop se už její pozornosti začal dožadovat jeden cestující.

Naklonila se za přepážku, která ji oddělovala od přední kabiny, a stačila zachytit, jak se cestující na sedadle 6C chystá znovu stisknout dačítko.

Annette si beze spěchu rozepnula pás a zdvihla sedačku. Pak prošla kabinou první třídy do kabiny turistické třídy a sklonila se k mužovu sedadlu.

„Volal jste, pane?“ zeptala se tichým, diskrétním tónem. Ten odpověděl tak hlasitě, že to muselo být slyšet v přední části kabiny.

„Dovolíte už mi laskavě, madam, vstát a vzít si počítač, abych tu vůbec něco udělal?“ zeptal se povýšeně. „Taky bych snesl jednu vodku s tonikem, pokud vám nebude dělat přílišné potíže plnit si své pracovní povinnosti.“

Annette se na okamžik zahleděla na koberec a odkašlala si, než se na něj znovu podívala.

„Za několik minut začne služba ostatním palubním průvodčím, pane, a pak budete mít možnost objednat si něco k pití. Zatím vám stále svítí zapnuté pásy, takže vás musím požádat, abyste zůstal sedět. Přesto vám podám vaše příruční zavazadlo, když mi zodpovíte jednu otázku.“

‚Jakou?“ V jeho očích se náhle objevila podezíravost.

„Už jste někdy letěl služebně?“

Několik cestujících na okolních sedadlech podačilo úsměv, jeden se při její otázce nahlas zasmál.

Muž se opřel a odfrkl, aby zdůraznil své znechucení. Přitom se podíval na velké zlaté hodinky. Rolexky, všimla si.

„To je hloupá otázka, ženská! Jsem majitelem cestovky, služebně lítám pořád!“

Annette přikývla. „Každý, kdo dělá v cestovním ruchu a pravidelně létá, by měl být obeznámen s pravidly, jejichž dodržování já považuji za samozřejmé, a vy se na mě proto zlobíte.“ Muž se předklonil, zdvihl obočí a jeho hranatý obličej mírně zrudl. Jak se opovažujete mě poučovat?“ rozhořčil se.

Annette se na něj usmála.’A jak vy se opovažujete letět na zlevněnou letenku a vyskakovat si na mě, že nesedíte v první třídě?“

„Tak to by stačilo. Jakmile se ve Phoenixu dostanu k telefonu, máte po kariéře.“

„Proč čekat?“ řekla Annette tak mile, jak jen dokázala. „Na opěradle máte telefon. Jen bych vás ráda upozornila, že pokud si rozepnete pás, než zhasne světlo, přijde sem druhý pilot s plastovými pouty a ve Phoenixu na vás bude čekat FBI. Rozumíte?“

Annette pominula mužovu sprostou odpověď a odešla do kuchyňky pro první třídu. Teprve když za sebou zatáhla závěs malé místnůstky, povolila úsměv a zaťala pěsti. Nepovažovala za nutné informovat Kena Wolfea o aktuálním stavu mužovy mizerné nálady. Za hodinu a pár minut bude ten neotesanec stejně z letadla venku a ona si bude moci v přestávce mezi lety psát odpověď na nevyhnutelný dopis typu „Vyhoďte tu krávu, jinak uvidíte“, který přijde na vedení AirBridge.

„Cítil jsi to?“

Ken Wolfe se s předstíraným zájmem podíval na druhého pilota. „Co?“

„Ty vibrace. Jsou slabé, ale opakují se.“

David sklonil hlavu a na několik vteřin zavřel oči ve snaze rozpoznat mezi běžnými vibracemi letícího stroje něco, co tam cítí jeho kapitán. Pak oči rychle otevřel.

Já nic nezvyklého neslyším, ale…“

„Třeba nejsi naladěný na tuhle vibrační frekvenci.“

„To je možné. Nebylo to takové chrčení?“

Ken přikývl. „Ano, velmi slabé. Ozývá se to každých pár vteřin. Teď! Slyšels?“

David se zatvářil ještě znepokojeněji než předtím. „Když já… no, možná.“

„Na pozadí zvuku motoru,“ napovídal Ken, „takové vzdálené hučení nebo vrčení, ozve se a odezní.“

„Ano! Teď to cítím,“ odpověděl David.

Wolfe přikývl a naklonil se ke střednímu ovládacímu panelu, aby zkontroloval přístroje pro kontrolu chodu motoru.

„No dobře,“ řekl, když od nich vzhlédl. „Zajdeš nenápadně dozadu a podíváš se z kabiny na motory. Sleduj hlavně předek a okolí výstupních trysek, jestli neuvidíš něco neobvyklého.“

David přikývl a rychle se vzdálil. Když za sebou zavřel dveře, Ken se znovu zahleděl na přístroje. Zvláštní pozornost věnoval dakoměru oleje. Pak náhle vytáhl příručku nouzových opatření. Nalistoval tabulku nadepsanou „Vypnutí motoru za letu“, prostudoval ji a pak stáhl páku ovládání motoru číslo dvě.

Páku ovládání dozadu, odříkal si v duchu.

Sáhl pod střední vypínací panel a ukazovákem nahmátl startér téhož motoru.

Uzavřít palivový ventil.

Jediným pohybem stáhl páku za západku a spustil ji, čímž vypnul motor.

Druhý pilot byl během třiceti vteřin zpátky. „Co se stalo?“

Ken se na něj ustaraně podíval. Jen co jsi odešel, teplota začala prudce stoupat. Žádné nadměrné vibrace, ale tlak oleje stejně klesal. Musel jsem vypnout motor.“

David vklouzl do pravého sedadla a co nejrychleji si nasadil sluchátka. Ještě nikdy neletěl s vypnutým motorem. Přestože měl let v nouzovém režimu nacvičený, uvědomil si, jak mu stoupá hladina adrenalinu.

„Chceš, abych ohlásil stav nouze?“

Ken Wolfe se mírně usmál. „V první řadě leť. Tohle je tvůj úsek. Já budu udržovat spojení a za chvíli vyhlásím stav nouze.“

„Takže se vrátíme do Springs, ne?“

Ken zavrtěl hlavou. „Teď už jsme blíž Durangu, takže to je naše nejbližší příhodné letiště.“

David se na Kena nevěřícně podíval ve snaze správně si vyložit odhodlaný výraz a lehký úsměv na kapitánově tváři.

„A kapitáne, máme v Durangu technickou údržbu?“

„Ne. Je tam údržbářská dílna, ale není naše.“ Ken se pokusil zachytit kolegův pohled. „Nechceš mi navrhnout, abychom minuli nejbližší příhodné letiště a vrátili se na základnu jen proto, abychom ušetřili peníze, že ne?“

David okamžitě zavrtěl hlavou. „Ne, ne. Tak jsem to nemyslel.“

„Podle předpisů Svazové letecké federace máš v případě vyřazení jednoho motoru zamířit na nejbližší vhodné letiště.“

Já vím. Já vím.“

„Společnost naopak.

David ho zarazil zdvižením ruky. „To jsem opravdu nechtěl. Jenom jsem přemýšlel nahlas. Durango je dobré. Naprogramoval bys mi počítač přímo do Duranga, prosím, a zařídil tam povolení k přistání?“

‚A vyhlásil stav nouze?“

‚Ano. Vyhlas stav nouze, uvědom cestující a upozorni společnost.“

Ken přikývl a stiskl dačítko vysílačky.

Ze zadní kuchyňky sledoval palubní průvodčí Kevin Larimer pohyb druhého pilota po kabině cestujících. Viděl, jak se naklání přes několik lidí, aby se podíval na pravé křídlo, a poté, co se druhý pilot obrátil a vracel se do kabiny, pocítil mírné vybočení zádě letadla.

Při dalším stočení letounu zdvihl obočí, podíval se na svou kolegyni Bev Wishartovou a strčil do těžkého vozíku s nápoji, který právě naložili. Vozík se pomalu rozjel po podlaze kuchyňky, kde ho Bev s tichým zaklením zachytila. Než se podívala na Kevina a svraštila čelo, sešlápla nožní brzdu vozíku. „Turbulence, nebo technika?“

Kevin se na ni usmál a ukázal palcem na zadek letadla. „Zřejmě si s letadlem jen tak pohrávají, jako v karikatuře Garyho Larsona.“

Bev si pohybem hlavy odhodila vlasy dozadu. Kevin ji sledoval s pocitem vděku, že se mu dostalo té příležitosti. Bev byla elegantní plnoštíhlá blondýnka, šťastně provdaná za pilota American Airlines, a proto nedotknutelná, i když Kevin po ní po celou dobu trvání jejich dlouholetého přátelství skrytě toužil. Nejhezčí na ní byly velké oči, v nichž se neustále zračil údiv. S mírným překvapením si uvědomil, že teď jsou soustředěny na něj.

„Máme nějaké potíže, Keve? Vypadáš znepokojeně.“

„Zjistím to.“

Otočil se a sáhl po interním telefonu.

V témž okamžiku se z reproduktorů ozval hlas Kena Wolfea.

„Přátelé, tady je pilotní kabina. Možná jste si před chvílí všimli nepatrného stočení letadla.“

Ten hlas byl hluboký a uklidňující.

„Kvůli určitým údajům na palubních přístrojích, které mohou, ale nemusí být přesné, jsme se rozhodli vypnout pravý motor. Kdykoli nemáme naprostou jistotu, přikloníme se k nouzovému režimu, což právě teď dělám. Vůbec není třeba se znepokojovat, ale nyní budeme muset pro jistotu přistát v coloradském Durangu, abychom nechali motor zkontrolovat. Budeme vás průběžně informovat, ale poprosím vás, abyste po přistání zůstali v letadle a na svých místech. Rád bych vás také ujistil, že toto letadlo může s jedním motorem bezpečně letět i přistát, dokonce i vzlétnout, ale určitě nechcete, abychom pokračovali v letu s tímto problémem.“

Do posledních slov hlášení se v kabině začalo ozývat zvonění cestujících na palubní průvodčí.

Dispečink společnosti AirBridge Airlines, mezinárodní letiště Colorado Springs.

Dispečer letu 90 společnosti AirBridge dokončil svůj hovor s ředitelem letiště v Durangu a zabořil se do křesla, aby se pokusil zjistit, co ho vlastně znepokojuje. V případě nouze se kapitáni mohou rozhodnout pro nejvhodnější letiště, ale Durango mu připadalo jako podivná volba.

Let 90 musel být v okamžiku vypnutí druhého motoru téměř přesně v polovině cesty mezi Springs a Durangem, takže proč se nevrátit s cestujícími do Colorado Springs, odkud je mohli rychle poslat dál? Rozhodnutí přistát v Durangu bylo rozhodně nákladné.

Verne Garcia se postavil a vypnul si sluchátka s očima upřenýma na Judy Smithovou, současnou vedoucí řízení letového provozu. Judy seděla v hlubokém zamyšlení u svého psacího stolu, který byl v přeplněném dispečinku umístěný jen kousek stranou. Tiše došel ze strany až k ní a přemýšlel, jestli měla při sledování dalších šedesáti letů čas přečíst si na svém monitoru jeho předepsaný e-mail.

Judy, našla jsi můj mail o Devadesátce?“

Zavrtěla hlavou a okamžitě se podívala na monitor.

„Durango?“ vzhlédla k němu. „Proč sakra Durango? Doufám, žes jim navrhl, ať se vrátí.“

Verne přikývl. Jo. A on mi řekl, že Durango je nejbližší příhodné letiště.“

„Blbost!“

Já vím, já vím, ale já jsem jen dispečer a kapitán Wolfe už zahájil sestup.“

Vedoucí řízení letového provozu už sahala po sluchátkách, aby zavolala posádce, ale slova Věrna Garcii ji zarazila.

„Ken Wolfe?“

„Ano. Proč?“

Opřela se s udiveným výrazem v obličeji. „To Kenovi vůbec není podobné. Já ho znám. Obvykle se rozhoduje velice konzervativně, velice… pečlivě zvažuje zájem společnosti.“ Pokynula hlavou k monitoru. „Podle tohohle šlo o předběžné vyřazení motoru. Co se stalo?“

„Klesal dak oleje, stoupala teplota. Špatný motor se ještě zhoršil.“

„Prošel v poslední době nějakou větší opravou?“

„Pokud vím, tak ne, ale neptáš se toho pravého.“

Judy se podívala na hodinky a ušklíbla se.’A samozřejmě v Durangu nemáme vlastní údržbu, takže ten motor nikdo nepustí, i kdyby byl v pořádku. Zkrátka jsme v řiti.“

„To se jen tak říká.“

Usmála se. „Ne, to je skutečnost.“

„Už jsem volal na údržbu. Několik mechaniků je připraveno odletět do Duranga.“

„Sakra!“ Judy Smithová odhodila tužku do vzdáleného rohu psacího stolu, než se znovu podívala na Garciu. „Uvědomil jsi služby cestujícím?

„Samozřejmě, Judy. Nejsem tu nový.“

Omluvně zdvihla ruku. „Promiň. Jen mě to trochu vytočilo. Měla jsem tak dobrou náladu, a teď musíme za příšerné peníze někoho poslat na záchranu asi tak stovky rozzuřených cestujících, kteří nás za to stejně nebudou mít rádi. Bylo by to tak snadné, kdyby se vrátil domů, ale já vím, že Ken pro to musel mít své důvody.“

„Asi ano,“ odpověděl Verne nepřítomně, překvapený zvláštním výrazem, který náhle zachmuřil Judyinu tvář.

TŘI

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, Durango – okresní letiště La Plata, Colorado, 10:14 h

David Gates dokončil poslední úkony odstavení letadla a podíval se na kapitána, který studoval deník údržby.

„Zajdeš na dispečink?“ zeptal se David.

Ken nespouštěl oči z deníku. „Zatím ne. Ale měl bych pro tebe rychlý úkol.“

Jistě.“

Ken zdvihl hlavu a podíval se druhému pilotovi do očí. „Na jižním konci letiště je malá údržbářská dílna. Provozuje ji mechanik, kterého znám a kterému věřím. Jmenuje se Gus Wilson. Popros někoho, ať tě tam odveze, najdi Guse a řekni mu, že bych potřeboval, aby se nám podíval na motor, než tenhle let dočista odepíšeme.“

„Myslíš, že ho může podle předpisů pustit do provozu, i když to není náš mechanik?“

Kapitán přikývl. „Mohl by. Pokud nám přístroje lžou.“

„Ano, ale říkal jsi, že přístroje ukazovaly

„Davide, zajdi pro něj, ano? Podrobnosti můžeme probrat, až tu bude.“

Druhý pilot zaváhal, ale pak si začal rozepínat pás. „Říkal jsi na jižním konci?“

„Ano. Gus Wilson. Velký chlap. Řekni mu, ať si pospíší. Možná dělám chybu, ale chci to zkusit, než sem společnost pošle pro naše cestující druhé letadlo.“

David se pomalu postavil a ukázal na kapitánovo boční okno. „Máme štěstí, že jsme dostali jediný stroj s palubními vyklápěcími schody. Na soukromé odbavovací ploše běžně nenajdeš pojízdné schody, které by byly dost velké pro boeing.“

„Máš pravdu. Máme štěstí,“ odpověděl Ken bez náznaku nadšení,

David otevřel dveře pilotní kabiny a proklouzl kolem Annette Baxterové, která se zrovna chystala vejít. Otočila se a chvíli pozorovala druhého pilota, který se u východu z letadla zastavil, aby si nasadil čepici, a pak s mrzutým výrazem zmizel na schodech.

Zvláštní, pomyslela si. Zřejmě jen reagoval na napjatou situaci. Koneckonců plné letadlo rozzlobených cestujících, kteří jsou připraveni vás uškrtit, dokáže vytvořit docela slušné napětí.

Annette se otočila a vešla do pilotní kabiny.

„Tak co, velký vůdče smečky, co máš v plánu?“ zeptala se. „Hlásím, že domorodci zůstali na svých místech, přesně podle tvého rozkazu.“

„Nakrmte je a napojte, Annette.“ Měl sebejistý hlas, prostý emocí. „Udržujte je pokud možno v dobré náladě, než náš druhý pilot sežene mechanika. Je docela dobře možné, že jde o falešný poplach a že budeme schopni pokračovat.“

Annette zdvihla hlavu. „Vážně? Po odstavení motoru?“

Jen pokud šlo o nesprávné údaje z přístrojů.“

Usmála se na něj. „Pokud se rozhodneš letět dál, doufám, že to vysvětlíš našim nervózním cestujícím.“

Ken Wolfe se pootočil v sedadle, aby se na ni mohl podívat.’Jak moc jsou nervózní?“

„Teď jsi promluvil jako Ed McMahon.“

Zatvářil se nechápavě. Annette neurčitě ukázala směrem k Hollywoodu. „Neviděls Johnnyho Carsona? Před pár lety? Johnny řekl třeba, Je chladno,“ a Ed na to: Jak moc je chladno?‘“

Ken si ji několik vteřin mlčky měřil a pak zavrtěl hlavou. „No jistě. Promiň, Annette, jsem trochu mimo.“

„To chápu,“ odtušila.

Natočil se k bočnímu oknu, a když sahal pro mikrofon, jeho hlas se odrážel od skleněné tabulky. „Promluvím k nim hned.“

Annette přikývla a vycouvala z pilotní kabiny. Ken pomalu zdvihl mikrofon k ústům a zavřel oči. Než stiskl tlačítko, pečlivě si promyslel, co řekne.

„Přátelé, opět se vám hlásí váš kapitán. Zatímco budeme čekat, až údržba vyhodnotí nášproblém, rád bych věděl, jestli máme na palubě další piloty, kteří by třeba chtěli nahlédnout do kabiny. I když nemáte zájem o návštěvu, ukojte prosím zvědavost svého kapitána. Bylo mi řečeno, že dnes už nevzlétne žádné letadlo bez přítomnosti nejméně jednoho pilota v kabině cestujících. Pokud jste to zrovna vy, stiskněte prosím tlačítko a někdo z našich palubních průvodčích vás odvede dopředu.“

V přední kuchyňce se Annette udiveně podívala na reproduktor a zaznamenala, že se z kabiny ozvalo jediné zazvonění.

To by ani nebyl Ken, kdyby mě nevaroval, pomyslela si.

Podívala se do uličky a okamžitě byla mírně podrážděná a vyvedená z míry. Kevin už přistupoval k cestujícímu, který vstával ze sedadla 18D, aby využil pozvání do pilotní kabiny. Ken vypnul přivolávači tlačítko a pokynul mladému muži směrem k pilotní kabině. Annette si všimla upřeného pohledu Rudyho Bostiche.

„Ano?“

„Nerad vás obtěžuju, ale nemohl bych vám v něčem pomoct? Třeba vznést žalobu na stávkující motor nebo vydat soudní příkaz k vyklizení ranveje?“

Annette se zasmála a zavrtěla hlavou. „Zatím ne.“

„Přiznávám, že ta otázka vzešla z osobního zájmu,“ pokračoval Bostich. „Za dvě hodiny mám ve Phoenixu pronést projev a začínám být trochu nervózní, jestli to stihnu.“

„Oficiální projev k převzetí funkce, pane ministře?“

„Díky, ale ten titul je velice předčasný. Ne, jen projev na právnickém semináři. Když to nestihnu, svět se nezboří.“

„Čekáme na mechanika, a dokud nedorazí, nedostaneme povolení k odletu. Já jen nevím, jak dlouho to bude trvat.“

Rudy Bostich se usmál. Jistě. Promiňte, že jsem obtěžoval.“

„Vůbec jste neobtěžoval.“

Dispečink společnosti AirBridge Airlines, mezinárodní letiště Colorado Springs, 10:25 h

Vedoucí řízení letového provozu Judy Smithová se nenápadně postavila za židli Věrna Garcii a položila mu ruku na rameno. Cítila, jak při jejím dotyku mírně nadskočil.

„Verne, asi za deset minut odstartuje náhradní stroj. Už jsi mluvil s Wolfem?“‚

Garcia se rozhlédl a zavrtěl hlavou. „Měl mi zavolat pozemní linkou, hned jak přistane v Durangu. Mluvil jsem jen s ředitelem letiště a ten říkal, že druhý pilot opustil letadlo před deseti minutami, ale ani ten se mi neozval.“

Judy se napřímila a zamyšleně svraštila rty. „No dobře. Až se rozhodne s námi mluvit, řekni mu, že kavalerie je na cestě a že tam posíláme dva mechaniky.“

Začala se otáčet, ale Garcia ji chytil za ruku.

Judy?“

„Ano?“

Rozhlédl se, jestli nikdo neposlouchá, ale ostatní dispečeři byli zaměstnáni telefonickými hovory. Znovu se na ni podíval.

„Před chvílí jsem si všiml, že jsi sebou trochu trhla, když jsem ti řekl, že jako kapitán letí Ken Wolfe. Je tu něco, o čem nevím?“

Chvíli si ho mlčky měřila.

„Proč se ptáš?“

Pokrčil rameny. „Když jsem Wolfeovi před letem předával papíry, připadal mi nějaký divný. Určitě o nic nejde, ale vypadal, jako by byl někde jinde, chápeš? Měl takový vzdálený, nepřítomný pohled. Ale jsem tu teprve od loňského srpna a o lidech tu toho moc nevím.“

Judy bezděčně zabubnovala prsty na stěnu kóje.

„Takže měl nepřítomný pohled?“

„Velice. Je to důležité?“

Nepřesvědčivě zavrtěla hlavou a zalétla pohledem k protější stěně místnosti. „Ken Wolfe je tu pro všechny tak trochu záhadou, Verne. Je to milý člověk a schopný kapitán, ale má podivnou schopnost přidělávat starosti druhým pilotům. Jako by v něm byly tři nebo čtyři rozdílné osobnosti: jedna příjemná a přátelská, druhá náladová a odtažitá, další ustrašená a podezíravá. Nevím, co si o něm mám myslet, ale bez ohledu na ty turbulence to byl vždycky týmový hráč, pokud jde o dispečink.“

„Rozumím.“

„Určitě sis toho všiml taky.“

Jasně. Jen jsem si myslel, že tě na to upozorním.“

Judy se nepřítomně usmála a obrátila se k odchodu, ale vzápětí si to rozmyslela.

„Verne…“

„Ano?“

„Víš co, zavolej znovu tomu řediteli letiště. Řekni mu> že ho prosím, ať jde okamžitě k našemu letadlu a osobně řekne kapitánu Wolfeovi, ať opustí pilotní kabinu a jde mi zavolat.“

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, Durango – okresní letiště La Plata, Colorado, 10:28 h

Prásknutí dveří pilotní kabiny, které se rozlehlo kabinou pro cestující, zaskočilo i Annette, která sledovala rozvážení nápojů, a když se z reproduktorů ozvalo cvaknutí a vzápětí Wolfeův hlas, překvapeně se otočila k předku letadla.

„Přátelé, opět se vám hlásí kapitán. Mám pro vás dobrou zprávu. Mechanik zjistil, že problém je v jednoduchém elektronickém obvodu, který nám do kabiny dodával chybné informace. S tím můžeme letět. Váš druhý pilot právě dostává povolení od řízení letového provozu, a jakmile naši palubní průvodčí uzavřou kabinu, odletíme do Phoenixu. Velice se omlouváme za neplánovanou zastávku. Palubní průvodčí, připravte prosím zadní dveře k odletu a prověřte je. Přední schody a dveře jsou už zajištěné.“

Annette se rozhlédla po svých spolupracovnících a s uspokojením zaznamenala, že Bev a Kevin už táhnou vozík s nápoji k zadní kuchyňce. Došla do přední části kabiny cestujících, otočila se, usmála se na to moře rozpačitých tváří a pokusila se promluvit co nejhlasitěji. „Omlouvám se za přerušení rozvážky nápojů, přátelé.“ Její hlas neobsáhl celou kabinu, ale domnívala se, že většina lidí ji slyší. „Budeme pokračovat hned po startu.“

Když se vydala dopředu zkontrolovat levé přední dveře, trupem letounu se rozlehlo sílící vytí levého motoru. Ken už samozřejmě dveře zavřel a opatřil záchranným skluzem, jak vyžadovaly předpisy.

Annfette došla do kuchyňky pro první třídu, kde chvíli zamyšleně postála. Měla nepříjemný pocit z něčeho, co nedokázala přesně určit. Snad to byla nedokončená rozvážka nápojů. Tížilo ji pomyšlení, že polovina cestujících nebyla obsloužena. Nebo to bylo pouze její přítomností v Durangu. Na to město neměla dobré vzpomínky. Před několika lety tu strávila nepříjemný víkend s novým přítelem, který byl údajně svobodný.

Chápala, že kapitán s odletem spěchal, ale udivovala ji rychlost, s jakou se to všechno událo. Kdy se například dostavili do letadla mechanikové, aby udělali zápis do palubního deníku?

Musela jsem být kpilotní kabině otočená zády déle, než jsem si myslela!

V monotónnosti rozvážky nápojů a jídel už se mnohokrát zapomněla; stále opakované, téměř uspávající průpovídky se jí zautomatizovaly. Co si dáte k pití, pane? Se smetanou a cukrem, nebo jen se smetanou? Dáte si preclíky nebo burské oříšky? Máme tři druhy piva, pane. Po třech dolarech za plechovku.

Nyní se rozběhl i druhý motor; lopatky turbíny začaly slyšitelně akcelerovat.

Když obsloužila svůj úsek, motory už se stabilizovaly. Annette si uvědomila, že nenabídla kávu ani nealkoholické nápoje pilotům. Cítila, že začínají pojíždět, a snažila se otevřít dveře do pilotní kabiny.

Byly zamčené.

Boeing 737 zatočil při sjezdu z nájezdové rampy prudce doprava a Annette se opřela o stěnu, aby neupadla.

Myšlenky jí přetrhlo zazvonění interního telefonu. Zdvihla oči ke stropu. Červené svědo jí prozradilo, že volají ze zadní kuchyňky. Došla k předním dveřím a zdvihla sluchátko. „Volali jste?“

.Annette, tady je Kevin. Kde je ten člověk ze sedadla 18D?“

„Co se děje?“

„Není na svém místě a jeho žena má starosti.“

„18D?“

„Kapitán se ptal, jestli jsou na palubě nějací piloti, a tenhle člověk šel dopředu, vzpomínáš si?“

„Ano, teď si to vybavuju. Nemůže být na toaletě?“

„Tady vzadu ne. Dívali jsme se.“

„Vydrž chvilku.“ Annette se natáhla k přední toaletě a málem ztratila rovnováhu, protože v tom okamžiku se letadlo mírně naklonilo doleva. Toaleta nebyla obsazená. Znovu zdvihla sluchátko k uchu. „Tady taky není. Vydrž, zavolám do pilotní kabiny.“

Po několikerém stisknutích dačítka se jí ozval Wolfeův hlas.

„Kokpit.“

„Kene? Tady je Annette, jsem za dveřmi. Můžu dál?“

Chvíli zaváhal, než promluvil. Měl podivně napjatý hlas.

Já bych… teď radši ne, Annette. Máme… tu trochu těsno. Rozhodl jsem se pustit našeho hostujícího pilota na sklápěcí sedadlo.“

S pocitem úlevy se usmála. „Tak dobře. Kvůli tomu volám. Jeho žena se cítí opuštěná.“

„Máte jí od něj vyřídit, že za chvíli přijde. Teď si užívá.“

„Dobře. Až budete chtít, co si dáte k pití?“

Další ticho.

„Kene?“

‚Á, Annette, měli bychom končit, mám teď dost práce.“

Jistě. Promiň mi to vyrušení.“ Annette položila sluchátko s pocitem, že překročila nějakou hranici, že se moc vyptávala. Nechápala to, ale cídla se provinile.

Z kabiny se ozvalo dvojí zazvonění, signál, že jsou připraveni vzlétnout. Annette se posadila na sklopné sedátko, za pilotní kabinou a téměř automaticky si zapnula pás.

Proč si vzal do pilotní kabiny cestujícího a neřekl mi o tom? A to ještě po nouzovém přistání.

Možná právě to bylo příčinou jejích nepříjemných pocitů.

Ne, ty měla už před tím hlášením o cestujícím ze sedadla 18D.

Půl míle odtud se z administrativní budovy letiště v Durangu vyřítil zděšený muž a tryskem zamířil k přijíždějícímu pickupu.

„Vy jste od AirBridge?“ zeptal se uniformovaného pilota, který vystupoval ze sedadla spolujezdce.

„Ano, pane. Co…“

„Musíte mi pomoct! Mám v tom letadle ženu a ono odlétá!“

„Co to povídáte?“

„Byl to… váš let, který sem odklonili? To letadlo teď odlétá. Kapitán mě poprosil, abych mu něco zařídil, a když jsem byl pryč, nastartoval a začal rolovat.“

„Počkejte, myslíte let devadesát?“

„Ano!“

„Ten ještě nikam neletí, pane.“

„Ale letí! Už je na ranveji!“

Vzápětí je zaplavila zvuková vlna ze dvou proudových motorů; letadlo zůstávalo skryté za letištní budovou. Muž z pickupu se náhle vytrhl z úzkostného sevření cestujícího a rozběhl se kolem rohu budovy k rampě, kde se začal rozhlížet po důvěrně známém obrysu Boeingu 737.

Rampa byla prázdná, což byl zjevný nesmysl. Letadlo nouzově přistálo s jedním motorem. Nemohlo nikde pojíždět, natož pak k nějaké údržbářské dílně.

I když právě tam možná mířilo. Podíval se směrem na sever, přestože v duchu zápolil se skutečností, že na severu žádná údržbářská dílna není. Nicméně letadlo tam bylo a začínalo se rozjíždět. Jeho ocas byl v dálce zřetelně viditelný. Bylo zřejmé, že se rozjíždí ke vzletu.

A že ten ocas patří letadlu společnosti AirBridge, letu 90.

Druhý pilot David Gates nevěřícně sledoval, jak se jeho letoun zdvihá bez něj, jak zatahuje podvozek a nabírá výšku.

A na okamžik – jen na okamžik – ho vážně pobavila myšlenka, že kapitán prostě zapomněl, že druhý pilot není na palubě.

ČTYŘI

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 10:44 h

Volání ze zadní kuchyňky bylo vítaným rozptýlením a Annette si přitiskla sluchátko k uchu ve chvíli, kdy se ozvalo dvojí zazvonění na znamení, že překročili výšku deset tisíc stop.

‚Annette, jsi tam?“ ptal se Kevin.

„Jsem tu. Co se děje?“

„Bev a já máme starost o jednu naši skupinu. Tu v přední části kabiny.“ Annette si promnula oči ve snaze vybavit si cestující.

„O kterou skupinu, Kevine? Vzpomínám si, že tu máme tu středoškolskou kapelu.“

„Ano, ta sedí od třinácté do dvacáté řady, ale tahle skupina sedí od osmé řady, je to asi dvaadvacet lidí. Musíme jim věnovat zvláštní pozornost. Po přistání jsem měl možnost s nimi krátce mluvit, ale po tom náhlém odletu zřejmě začali vyvádět.“

„Proč? Proč by vyváděli?“

Na druhém konci linky se ozval tichý smích. „Protože tenhle let je součástí jejich závěrečných zkoušek.“

„Takže další středoškoláci?“

„Ne. Lidé, kteří se léčili ze strachu z létání.“

Annette zavřela oči. „No výborně.“

Položila sluchátko, vstala a rozhlédla se po kabině první třídy. Nápadná mladá žena na sedadle přes uličku od Rudyho Bostiche v tom okamžiku vzhlédla a usmála se na ni. Annette došla k jejímu sedadlu a cestou odhadovala cenu jejího elegantního červeného kostýmku s nebezpečně krátkou minisukní.

„Můžu vám něco přinést, než začnu obsluhovat?“ zeptala se Annette.

Žena se znovu usmála. „Ne, nic nepotřebuju. Snad jen trochu kávy, pokud se vám to hodí.“ Lehce naklonila hlavu ke kabině turistické třídy. „Slyšela jsem, jak ten otrapa vzadu na všechno nadává. Jsem si vědoma, že tohle není ani pro vás zcela běžná situace.“

„Při téhle práci se to stává.“

„Napadá mě, jak často se to stává?“

„Myslíte…,“ Annette zamrkala směrem k turistické třídě.

„Ne, myslela jsem… jak to nazval kapitán? Nouzový režim? Vyřazení motoru z provozu?“

„A. Ne, tohle jsem zažila poprvé, a to jsem u společnosti tři roky, od samého začátku. A předtím jsem pracovala dvacet let pro TWA.“

Žena přikývla a zabloudila očima k předním dveřím. Annette se napřímila, ale vzápětí ucítila zatahání za pravý rukáv.

„Promiňte,“ začala žena znovu. „Můžu vám položit ještě jednu hloupou otázku?“

„Hloupé otázky v podstatě neexistují,“ odpověděla Annette. „Ptejte se.“

Je do pilotní kabiny ještě nějaký jiný vstup?“ ukázala hlavou na nedaleké dveře kokpitu.

Jiný vstup?“

„Ano. V hollywoodských filmech se často vidí, jak piloti prolézají poklopy v podlaze, a tak mě to napadlo.“

„Ne. Jen tyhle dveře.“

„Dobře. Díky.“

Annette udělala krok ke kuchyňce, ale pak se obrátila a přidřepla si k ženinu sedadlu.

„Proč se ptáte?“

Žena pohodila hlavou, jako by chtěla zaplašit vlastní zvědavost, a se smíchem se zahleděla na dveře pilotní kabiny. „Asi jsem nedávala pozor. Když jsme byli na zemi, viděla jsem odcházet jednoho z pilotů, ale uniklo mi, když se vracel. Tak mě jen napadlo, jestli se nevrátil jinými dveřmi.“

Annette se na ni usmála, aby zakryla náhlý pocit zmatku. Ze sedadla 1C byl na dveře kabiny dokonalý výhled, ale pokud se zrovna dívala z okna, mohla příchod pilota propást.

„No,“ řekla Annette po chvíli, „zřejmě půjde o chvilkovou nepozornost.“ Usmála se a dodala: „Navíc jsou piloti od přírody rafinovaní. S nimi musíte být stále ve střehu.“ Annette se postavila a uhladila si sukni. Jednou věcí si ale můžete být jistá. Tohle letadlo musí řídit dva piloti, takže pokud jsme ve vzduchu, je tam.“

„Ate já nemám strach. Byla jsem jen zvědavá.“

Annette se rychle přesunula do kuchyňky a zatáhla za sebou závěs. Opřela se o mírně zakřivenou stěnu vpravo ode dveří a srovnávala se se skutečností, že tu došlo k několika neobvyklým událostem, které ji vyvádějí z rovnováhy. Rytmus letu byl narušený, a tím byla narušená také její rutina. Má teď začít rozvážet nápoje, nebo co má vlastně dělat? Je směšné, že na to vůbec musí myslet. Služební rutina jí byla druhou přirozeností.

Annette pootočila hlavu a podívala se mezírkou po straně závěsu na dveře pilotní kabiny. Usoudila, že piloti už museli dostoupat do letové hladiny a že by mohli chtít něco k pití. Přesunula se k internímu telefonu a stiskla kapitánovo tlačítko. Ulevilo se jí, když se Ken Wolfe téměř okamžitě ozval.

„Dáte si něco k pití, pánové?“

„Vydrž,“ řekl Ken. Linka na okamžik oněměla. „Ne, Annette. Díky, ale nic nám nechybí.“

„Dobře. Otevřel bys na okamžik dveře, Kene? Ráda bych zašla.“

Další ticho. S přibývajícími vteřinami se jí svíral žaludek. Něco tu rozhodně nehrálo. Tohle Wolfeovi nebylo podobné. Proč by váhal s otevřením dveří?

Konečně se Ken ozval.

‚Annette, očekávám turbulence. Přesvědč se, že cestující sedí, a usaď se taky.“

„Dobře, kapitáne, ale na vteřinku mi otevři, prosím.“

„Teď ne, Annette.“

‚Ale“

„Později, ano?“ V jeho hlase zazněl nepříjemně ostrý tón, jaký u něj neznala. Chtěla mu odpovědět, ale z nějakého důvodu se jí sevřelo hrdlo. S rostoucími obavami položila sluchátko.

Dispečink společnosti AirBridge Airlines, mezinárodní letiště Colorado Springs.

Když Judy Smithová zaslechla tříštění nějakého keramického předmětu, vzhlédla a uviděla, jak Verne Garcia vyskakuje z židle a s vykulenýma očima na ni divoce gestikuluje. Doběhla k němu a Verne zakryl sluchátko. Rozbitému šálku na podlaze ani krvi ve vlastním obličeji nevěnoval pozornost.

Judy, máme obrovský problém. Devadesátka odstartovala a druhého pilota nechala na letišti!“

Judy několik vteřin bezradně postávala a přemýšlela, jak mohl Garcia překroutit slova tak, že dávala tak podivný smysl.

„Devadesátka odstartovala a druhý pilot nechal něco na letišti?“

„Ne, ne, ne! Kapitán i s letadlem je ve vzduchu. Na letišti zůstal druhý pilot. A pokud víme, k žádné prohlídce letadla taky nedošlo. Mám ho tady na telefonu. Je na letišti v Durangu a je naprosto zmatený.“

„Který druhý pilot? Ten z posílené posádky, který letěl v kabině cestujících?“

„Druhý pilot, stanovený pro tenhle let. Je na letišti v Durangu a čeká na lince osm. Letadlo letí bez něj.“

Jak se to sakra mohlo stát? Druhý pilot? To je pitomost!“

Já si nedělám srandu, Judy. Prosím tě, vem si ten telefon.“

„Tady je vedoucí řízení letového provozu. Kdo je to?“

„Druhý pilot David Gates, madam.“

„Kde jste?“

„V Durangu. Na zemi. Letadlo odletělo beze mě. Pokud vím, jediný pilot na palubě je kapitán, a netuším, proč odletěl, pokud k tomu ovšem nebyl přinucen.“

„Přinucen? Myslíte, že jde o únos?“

„Neumím si to jinak vysvětlit.“ Hlas na druhém konci byl ustaraný a poznamenaný panikou. Mladý pilot přerývaně popsal svou cestu na jižní konec letiště a šok ze zjištění, že letadlo bezprostředně po jeho návratu k letištní budově začalo pojíždět.

„Tak počkejte, nebyl tam žádný mechanik?“

„Ale byl tam mechanik. Mají tam údržbářskou dílnu, ale ten Gus, kterého jsem měl přivést, zemřel před několika lety, takže jsem nebyl schopný najít někoho, kdo by se na ten motor podíval, a když jsem se vrátil, já a ještě jeden cestující už jsme jen viděli Kena s letadlem na konci ranveje.“

„Nechal tam ještě jednoho cestujícího?“

„Ano, madam. Hned vám ho dám. Jeho žena zůstala v letadle a je velice rozrušená.“

„Kdy to letadlo odlétlo?“

„Nejvýš před pěti minutami.“

„Okamžik!“ Judy se obrátila k Věrnu Garciovi. „Zavolej mi na dispečink do Albuquerque. Zjisti, jestli mají na radaru devadesátku a kam letí. A dej mi šéfa.“

Jasně.“ Verne Garcia se odvrátil a na svém telefonu začal vyťukávat číslo, zatímco Judy pokračovala v rozhovoru s otřeseným Davidem Gatesem.

Jmenujete se David, viďte?“

„Ano. David Gates.“

„Dobře, Davide. Nevšiml jste si, že by někdo proklouzl na palubu?“

„Ne. Když jsem letadlo uviděl, už pojíždělo na start. Ale na rampě nebyla žádná ochranka. Na palubu se mohl dostat kdokoliv. Bylo tam pár zaměstnanců letiště, ale těch jsem se neptal.“

„Davide, tohle je strašně důležité. Proč si myslíte, že to letadlo bylo uneseno?“

Jiné logické vysvědení neexistuje. Žádný rozumný člověk by neodletěl s letadlem určeným pro dva piloty bez druhého pilota, pokud by ho k tomu někdo nepřinutil, nebo pokud by nebyla válka a někdo po něm nestřílel.“

Judy v duchu rychle probírala možnosti. Druhý pilot má pravdu. Žádné jiné rozumné vysvědení neexistuje. Pokud letadlo vzlédo bez druhého pilota, pak muselo být uneseno a oni mají obrovský problém.

„Co mám dělat?“ zeptal se Gates.

„Dejte mi číslo, na kterém teď jste, a zůstaňte tam a… zatím o tom s nikým nemluvte.“

„Nebojte se, nebudu! Chcete mluvit s tím cestujícím, který tu taky zůstal?“

„Řekněte mu, že ještě zavolám. Teď ne.“

„Dobře, ale on má vážně velké starosti. V tom letadle je jeho žena.“

Judy položila sluchátko a podívala se na Věrna Garciu, který naléhavě mluvil do svého telefonu. Začali se tu scházet i dispečeři, kteří neměli službu, a horlivě se snažili zjistit, co se děje.

Otočila se, aby zjistila, kdo je volný, a pak ukázala na toho nejbližšího.

„Jime, zavolej mi FBI a přidrž mi je, než se dostanu k telefonu. Jeriy, jdi k mému stolu a najdi tam manuál pro stavy nouze. Zaměř se na postup v případě únosu. Rašíde, řídíš nějaký let?“

„Ne. Co potřebuješ?“

„Zavolej šéfpilota, provozního ředitele a tiskovou mluvčí a informuj je.“

„O čem, Judy? Já nevím, co se děje?“

„Promiň. Tak dobře, pojďte všichni sem. Problém je následující.“

Oblastní středisko řízení toku letového provozu, Albuquerque, 10:50 h

Řídící letového provozu Avis Bairová se znovu napila kávy a znovu zkontrolovala letovou hladinu letu 90 společnosti AirBridge. Bylo jasné, že pilot dosáhl letové hladiny dva jedna nula, tedy jednadvaceti tisíc stop, již držel nad prostorem Four Corners mezi severozápadním Novým Mexikem a severovýchodní Arizonou. Přihlásil se obvyklým bezvýrazným, hlubokým mužským hlasem. Je zvláštní, pomyslela si, že nouzový odklon s přistáním v Durangu trval jen tak krátce. Ale o devadesátku bylo zatím postaráno a Avis se mohla věnovat sblížení letadel společností American a United, z nichž jedno předlétalo druhé ve stejné výšce, přičemž obě směřovala do Los Angeles. Pilot prvního letadla byl skutečný slimák a letěl příliš pomalu.

Avis se chystala stisknout dačítko vysílačky, když jí do ucha nečekaně zazněl poplach. Současně se na obrazovce radiolokátoru hned vedle uvedení cíle letu AirBridge 90 rozblikal kód, který v praxi ještě neviděla.

7500!

Zjevná chyba, pomyslela si, ale i v tomto případě musela dodržovat předepsaný postup. Když se podívala doleva, jestli pípající alarm neupoutal něčí pozornost, stoupla jí hladina adrenalinu.

Neupoutal. Nikdo se na ni nedíval.

Avis se naklonila blíž a znovu pozorně prostudovala blok údajů na monitoru, aby se přesvědčila, že jí opravdu sděluje to, co si ona myslí.

Sedmpětnula-nula.

Stiskla tlačítko vysílačky. „Volám AirBridge devadesát, tady je středisko Albuquerque. Na vašem transpondéru mi bliká sedm pět nula nula, pane. Je to tak správně?“

Při čekání na odpověď se jí prudce rozbušilo srdce.

„Správně. Vložil jsem to tam záměrně. Mám v kokpitu nezvaného hosta.“

Avis se opřela, zcela zahlcená adrenalinem. Tak je to pravda! Ona je to skutečnost! Kód sedm pět nula nula znamenal únos, a tohle bylo dopravní letadlo.

Otočila se v židli a zavolala na inspektora. Pak se obrátila zpátky ke své obrazovce.

„Rozumím, AirBridge devadesát, kód sedm pět nula nula je platný. Udržujte prosím letovou hladinu dva jedna nula a zůstaňte na příjmu.“

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 10:55 h

Přestože se Annette chvěly ruce, snažila se při obsluhování cestujících první třídy skrývat své obavy. Když se vrátila do kuchyňky, aby si všechno promyslela, slyšela, jak Ken Wolfe ubral plyn a z reproduktorů se ozval jeho nervózní hlas.

„Přátelé, hlásí se vám kapitán. Máme pro vás dneska malou prémii. Vím, že do Phoenixu se dostaneme se zpožděním, ale protože dispečink nás cestou na letiště ve Phoenixu ještě zpomaluje a protože nás posílá přes utažské Monument Valley, dostali jsme povolení sestoupit, abychom se mohli pokochat výhledem. Do Phoenixu vás dopravíme, hned jak nám to povolí, ale mezitím si užívejte výhled na údolí, které se pod nám i objeví asi za pět minut.“

Annette zdvihla z vidlice sluchátko interního telefonu a stiskla dačítko pilotní kabiny. Ken reagoval okamžitě.

„Kene, musím s tebou mluvit.“

„Tak mluv, Annette.“

„Osobně.“

„Proč?“

Jako tvá vedoucí palubní průvodčí chci jít do pilotní kabiny a okamžitě s tebou mluvit. Kene, co se děje?“

‚Annette, teď by to mohlo být poněkud obtížné. Co přesně ti dělá starosti?“

Opřela se o přední dveře se sluchátkem přitisknutým k uchu a napadlo ji, jestli nemá nějaké paranoidní přeludy. Možná, že její obavy jsou naprosto směšné, ale faktem zůstává, že pokud jí kapitán odmítá přístup do pilotní kabiny, znamená to, že před ní něco skrývá. Začínala propadat panice. Věděla, že je Ken Wolfe náladový a odtažitý, ale nebyl to typ, který by personálu bránil vstupu do pilotní kabiny. Příčin mohlo být několik, a žádná z nich nebyla příliš povzbudivá.

Co když ten pilot na pravém sedadle letí nezákonně a Ken nechce, abych to věděla? To bychom byli v ohrožení. Musela bych něco udělat.

„Kapitáne, nechte mě prosím promluvit s Davidem.“

Nastalo mrazivé ticho. Jestliže byl David na sklopném sedátku místo na sedadle druhého pilota, mohl to popřít, aby chránil kapitána i sebe.

V dopravním letadle bylo zakázané, aby pilot z jiné společnosti seděl na sedadle kapitána nebo druhého pilota.

„Má moc práce, Annette. Promluví si s tebou později.“

„Hned, prosím. Chci s ním mluvit hned teď. Nebo není na pravém sedadle? Kene, sakra, řekni mi pravdu!“

Nastala další dlouhá odmlka a pak cvaknutí přepínacího tlačítka. Kenův hlas byl náhle jiný, pronikl do něj autoritativní tón.

„Tak dobře, Annette. Máš pravdu. Dobře mě poslouchej, protože jsem pod určitým tiakem. David tu není.“

„Ccor

Je tu někdo jiný, kdo trvá na tom, že nám bude sám diktovat, kam máme letět.“

Annette zavřela oči a pokoušela se najít lepší vysvětlení než to, které se jí teď dralo na mysl.

Na nic jiného však nepřišla. Musela vyslovit tu otázku, jinak by ji ta slova zadusila. „Kene?“

‚Ano?“

„Byli jsme… byli jsme uneseni?“

Další nekonečná mrazivá odmlka.

„Přesně tak, Annette. Došlo k tomu v Durangu. Zničehonic vpadl dovnitř, zabouchl za sebou dveře a přiložil mi k hlavě pistoli. Bylo to tak, vidte?“ Annette slyšela, jak ztišil hlas, když oslovil člověka na pravém sedadle.

„Bože, Kene. Je sám?“

„Ano, a zrovna na mě míří, abych ukončil tenhle hovor. Přikázal mi, že to nesmíš říct cestujícím. Prý nikomu neublíží, ale musíme letět, kam chce on.“

„Kam? Na Kubu?“

‚Já nevím, Annette, zatím nad Monument Valley. Chce to údolí vidět zblízka. Pak mi řekne, kam dál, a já to řeknu tobě. Mezitím o tom s nikým nemluv.“

„Ani s Bev a Kevinem? Ti by měli vědět, co se děje.“

„Ne. Budu poslouchat na téhle frekvenci, stejně jako on. Nesmíš jim to říct. Podle jeho pokynů jim nesmíš říct nic.“

„Je to ten člověk ze sedadla 18D, Kene? Ten, co jsi ho k sobě pozval? Jmenuje se Beck.“

Kapitán neodpověděl.

„Kene? Jsi tam ještě?“

Cvaknutí jí prozradilo, že přerušil spojeníPodívala se na telefon, jako by to byla časovaná bomba, pak pomalu položila sluchátko a zkusila si představit muže ze sedadla 18D jako únosce.

Nesedělo jí to. Na únosce měl příliš mladý obličej a příliš hezkou ženu vedle na sedadle 18E.

Annette vešla do kuchyňky a zatočila se jí hlava. Zatáhla za sebou závěs a mlhavě si uvědomila, že klesají. Hlavou jí vířily myšlenky.

Z malého okénka kuchyňky viděla, jak se k nim přibližuje poušť, a ovládly ji paralyzující pocity bezmoci a zmatku. Hlavou se jí stále dokola honila jediná myšlenka:

Co mám proboha dělat?

PĚT

Oblastní středisko řízení toku letového provozu, Albuquerque, 10:58 h

Air Bridge devadesát, sdělte nám prosím své záměry.“

Avis Bairová pustila dačítko a podívala se na vedoucího směny, který upřeně sledoval velký kruhový monitor. Pak ukázal dustým prstem na cíl označený AB90 a zavrtěl hlavou.

Je v osmi tisících a stále sestupuje.“ Obrátil se k Avis. „Tys mu to povolila?“

„Vůbec se mě neptal. Prostě začal sestupovat. Přesunula jsem ho na zvláštní frekvenci a odklonila tři další lety do vedlejšího sektoru.“

„To je vážně divné. O co mu sakra jde?“

„Nemám tušení. Nemluví s námi.“

„Co má před sebou, Avis?“

„Většinou přehledný otevřený terén. Základní nadmořská výška okolní pouště je kolem pěti tisíc stop, ale některé kopce – například Mittens v Monument Valley – z ní vyčnívají i tisíc stop a víc.“

Je stále jasno?“

„Naprosto jasno. Viditelnost je neomezená. Měl by vidět všechny překážky a vypadá to, že sestupuje kontrolované.“

„Zkus se s ním znovu spojit, Avis.“

‚Airbridge devadesát, středisko Albuquerque, kontrola spojení.“

Několik vteřin bylo ticho, ale pak se jim ve sluchátkách ozval šum, který pronikal i do následujících slov.

„Slyším, Albuquerque, tady AirBridge devadesát. Zřejmě se divíte, co to děláme.“

Avis zdvihla obočí, podívala se na vedoucího směny a stiskla dačítko.

„Přesně tak, devadesátko. Vidíme, že sestupujete. Mohli byste nám sdělit své záměry?“*

„Tady můj host si chce trochu užít vyhlídkový let a pak odletět do Salt Lake City. Cestou mi sdělí, co bude chtít dál. Pak to sdělím já vám.“

„Je váš… host… na téhle frekvenci?“‚

Nastala dlouhá odmlka, než to ve sluchátkách znovu zapraskalo.

„Ano, Albuquerque. Je ozbrojený, poslouchá každé slovo a přikazuje mi, co mám říkat.“

„Můžeme pro vás v tomhle okamžiku něco udělat?“

„Když už se ptáte… chce, abyste mu sehnali ministra spravedlnosti Spojených států a dále chce – tedy spíše požaduje, aby mu byli k dispozici okresní státní zástupce ze Stamfordu ve státě Connecticut a náčelník coloradské Státní policie společně s coloradským státním soudcem a federálním okresním soudcem.“

Za Avis se shlukli další tři dispečeři a jejich inspektor. Zatímco si Avis poznamenávala požadavky, vyměňovali si dlouhé nevěřícné pohledy.

„Rozumím, devadesátko. Uděláme, co bude v našich silách. Můžete sestoupit na jakoukoli bezpečnou letovou hladinu nad sedm tisíc stop. Manévrujte opatrně. Sdělte nám, prosím, až se budete chystat nabrat směr Salt Lake.“

„Rozumím, Albuquerque. Udělám, co budu moct.“

Avis se podívala na inspektora. „Už je na lince FBI?“

Postarší tlustý muž přikývl. „Připravují spojení s Washingtonem.“

Dispečink společnosti AirBridge Airlines, mezinárodní letiště Colorado Springs, 10:58 h

Spartánská kancelář, o niž se dělil dispečink a řídící centrum, se v tu chvíli začínala plnit. Šéfpilot a provozní ředitel informovali v rohu prezidenta letecké společnosti, zatímco další zaměstnanci tu bloumali sem a tam a sahali po všech volných telefonech. Na pozadí se čtyři dispečeři snažili udržovat provoz a zároveň jedním uchem pochytat novinky o letu 90.

„Judy, chce s tebou znovu mluvit David Gates z Duranga.“ Judy se odvrátila od skupinky mužů v oblecích a podívala se na Věrna Garciu, který ukazoval na jeden blikající telefon. Zaváhala, ale pak došla ke svému malému pracovnímu stolu a zdvihla sluchátko.

„Dispečink.“

„Slečna Smithová?“

„Tady je dost rušno, Davide. Zůstaňte v blízkosti telefonu. Čekám, že do několika minut se vám ozve FBI.“

Já vím, ale myslím, že byste měla ještě něco vědět.“

„Co?“

„O tom cestujícím, jehož žena je stále v letadle. Nevěděl jsem to, ale Ken ho poslal ven. Sháněl piloty.“

Judy si promnula oči ve snaze porozumět sdělení druhého pilota.

Já to nechápu, Davide. Kdo sháněl piloty?“

„Počkejte… já vám ho dám. To si musíte poslechnout.“

„Tady je Johnny Beck.“

Judy se představila. „Pane Bečku, moc mě mrzí, že jsme vás tam nechali. Můžete mi říct, jak k tomu došlo?“

Zatímco mluvil, Judy si bezmyšlenkovitě čmárala do bloku nekonečný řetěz kruhů a trojúhelníků.

Zničehonic se zarazila.

„Počkejte. O co že vás kapitán požádal?“

„Mluvil jsem s ním v kokpitu a řekl mi, že si zapomněl vyzvednout nový letový plán, a jestli bych mu pro něj nedoběhl.“

„Takže jste odešel z letadla?“

„Ano, madam. Ale v té kanceláři neměl nikdo tušení, o co mu jde, a když jsem se vracel, dveře už byly zavřené a motory běžely.“

„Když jste byl v kokpitu, pane Bečku, nebyl tam ještě někdo jiný, nebo nestál někdo ve dveřích?“

„Ne, byl jsem tam jen já s kapitánem.“

Jste si jistý?“

„Ano.“

‚A co na rampě, třeba hned pod schody?“

„Ne, madam. Když jsem vystupoval z letadla, nikdo jiný nablízku nebyl.“

Judy zavřela oči a tu scénu si představila. Zašel na letiště, poptal se a vrátil se. Šel tam pro letový plán, který nemohl být připravený, když ještě měla probíhat kontrola technického stavu letadla, což ovšem musel Ken Wolfe vědět.

„Jak dlouho jste tam byl, pane Becku?“

„Asi tak tři minuty, nanejvýš čtyři. Madam, v tom letadle… je stále moje žena Nancy. Je těhotná a zřejmě si o mě dělá starosti, když jsem se nevrátil na palubu.“ Hlas se mu nepatrně zlomil, zřetelně v něm zaznívaly obavy a napětí. „Kde jsou teď? Máte jistotu, že se jim nic nestalo?“

Judy v duchu počítala čas potřebný k tomu, aby kapitán vytáhl schody a palubní průvodčí zavřeli dveře, plus čas k nastartování motorů. Tři minuty by jim sotva stačily.

„Pane Bečku, určitě už běžely motory, když jste se vracel?“

„Ano. Ano, samozřejmě. Ale kde jsou teď?“

Judy si uvědomila, že tu otázku skoro nevnímá.

„Promiňte, pane Bečku. Letadlo je na cestě do Phoenixu. Ta situace se vyřeší a vy dva budete zase pohromadě.“* Napadlo ji, že ta lež jí vyklouzla z úst až příliš snadno, ale co tedy měla říct? Vaše krásná žena je rukojmím nějakého neznámého šílence, který nám zrekvíroval jedno z našich letadel?

Ne, prozatím musela stačit lež.

Judy mu poděkovala a zavěsila sluchátko s očima upřenýma na skupinu vysokých úředníků v rohu.

Cítila vnitřní chlad. Rozléval se jí rychle po těle, až jí zeslábly nohy. Musela se chytit rohu stolu a posadit se. V paměti jí zřetelně vytanula slova Věrna Garcii: Wolfe mi připadal nějaký divný, řekl Verne. Vypadal, jako by byl někde jinde, chápeš‘? Měl takový vzdálený, nepřítomný pohled.

Na palubě byli dva piloti a kapitánovi se podařilo oba dostat z letadla.

Proč?

Promnula si oči a zavrtěla hlavou, aby zaplašila dotírající zlou předtuchu.

Ústředí FBI, Washington, D. C., 11:00 h horského času, 13:00 h východního času.

Agent Clark Roberts převzal hlášení o únosu z velitelství Svazové letecké federace ve Virginii a okamžitě začal postupovat podle předpisů, takže nejdřív uvědomil příslušné nadřízené na dislokované stanici v Denveru a místní správu v Colorado Springs. Právě začínal hledat nejbližšího vyjednavače FBI, když mu do dveří nahlédl další agent.

„Máme tu první požadavek. Znáš se dobře s ministrem spravedlnosti Spojených států?“

Roberts se zamračil a přimhouřil oči.

‚Cože?“

„Požaduje spojení s ministrem spravedlnosti, se stamfordským okresním státním zástupcem a s coloradským náčelníkem Státní policie. Taky s nějakým státním soudcem a federálním okresním soudcem.“

„Ale kdo}“

„Únosce.“

„Kecáš.“ Clark Roberts sledoval, jak druhý agent vrtí hlavou. „Nekecáš! Bože. Takové požadavky nasvědčují politickému motivu únosu.“

„Letí do Salt Lake City. Před chvilkou jsem si to ověřil.“

„Máme tam cvičenou agentku.“

Roberts se na kolegu obezřetně zahleděl. „Ženskou?“

Agent přikývl. „Chceš jí zavolat?“

„Kdy jsme cvičili vyjednavačku?“ zeptal se Roberts.

„Máme jich několik, ale tohle není její hlavní práce, Clarku. Nicméně je to vystudovaná psycholožka, a než přišla k nám, tři roky provozovala psychologickou praxi. Náš ctěný zástupce ředitele mě pověřil, abych ti sdělil, že s ní máme počítat.“

Jak se ta dáma jmenuje?“

„Tady je její číslo do Salt Lake. Agentka Katherine Bronskyová. Už jsem jí poslal tvoje číslo. Ve spolupráci s letištní policií připravujeme na letišti jakési velitelské stanoviště, kam by měla zítra bezpodmínečně dorazit.“

Jaké zkušenosti má ta agentka Bronskyová?“

Druhý agent se na Robertse rezervovaně usmál a několik vteřin vyčkal s odpovědí. „Jako agentka pracuje druhým rokem, ale vyjednavačskou školu v Quantiku absolvovala vzhledem k předchozím zkušenostem dřív než normálně. Skončila asi před měsícem.“

„Bože.“

„Třeba přinese jiný úhel pohledu. Nakonec stejně ani nevíme, jestli je únosce muž nebo žena.“

„Bylo by ode mě politicky nekorektní namítat, že minimálně kvalifikovaná žena nemá co vyjednávat s únoscem jakéhokoli pohlaví, takže nic nenamítám.“

„Dobře. Neslyšel jsem tě říct, abych to nikomu neříkal.“

Clark Roberts zavrtěl hlavou. „Za jak dlouho může být to letadlo v Salt Lake?“

„Nejdřív za půl hodiny.“

„Už jsem ti někdy řekl, že je radost s tebou pracovat?“

„Ne.“

„To je dobře. Tak nezadržuj dech.“

Na palubě letu 90, 11:05 h

„Přátelé, znovu se vám hlásí kapitán. Odložte prosím to, co čtete, a podívejte se z okna letadla. Za chvíli se vám otevře pozoruhodný výhled na historické kopce Monument Valley. Viděli jste je v tisících westernů a teď je uvidíte zblízka.“

Annette se znovu podívala do vyděšených očí svých dvou spolupracovníků, kterým právě v zadní kuchyňce sdělila zprávu o únosu. „Musím se tam rychle vrátit, než se podívá kukátkem.“

Bev přikývla a Kevin ukázal na okno. „Nevím, co tenhle výlet znamená, ale rozhodně to chci vidět.“

Annette spěchala uličkou dopředu a málem přeslechla hlas mladé ženy na sedadle 18E.

„Slečno, prosím! Můžu s vámi mluvit?“

Annette se otočila. Překvapilo ji, že se dívá do tváře manželky mladého pilota, který vstoupil do kokpitu v Durangu. Cítila, jak se jí svírá žaludek, a znovu ji napadlo, jestli to může být únosce a jestli do toho jeho žena není taky zapletená.

„Ano?“

Jsem Nancy Becková. Můj manžel šel dopředu, když se kapitán v Durangu ptal, jestli chce někdo vidět pilotní kabinu. Od té doby jsem ho neviděla, takže… bych jen ráda věděla, jestli zůstal v té pilotní kabině.“ Annette se přinutila k úsměvu. „Přesně tam je, paní Becková.“ Mladá žena se usmála a opřela se. Zjevně se jí ulevilo. „Moc vám děkuju.“

Annette přikývla, zaváhala a rozpačitě přešlápla. Rozhodovala se, jak má formulovat otázku, která se jí drala na mysl.

„Paní Becková, váš manžel je…“

„Promiňte?“ Žena se naklonila k Annette se zmateným výrazem v obličeji.

„Promiňte. Zapomněla jsem, co jsem se chtěla zeptat.“

Nancy Becková přikývla a Annette se otočila a vrátila se do první třídy. Mezi prázdnými sedadly vyhlédla z okna. Boeing 737 se lehce pohupoval a otřásal turbulencemi z teplých proudů, vytvářených stoupajícími sloupci horkého vzduchu z rychle se zahřívající pouště pod nimi, ale Annette nebyla připravena na tak šíleně rychle ubíhající krajinu.

Když si sedla na sedadlo u okna, teprve viděla, jak jsou nízko. Strach jí sevřel útroby.

Vlevo směrem k přídi letounu viděla nějakou temnou skvrnu. Ve vzdálenosti asi tří set metrů právě míjeli obrovský kopec West Mitten, jehož vrcholek byl znatelně výš, než letěli.

Bezděčně si rozechvělou rukou zakryla ústa a letadlo se v mírném levém náklonu lomozně přeřítilo kolem úbočí.

Annette se podívala doprava, kde okna zaplňoval jiný kopec, který byl téměř na dosah ruky. Detailně viděla strukturu kamenů na strmé stěně. Při stávající rychlostí letadla téměř nepochybovala o tom, že havarují. Znovu se rychle podívala doleva, kde rozpoznala turistické středisko na hřebeni, a v duchu se připravila na náraz, který nemohli přežít. Ani v duchu nestihla vykřiknout úděsem; jen ji na zlomek vteřiny ochromilo vědomí, že v rychlosti několika set mil v hodině narazí do terénu.

Místo toho se náhle prudce rozeřvaly motory a letadlo se zdvihlo. Okraj údolí přelétli ve výšce korun stromů.

K nárazu nedošlo.

Boeing přeletěl polní cestu, pak dálnici a nakonec začal prudce stoupat a stáčet se doprava směrem od pouště.

Kabinou to náhle zašumělo, jako by všichni najednou vydechli. Annette si všimla, jak členové školní kapely zmateně svírají opěradla v nejistotě, zda se mají bát nebo radovat. Skupina lidí, kteří se léčili ze strachu z létání, vypadala hůř – dvanáct párů vykulených očí na ni pomrkávalo jako letka vyplašených sov a snažilo se odhadnout, jestli je vrchní palubní průvodčí pobavená nebo vyděšená, a přizpůsobit se.

Okrajově zaznamenala nějaké poznámky, ale do vědomí jí pronikl až hlas vzteklého Blenheima ze sedadla 6C, který zpoza závěsu oddělujíčího první třídu vystrčil hlavu právě v okamžiku, kdy vstala a vydala se uličkou dopředu.

„Stevardko, co to tam sakra ten pitomec vyvádí?“

Jen pokrčila rameny, protože jí myslí vířila stejná otázka. Hlas měla stále v zajetí šoku.

Zamířila k nespokojenému cestujícímu. V obličeji byla popelavá.

„Pane,“ pípla. „Pokusím se zjistit, co se stalo. Upozorňovala jsem vás, že máte zůstat na svých místech.“

Mužovo obočí se hněvivě zachvělo. Zjevně se snažil nedat najevo své zděšení. Přikývl, zabořil se do sedadla a začal si hrát s přezkou sedadlového pásu.

Annette slyšela z kabiny vzrušený hovor. Rychle zamířila k internímu telefonu u východu a několikrát prozvonila pilotní kabinu. Bylo jí jedno, jestli rozčílí kapitána nebo únosce.

„Ano?“ ozval se Ken popuzeně.

„Co to proboha znamenalo? Vždyť jsi všechny vyděsil k smrti, Kene.“

„Neměl jsem na vybranou, Annette. Aspoň jsem nás udržel ve vzduchu. Je to příliš složité, než abych ti to teď mohl vysvětlovat.“

„Kene, letadlo je plné traumatizovaných lidí. Vždyť jsme museli letět tak sto padesát metrů nad zemí.“

„Ve skutečnosti sedmdesát.“

„Bože!“ Promnula si spánek a zahleděla se do prázdna.

„Annette, teď chce letět do Salt Lake City, takže to bude klidnější.“

„To doufám. Už víme, co chce?“

„Světový mír, pečené kuře pro každého a smrt zločincům. Ještě nic nevím.“

„Měl bys promluvit k cestujícím, Kene. Naprosto upřímně.“

„Proč?“

„Protože jsou k smrti vyděšení. Stejně jako já. Nevědět, co se děje, je horší než vědět, že nás někdo unesl.“

Jseš si tím jistá? Ty už pravdu znáš, Annette, a uklidnilo tě to?“

Já…“

„Vsadil bych se, že ne.“

„Musíš jim něco říct! Vymysli si něco, co ospravedlní ten sebevražedný let údolím, cokoliv. Dostávám tu otázky, na které neumím odpovědět.“

„Nějak si s tím poraď, Annette. Já můžu dělat jen to, co chce on.“

„Má zbraň?“

„Něco horšího. V zavazadle má údajně plastickou trhavinu. A v ruce drží rádiové odpalovací zařízení, kterému se říká poslední tlačítko mrtvého muže.“

Annette oněměla. Připadalo jí, že už se jí hlas nikdy nevrátí. Už pouhá zbraň by byla dost zlá, zvlášť když byl na palubě jediný pilot. A ještě k tomu výbušnina?

„Co…,“ polkla a odkašláním se pokusila uvolnit sevřené hrdlo. „Co si tady mám počít, Kene?“ Annette se přiměla dýchat. Cítila, jak se jí neovladatelně chvěje bránice.

„V první řadě už mi sem nevolej, Annette. Žádné rozptylování, žádné pokusy otevřít dveře. Mohla bys ho vylekat, a kdyby z nějakého důvodu odpálil tu výbušninu, je po nás.“

ŠEST

Salt Lake City, 11:10 h

Kat Bronskyová si stáhla z hlavy vlhký ručník a osušila si jím zbylé kapky vody z těla. Prohlížela se při tom v dlouhém zrcadle. Pětadvacetiminutová horká sprcha byla možná až přílišným přepychem, ale Kat se po ní cítila báječně, zvlášť když ji předtím prudce vzbudil řinčící budík, který si původně chtěla nařídit až na půl jedenáctou.

„To nebylo špatný, holka,“ řekla si, „to vůbec nebylo špatný.“ Sdačila si pravou rukou mírně vystouplé bříško, prohnula se v zádech a narovnala ramena. „Takhle budu vypadat za dva měsíce, chlapci. Ve dvaatřiceti se ze mě konečně stane sexuální bohyně,“ zasmála se pro sebe.

Těšilo ji, že dieta účinkovala, ale ještě nedostatečně cvičila, a tak se rozhodla, že to v příštím týdnu napraví.

Snad.

Natočila se bokem a pozorně se prohlédla z profilu. Uspokojila ji jak kaskáda oříškově hnědých vlasů, které jí splývaly k ramenům, tak křivka ňader.

Díky včerejšímu nočnímu maratónu rozborů na dislokované stanici FBI měla volné dopoledne s nástupem až ve dvanáct, ale jako na služebně nejmladší agentku na ni čekala halda papírů; zatím však byla z práce stále tak nadšená, že se i na to papírování těšila.

Při otvírání balíčku s novými kalhotkami se podívala na hodiny.

Ježíši, ono už je jedenáct!

Rychleji, než zamýšlela, si natáhla kalhotky, přihladila si je a znovu se podívala do zrcadla, rozhodnuta pominout skutečnost, že si ještě nemůže úplně dovolit nosit něco tak titěrného.

Na poličce ležel její nový pager s dosahem po celých Státech, který jí platil FBI. Jeho přítomnost ji vzrušovala – potvrzovala její status agentky FBI. Usmála se a připnula si ho ke gumě kalhotek. Pak zdvihla ruce nad hlavu a znovu se natočila k zrcadlu.

Dokonalá tajná agentka! Lstivá jako zvláštní komando.

V tom okamžiku pager pronikavě zapípal a Kat lehce nadskočila. Cítila se trochu trapně, jako by ten, kdo jí zprávu poslal, byl svědkem její polonahé exhibice.

Na displeji byl naléhavý vzkaz z ústředí FBI ve Washingtonu a číslo, které měla zavolat. Rychle doběhla k telefonu, který měla na nočním stolku. Poznamenala si základní podrobnosti o únosu letadla společnosti AirBridge a o plánu zřídit velitelské stanoviště na mezinárodním letišti v Salt Lake City.

„Do deseti minut budu v autě,“ řekla svému washingtonskému protějšku. „Zavolám cestou.“

Zavěsila a zaplavilo ji nadšení.

Je tu skutečný případ!

Byla úředně jmenována vyjednavačkou FBI v případě únosu rukojmích. Ta myšlenka jí vyvolala úsměv ve tváři. Položila sluchátko a začala si navlékat nejbližší punčocháče. Při tom už přemýšlela, co si vezme na sebe.

Něco praktického, usoudila. Ano, kalhotový kostým.

Kat sáhla do skříně pro vybraný komplet a okamžitě jí došla vážnost situace. Nadšení z ní rychle vyprchalo. Tohle bylo hodně vážné. Únos letadla vyžadoval veškeré dovednosti a vědomosti, které získala jako psycholožka. Všechno, co udělá, bude pod neustálým dohledem jejích nadřízených i médií. FBI neměl ve svých řadách moc vyjednavaček. Ještě horší bylo, že jediná chyba při jednání s únoscem mohla znamenat smrt všech lidí na palubě.

Kat si oblékla blůzku a v zrcadle viděla, jak se jí při zapínání knoflíčků nezvykle chvějí prsty. Zachvátila ji nejistota, až ji zamrazilo v zádech. Jediné, co mohlo dělit katastrofu od pokojné kapitulace únosce, byl její hlas. Její hlas, chování v kritické situaci a její intelekt. Musí zachovat klid.

Jistě, bojím se. Radši si to přiznám hned. Zhluboka se nadechla a pokusila se soustředit.

Bojím se, ale vím, co dělám.

Kat nechala uplynout několik vteřin a podívala se na hodinky.

Uběhlo už dvanáct minut. Rychle si přetáhla rty rtěnkou, načrtia oční linky, lehce načervenila tváře, popadla klíče a kabelku a zamířila ke dveřím. Uklidňovala ji váha glocku, který vydouval kůži kabelky.

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 11:14 h

„Pane! Pane, prosím vás, posaďte se!“ Když závěsem do první třídy prošel rychlým krokem jeden cestující, Annette vyskočila a zdvihla ruku. Podmračený muž se zastavil u kuchyňky, vytáhl něco z kapsy košile a podržel jí to před očima.

Jsem ze Svazové letecké federace, slečno. Dudley Harris. Musím okamžitě mluvit s vaším kapitánem.‘*

Annette si přečetla jméno na průkazce.

Jsem sice inspektor údržby,“ pokračoval muž, „ale mohu evidovat i porušení předpisů, takže jste povinna mě na požádání vpustit do pilotní kabiny.**

Annette se na něj na okamžik pozorně zahleděla a pak mu ukázala do výklenku u východu. Harris ji následoval.

Annette se zády přitiskla ke dveřím hned vedle panelu s interním telefonem a s prstem na ústech pokynula Harrisovi, ať k ní jde co nejblíž.

„O co jde?“ zeptal se podezíravě.

„Pane Harrisi, musím vám něco říct,“ zašeptala.

Nepatrně se odtáhl. „Promiňte, co jste říkala? Skoro vás neslyším.** Také už ztišil hlas, ale Annette byla stále vyplašená. Znovu mu naznačila, aby si dával pozor, naklonila se k němu a šeptala mu přímo do ucha.

„Pane Harrisi, cestující to nevědí, ale byli jsme uneseni. Na pravém sedadle v kokpitu je únosce se zbraní, který vyhrožuje, že v zavazadlovém prostoru letadla je bomba.**

Inspektor poodstoupil a vykulil oči. „Únosce?** řekl neslyšně.

Annette vážně přikývla a znovu se k němu naklonila.

„Kapitán mi řekl, že únosce odposlouchává interní telefon.**

Harris se zhluboka nadechl a podíval se ke dveřím pilotní kabiny. Pak se znovu obrátil k Annette a ve tváři se mu zračilo zděšení.

„O tom… jsem neměl tušení.**

Pokrčila rameny. „Kapitán mě požádal, abych to nikomu neříkala.“*

V tom okamžiku se letadlem rozlehlo zvonění interního telefonu. Annette se podívala nad sebe a s překvapením zjistila, že volá pilotní kabina. Naprázdno polkla a naznačila gestem Harrisovi, ať počká. Pak zdvihla sluchátko.

„Haló?“

.Annette?“

„Ano, Kene.“

„Slyšel jsem za dveřmi nějaké hlasy. Co se děje? To už zase vyvádí ten parchant Rudy Bostich?“

„Bostich? To ne, kapitáne. Nemyslíš toho člověka z turistické?“ Podívala se zmateně na Harrise a usilovně přemýšlela, co měla znamenat ta kapitánova poznámka na Bostiche. Po chvíli znovu přiložila mikrofon sluchátka ke rtům. „Je tu inspektor Svazové letecké federace, kterému se nelíbil tvůj vyhlídkový let. Chce s tebou mluvit, ale

„Ale tys mu řekla, že jsme byli uneseni, viď?“

„Musela jsem, Kene.“

Na několik okamžiků se rozhostilo naprosté ticho, jak Annette zadržela dech.

‚Je tam ještě?“ zeptal se Ken.

Tiše přikývla, ale pak si vzpomněla, že by měla mluvit. „Ano. Ano, je. Je tady vedle mě.“

„Dostal jsem pokyn, aby se pan inspektor vrátil na místo. Už… už musím končit.“

Annette zavěsila sluchátko a vyřídila vzkaz Harrisovi, který proti ní obrátil obě dlaně.

„Už jdu. Sedím na 12C, kdybyste něco potřebovala.“

„Děkuju, pane Harrisi.“

Inspektor prošel první třídou a zamířil na své místo. Annette osaměla s pocitem naprostého zoufalství, který se jen prohloubil, když se z reproduktorů znovu ozval kapitánův hlas.

„Přátelé, hlásí se vám kapitán. Chci vám něco sdělit. Ještěpřed chvílí jsem vám nemohl říct, že jsme byli přinuceni změnit plány. Nebudu vám nic nalhávat. Byli jsme uneseni a únosce sedí vedle mě a drží zbraň.“

V kabině se ozval tichý hromadný výdech.

‚Ještě horší je, že podle vlastního tvrzení má ve svém zavazadle v nákladovém prostoru výbušninu a u sebe má rádiové odpalovací zařízení. Kdyby výbušninu odpálil, je po nás. Proto bych rád všechny varoval, aby zůstali sedět na svých místech, zachovali klid a za žádných okolností se nepokoušeli nějak zasáhnout. I kdyby se vám úspěšněpodařilo ho přemoct, může tu nálož na dálku aktivovat a je po všem.“

Annette vyděšeně pozorovala stejně vyděšené obličeje cestujících. Během kapitánova projevu se v kabině ozvalo několik výkřiků, ale teď panovalo ohromené ticho.

„Omluvte mě na okamžik, přátelé. Co je?“

Kapitánova otázka už zjevně nesměřovala na mikrofon, jako by poslouchal nějakou únoscovu reakci. V pozadí bylo nezřetelně slyšet hlas únosce, a pak se z reproduktorů znovu ozval Ken.

„Přátelé, mám vás ujistit, že ten pán naprosto nemá v úmyslu ublížit komukoli na palubě, ale kdyby mu někdo nevěřil, bude muset odpálit výbušninu. Říká – Cože? Já vás neslyším.“

Kapitán nechal mikrofon zapnutý a z reproduktorů se každou chvíli ozvalo jeho „jistě“ nebo „dobře“, jak reagoval na pokyny únosce. Annette se otočila a podívala se na dveře pilotní kabiny, skrz které bylo poměrně dobře slyšet. Bezpočtukrát slyšela při přistávání ze sklopného sedátka za pilotní kabinou různé varovné signály, které ji děsily k smrti. A když slyšela varovné signály, možná by slyšela i únoscův hlas.

Dobře si vybavovala hlas mladého muže ze sedadla 18D, toho pilota, který s nimi náhodně letěl. Pokud byl únoscem on, poznala by ho.

Annette se rychle přesunula ke dveřím pilotní kabiny a přiložila k nim ucho, ale v tom okamžiku se opět ozval Ken.

„Promiňte mi to zdržení. Pokusím se vám přesně tlumočit, o co jsem byl požádán. Říká, že své požadavky nám sdělí o něco později. Teď mi přikázal letět do Salt Lake City, kam právě míříme. Říká také – vydržte… vydržte.“

Annette se pokoušela zachytit únoscův hlas, když Ken znovu poslouchal pokyny. Slyšela, jak kapitán každou chvíli říká „jasně“ a „dobře“, ale ani se soustředěně zavřenýma očima se jí nepodařilo zaslechnout druhý hlas.

„Tak už to mám. Přátelé, požaduje určité kroky od vlád určitých zemí, včetně Spojených států, aby se napravilo strašlivé zlo, které bylo spácháno. Ví, že se dopouští těžkého zločinu, ale ten zločin, s nímž se snaží vypořádat, byl mnohem horší. Až mi to dovolí, řeknu vám k tomu víc. Zatím zachovejte naprostý klid a nesnažte se o žádné hrdinské činy. Mohlo by nás to všechny zabít.“

V reproduktorech se ozvalo cvaknutí, ale lidé v kabině stále mlčeli. Annette ustoupila od dveří a vklouzla na sklápěcí sedátko pro palubní průvodčí, když se z kabiny cestujících ozvalo zazvonění. Přemýšlela, proč únosce mluvil tak tiše. Jeho hlas zřejmě zanikl v hluku motorů a proudu vzduchu kolem letadla. Ani poslouchání skrz dveře Annette neprozradilo, s kým – nebo s čím – mají co do činění.

Zvonek z kabiny cestujících se opakovaně ozýval už půl minuty. Tlačítko zuřivě mačkala elegantní dáma se stříbrnými vlasy v deváté řadě, a když se Bev šla podívat, zjistila, že je to vedoucí skupiny cestujících, kteří se tu měli zbavit strachu z létání.

Bev si k ní přidřepla a snažila se mluvit tiše.

„Paní Gatesová, děje se něco?“

Žena se k ní překvapeně otočila. Obočí se jí chvělo. Jediným pohybem ruky si strhla brýle na čtení, které jí zůstaly viset na šňůrce na krku. Rychle se nadechla.

„Samozřejmě! Proboha!“ I v tom rozčilení měla kultivovaný hlas. „Řekla jsem těmto lidem, že to bude klidný let, a zatím je to ošklivá noční můra!“

„To mě moc mrzí

„Nepochybně, ale skutečností zůstává, že jsem čtvrt roku uklidňovala dvaadvacet lidí, z kterých se tu opět staly uzlíčky nervů.“

Když se Bev chystala k odpovědi, naklonil se k paní Gatesové starší pán ze sedadla za ní a chytil ji za loket. „Elviro,“ řekl klidným hlasem, „možná, že jsme tu se ženou prodělali menší srdeční příhodu, ale ohrazuji se proti tomu, abyste mě nazývala uzlíčkem nervů.“

Elvira Gatesová se otočila, podívala se na muže a usmála se.

„Dobře, v tom případě jsem uzlíček nervů já.“

„My všichni tady vzadu to neseme celkem dobře, Elviro,“ dodal.

Jak je to možné?“

„Řekla jste nám, že i únosy většinou končí dobře. Nebo ne?“

„To že jsem řekla?“

„Ano.“

Paní Gatesová náhle přikývla. „Samozřejmě končí většinou dobře, Jacku. Určitě to dobře dopadne.“

Muž ji pohladil po lokti a opřel se. Elvira Gatesová se naklonila k Bev.

Jestli se z toho dostaneme,“ zašeptala, „přihlásím se taky do nějakého kurzu.“

Salt Lake City, 11:27 h

Když Kat Bronskyová zastavovala na třetí červenou v řadě, znechuceně praštila do palubní desky svého postaršího volva a vzpomněla si na svůj slib zavolat cestou na ústředí. Sotva stačila vytáhnout telefon, naskočila zelená. Jedním prstem pravé ruky začala vyťukávat beltwayské číslo, pustila spojku, přidržela si volant kolenem a dvojku zařadila levou rukou.

Když začala sjíždět do vedlejšího pruhu, ozval se varovný klakson.

„Dobrý, klakson ti funguje. Teď vyzkoušej svěda!“ zařvala proti čelnímu sklu, ale dávala si dobrý pozor, aby se nepodívala na rozčileného řidiče. Popadla volant a zajela zpátky do svého pruhu. Telefon si přidržovala mezi bradou a ramenem.

„Víc rukou nemám, to je ten problém,“ zahuhlala.

„Haló? Tomu jsem nějak nerozuměl,“ ozval se zmatený hlas na druhém konci.

Nečekala, že se Washington ozve tak brzy.

„A, promiň. Tady Kat Bronskyová. Jsem na cestě na letiště.“

„Dobře, Kat. Za jak dlouho tam budeš?“

„Tak za deset, za jedenáct minut. Jsi na letištní policejní služebně?“

„Přesně tak. Víš, kde to je?“

„Ano. Už jsem tam byla.“

„Cože?“

„Říkám, že už jsem tam byla.“

„Nějak v tom praská, Kat. Teď už jsem tě slyšel.“

„Co je nového? Víme už něco o únosci?“

Agent jí přetlumočil požadavky, které mu poslalo středisko v Albuquerque, a popsal jí podivný vyhlídkový let nad Monument Valley a opuštění druhého pilota na letišti v Durangu.

Kat zdvihla obočí. „On tam nechal druhého pilota?“

„Podle našich informací ano. A únosce se podle všeho zbavil i dalšího pilota, který tím letadlem cestoval soukromě.“

„To je zvláštní. Ale třeba je únosce taky pilot a nechtěl společnost.“

„To nevíme. Zrovna se pokoušíme o spojení s druhým pilotem. Zatím máme všechno zprostředkovaně.“

„Mohli byste mi oba ty piloty podržet na lince, abych s nimi mohla mluvit, hned jak dorazím?“

„To by snad šlo.“

‚A je samozřejmě životně důležité, abych znala totožnost a profil toho podezřelého, jakmile je získáte.“

„Pochop, Kat, že v tomhle okamžiku vůbec nemáme tušení, kdo to je. Nepopsal nám ho ani kapitán; víme jen, že je to zřejmě muž.“

„Zatím žádné hrozby?“

„Zbraň v kokpitu. To je všechno, co od Svazové letecké federace víme.“

Před ní začal na čtyřproudové silnici zpomalovat obrovský kamion, ale provoz v levém pruhu byl tak hustý, že ho nešlo předjet. Kat prudce zabrzdila. Znovu si musela přidržovat telefon ramenem. Podřadila a v postranním zrcátku hledala mezeru v levém pruhu.

„Sakra. Vydrž.“

Nalevo přejelo poslední auto a ona se rychle zařadila za ně. Když znovu nabrala rychlost, vzala si telefon do ruky.

„Tak jo. Co jsem to říkala… zjisti, jestli bychom v okolí mohli získat nějakou vzdušnou podporu od armády. Nejsou tam nějaké stíhačky, které by ho mohly v případě potřeby sledovat? Předpokládám, že rozhodování v tomhle necháte na mně.“

Další řidič před ní se ji rozhodl zpomalit a Kat mu hbitě udělala myšku zprava.

„Té akci velím já, Kat,“ řekl hlas z Washingtonu. „Znáš roli vyjednavače. Budeme postupovat naprosto standardně. Já i všichni ostatní budeme připraveni ti pomáhat.“

A taky budete okamžitě připraveni to převzít, když si budete myslet, že to ta slepice podělala, pomyslela si.

„Dobře. Zařiď, ať mi někdo podá sluchátko, hned jak se objevím ve dveřích. Spolu si promluvíme až potom. Dneska snad řídí samé mrtvoly.“

„Teď jsem ti nerozuměl. Cos říkala o dnešku?“

„Nic, jenom… že je tu dost hustý provoz.“

„Dobře. Uvidíme se za pár minut.“

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 11:29 h

Pohled na vedoucí palubní průvodčí, která utíkala uličkou dozadu, vylekal každého cestujícího, který zdvihl zrak. V očích se jí zračil strach, obočí prozrazovalo zděšení a z naléhavosti jejího jednání a z celkového chování bylo zřejmé, že nehodlá odpovídat na případné otázky.

Když Annette dorazila dozadu, zatáhla Kevina a Bev do kuchyňky k rychlé poradě.

„Můžeme spoléhat jedině na Kena. Únoscův hlas jsem nezaslechla, takže nemám tušení, o koho se jedná, ale podezírám toho mladíka, který se přihlásil v Durangu, když Ken požádal piloty na palubě, aby přišli k němu do kabiny. Jmenuje se Johnny Beck. Na sedadle 18E sedí jeho žena Nancy Becková.

Bev vykulila oči. „To si děláš legraci, ne?“

Annette zavrtěla hlavou.

Bev se podívala do uličky. „Pomáhala jsem jim se zavazadly nahoru, Bev. Byl strašně milý k manželce i ke mně.“

„To mohl předstírat. A kde vlastně je?“

„Mohl zůstat na letišti v Durangu?“ zeptal se Kevin.

Jak by tam mohl zůstat?“ namída Annette. „Pokud vím, vůbec nevystoupil z letadla.“

Bev zdvihla ukazováček. „Ale jeho žena byla zoufalá, vzpomínáte si?

Myslela si, že vystoupil. Proto jsem tě volala. Ještě před chvílí, po tom oznámení o únosu, byla úplně mimo a já nevím, co jí mám říct. Je k smrti vyděšená, že její manžel je v nebezpečí v kokpitu.“

Všichni tři se podívali k místu, kde seděla Nancy Becková. Bev zavrtěla hlavou. „Buď tam pořád je a ten únosce ho taky drží v šachu zbraní“

„Ptala jsem se, Bev,“ přerušila ji Annette, „a Ken mi potvrdil, že je vepředu. Když jsem chtěla vědět, jestli je totožný s tím únoscem, přerušil spojení. Musí to být Beck.“

Kevin zaskřípal zuby. „Pokud je to tak, já toho parchanta dostanu, když dokážeme otevřít dveře dostatečně rychle.“

„To není naše věc!“ obořila se na něj Annette, ale vzápětí toho ostrého tónu litovala. „Promiň, Keve. To jen, že si nemáme hrát na Ramba.“

‚Annette, vidělas, jak blízko jsme letěli kolem Mittens?“ zeptal se Kevin.

Annette přikývla a Bev se připojila ke Kevinovi. „Bylo to až moc blízko, Annette. Pokud nutí Kena do tak šílených kousků, zabije nás, jestli ho nepřemůžeme.“

Všichni tři se téměř na minutu odmlčeli, než se Annette nadechla a promluvila. „Tak dobře. Pokud je Beck – ten pilot – v tomhle letadle, pak je tím únoscem on. Pokud zůstal v Durangu, společnost už to bude vědět, a na palubu se dostal někdo jiný.“

„Musel,“ řekl Kevin. „Dělal jsem kontrolu cestujících. Nikdo jiný nechybí. Buď je to on, nebo se sem dostal někdo v Durangu.“

„Co budeme dělat, Annette?“ zeptala se Bev.

„Provedeme tajnou akci a zavoláme domů. Vy dva budete držet pevnost tady. Já zavolám z nějakého telefonu, které jsou u sedadel.“

Kevin přikývl. „Ken Wolfe je zkušený. Podrží nás.“

Annette zaváhala a Kevin si toho všiml.

„Co je, Annette?“

Zavrtěla hlavou, jako by setřásala pavučiny. „Ale nic.“

„No tak co je? Napadlo tě něco důležitého?“

Na okamžik se zahleděla Kevinovi do očí a pak se podívala na Bev. „Už… už ve Springs se stalo něco, čemu nerozumím.“ Řekla jim o kapitánově reakci na Rudyho Bostiche i o jeho rychlém zotavení ještě před odletem.

„Proto jsme měli zpoždění?“

Annette přikývla.’Ať už mu na Bostichovi vadí cokoliv, s tím únosem to nemá žádnou spojitost, ale bylo to skutečně zvláštní. Před pár minutami se mě Ken ptal, co vyvádí ten parchant na sedadle 6C, a ujelo mu Bostichovo jméno.“

Annette se vracela uličkou a cítila, jak jí srdce buší v rytmu kroků. Kradmo sledovala otřesené cestující. Někteří se ohlíželi přes rameno, jiní se dívali přímo před sebe, další telefonovali.

Otočila se k dobře oblečenému mladíkovi na sedadle u okna, který měl u ucha sluchátko. Vypadal překvapeně a Annette slyšela, jak někomu na druhém konci říká „Okamžik“.

„Telefony stále fungují, viďte?“

Chris Billings obezřetně přikývl a sevřel sluchátko, jako by čekal, že mu je vyrve z ruky.

„Mluvím… s rodinou,“ řekl a ukázal očima na telefon.

„Řekněte jim, že to dobře dopadne,“ odpověděla Annette a pokračovala v cestě ke kabině první třídy. Sedadla po pravé straně byla až k přepážce neobsazená a Annette si je pečlivě prohlédla. V kuchyňce našla kabelku, ale kartu American Express jako obvykle najít nemohla. Nakonec ji vylovila odněkud z hlubin kabelky a uložila si ji do kapsy sukně. Pak se vydala uličkou zpátky k jednomu z neobsazených sedadel. Z levé strany téže řady ji sledoval velký muž v košili a džínách. Usmála se na něj, přiložila si ukazovák ke rtům a ukázala na telefon.

Přikývl. Pochopil.

Připadalo jí to jako věčnost. Projela kartou čtečku telefonu a čekala na přímé spojení na oddělení pro rozpis posádek. Úzkostlivě upírala oči na dveře kokpitu a snažila se nedomýšlet důsledky.

„Rozpis posádek.“

Annette si přendala sluchátko k druhému uchu, rozhlédla se a snažila se mluvit co nejtišeji.

„Slyšíte mě?“

„Haló. Rozpis posádek.“ Uslyšela obvyklé varovné zapípání, že hovor je nahráván.

„Už mě slyšíte? Tady je Annette Baxterová z paluby letu 90“

„Tak naposled. Tady je rozpis posádek. Je tam někdo?“

„Sakra!“ Annette zavěsila a zopakovala celou proceduru. Ve sluchátku se znovu ozval vyzváněcí tón a hlas.

„Rozpis posádek.“

„Teď už mě slyšíte?“

Jistě. Kdo je to?“

Stručně se představila.

„Voláte z letu 90? Ježíši, Annette, vydržte, spojím vás s dispečinkem. Nezavěšujte.“

Ze sluchátka se snad několik minut ozývaly jen obvyklé šumy. Tiskla si je k uchu a tiše do něj huhlala.

„Tak sakra, dělej!“

Z reproduktorů se ozvalo cvaknutí a Annette k nim bezděčně zdvihla oči. Kabinou se rozlehl hlas Kena Wolfea.

„Přátelé, znovu se vám hlásí kapitán. Únosce mi přikázal, abych se s vámi spojil.“

Na lince se znovu ozval hlas.

„Haló? Je to let devadesát?“

Annette se rychle nadechla.’Ano, tady je Annette, vedoucí palubní průvodčí.“

„Tady je dispečink, Annette, u telefonu Judy Smithová. Co se tam u vás teď děje?“

„Takže přátelé, je mi líto, jestli vám teď způsobím nějaké nepříjemnosti…“

Judy, prosím vás, poslouchejte! V Durangu jsme byli uneseni. Někdo přinutil kapitána, aby vzléti bez druhého pilota, a“

„To víme, Annette. Řekněte mi, co se tam právě teď děje.“

„…ale musím teď přerušit jeden okruh…“

„Hned, ale nejdřív musím něco zjistit. Nenechali jsme jednoho cestujícího v Durangu? Pokud ne, vím, kdo je únosce. Jinak to je někdo zvenčí. Víte to?“

„…který vám vypne telefony.“

Annette si přitiskla sluchátko k uchu v očekávání odpovědi.

„Haló? Judy, slyšela jste mě?“

Pomalu jí docházela kapitánova slova. Když si najednou uvědomila, že jí přerušil hovor uprostřed věty, srdce se jí na okamžik zastavilo. Pomalu si položila sluchátko do klína.

Kabinou se rozlehlo zvonění z kokpitu. Annette vyskočila ze sedadla a rozběhla se k předním dveřím, aby zdvihla sluchátko interního telefonu.

„Ano, Kene?“

„Kde vězíš, Annette? Zvoním na tebe.“

Představovala si, jak únosce naslouchá každému slovu. Její hlas musel znít naprosto neškodně. „Někteří cestující jsou k smrti vyděšení, Kene, a já se o ně musím postarat.“

„Posbírej všechny mobilní telefony na palubě, Annette. A hned.“

„Cože?“

„Mobilní telefony. Všechny. On si to přeje.“

„To bude chvíli trvat, Kene.“

„Tak dělej. Už takhle je dost podrážděný. Až je budeš mít, zavolej mi. A Annette… Má takové zařízení, které vypadá jako tužka, a to vibruje, kdykoli někdo použije mobil, tak je prosím tě upozorni, ať si ho nikdo nenechává. Pokud se někdo pokusí mobil si schovat a použít ho, on to okamžitě pozná.“

SEDM

Ústředí CNN, Atlanta, 11:30 h horského času, 13:30 h východního času

Sekretářka programové viceprezidentky odešla od svého psacího stolu a otevřela dveře ke své nadřízené.

Julie? Omlouvám se, že ruším, ale mohla bych s tebou na okamžik mluvit? Je to naléhavé.“

Julie McNairová přikývla a omluvila se dokonale upravenému mladíkovi, který seděl naproti ní. Odešla za svou sekretářkou do přijímací kanceláře a zavřela za sebou dveře.

„Doufám, že máš dobré zprávy.“

Jistě,“ začala sekretářka. „Nerada tě ruším při přijímacím pohovoru, ale vzpomínáš si na toho uchazeče z Phoenixu před dvěma dny?“

Julie se na okamžik zamyslela. „Křestním jménem Chris, viď?“

„Chris Billings. Je na lince tři a trvá na tom, abych tě okamžitě zavolala k telefonu, protože

„Takhle žádné body nezíská.“

Sekretářka zdvihla ruku. „Počkej. Tvrdí, že má senzační materiál. Je v letadle.“

Julie ukázala na telefon. „Vezmu si to.“

Sekretářka stiskla dačítko linky a podala jí telefon přes stůl.

„Tak copak je, pane Billingsi?“

Jsem jedním z unesených.“

„Rozveďte to.“

Jsem v dopravním letadle, které bylo uneseno. Jedná se o let 90 společnosti AirBridge.“ Jak jí líčil základní fakta, nahnula se nad stůl, sáhla po peru a na zadní stranu obálky načmárala vzkaz: Spoj se s centrálou – ať mi drzí tuhle linku.

Sekretářka si přečetla vzkaz, přikývla a vyběhla z kanceláře.

„Dobře, Chrisi. Voláte z telefonu u sedadla?“*

„Ano, a stojí mě to strašné peníze, ale

„Tím se netrapte, my to zaplatíme. Dám vás do živého vysílání.** Billings ji přerušil.

„Promiňte, slečno McNairová, ale nejdřív se musíme na něčem dohodnout.**

Jeho slova ji na okamžik zarazila. Bylo jí divné, proč by uchazeč o místo korespondenta CNN požadoval peníze předem. Kromě toho by to byla dokonalá příležitost pro hlasovou zkoušku.

‚A na čem bychom se měli dohodnout, Chrisi?**

„Už jste na to místo někoho přijali?**

»Ne.“

„Výborně. Já ho chci. Jsem dobrý, jsem váš nejlepší uchazeč, mám plné zuby lokálních zpráv ve Phoenixu a… prostě to místo chci. Vezměte mě okamžitě za těch platových podmínek, které jste inzerovali, a tenhle materiál je váš.“

„To je určité vydírání, pane Billingsi. Nelíbí se mi „Prosím, slečno McNairová! To není vydírání, tomuhle se říká vyjednávání z výhodné pozice. Předevčírem jsem ji neměl. Teď ji mám. Mohl bych zavolat na jinou stanici a učinit jim tutéž nabídku, ale já nesmírně toužím pracovat pro CNN.“

„Ostatní stanice by vás poslaly do háje.“

„Myslím, že tomuhle nemůžete věřit, stejně jako tomu nevěřím já. Já tady neprodávám reportáž, prodávám sebe. Podívejte se, já jsem zatraceně dobrý novinář, ale ještě jsem neměl příležitost dokázat to na televizní úrovni. Dívala jste se na ty mé reportáže na videu?**

Vzdychla. „Ne, zcela upřímně vám říkám, že skoro všechen čas jsem věnovala těm přijímacím pohovorům.**

„Tak dobře, přijměte mě teď na půlroční zkušební dobu. Stačí mi to ústně. Pokud se vám moje práce bude skutečně líbit, vynechte zkušební dobu a vezměte mě na plný úvazek. Ale hlavně mi dejte příležitost, prosím vás.“

„Nebo tu reportáž nedostanu, viďte?**

„Slečno McNairová, jste profesionální novinářka. Co byste dělala vy?“ Julie McNairová se nad tím zamyslela. Vždycky se ráda rozhodovala pod tlakem. Televizní vysílání je stejně chození po laně bez záchranné sítě, tak o co jde. I kdyby šlápla vedle, půl roku ho k ničemu nepustí a pak si najde někoho jiného.

„Dobře, pane Billingsi, jsme dohodnuti.“

„Chrisi.“

„Chrisi. Jste přijat, Chrisi. Tak dostaneme to do vysílání, dokud to je čerstvé?“

Jsem váš, slečno McNairová. A jsem neustále připravený.“

Dispečink společnosti AirBridge Airlines, mezinárodní letiště Colorado Springs, 11:30 h

Během dvaceti minut se sešlo vedení AirBridge Airlines, aby jmenovalo krizový štáb, zabralo prosklenou místnost vedle dispečinku a povolalo šéfpilota a provozního ředitele. Několik úředníků pobíhalo od jedné telefonní linky k druhé, dva volali z mobilů a prezident společnosti si v rohu šeptal s vedoucím právníkem, takže když vešla sinalá řídící letového provozu, vzhlédl k ní jenom šéfpilot.

Judy zachytila pohled vysokého elegantního muže a zamířila k němu. „Steve? Máš chvilku?“

Kapitán vypadal znepokojeně. Zastával funkci šéfpilota v příšerném roce neustálých finančních tlaků a požadavků vedení na provoz společnosti s minimálním počtem pilotů. I kdyby jeho piloti létali zadarmo, byli by v očích společnosti drazí, aspoň tak to při každé příležitosti prezentoval. Práce ho ničila a následkem nashromážděné únavy měl temné váčky pod očima.

Je něco nového, Judy?“ zeptal se.

Ukázala hlavou směrem k chodbě. „Nemohli bychom… si promluvit venku?“

Kapitán Steve Coberg se ujistil, že ostatní lidé v místnosti jsou zabraní do práce, a pak teprve vyšel za Judy na chodbu a za roh, aby byli mimo dohled.

„Co se děje?“ zeptal se.

Zahleděla se mu do očí a chvíli nic neříkala.

„Steve, jak dobře znáš Kena Wolfea?“

Coberg podezíravě vztyčil hlavu. „Tak je to samozřejmě můj pilot. Kam míříš?“

„Myslím, že už to víš, Steve. Oběma je nám asi jasné, že situace je dost vážná. Já znám Kena celkem dobře z pracovního hlediska. Vážím si ho, ale nemůžu nevidět, že žije pod nějakým dakem, jehož příčiny neznám.“

Steve rozpačitě rozhodil ruce.

„Judy, Wolfe si prožil peklo, než jsme ho přijali. Zůstaneme pň tom, ano? Jeho povahu ovlivňují věci, které v téhle diskusi nejsou důležité.“

„Jaké věci, Steve?“

Obrátil oči ke stropu a odfrkl. Pak bezradně zdvihl ruce a znovu se na ni podíval. „Požádal mě, ať to tady neroztrušuju. Jsou to věci, které mu způsobily velkou bolest. Věci, do kterých dispečinku nic není.“

Judy si chvíli zamyšleně prohlížela jeho boty. Pak se mu znovu podívala do očí. „Zajímalo by mě, jestli ty věci můžou vysvětlit jeho podivné chování.“

Coberg vzdychl.

„Hele, já vím, že je to náladový parchant, ale co to může mít společného s únosem?“

„Na Kena si stěžuje spousta jeho kolegů, viď?“

S odpovědí dlouho váhal. „Víš dobře, že o tomhle mluvit nemůžu.“ Všiml si, jak lehce zdvihla obočí a nepatrně se k němu přiblížila.

„Steve, mluvila jsem s mnoha druhými piloty, kteří s Kenem letos letěli. Všichni říkají, že je to výborný pilot a předpisový kapitán, ale že z něj můžou zešílet. Chceš mi říct, že sis toho nevšiml?“

Jsou ufňukaní piloti, kteří si neustále stěžují na kapitány, Judy. Tomu patrně nerozumíš.“

„Slyšels někdy o společnosti People’s Express, Steve?“

Znechuceně odfrkl. „Příšerná firma. Jistěže jsem o ní slyšel.“

„Tak já jsem u téhle příšerné firmy létala jako kapitánka Boeingu 727, než jsme se v osmdesátých letech položili. Takže tomu rozumím až moc dobře.“

„Promiň, Judy, to jsem nevěděl. Já jsem tehdy létal u Eastern. Vás jsme moc rádi neměli.“

„To chápu. A taky vím, že za tebou chodí utrápení piloti, kteří ti říkají totéž, co mně.“ Začala odpočítávat na prstech. „Popisují Kena jako odtažitého, pološíleného a roztěkaného neurotika, který neodpovídá do vysílačky, je náladový, což už jsi říkal, a z hlediska sestavování posádek nespolehlivý, protože mívá ty náhlé záchvaty nevolnosti. To mi moc normální nepřipadá. Když se to donese ke mně, Steve, donese se to i k tobě.“

Coberg ztrápeně vzdychl. „Proboha, Judy, ten chlap je samozřejmě náladový.“ Otočil se, vrazil si ruce hluboko do kapes a zíral na konec chodby. Pak sklonil hlavu a otočil se zpátky.’Judy,“ řekl tiše, „před čtyřmi lety přišel při automobilové nehodě o manželku. Před dvěma lety mu v Connecticutu unesli, znásilnili, mučili a nakonec zabili jedenáctiletou dcerku. Každý den to bolestně prožívá. Ten člověk ztratil všechno, co mu bylo na světě blízké. Má právo být náladový.“

Judy věděla, že na něj zírá s otevřenou pusou a vykulenýma očima, ale nemohla s tím nic dělat.

„Proboha, Steve!“

„Tak přesně téhle reakci se tu chtěl vyhnout. Proto mě požádal, abych to nikomu neříkal.“

„Věděl jsi o tom, když jsi ho přijímal?“

Coberg zaváhal a pak přikývl. „Z větší části ano. Předtím létal u regionální společnosti na východním pobřeží. Byla součástí Davidsonova impéria malých leteckých společností. Předpokládám, že znáš Toma Davidsona?“

Judy přikývla. Davidson byl na Divokém západě postderegulovaného světa aerolinek známým jménem. Patřil také k největším akcionářům AirBridge.

„Tak pan Davidson mi osobně zavolal a řekl mi o tom. Vysvětlil mi, že vrah se kvůli formální chybě obžaloby dostal na svobodu a že má o Wolfa strach, pokud zůstane v Connecticutu.“ Na okamžik se odmlčel. „Pan Davidson mě požádal, abych Kena Wolfea přijal do AirBridge, a poslal mi jeho materiály. Neměl jsem důvod ho odmítnout.“

Judy se na několik okamžiků pozorně zahleděla šéfpilotovi do očí.

„Byl Ken Wolfe u psychiatra, Steve? Řekl ti o tom něco Davidson?“

Coberg znovu zhluboka vzdychl a chvíli se rozhlížel kolem sebe. Judy, ten chlap je výborný pilot a výborné piloty zoufale potřebujeme. Pokaždé, když zrušíme let, chodí mi stížnosti, protože na ty směšné peníze k nám nikdy nenalákám dost pilotů. Nemůže mě zajímat, jestli dobrý pilot navštěvuje psychiatra nebo ne. To je jeho osobní záležitost.“

„Návštěva u psychiatra? Myslíš, že je to osobní záležitost, když kapitán potřebuje psychiatra?‘*

Jo, krucinál!“

„Ale Steve, pokud sis nevšiml, on létá s našimi letadly. Přepravuje naše cestující. Myslíš, že by měl? Bez ohledu na to, co chtěl pan Davidson, zajímal se někdo o to, že Wolfe potřebuje psychiatrickou pomoc?“

Coberg vzdychl. „Vede tohle někam?“

„Ano.“

„A kam? Povídej!“

Jak se dostal na palubu únosce, Steve?“

Coberg na ni chvíli mlčky zíral a pak pokrčil rameny. „Cože?“

„Ptala jsem se jasně. Jak se dostal na palubu letadla únosce?“

„Sakra, Judy, proč se ptáš mě? O tom, co se stalo, jsi nám přece řekla ty!“

Zavrtěla hlavou. „Ne, já jsem vás jen stručně zpravila o tom, co zatím vím – že letadlo neočekávaně přistálo v Durangu a jeho velení zřejmě někdo převzal, když byl druhý pilot na velice podivné pochůzce, a jediný další pilot, který byl náhodou na palubě, byl taky poslán ven z letadla.“

‚A?“

„A zcela náhodou je u toho problémový kapitán, na jehož náladové chování je tolik stížností, že by daly dohromady pěkný dustospis.“

Judy sledovala, jak Steve přimhouřil oči, narovnal se v ramenou a kousek ustoupil.

Judy, tyhle tvoje závěry se mi nelíbí.“

„Steve, jestli ten únosce číhal v záloze, jak mohl vědět, že naše letadlo nouzově přistane v Durangu? Kdo by plánoval únos v Durangu, proboha? Vždyť tam skoro žádná dopravní letadla nelétají. Položil sis tuhle otázku?“

„To samozřejmě vědět nemohl. Nevěděl to ani kapitán, to znamená, že únosce se rozhodl spontánně. Kdo mohl vědět, že Wolfeovi vynechá motor?“

„Wolfeovi žádný motor nevynechal. On ho vypnul. Vypnul motor a rozhodl se letět do Duranga. Už to chápeš? Rozhodl se sám! On byl jediný, kdo to mohl vědět!“

Steve znovu přimhouřil oči a nakrčil čelo, jako by v tom viděl nějaký rozpor.

„Takže únosce už musel být na palubě.‘“

„Možná ano. Ale jediný další člověk, s kterým jsme mluvili a který se dostal do kokpitu, byl ten pilot, který byl v tom letadle náhodou jako cestující a kterého kapitán dostal lstí z letadla.“

„Lstí?“ Cobergúv obličej prozrazoval naprosté překvapení. Ježíši, Judy, co to povídáš? Chceš mi říct, že únosce je komplicem Kena Wolfea? Hele, Ken je problémový, ale není to zločinec.“

Já nevím, Steve. Já odpověď neznám, ale vím, že tu něco hodně smrdí. A jeden můj člověk, Verne Garcia, mi říkal, jak byl Wolfe dneska ráno roztržitý.“

Coberg se náhle rozhlédl na oba konce chodby a ztišil hlas. Judy, taková neodůvodněná podezření už nikde nerozšiřuj!“

Naježila se. „Když to neumíš vysvětlit ty a neumím to vysvětlit ani já, tak to někomu říct musíme.“

„Ale vždyť nic nemáš!“

„Něco tu nehraje a letadlo pilotuje kapitán, který by nejspíš létat vůbec neměl, a my potřebujeme vědět – oni tam v té místnosti potřebují vědět – s čím tu máme co do činění. A Steve… myslíš si, že tohle tě nedostane do potíží? Zkus si přiznat vinu za to, z čeho tě vinily ty stížnosti.“

Coberg ztěžka oddychoval. Olízl si rty a naléhavě jí zašeptal do ucha: Judy, on mohl lítat, rozumíš? Neměl jsem důvod nechávat ho na zemi. My jsme nic špatně neudělali, jenže ty teď budeš všude chodit a kritizovat mě a nakonec mi opravdu způsobíš potíže. Nezapomeň, že mě osobně požádal Tom Davidson, abych Wolfea přijal.“

‚A to znamená co?“

„To znamená,“ Coberg rozčileně ukázal ke stropu, že pokud má AirBridge vypadat hloupě kvůli tomu, že přijala Wolfea, může za to pan Davidson.“

„Můžeš dokázat, že ti to Davidson skutečně volal?“

Coberg vypadal zaskočeně. „No, to nemůžu…“

„Steve, lidé jako Tom Davidson jsou příliš chytří a mocní, než aby se vystavovali možné kritice. Jestli bude někdo zkoumat naše rozhodnutí Wolfea přijmout, můžeš si být jistý, že Davidson si na žádný takový telefonát nevzpomene.“

Coberg začal protestovat, ale Judy zdvihla ruku, aby ho umlčela.

„Hele, mně nejde o to, abych tě do něčeho namočila, Steve, ale buď jim o Kenovi řeknu já, nebo jim o něm řekneš ty, nebo to uděláme společně. Zapomeň na Davidsona. Řešení leží před tvým prahem.“

V rozpačitém tichu si ji znovu změřil.

„Nemyslíš to vážně, že ne?“ zeptal se nakonec.

„Smrtelně vážně. A uděláme to hned.“

Steve Coberg těžce polkl, zhluboka se nadechl, zamnul si bradu a podíval se směrem k zasedací místnosti.

„Dobře. Tak jo, uděláme to společně.“

„Výborně.“

„Hlavně prosím tě neříkej, že neměl létat.“

Pomalu přikývla. „Steve, já myslím, že na tohle oni přijdou sami.“

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 11:40 h

Annette se zastavila v polovině uličky v turistické třídě a ohlédla se na Bev a Kevina, kteří ji pozorovali od zadní kuchyňky. Bev se na ni povzbudivě usmála, ale Kevin vypadal rozčileně.

Annette se podívala do plastového pyde na odpadky, který nesla. Bylo v něm už asi deset mobilních telefonů a další k nim brzy přibudou, protože poslechla zprostředkovaného rozkazu únosce a požádala palubním rozhlasem cestující, aby se vzdali všech svých telefonů. Řekla jim, že únosce zachytí všechny signály z kabiny cestujících.

Na detektor signálu mobilních telefonů, o kterém mluvil Ken, už viděla reklamy. Skutečně existuje.

„Madam?“ Otočila se k povědomému mladíkovi, který před chvílí telefonoval, a překvapeně si uvědomila, že sahá do jejího pyde pro jeden z mobilních telefonů.

Annette ucukla.

„Pane! Co to děláte?!“

„Musím si jeden půjčit! Jsem reportér CNN.“

„Ne! Proboha, copak jste neslyšel, co jsem říkala? Únosce pozná, jestli někdo použije mobil, dokonce i tady vzadu. Nemůžeme si dovolit ho rozčílit.“

Nemohla se zbavit myšlenky na to, že rozčílí nějakého psychopata v pilotní kabině, který je schopný odpálit bombu, a napadlo ji, jestli je na ní znát, jak je rozrušená.

Chris Billings si ji přitáhl k sobě.

„Vy to nechápete,“ zašeptal. Já se snažím podrobně přiblížit světu, co se tady děje.“

Annette se k němu naklonila, aby ji neslyšeli další cestující. „Proč, pane? Proč je tak důležité riskovat výbuch bomby?“

„Kvůli naší záchraně v Salt Lake. Je životně důležité, aby lidé z FBI znali podrobnosti, jinak by se mohli dopustit osudové chyby.“

Odtáhla se od něj a zavrtěla hlavou. „To nemůžeme riskovat. Nejbezpečnější je přistoupit na jeho hru.“

Znovu se vydala na cestu směrem k první třídě a sebrala pár dalších telefonů, než se zastavila u sedadla Rudyho Bostiche.

Bostich se na ni usmál a podal jí jeden z nejmenších telefonů, jaký kdy viděla.

„Za pár let je nejspíš budou dělat jako chirurgické implantáty,“ řekl a s ustaraným smíchem vložil telefon do pyde. Annette se na něj co nejpříjemněji usmála a snažila se vrýt si do paměti jeho tvář. Přemýšlela o tom, čím mohl tak strašlivě naštvat Kena Wolfa.

Rudy Bostich si přečed její jmenovku a všiml si, jak je stevardka znepokojená.

„Vám něco je… Annette, viďte?“ zeptal se.

Prudce se nadechla, zavrtěla hlavou a pokusila se o úsměv. Byl to velmi nepřesvědčivý výkon a oba to věděli.

Jen… mám starosti, asi jako všichni,“ odpověděla.

„Máte tušení, co ten únosce chce?“

Znovu se pokusila o úsměv. „Zatím ne.“

Bostich se zavrtěl v sedadle a zdvihl prst. „Víte, možná by bylo lepší, kdybyste kapitánovi ani únosci neříkala, že jsem na palubě, protože nevíme, o co jde. Je to čistě preventivní opatření. Skutečnost, že v letadle je budoucí ministr spravedlnosti, by mohla zkomplikovat situaci.“

„Rozumím,“ odpověděla Annette a snažila se tvářit neutrálně, přestože se neubránila vzpomínce, jak v Colorado Springs podala jeho navštívenku Kenu Wolfeovi a jak na ni podivně reagoval.

„Postarám se, aby to únosci nikdo neřekl,“ ujistila ho. Rozpačitě se otočila a zmizela v přední kuchyňce. Když za sebou zatáhla závěs, zalapala po dechu. Z pravé ruky jí stále visel plastový pytel s mobilními telefony, na který už zapomněla. Uložila ho do rohu kuchyňky poblíž pravých předních dveří a v tom okamžiku si vzpomněla na svůj nedokončený hovor s dispečinkem. Zkoušela zjistit, jestli nechali v Durangu cestujícího, ale slyšeli ji?

Zřejmě ne, usoudila, ale i kdyby měli odpověď připravenou, spojení zachovat nedokázala.

Ten kluk ze CNN má pravdu, pomyslela si. FBI musí vědět, co se děje.

Annette se podívala na dveře pilotní kabiny a představila si, že by detektor signálu spustil. Co by únosce udělal, kdyby si myslel, že někdo bez jeho dovolení komunikuje se zemí? Je někde v letadle místo, odkud mohla volat, aniž by aktivovala detektor?

Přiměl by Kena, aby mi zavolal interním telefonem, napadlo ji. Řval by na mě, ať už to víckrát nezkouším. Nic víc.

Annette se ujistila, že závěs kuchyňky je zatažený, sklonila se a vyhrabala ten nejmenší telefon. Byl to ten, který jí podal Bostich. Pak vzala pytel a došla k panelu s interním telefonem.

Ken to vzal okamžitě.

„Mám tu u dveří ty mobily. Chceš je podat do kabiny?“

Já teď odemknu dveře, Annette. Tyje otevři jen tak, aby bylo možné prostrčit ten pytel, a hned je zase zavři. Dívej se jen na podlahu. Říká, že pokud ti uvidí bělma, bude střílet. Nechce, abys ho mohla identifikovat. Rozumíš?“

„Ano, ale Kene, nemohla bych jít dovnitř a promluvit si s tebou?“

„Ne! Chápeš, co po tobě chci?“

Ohlédla se, jestli ji někdo neposlouchá. Žena na sedadle 1C sledovala dveře pilotní kabiny, ale Rudy Bostich byl mimo dohled za přepážkou oddělující prostor u dveří od kabiny první třídy.

„Chápu,“ odpověděla Annette co nejtišeji.

Když uslyšela elektronické cvaknutí zámku, zdvihla pytel s mobilními telefony. Popošla ke dveřím a vzala za kliku, která byla na pravé straně, zatímco závěsy byly na levé. Otevřela dveře asi na třicet centimetrů. Periferně viděla Kenův zátylek v kapitánském sedadle. Prostrčila mezerou pytel a rychle ho pustila na podlahu. Sedadlo druhého pilota nebylo z jejího místa vidět.

Na několik vteřin zahlédla pootevřenými dveřmi další známý předmět a rychle začala zvažovat možnosti: na levé straně hned za dveřmi visela záchranná sekyra.

Dokázala bych se jí zmocnit, než by mi v tom stačil zabránit? napadlo ji. Ale co potom?

Annette co nejrychleji zavřela dveře, přesunula se k panelu s interním telefonem a kolena se jí roztřásla z pouhého pomyšlení, že by někoho napadla sekyrou.

Zdvihla sluchátko a stiskla dačítko.

Jsou tam všechny, Kene.“

„Díky, Annette.“

„Kene?“

Bez odpovědi.

„Kene, prosím tě, odpověz mi.“

Ve sluchátku to konečně cvaklo.

„Co je?“

„Kene, poslouchá nás?“

„Ano, ale už se blížíme k Salt Lake City. Nezbývá nám moc času. Je třeba připravit spoustu věcí a ani já…“ Nedořekl.

„Co, Kene? Co ani ty?“

„Na tom nezáleží. Mám být zticha. Jdi si sednout a připoutej se. Bude to tak snadnější.“

Po zádech jí přejel mráz.

„Co bude snadnější, Kene? Co má za lubem?“

Ken neodpověděl. Slyšela, jak přerušil spojení.

Annette se usadila na sklopném sedátku, zakryla si rukou oči a přitiskla si sluchátko k uchu. Bude to tak snadnější, řekl.

Hlas z reproduktorů ji zmrazil.

„Tady je opět váš kapitán. Všichni na palubě včetněpalubních průvodčích se musí okamžitě vrátit na svá místa a připoutat se. Za žádných okolností nevstávejte!“

Annette vyskočila a přesunula se do přední části kabiny první třídy. Vzápětí ucítila, že se letadlo nenadále začalo naklánět doprava. Tucet cestujících na ni upíral vyděšené oči. Uvědomila si, že se stále naklánějí. Okna na levé straně zaplnil výhled na zalesněná úbočí tisíce stop pod nimi.

Náklon letadla pokračoval!

Annette se pevně chytila schránky pro příruční zavazadla nad sedadly. Chtěla projít kabinou, zkontrolovat pásy a zavolat Kevinovi.

Stále letěli v náklonu téměř devadesáti stupňů. Přímo pod nimi viděla stromy.

Přímo pod nimi!

V oknech na pravé straně se nepřestávaly míhat stromy. Levými okny pronikaly do kabiny sluneční paprsky v podivném úhlu tolika světelnými kužely, kolik mělo letadlo oken.

Co to proboha vyvádí?

Uvědomila si, že se obracejí. Stromy, skály a louky se pohybovaly v šíleném úhlu v horní části oken, obzor se obrátil vzhůru nohama a Annette cítila, jak jí lehknou nohy… vznášela se.

Úplně jsme se převrátili!

Jak manévr pokračoval, v kabině se ozvalo několik výkřiků a vzdechů. Annette si uvědomovala, že vůbec nic neváží. Pravými okny bylo vidět modrou oblohu a obrácené mraky, zatímco v levých se míhaly shora dolů stromy a úbočí kopců.

Slyšela, jak jdou motory do nižších otáček a proud vzduchu je hlučnější. Pak letadlo zrychlilo a na dvou stech sedmdesáti stupních, ve třech čtvrtinách otáčky se mu začal zvedat nos.

Během několika vteřin se do kabiny vrátila gravitace a obloha za okny po obou stranách se vrátila na své místo, jak se Boeing 737 ustálil ve vodorovném letu.

Cvaknutí v reproduktorech Annette sotva slyšela, protože je přehlušovaly doznívající výkřiky cestujících i dukot jejího srdce. Kenův hlas byl napjatý a strohý.

„Přátelé, mám vám vyřídit, že tohle byla pouhá ukázka toho, co by se stalo, kdyby někdo neposlechljeho příkazy. Ať vás ani nenapadne o něco se pokoušet. Zůstaňte na svých místech. Buďte v klidu. Do ničeho se nepleťte, jinak zažijete něco mnohem horšího, než jste právě zažili.“

Dispečink společnosti AirBridge Airlines, mezinárodní letiště Colorado Springs, 11:40 h

Když se spojení s letem AirBridge 90 přerušilo, Judy Smithová si sejmula sluchátka a podívala se na šéfpilota, provozního ředitele a prezidenta společnosti. Všichni tři muži s ní vyšli ze zasedací místnosti poté, co ji z oddělení rozpisu posádek spojili s Annette Baxterovou.

„Co je, Judy? Tak co je?“ naléhal Steve Coberg.

Zavrtěla hlavou. „Ztratila jsem spojení. Můžeme si to přehrát, ale řekla:.Nenechali jsme jednoho cestujícího-, a vtom se spojení přerušilo. Netuším, o co jí šlo.“

Společně se vrátili do zasedací místnosti a Judy si uvědomila, že přísný muž z vedení, v němž poznala jednoho z právníků společnosti, za nimi významně zavřel dveře. Zřetelně slyšela cvaknutí zámku a uvědomila si, že závěsy do zasedací místnosti a do dispečinku už jsou zatažené. Když byli naprosto izolováni, muž se postavil do čela stolu, představil se jako právní ředitel společnosti a podíval se zpříma na šéfpilota.

„Vy jste kapitán Coberg, viďte?“

„Ano, pane.“

Jeho pohled se přesunul na Judy, jejíž jméno vyslovil s otazníkem.

‚Ano,“ odpověděla.

„Dobře. To, co jste nám právě řekli – o těch starostech, které vám dělaly kapitánovy reakce na strašlivou osobní ztrátu, nesmí opustit tuhle místnost. Jakákoli nepodložená spekulace nebo připomínka k emocionální stabilitě jednoho z našich pilotů je čistě soukromá informace, která ve skutečnosti ani informace není. Je to nebezpečná pomluva.“

Judy chtěla něco říct, ale Steve Coberg ji předešel.

„Nemáme v úmyslu to vynášet, pane Wallaci. Měli jsme však pocit, že se jedná o postřehy, s kterými by mělo být užší vedení společnosti seznámeno.“

Právník se napřímil a odfrkl. Ve tváři měl nasupený výraz.

„Ano, skutečně bychom měli zpětně vědět, že tenhle kapitán je ve finančně marginální búhvíkolikamilionové operaci s akciemi letecké dopravní společnosti na vratké burze pouhou neřízenou střelou, která může sotva zasáhnout její pověst.“

Coberg se podíval na Judy a pak rozpačitě zdvihl ruce. „Chcete říct, že jsem tady neměl nic ventilovat? Vím, že jsou to okrajové obavy, ale nechtěl jsem, aby bylo užší vedení… nepříjemně překvapeno, kdyby z nich něco vzešlo.“

„Myslel jste si, že by měl být převeden k pozemnímu personálu, kapitáne?“ zaštěkal na něj Wallace.

„Ne, jistěže ne. Kdybych si myslel, že kapitán Wolfe není způsobilý létat, byl by přeložen.“

Wallace se zamračil. „Přesně o to tu jde, kapitáne. Oficiálně neměl tenhle člověk problémy, které by vás nebo kteréhokoli dalšího zaměstnance této společnosti uvedly v pochybnost o jeho schopnostech, protože“zdůraznil to slovo a zopakoval je – „protože… kdybyste oficiálně měl takové pochybnosti, musel byste ho oficiálně zbavit místa pilota.“

„Pane,“ začal Coberg, ale právník rychle zdvihl ruku, aby ho zarazil.

„Učinit méně než zbavit tohoto prokazatelně problémového kapitána možnosti létat je možné považovat za hrubou nedbalost, i kdyby jeho problémy nakonec neměly co dělat s jeho chováním v případě tohoto konkrétního únosu. Vy lidé z provozu byste si měli uvědomit, že tahle země je plná vzteklých žalobců, kteří jsou schopni vás pohnat před soud při pouhém náznaku toho, že nějaký kapitán není naprosto dokonalý. U soudu nám pak vyčtou do očí každou kaňku, kterou takový pilot udělal v palubním deníku před třiceti lety. Nevěděl o ní možná ani Bůh, ale my jsme o ní vědět měli, takže se nemůžeme vymlouvat na nepodložená podezření, která jsme pojali jen kvůli tomu, že se nějaký zatracený pilot se čtyřmi frčkami nedostatečně usmál na hezkou dispečerku, když si od ní bral ráno papíry.“

„Pane Wallaci, tohle mě uráží!“ ozvala se Judy a snažila se ovládnout hněv, který ji pomalu ovládal.

„A co, má drahá? To, že jste hezká? Ale to je skutečnost. Jste.“

Prezident letecké společnosti James Ryder se nepatrně předklonil a zatahal Jacka Wallace za rukáv saka. „Tak dost, Jacku. Žijeme v devadesátých letech a dívky jsou citlivé.“

„Ženy také, pane!“ odpověděla Judy. „Netušila jsem, že naše společnost podporuje sexuální obtěžování, dokonce ze strany šéfů.“

Ryder vzdychl a omluvně zdvihl ruku. „Promiňte, slečno Smithová. Ženy, jistě. Chtěl jsem říct ženy.“ Opřel se a znovu vzdychl. „Sexuální obtěžování tu samozřejmě nestrpíme.“

Jack Wallace pokrčil rameny. Judy zabubnovala prsty na desku stolu.

„Takže pane Wallaci,“ podívala se na něj, „vy říkáte, že informace, které jsme získali pozorováním posádek, jsme neměli hlásit, takže“

Právník praštil pěstí do stolu, aby ji umlčel.

„Krucinál, slečno Smithová, neexistuje žádná informace, pokud jste se podle ní nezachovali. Chápete to? Kdybyste věděli, kdyby kdokoli z vás věděl,“ ukázal prstem na Judy, pak na šéfpilota a opět na Judy, „že tenhle pilot má skutečné, ryzí, nepochybné emocionální problémy, které zjevně a nade vši pochybnost ovlivňují jeho schopnost bezpečně létat – nejen jeho schopnost opečovávat ega druhých pilotů měli jste ho okamžitě vyhodit nebo přeložit na zem. Takhle by se k tomu postavil soud. Takhle by se k tomu postavila porota. A přesně takhle budou zanedlouho kdákat ti zatracení novináři, i když se nikomu z těch cestujících vůbec nic nestane. Takže pokud jste na tomhle kapitánovi neviděli něco natolik znepokojivého, aby vás to přimělo k jednání, neviděli jste nic a neměli jste co hlásit. Rozumíte? Mezi touhle černou a bílou žádné odstíny šedi nenajdete.“

„Ale co když se nás někdo oficiálně zeptá, jak na nás působil dneska ráno?“ probodla Judy právníka nepřátelským pohledem.

„Kdo třeba?“

„Třeba Svazová letecká federace. Nebo FBI. Nebo soud, před kterým budeme vypovídat pod přísahou.“

Než Wallace odpověděl, počastoval Judy stejně nepřátelským pohledem s příměsí opovržení.

„Nikdy bych vás nenaváděl ke lži, slečno Smithová. Pamatujte si, že jsem to řekl. Ale vždycky vás budu nabádat, abyste si byli naprosto jisti, že to, co vypovíte pod přísahou, se zakládá na nezvratitelných skutečnostech, které vám v tu dobu byly známy, a nikoli na mínění nebo náhodném postřehu nějakého pilota nebo jiného zaměstnance společnosti AirBridge.“

Steve Coberg se znepokojeně zavrtěl. „Ale co písemná hlášení ostatních pilotů?“

Wallace k němu vzhlédl a několik vteřin ho pozoroval. Pak se usmál, krátce sklopil oči ke stolu, a když znovu šlehl pohledem, šéfpilot pod jeho silou ucukl.

Jaká hlášení by to měla být, kapitáne?“

„No“ začal Coberg, ale Wallace ho rychle přerušil.

„Velice by mě překvapilo a znepokojilo, kdybyste vy nebo některý váš nadřízený“ – Wallace se letmo podíval na přikrčeného provozního ředitele – „dopustil, aby se nějaká podobná zpráva dostala do oficiálních archivů této společnosti. Jsem si jistý, že až si je dnes odpoledne půjdu prohlédnout, nic takového tam nenajdu. Nemám pravdu?“

Wallace několik dlouhých okamžiků upíral oči na Steva Coberga, dokud šéfpilot naprázdno nepolkl a nepřikývl.

„Výborně.“ Wallace se podíval na Jamese Rydera, který souhlasně přikývl. „Tím považuji celou záležitost za vyřízenou,“ pokračoval Wallace. „Naše letadlo je pod kontrolou neznámého únosce, který zřejmě násilně překonal přiměřený odpor jednoho z našich nejlepších kapitánů. Na tuto skutečnost bychom se měli zaměřit. Pouze na tuto skutečnost.“

OSM

Ústředí CNN, Atlanta, 11:40 h horského času, 13:40 h východního času

Režisér se naklonil k mikrofonu, aby promluvil moderátorovi do ucha. „Ztratili jsme Billingse. Spojení se přerušilo. Nezbývá nám než čekat, až se znovu ozve.“

Na monitorech režisér viděl, jak moderátor přikyvuje. Čekalo se na konec reklam.

„Z té videonahrávky, co nám tu Billings nechal, jsme udělali jeho fotku,“ pokračoval režisér, „a jeho hlas z telefonu můžeme přehrát.“ Režisérovu pozornost vzápětí upoutal hlas zleva.

„Máš to na pětce, Bobe. Bude to tak dobrý?“

Režisér se otočil, aby se podíval na stěnu monitorů, pečlivě si prohlédl tvář mladého reportéra a obrátil palec nahoru.

„Dobrý, pojedem.“

Moderátor ve studiu vzhlédl a upřel oči do kamery.

„Máme pro vás mimořádnou reportáž, kterou jsme začali natáčet před necelou čtvrthodinou. Jedná se o únos dopravního letadla – letu 90 společnosti AirBridge – z Colorado Springs do Phoenixu se sto třiceti cestujícími a členy posádky na palubě, kde se nachází také korespondent CNN Chris Billings, který s námi ze svého sedadla ještě před chvílí udržoval spojení, dokud nebylo přerušeno.“

Na obrazovce se objevila fotografie Chrise Billingse, který ze záznamu popsal neplánovanou zastávku v Durangu a podivný a úděsný nízký průlet Monument Valley. Pak nenadále oznámil, že letadlo bylo uneseno.

„V tomto okamžiku, Reide, neví nikdo na palubě tohoto letadla, co vlastně únosce chce nebo kdo to může být. Nikdo tady v kabině cestujících si předtím nevšiml ničeho neobvyklého. Kapitán nám sdělil, že únosce na něj v pilotní kabině míří zbraní a že má v nákladovém prostoru letadla výbušniny. Teď vám pustím část kapitánova hlášení, které jsme slyšeli před několika minutami.“

„…Říká, že své požadavky nám sdělí o něco později. Teď mi přikázal letět do Salt Lake City…“

Do toho se znovu ozval Billingsův hlas.

„Vždy po několika větách se kapitán odmlčí; zřejmě poslouchá únos* covy rozkazy. Nejvíce nás vzrušilo, když nám sdělil, co zatím ví o únoscových požadavcích.“

„…určité kroky od vlád určitých zemí, včetně Spojených států, aby se napravilo strašlivé zlo, které bylo spácháno. Ví, že se dopouští těžkého zločinu, ale ten zločin, s nímž se snaží vypořádat, byl mnohem horší. Až mi to dovolí, řeknu vám k tomu víc. Zatím zachovejte naprostý klid a nesnažte se o žádné hrdinské činy. Mohlo by nás to všechny zabít.“

„Takže zatím víme jen to, že jsme byli odkloněni na Salt Lake City únoscem, který chce napravit nějaké zlo

Billingsův hlas se náhle ztratil a na obrazovce se znovu objevil moderátor.

‚Jak už jsme říkali, v tomto okamžiku jsme ztratili s naším korespondentem Chrisem Billingsem spojení. Dozvěděli jsme se však, že únosce požaduje telefonický kontakt s ministrem spravedlnosti Spojených států a nějakým federálním soudcem, patrně po přistání v Salt Lake City. Dodatečně nám zdroj blízký Bílému domu sdělil, že na palubě tohoto letadla je také muž, který má tento týden převzít úřad ministra spravedlnosti. Rudolph Bostich, generální prokurátor státu

Connecticut, cestoval do arizonského Phoenixu na sjezd Asociace amerických právníků.“

Mezinárodni letiště Salt Lake City, 11:45 h

Malý zasedací sál, sousedící s kancelářemi letištní policie, byl v době, kdy přijela Kat Bronskyová, proměněn ve velitelské stanoviště. Když vešla, přivítal ji pohledem od velitelského stolu veterán FBI Frank Bothell, který u Federálního vyšetřovacího úřadu sloužil už třicet let. Právě končil telefonický hovor, a tak jí jen pokynul, ať jde dál.

„Ano… ano, přesně to potřebuju.“ Zakryl dlaní sluchátko a podíval se na Kat. „To je Washington. Už jsem zahájil akci. Za chvíli ti všechno řeknu.“

Usmála se a poplácala ho po rameni. Stěží podačovala obrovský pocit úlevy z toho, že Frank už je na místě. Po cestě ji sužovaly obavy, jak by asi během deseti minut převzala a zorganizovala letiště plné mužských úředníků. Teď má spolehlivou oporu. Frank Bothell byl zároveň tvrdý i laskavý a nepředstírané rád pracoval se ženami, třebaže jim po profesionální stránce nedával žádné úlevy.

Když položil telefon, začal se plně věnovat mladé agentce.

„Tak, Kat, povídej.“

„V první řadě potřebuju znát organizační schéma, Franku. Kdo tomu velí?“

Bothell přikývl. „Pokud jde o místní taktické velení, tak já. A pokud jde o vyjednávání a strategické plánování založené na odhadu únosce, tak ty. Máš k ruce dva další agenty. Já připravím všechno pro přijetí letadla a zajistím koordinaci s těmihle lidmi,“ obrátil se k překvapenému seržantovi letištní policie, který stál vedle něj. Jste Bill, viďte?“

„Ano. Bill Lipsky.“

„Tak dobře. Kat, seznam se s Billem. Bille, to je Kat.“

Rychle si podali ruce a Frank Bothell pokračoval. „Až dojde na jednání s tím, kdo je v pilotní kabině, je to na tobě, Kat. Řekneš mi, co potřebuješ, až to budeš potřebovat, a dáš mi instrukce, co dělat a co ne. Já se budu ze všech sil snažit zajistit, aby všechno probíhalo tak, jak to chceš ty.“

Skousla si spodní ret a přikývla. „Dobře.“

„Kdybys mi ale řekla, že musíme vtrhnout do letadla, budeme potřebovat souhlas Washingtonu. Na cestě je naše zvláštní jednotka, kterou podpoří policie Salt Lake City. Washington uvedl do pohotovosti taky naši jednotku pro záchranu rukojmích, kterou v případě potřeby vyšle. Všechno ostatní můžu zařídit z místních zdrojů.“

„Co nejdřív bych potřebovala mluvit s někým z letadla. Jak to uděláme?“

Bill Lipsky vzdychl. Jede sem člověk ze Svazové letecké federace, který nám s tím pomůže. Až se k nám letadlo přiblíží asi tak na devadesát mil, dá se s ním komunikovat vysílačkou. Na zemi se můžeme na letadlo napojit přes zvláštní pevnou telefonní linku, pokud nám to únosce povolí, nebo se můžeme přes příďový podvozek napíchnout na jejich interní telefon a mluvit s nimi jeho prostřednictvím.“

Kat přikývla. „Nebo bychom jim mohli předat mobil nebo vysokofrekvenční vysílačku. Z hlediska soukromí by byl lepší digitální mobil, pokud by se to nepodařilo přes pevnou linku. Nechci, aby nás média vysílala v přímém přenosu.“

Jistě.“ Bill Lipsky se ohlédl přes rameno a gestem přivolal svého kolegu. „Pro nějaký ho pošlu.“

„Výborně.“ Kat poodstoupila od stolu, o který se předtím opírala. „Franku, než budu mluvit s Washingtonem, co víme o tom únosci?“

„Zatím nic. Naléhavě jsme požádali leteckou společnost o jména všech lidí na palubě, včetně posádky, a jakmile je budeme mít, ve Washingtonu je připravená skupina, která prověří jejich zázemí, minulost a všechno potřebné. Slyšela jsi o tom, že na palubě je reportér CNN? A o tom divokém průletu Monument Valley?“

Kat zavrtěla hlavou a Frank jí podal základní informace. „Reportér byl přerušen uprostřed věty. Zřejmě se dostali mimo dosah sítě radiotelefonů,“ dodal Frank. „Nebo“

„Nebo jim únosce přikázal, ať telefony vypnou, což by bylo dost vážné.“

‚Avíš, že únosce chce mít na lince ministra spravedlnosti a federálního soudce a několik dalších lidí?“

Přikývla. „To jsem slyšela.“ Podívala se svému staršímu kolegovi zpříma do očí. „Netušíš, jestli to nějak nemůže souviset s Wacem nebo s Ruby Ridge?“

„Ne. V tomhle stadiu jsou to všechno dohady.“

„To, že chce zástupce federálních i státních orgánů, by nasvědčovalo čistě politickým motivům. Není žádné výročí jedné z těch katastrof, viď?“

„Ne, aspoň pokud si tu všichni vzpomínáme, Kat. Dneska není žádný takový den, jaké přitahují tyhle šílence. Vedení to prověřuje a tamhle na lince na tebe čeká Clark Roberts.“ Ukázal na telefon. „Ale souhlasím, i já bych se přikláněl k politické motivaci.“

Kat se tvářila neutrálně. Pokud jde o politicky motivovaný únos a únosce má sebevražedné sklony…

Zmocnila se jí zlá předtucha. Jednání s vyšinutými lidmi je něco jiného, než dohadování s politickými fanatiky. V duchu se tiše pomodlila, aby to nebyla ta druhá možnost.

Rychle se rozhlédla po obličejích lidí v místnosti. Frank Bothell byl klidný a soustředěný. Bill Lipsky, mladý vysoký opálený policejní seržant vypadal silně znepokojený, ale několik dalších policistů bylo úplně vyjevených.

A všichni se dívají na tebe, holka, pomyslela si.

Obrátila se k policejnímu seržantovi Billu Lipskému. „No dobře,“ řekla co nejautoritativněji. „Sežeňte mi někdo údaje o množství paliva a doletu. Potřebuju letecké mapy a seznam letišť v okolních státech. A pokud se vám to podaří, opatřete mi manuál pro tenhle konkrétní typ letadla.“

„Zařídím,“ řekl Lipsky.

„Franku, můžeš je popohnat, aby mě co nejdřív spojili s letadlem? Musíme se dozvědět, o co jde.“ Už se začala natáčet k telefonu, ale pak se obrátila zpátky ke svému šéfovi. „A jakmile se dozvíš, kam je na letišti zaparkují, dej mi vědět.“

„Proč, Kat?“ zeptal se Frank a povytáhl jedno obočí.

Usmála se. „Protože důvěru únosce si nezískám přes zeď kanceláře bez oken. V určité chvíli budu muset vyjít ven, aby mě ten chlap viděl.“

„Takže předpokládáš, že ten parchant je muž.“

Zasmála se. „To už parchanti bývají.“

Frank obrátil oči v sloup. „Neštvi mě, Bronskyová.“

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 11:45 h

Hned, jak se letadlo dostalo do normální polohy, se Annette vrátila k panelu s interním telefonem. Ken se ozval okamžitě.

„Musíš pochopit, Annette, že dělám, co mi rozkáže, a dělám to tak bezpečně, jak dovedu. Teď si jdi sednout a modli se.“

„Poslouchá nás, Kene?“

„Ano.“

„Dobře. Pane únosce, řekl byste nám laskavě, co chcete?“

„Annette, ježíšmarjá, co to děláš? Naštěstí ho to pobavilo.“

Dvojí cvaknutí poměrně brzy za sebou prozradilo vypnutí a zapnutí interního telefonu.

‚Annette, vrať se zpátky na své místo a sleduj Bostiche.“

Annette se zhluboka nadechla a stiskla pevněji sluchátko.

„Co je s Bostichem, Kene?“

„Cože?“

„Říkals, abych sledovala pana Bostiche. A já se tě ptám proč. Má s tím něco společného? Nebo se jedná o něco osobního?“

Nastala dlouhá odmlka. „Vydrž… vydrž.“ Jeho hlas se ztišil, když mluvil stranou mimo mikrofon, zřejmě k únosci.

„Můžu jí to říct? Jaký má sakra význam utajovat to před posádkou?“

Po další odmlce se znovu ozval Ken.

„Řekl mi jen tohle:’Celá ta záležitost se týká Rudyho Bostiche. Bostich není ten šlechetný člověk, jakým se jeví.‘ To neříkám já, to říká on.“

„Já tomu nějak nerozumím, Kene. Pokud se to týká jen Bostiche, proč nás unáší všechny?“

„To stačí, Annette! Mám tu ozbrojeného chlápka, který drží odpalovací zařízení k bombě. Nechceme si ho přece znepřátelit, ne? Takže dost. Jdi si sednout.“

„Kene?“

„Hned, Annette. Běž!“

„Dobře. Dobře, už jdu.“

Zavěsila a došla do přední části kabiny první třídy, když se z reproduktorů ozval Kenův hlas.

„Přátelé, všichni palubní průvodčí se okamžité posadí na nejbližší volné místo. Dostal jsem příkaz, abych vám to řekl, posádko. Takže dělejte/“

Odněkud se zničehonic vynořila velká mužská ruka a jemně stáhla Annette na plyšové sedadlo u uličky první třídy. Usadila se a na okamžik zavřela oči, než se podívala na svého zachránce, který jí pomáhal zapnout sedadlový pás.

„Děkuju, pane Bostichi,“ vypravila ze sebe.

Pousmál se. „To nestojí za řeč. Únosce se zřejmě dívá kukátkem z pilotní kabiny.“

Zhluboka, přerývaně se nadechla.

„Co pro vás můžu udělat, Annette? Mimochodem, byl bych rád, kdybyste mi říkala Rudy.“

Annette se k němu natočila a podívala se mu do očí. Její odhodlání zápolilo s momentální nerozhodností. Měla „sledovat“ Bostiche. Mohla s ním v rámci sledování i mluvit? Proč by neměla varovat budoucího ministra spravedlnosti Spojených států, že únosci jde nejspíš jen o něj?

V minulosti prokurátorů se vždycky vyskytují zločinci, kteří je obviňují z nečisté hiy. Možná by měl vědět, o co se jedná.

Koneckonců Rudy Bostich tohle letadlo neunáší, ne?

„Pane Bostichi… Rudy… nevím, jak bych to řekla, ale únosce tvrdí, že celá tahle záležitost se týká jen vás.“

„Cože?!“

„To je všechno, co vím.“

Rudy Bostich naprázdno polkl a podíval se na dveře pilotní kabiny.

„To je nesmysl. Netuším, co má na mysli.“

Annette vzdychla a přikývla. Nespouštěla oči ze dveří kokpitu. „V každém případě to musíme dát na vědomí FBI i mé společnosti.“

Rudy Bostich zrozpačitěl. „Jak?“

Vytáhla z kapsy sukně jeho maličký mobilní telefon a vložila mu ho do ruky. Jeho zmatený výraz spíš cítila, než viděla.

„Myslel jsem, že jste říkala…“

Annette znovu přikývla. Jistě. A myslím, že ten detektor signálu mobilních telefonů taky nejspíš má. Ale podle mě nás nevyhodí do povětří hned při prvním nepovoleném použití.“

Rudy Bostich se podíval na telefon ve své dlani, jako by to byl odjištěný granát. „Myslíte, že FBI už ví, podle toho neplánovaného odklonu do Salt Lake, že tu máme únosce?“

„Určitě,“ odpověděla Annette. „Ale musí vědět přesně, co se tu děje. A já od nich taky potřebuju nějaké informace.“

Jaké myslíte?“ zeptal se.

Vysvětlila mu své obavy z mladého pilota ze sedadla 18D.

„V Durangu jsem ho viděl jít do pilotní kabiny,“ řekl Bostich. „Myslím, že jsem ho taky slyšel scházet po schodech, ale tím si nejsem jistý.“

„Pokud neopustil letadlo, Rudy, tak je tím únoscem on.“

Rudy Bostich zavrtěl hlavou. „Ne. Ne, dobře jsem si ho prohlédl. Je velice mladý, ještě mu není třicet, a vím, že jsem ho nikdy neviděl. Neumím si představit, proč by se mnou měl mít nějaký problém. Musí to být někdo jiný.“

„Máte nějaké nepřátele?“

Zasmál se, ale vzápětí omluvně zdvihl ruku. „Promiňte, přišlo mi to k smíchu. Mám v pracovní náplni stavět lidi před soud a ničit jim život za to, co podle našeho přesvědčení udělali. Po světě pobíhá asi tak sto otrlých zločinců, kteří by si považovali za čest umučit mě k smrti.“

„Říká vám něco jméno Ken Wolfe, Rudy?“ Annette zajímalo, jestli se Rudy s Kenem v minulosti setkali.

„Ken Wolfe? Ne, to mi nic neříká. Kdo to je?“

„To je náš kapitán a mě jen tak napadlo, jestli ho neznáte. To je všechno.“

Rudy Bostich se zamyslel. „Nevzpomínám si. Odkud je?“

„Myslím, že z Colorada.“

„To jméno mi není povědomé, Annette.“

Ukázala na mobil v jeho ruce, aby změnila téma i aby mu připomněla volání. „Můžete to zkusit, Rudy?“

Znovu se podíval na telefon, jako by byl překvapený, že ho stále drží v ruce. „Ano, ale jak se dovolám na FBI?“

Ta otázka ji překvapila. Byl přece federálním prokurátorem.

„Asi vytočíte 911 a požádáte, ať vás přepojí.“

S pohledem stále upřeným na maličký mobilní telefon polkl a pomalu přikývl. „Dobře. Dobře, tak já to zkusím.“

Annette začala vstávat.

„Kam jdete?“ zeptal se.

„Zkontrolovat lidi.“

„Ale Annette, on říkal

„Rudy,“ přerušila ho, „tuhle kabinu mám pořád na starosti a jsem zodpovědná za vás za všechny. Rozdělíme si rizika, ano?“

‚Ale co když odhalí mobilní telefon a vyřítí se na mě z pilotní kabiny?“

„Kdybyste slyšel otvírat dveře kokpitu, schovejte telefon. On nemá žádnou možnost zjistit, odkud ten signál vychází.“

Rudy Bostich pomalu rozevřel telefon a odhalil klávesnici. Annette vyšla do uličky. Musela potlačovat náhlé, zklamání z jeho bázlivosti.

DEVĚT

„Velitelské stanoviště“ FBI, mezinárodní letiště Salt Lake City, 11:50 h

Agentko Bronskyová? Když zvednete sluchátko a zavoláte linku dvacet pět, středisko přibližovacího řízení vám řekne, jestli už s tím letadlem mají spojení.“

Kat ukázala letištnímu policistovi vztyčený palec a obrátila se k technikovi, který připojoval zvláštní telefony.

„Hotovo?“

Přikývl a sejmul si sluchátka. Je to připravené. Bude to nahrávat hovory, a když budete chtít, napojí vám to na linku Washington.“

Usadila se, zhluboka se nadechla, zdvihla sluchátko a stiskla příslušné tlačítko.

„Tady agentka Bronskyová.“

„Středisko přibližovacího řízení Salt Lake. Okamžik, spojíme vás.“

„S kým budu mluvit?“

„Pokud víme, tak s jedním z pilotů. Zadali jsme mu prozatímní kurz a reagoval naprosto profesionálně. Určitě to byl pilot. Můžete mluvit.“

Kat si přidržela sluchátka u ucha. „AirBridge devadesát, jak mě slyšíte?“

Na lince bylo několik vteřin ticho a pak se ozval zvuk zapojovaného mikrofonu.

„Tady AirBridge devadesát. Kdo volá?“ Byl to hluboký a klidný hlas.

„Mluvím s kapitánem?“

Odmlka.

„Kdo volá? Kdo jste?“

Jmenuju se Kat Bronskyová. Jsem agentka FBI a mluvím s vámi prostřednictvím vysílačky střediska přibližovacího řízení. Jsem na mezinárodním letišti v Salt Lake. Teď už prosím můžu vědět, s kým mluvím?“

„Tady je kapitán letu devadesát. Jste obeznámena s naší situací?“

„Nedostatečně, pane. Pochopila jsem, že máte v pilotní kabině nezvaného hosta, který vás odposlouchává.“

‚Je to tak. Signalizovali jsme sedm pět nula nula a on přesně věděl, co to znamená.“

„Vy jste kapitán Wolfe?“

Uplynulo několik vteřin, během nichž Kat čekala, jaký dopad bude mít na kapitána a únosce skutečnost, že FBI už si prověřil posádku.

„Ano. Ken Wolfe.“

„Kapitáne Wolfe, nechce nám ta osoba, která je s vámi v pilotní kabině, sdělit své jméno?“

„Okamžik.“ Hlas z vysílačky se znovu ozval až po dvaceti vteřinách. „Říká, že ne, že nechce udat své jméno.“

„Dobře, kapitáne. My se s tím vypořádáme. Bude se mnou mluvit?“

Další, přibližně stejně dlouhá odmlka.

„Říká, že ne. Prý jen přese mě.“

„Rozumím. Abych vám mohla pomoct, potřebuju v první řadě znát jeho přesné požadavky. Z vašich minulých rozhovorů jsme vyrozuměli, že by chtěl mluvit s různými činiteli, a na tom pracujeme, ale musím přesně vědět, co ještě chce, abychom se pokusili mu vyhovět.“

Tentokrát se kapitán odmlčel na víc než půl minuty.

„Ptal jsem se ho. Mám vám říct, že chce lásku, dobro a mír na zemi, agentko Bronskyová. Chce, aby byli vrazi popraveni za své zločiny, pedofilové izolováni tak, aby nemohli ubližovat malým dívkám a chlapcům, aby byli odhaleni prolhaní prokurátoři a – co bylo to poslední?“

Opětovné vypnutí a zapnutí vysílačky.

‚A aby byli od soudů vyhozeni hloupí soudci, kteří mají rádi zločince. Tvrdí, že všechny jeho požadavky jsou uskutečnitelné, a já dodávám, že bezpečnost všech lidí na palubě závisí na tom, aby bylo všechno beze zbytku splněno. Taky – cože?“

Tentokrát kapitán vysílačku nevypnul a Kat slyšela nějaký vzdálený hlas.

No výborně, kapitáne! pochválila ho v duchu. Teď možná uslyším i to, co říká únosce.

„Takže, agentko… Braskyová, viďte?“

„Bronskyová.“

Jistě, Bronskyová. Říkal, že nemá co ztratit, že je naprosto zoufalý. Je ozbrojený a v ruce drží rádiové odpalovací zařízení, kterým může kdykoliv odpálit výbušninu v zavazadlovém prostoru. Mám vám říct, že další pokyny bude vydávat postupně, a pokud mu v něčem okamžitě nevyhovíte, je po nás.“

No jistě, pomyslela si Kat. Běžný taktický manévr. Únosce hned na začátku hrozí násilím, aby získal dominantní postavení.

„Dobře, kapitáne. Když nechce poslouchat přímo mě, můžete mu vyřídit, že se budeme snažit vyhovět mu podle našich nejlepších schopností a že vás budeme neustále přesně informovat o tom, co děláme. Nechceme, aby byl překvapený nebo dotčený. Dáme mu, co chce, pokud prokáže snahu co nejdřív propustit cestující a posádku a pokud nikomu neublíží. Řekněte mu, že dostane, co chce. My chceme, aby tohle rychle a bezpečně skončilo a aby nikdo, včetně jeho samotného, nebyl zraněn. Myslíte, že tomu rozumí?“

Ken odpověděl téměř okamžitě. „Říká, že rozumí, ale jakýkoliv podraz nebo pokus o podraz bude mít osudné následky. Když bude chtít mluvit s ministrem spravedlnosti a vy mu dáte k telefonu někoho jiného, kdo bude předstírat, že je ministr spravedlnosti, odpálí výbušninu a my – nerad to říkám, ale on na tom trvá – budeme na kusy.“

„Rozumím. Ujistěte ho, že budeme dodržovat slovo i veškeré dohody, které s ním uzavřeme. Když řekneme, že něco platí, tak to platí a plně to podpoří americká vláda. Musí nicméně souhlasit s tím, že nebude netrpělivý a řekne, kdyby měl jakékoliv pochybnosti. Nikdo vás nebude chtít zaskočit, ale může se stát něco nepředvídatelného, co ho vyděsí, a my musíme dostat příležitost rychle to vysvětlit. Souhlasí s tím, že se zeptá, když něčemu nebude zcela rozumět?“

„Přikyvuje.“

„Tak dobře,“ řekla Kat. „Vím, že jste na cestě sem. Víc si toho povíme na zemi, ale ráda bych věděla, co přesně po nás chce nejdřív.“

„Dejte mi telefonní číslo pozemní linky. Chce, abych vám zavolal z mobilu.“

Kat se podívala na technika, který do bloku před ní napsal místní předčíslí a telefonní číslo. Kat ho přečeda.

„Vydržte, já se ozvu.“

Uplynula dlouhá minuta a půl, než se rozsvítila kontrolka na příslušné lince. Kat rychle zdvihla sluchátko.

„Tady agentka Bronskyová.“

„Takže agentko Bronskyová, první pokyn je následující. FBI musí zajet na parkoviště obytných přívěsů jižně od Denveru a obyvatele jednoho konkrétního přívěsu zatknout.“

Kat si napsala adresu, kterou jí nadiktoval.

„Dobře, ale co když tam najdeme víc než jednoho člověka?“

„Okamžik.“

Kat zakryla rukou mikrofon sluchátka a obrátila se k technikovi. „Máte to nahrané?“

Technik rozhodně přikývl v okamžiku, kdy se kapitán znovu ozval.

„Říká, že se máte modlit, abyste tam našli jen jednoho člověka. Je to zavalitý muž. Jakákoliv jiná osoba by pravděpodobně byla oběť únosu.“

„Dobře.“

„A podezřelý musí být převezen do federální vazební věznice na základě obvinění z únosu a vraždy vydaného federálním soudem. Zhruba do hodiny bude jmenována federální velká porota, která vznese formální obvinění. A musí být zaručen řádný proces. Pro přežití všech lidí na palubě je důležité, aby tohle všechno bylo provedeno.“

„Nechce mi sdělit jméno toho člověka, kterého mají zatknout, kapitáne?“

Nastala další několikavteřinová odmlka.

„Znovu opakuje, že v tom přívěsu je pouze jedna člověku podobná bytost. Až ji zatknete, podá vám další vysvědení a dostanete další pokyny.“

„Může nám říct, koho to individuum uneslo a zavraždilo?“

„Ne. Teprve až toho chlapa zatknete.“

Kat se podívala na Franka Bothella, který už se telefonicky spojil s ústředím FBI. Krátce zdvihl obočí a pokrčil rameny. Tomuhle signálu Kat dobře rozuměla. Možná to půjde, možná ne. Zatím musíme zdržovat.

„Kapitáne, řekněte mu, že s tím okamžitě začínáme. Jakmile bezpečně zaparkujete, budeme pokračovat v jednání. Zeptal byste se, jestli nám dovolí natáhnout soukromou telefonní linku přímo do letadla?“

„Zeptám se. Dám vám vědět, až budeme zaparkovaní. A agentko Bronskyová?“

„Slyším vás.“

„Ať vás ani ve snu nenapadne prostřelit nám pneumatiky, zablokovat letadlo nebo nás jakkoliv fyzicky omezovat. Myslí to naprosto vážně.

Tu bombu by v takovém případě odpálil.“

„Rozumím. Kdybyste mě potřeboval, jsem na téhle frekvenci. Jen to oznamte dispečerovi, nebo mi zavolejte z mobilu.“

„Rozumím,“ zněla jednoslovná odpověď.

„Kat?“ dolehl k ní přes malou místnost hlas Franka Bothella.

Kat vstala a podala telefon letištnímu policistovi, který stál poblíž. „Obnovte spojení se střediskem přibližovacího řízení a udržujte ho, prosím. Řekněte dispečerovi, aby vás okamžitě uvědomil, až se mnou bude kapitán chtít mluvit. A tu druhou linku mějte volnou, kdyby mi volal z mobilu.“

Policista přikývl a usadil se na židli, kterou Kat uvolnila, když zamířila k Frankovi. „Co je?“

„Mám na třiadvacítce ty dva muže v Durangu, s kterými jsi chtěla mluvit. A dostal jsem hlášení z oblastního střediska řízení toku letového provozu v Salt Lake, že jim jiné letadlo hlásilo, jak vidělo devadesátku provozovat leteckou akrobacii.“

„Leteckou akrobacii?“

„To je vyšší pilotáž – výkruty, přemety a“

„Já vím, co je letecká akrobacie, Franku. Ale co přesně dělali?“

„Zjevně letí pomalu, a přesto provedli výkrut,“ odpověděl a rukou jí ‚ manévr předvedl.

„Takže už divoce a bez povolení přeletěli nad údolím..začala Kat.

„Já bych spíš řekl, že tím údolím proletěli těsně nad zemí. Letěl pod úrovní vrcholků těch kopců.“

„Dobře, a teď udělal výkrut. Nenapadá tě při tom to, co napadá mě?“

Frank váhavě přikývl. „Ty jsi psycholožka, Kat. Já jsem jen federální polda. Z toho výkrutu bych soudil, že v pilotní kabině došlo ke rvačce.

Ale nevím, co si mám myslet o tom průletu údolím.“ Frank zkoumal její oči. „Ale… ty v tom vidíš něco jiného.“

Přikývla. „To nebyla rvačka. Mohlo to být něco mnohem nebezpečnějšího. Buď tím mohl demonstrovat určité uvolnění, které by v téhle chvíli neodpovídalo charakteru jeho požadavků, nebo se pokusil zastrašit všechny lidi na palubě. Já jsem si jistá jedinou věcí, Franku. Musíme to letadlo dostat na zem a udržet ho tam. Ve vzduchu je nebezpečně nepředvídatelné. Kdyby znovu odstartovali, mohli bychom je ztratit.“

„Co tím chceš říct?“

„Únosce tvrdí, že je zoufalý, a předvedl nám, že převzal fyzickou kontrolu nad letadlem, takže se nebojí techniky. Řekla bych, že se nebojí ani zemřít, a pokud je připravený na sebevraždu, může je v okamžiku sundat.“

„Máš na mysli cílenou havárii?“

„Franku, z deseti tisíc stop to může sedmsetsedmatřicítka navedená do téměř vertikálního letu napálit do země za necelých patnáct vteřin a kapitán nemusí být schopný tomu zabránit.“

„No výborně. Co navrhuješ?“

„Procítěnou modlitbu, aby opravdu přistáli.“

Kat zdvihla sluchátko a napojila se na linku dvacet tři, kde čekalo Durango.

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 11:50 h

Když se Annette znovu posadila, úplně propocený Rudy Bostich zjevně popuzeně zaklapl maličký mobilní telefon a zůstal ochromeně sedět.

„Nemůžete se dovolat?“ zeptala se Annette z vedlejšího sedadla.

Bostich pomalu zavrtěl hlavou.

„Za pár minut by to mohlo být lepší,“ dodala Annette. „Zrovna letíme k Wasatchským horám. Až budeme za nimi, určitě se ocitnete v dosahu vysílače.“

Rudy Bostich vytřeštěně zíral na dveře pilotní kabiny.

„Rudy?“

Bez odpovědi.

„Rudy, nezamlčel jste mi něco?“

Najednou se k ní obrátil s tváří zkamenělou ve zděšeném výrazu.

.Annette, říkala jste, že ten kapitán se jmenuje Ken Wolfe, viďte?“

Obezřetně přikývla. „Ano.“

‚A říkala jste, že je z Colorada?“

Annette se mu pozorně zahleděla do očí. Viděla v nich paniku a po zádech jí znovu přeběhl mráz. „Myslím, že žije v Coloradu, Rudy. Jinak o něm nic nevím.“

„Nemohl… nemohl by pocházet z Connecticutu?“

„Rudy, proč se ptáte?“

„A nemá… neměl… dceru? Neříkal někdy, že přišel o dceru?“

„Myslíte kvůli nemoci?“

„Jakkoliv.“

„Pane Bostichi, vás něco skutečně trápí. Co je to? Řekněte mi to, prosím.“

Bostich svíral opěradlo, až mu zbělely klouby, a díval se přímo před sebe.

„No tak,“ pobízela ho Annette, „já ani nevím, jestli byl ženatý. Slyšela jsem, že ho potkala nějaká tragédie v rodině, a jednou jsem zaslechla, jak říkal, že by si nerad nechal ujít podzim na východním pobřeží, ale nevím to jistě.“

„Pamatuju si ten hlas,“ řekl Rudy. Je to on.“

„Ken Wolfe?“

Bostich přikývl.

„A co je s ním? Jste nepřátelé?“

„Svým způsobem ano.“

Annette zůstala strnule sedět a v duchu si rychle probírala možnosti. Jaká je pravděpodobnost, že by únosce, který nenávidí Rudyho Bostiche, nastoupil do zřejmě jediného dopravního letadla, které pilotuje kapitán, který má vztek na téhož muže?

, Annette?“

Bostichův hlas nepronikl kaleidoskopem myšlenek, které se jí honily hlavou. Annette se postavila a rychle si došla do kuchyňky pro kabelku. Chvíli v ní šátrala, až v jedné postranní přihrádce nahmáda samostatný klíč. Pak vyšla zpoza závěsu. Cítila na sobě Rudyho pohled, ale nepodívala se na něj. Věděla, že je přimražený k sedadlu a že se bojí zasáhnout.

Už několik minut se z reproduktorů neozvalo žádné hlášení a z pilotní kabiny žádné podezřelé zvuky. Podle všeho to vypadalo, že se jedná o zcela normální let, a právě tenhle zjevný poklid ještě víc posiloval její obavy.

Annette došla ke dveřím pilotní kabiny a neslyšně sáhla na kulovou kliku.

Velice pomalu a velice jemně jí otáčela, až se klika zarazila. Nesmírně pečlivě nasměrovala klíč a zasunula ho do zdířky. Pomalu, hodně pomalu ho zatlačila, až zuby zapadly do příslušných drážek. Přes hluk letadla nebylo nic slyšet.

Konečně už klíč dál zadačit nešlo.

Jestli se mýlím, můžu dostat kulku do hlavy.

Ta myšlenka ji na okamžik zarazila a přiměla k opětovnému logickému zamyšlení.

Ne, já vím, že se nepletu. Ale musím se přesvědčit na vlastní oči.

Annette se podívala dolů. Klíč byl ve správné poloze.

Bože, jak to udělám? Mám ty dveře prudce rozrazit, nebo pomalu otevřít?

Uvědomila si, že kdyby je pomalu otvírala, mohly by několik vteřin vydávat zvuky. Výhodu překvapení si může uchovat jedině tehdy, když je prudce rozrazí.

Boeing 737 vletěl do krátké turbulence a Annette se opřela ramenem o dveře záchodu.

Teď!

Rychle otočila klíčem. Ucítila, jak povolila západka, a rozrazila dveře.

Ken se prudce otočil, a když uviděl Annette, ve tváři se mu objevil překvapeně vyděšený výraz.

Zůstala ochromeně stát s otevřenou pusou a hledala slova. Ken seděl na levém sedadle, jak očekávala.

Pravé sedadlo bylo prázdné.

„Co to sakra vyvádíš, Annette?“ zeptal se Ken, který rychle rudnul v obličeji.

Naprázdno polkla. „Otázka je, co to vyvádíš ty, kapitáne.“

Ken se pousmál, na okamžik se obrátil k přístrojům na palubní desce a vzápětí zpátky k ní.

„Podej mi ten klíč od kokpitu, Annette. Pak vycouvej, zavři za sebou dveře a zavolej mi interním telefonem.“

Prudce oddychovala a točila se jí hlava. Vlastní hlas jí zněl vzdáleně.

„Kene, to, co tady předvádíš, děsí nejen“

Přerušil ji jeho řev. „Udělej, co ti říkám! S tou výbušninou jsem nekecal.“

Viděla, jak levou rukou pouští ruční řízení. Vzápětí jí ukázal malý černý předmět, který připomínal dálkový ovladač k alarmu auta.

„Tohle je odpalovací zařízení, Annette. V mém kufru v zavazadlovém prostoru je skutečná plastická trhavina. Když bych byl zneschopněn a na vteřinu ji pustil, je po všem. Došlo by k výbuchu. Kromě toho na palubě další pilot není. Takže pokud mě někdo zkusí přemoct, všichni zemřeme. A teď vypadni!“

„Kene, proč? Proč tohle děláš?“

Jdi, krucinál. Jdi! Zavolej mi interním telefonem.“

Annette mu podala klíč, překotně vycouvala a poctivě zabouchla dveře.

Rukou si zakrývala ústa a třásla se po celém těle.

Chvíli postála a pak se obrátila k panelu s interním telefonem.

„No tak, Annette, už se zklidni.“

„Já to nechápu,“ začala rozechvělým hlasem. „Ty… unášíš vlastní letadlo? Proč, Kene? Proč? Co tvá kariéra?“

‚Annette, ty po mně chceš odpověď a já nejsem připravený ti ji dát. Ale měl bych otázku. Víš, kdo ten hajzl v první třídě ve skutečnosti je?“

Ta slova k ní zpočátku nedolehla. Příliš ji zaměstnávala otázka Proč?, na kterou se snažila najít nějakou rozumnou odpověď.

„Cože?“

„Víš, kdo je Bostich?“

„Ano. Zřejmě budoucí ministr spravedlnosti Spojených států.“

„Pokud tomu nezabráním.“

Ta slova ji zamrazila.

„Jak to myslíš, Kene?“

„Příčinou tohohle všeho je Bostich, Annette. Ať se stane cokoliv, nezapomeň na to.“

Byla naprosto ohromená. Kapitánova slova jí připadala nesmyslná.

„Co máš proti panu Bostichovi?“

„V mé přítomnosti neříkej tomu zvířeti pan, rozumíš? Tohle všechno zavinil Bostich. Vysvětlím ti to později – všem to vysvětlím. Zatím na toho všiváka dávej dobrý pozor. V tomhle má prsty on. Je to zločinec! Neobsluhuj ho. Nic mu nedávej. Nebav se s ním. Jen tomu parchantovi řekni, ať se nehne z místa, jinak ho kapitán na místě zatkne a únosce ho zastřelí.“

„Únosce? Ale vždyť únosce jsi ty, Kene.“

„O to jde, ne?“

„O co jde? Proboha, o co jde? Já to vůbec nechápu. Nechápu, co chceš.“ Ucítila na tvářích slzy.

Pilotům se má věřit. Piloti nenapadají své posádky. Kdyby tomu nevěřila, nestrávila by čtvrt století ve vzduchu.

Tohle je snad zlý sen!

DESET

„Velitelské stanoviště“ FBI, mezinárodní letiště Salt Lake City, 12:10 h

Agentka Kat Bronskyová položila sluchátko a zůstala ochromeně sedět. V duchu stále slyšela hlas opuštěného druhého pilota z Duranga. Jeho líčení kapitánova podivného chování v Colorado Springs do ní zaselo semínko strachu, které v ní našlo úrodnou půdu.

Rozhlédla se po místnosti o velikosti osm krát deset metrů s různými pracovními stoly. Nad telefony a počítači se skláněli agenti a vcházeli sem a vycházeli odsud letištní policisté s různými vzkazy. Všichni se horečnatě chystali na přílet uneseného letadla.

Všechna přípravná opatření vypadala až příliš dokonale. Kat bezděčně bubnovala prsty na okraj stolu, v duchu si je probírala a snažila se přijít na to, co jí v tom všem nehraje. Naučila se důvěřovat svým instinktům a intuici, které ji zřídka zklamaly. Teď však byly v sázce lidské životy. Doufala, že sebere odvahu naslouchat sama sobě.

Náhle se předklonila, popadla sluchátko, vyťukala linku střediska přibližovacího řízení a požádala dispečera o spojení s AirBridge 90. Pak se obrátila k Franku Bothellovi.

„Franku, chceš si to poslechnout? Ráda bych si s ním znovu promluvila.“

Otočil se a pomalu přikývl.

Hlas Kena Wolfea se ozval během půl minuty.

„Kapitáne, tady je agentka Bronskyová. Mí nadřízení mi přikázali, abych si promluvila přímo s únoscem. Dejte mi ho, prosím.“

Kat letmo zahlédla, jak Frank zdvihá obočí.

Odpověď z pilotní kabiny uneseného letadla přišla téměř okamžitě. „Ne.“

Kat chvíli zamyšleně bubnovala prsty na sluchátko. Frank Bothell se soustředěně nahnul nad stůl a tiskl si sluchátka k uším. Zachytil její pohled a svraštil čelo, ale Kat se podívala jinam, aby ji neodrazoval.

„Kapitáne, ze svého výcviku víte, že při únosu dopravního letadla ve Spojených státech jsme povinni potvrdit si co nejpřesněji přítomnost únosce a veškerých zbraní. Zatím jsem slyšela jen váš hlas, a protože vím, že únosce sedí vedle vás, musíme rozhodně mluvit přímo s ním a slyšet jeho hlas, než začneme plnit jeho požadavky. Jiná možnost neexistuje, rozumíte?“

Uplynulo téměř třicet vteřin, než frekvence znovu ožila kapitánovým hlasem.

„Zbláznili jste se tam dole, Bronskyová? Copak nechápete podstatu situace?“ zeptal se Ken Wolfe. „Ten člověk nemá náladu nechat si něco diktovat a vaše požadavky jsou mu ukradené.“

Další ticho.

„Kapitáne, zeptejte se ho, jestli opravdu chce, abychom mu vyhověli.“

„Říká, že je to hloupá otázka. Samozřejmě chce, ale nechce s vámi mluvit. Chce, abych mluvení obstarával já.“

„Kapitáne, já vím, že poslouchá, takže mu to řeknu přímo do ucha. Pane, jestli se mnou odmítnete mluvit, nikoho v Coloradu nezatkneme a nikdo z vlády Spojených států nehne ani prstem a bez ohledu na vaše výhrůžky se vůbec nebude zabývat vašimi požadavky, protože oficiálně nevěříme ve vaši existenci. Abyste to změnil, stačí se mnou promluvit. Jen pár slov. Musíte mi pomoct, abych mohla pomoct já vám. Je vám to jasné?“

Žádná odpověď. Kat cítila, jak jí buší srdce. Byla si vědoma rizika, které podstupuje, ale musela znát pravdu.

Uplynula celá minuta a po ní druhá. Kat si toužebně přála, aby se znovu ozval alespoň kapitán, aby se utvrdila v tom, že na palubě je stále relativní klid.

Najednou uslyšela cvaknutí a na okamžik pocítila takovou úlevu, že si ani neuvědomila, že slyší nový hlas, který na ni chraplavě zavrčel.

„Poslouchej mě, ty huso blbá. Nechci mluvit s tebou ani s nikým jiným. Bude mi dumočit kapitán. Jestli na mě ještě jednou vyvineš podobný tiak, tak tuhle sedm-trojku odpálím a vy machři z FBI budete mít nadosmrti výčitky svědomí, že jste mě pořádně neposlouchali.“

Další ticho.

Kat otočila hlavu k technikovi. „Máš to?“

Přikývl. „Naprosto zřetelně.“

„Agentko Bronskyová?“ Do sluchátek se znovu vrátil kapitánův hlas a Kat si přitiskla sluchátko k pravému uchu.

„Pokračujte, kapitáne.“

„Doufám, že vám ta odpověď stačila, protože jste ho opravdu rozčílila. Doporučoval bych vám, abyste to znovu nezkoušela, pokud je vaším cílem pomoct nám to přežít.“

„Dostáli jsme protokolu, pane. Od téhle chvíle budeme mluvit jen s vámi.“

Kat položila sluchátko a podívala se na Franka Bothella, který při odkládání sluchátek vypadal hluboce znepokojeně. Vstal a došel až k ní.

„Co mělo tohle znamenat, Kat?“ zeptal se tiše.

Podívala se mu do očí. „Měla jsem takové tušení, Franku.“

„To jsi tolik chtěla mít nahraný hlas toho parchanta?“

Přikývla. „Brzo ti k tomu řeknu víc.“

Frank se už začal odvracet, ale pak se na ni podíval, naklonil se jí k rameni a tiše řekl koutkem úst: „Moc si nevyskakuj, Kat. Svět, a co je ještě důležitější, FBI tě pozoruje a ty jsi v branži poměrně nová. Rozumíš?“

Jistě.“

Když Frank odcházel, zachytila Kat technikův pohled a rychle se přemístila ke stolu s nahrávacím zařízením.

„Larry, můžeš analyzovat oba ty hlasy?“ požádala ho.

„Myslíš stresovou analýzu?“

„Nejen tu. Můžeš ty hlasy digitalizovat a srovnat jejich otisky?“

Technik se na ni pozorně zahleděl ve snaze zjistit, o co jí jde.

„Musím to telefonicky poslat do laborky ve Washingtonu. Na tohle tu nejsem vybavený.“

„Dobře. Potřebuju to co nejrychleji.“

„Ale musíš mi říct, co hledáš, Kat.“

Jen jim řekni, ať srovnají hlasové otisky, analyzují stresové prvky a potvrdí nám, že… vyšly ze dvou různých hrtanů.“

Technik se mírně odtáhl a zapátral jí v očích. „Ty se chceš ujistit, že ty hlasy pocházejí od dvou různých lidí?“

Sklopila oči ke stolu a přikývla. „Nedělej z toho žádnou vědu, jo?

Pošli to do laboratoře s tímhle požadavkem. Je to jen předběžné opatření, ne teorie,“ zalhala.

Technik se zhluboka nadechl a přikývl. „Dobře, máš to mít. Je to poměrně jednoduché.“

Jak dlouho to bude trvat?“

„Deset minut. Maximálně patnáct.“

„Dej mi vědět.“

Kat rychle došla na druhý konec místnosti, kde stál Frank v hloučku několika nově příchozích členů místního zvláštního ozbrojeného komanda.

„Franku, můžu si tě na minutu vypůjčit?“

Otočil se a ukázal na tři muže. „Tohle jsou chlapci ze zvláštního policejního oddílu, Kat.“

Usmála se na ně a zdvihla ruku. „Omluvte mé chování, pánové. Formálně se představíme později.“ Vzala Franka za rukáv a odtáhla ho kousek stranou.

„Potřebuju rychle něco zjistit, aniž bych vyvolala nějaké otázky. Máme už agenty na ústředí AirBridge v Colorado Springs?“

Frank přikývl. „Dva. Přijeli tam asi před pěti minutami a ohlásili se mi. Proč?“

Jak se s nimi můžu spojit?“

Frank vzdychl a na okamžik sklopil pohled. „Kat, řekni mi, co po nich chceš, a já to zařídím, ale nic přede mnou nezatajuj. Musím přesně vědět, co máš na mysli.“

Já nic netajím, Franku, jsem jen opatrná. Tady něco hrubě nehraje.“

„Co?“

„S kapitánem. Vůbec se mi to nelíbí. Potřebuju o tom kapitánovi co nejvíc informací.“

Frank si chvíli mnul bradu a studoval její výraz. „Dobře, Kat, tak to vybal. Co máš za podezření?“

Rozhlédla se kolem a zhluboka vzdychla. „Promiň, Franku, nechci dělat ukvapené závěry, ale právě jsem mluvila s druhým pilotem a s jedním cestujícím, které nechali v Durangu. Mám důvod se domnívat, že kapitán se snažil zbavit svého kolegy i případných pilotů mezi cestujícími.“

„Proč?“

„To kdybych věděla. Na palubě je zřejmě nějaký vysoce postavený politik, i když nevím jistě, jestli s tím má něco společného.“

Frank pokýval hlavou. „Ano, Rudy Bostich. Prokurátor z Connecticutu. Aspirant na místo ministra spravedlnosti.“

„Franku, druhý pilot říkal, že kapitána ráno pěkně rozhodilo, když zjistil, že je Bostich na palubě. Byl svědkem jeho několika podivných reakcí ještě na letišti v Coloradu. Pak kapitán zničehonic vypnul motor, zbavil se všech pilotů, kteří by mohli s letadlem přistát, a pak se objevil ten únosce.“

„Co z toho vyvozuješ, Kat?“

Kat se na něj několik vteřin dívala, než odpověděla. „Myslím, že kapitán může být v té pilotní kabině sám.“

„Teď ti nerozumím.“

„Je možné, že to letadlo unesl kapitán.“

Ježíši Kriste!“

„Larry právě posílá do laborky tu nahrávku, aby to zjistili. O tom kapitánovi musím vědět všechno. Jestli jevil nějaké známky nevyrovnanosti, jestli nebyl úzce spjatý s nějakým zvláštním případem.“

„Kat, chceš říct, že ten druhý hlas ti připadal falešný?“

„Ani ne, ale všechno ostatní na tuhle možnost ukazuje. Majitel toho hlasu toho každopádně ví hodně o letadlech. Všiml sis té jeho zmínky o boeingu?“

Frank se zatvářil udiveně. Jaké zmínky?“

„Normální člověk by řekl letadlo, dopravní letadlo nebo boeing, nebo kdyby chtěl být skutečně přesný, tak sedm set třicet sedmička, ale on mluvil o sedm-trojce. Takhle mluví pilot, Franku. Pokud je v pilotní kabině druhý člověk, tak je to buď pilot, nebo je s leteckým prostředím velice dobře obeznámený.“

„Z toho bych nevyvozoval závěry.“

„Ale odpovídá to našemu předešlému dojmu, že únosce se nebojí létání.“

Po Karině boku se objevil letištní policista. „Promiňte, jste agentka Bronskyová?“

Kat policistu gestem odehnala a nespouštěla oči z Franka Bothella. „Teď ne, prosím.“

Frank prudce vydechl. „Kat, jestli je to pravda

Policista proti ní zdvihl dlaň a zamával, aby upoutal její pozornost. „Agentko Bronskyová, promiňte, ale máte hovor, a je to opravdu naléhavé.“

Netrpělivě se na něj podívala. „Kdo je to, proboha?“

„Chce s vámi mluvit kapitán toho letadla. Volá z mobilu a řve.“

Kat se na něj beze slova podívala a skočila k nejbližšímu telefonu.

„Tady agentka Bronskyová.“

Do sluchátka okamžitě zaburácel hlas Kena Wolfea.

„Okamžitě odsud odvolejte ty zatracené F-šestnáctky! Slyšíte mě, Bronskyová?“

Frank se chopil sluchátka odposlechu, hned jak zachytil Katin bezradný pohled. Doširoka otevřel oči a pokrčil rameny.

„Kapitáne, o čem to mluvíte?“ zeptala se Kat.

„Říkal jsem žádné lsti, žádné stíhačky, nic! Okamžitě je odvolejte. Vždyť nás zabijete.“

„Kapitáne, co se to tam děje?“

„Co asi, Bronskyová? Poslali jste stíhačky a únosce se rozzlobil. Přestaňte nás ohrožovat. Rozuměla jste?“

„Kapitáne Wolfe, popište mi přesně situaci.“

„Krucinál, vyhrožuje, že nás kvůli těm F-šestnáctkám zabije!“

„My jsme žádné stíhačky neobjednali, kapitáne. Vyřiďte mu to.“

„Výborně, Bronskyová. Tak vy zařídíte, aby za mnou armáda poslala dvě stíhačky, a pak předstíráte, že o tom nevíte? Tomu říkám získávání důvěry. Vážně to na něj udělalo dojem. V ruce drží odpalovací zařízení. S tímhle člověkem na sedadle druhého pilota a s vašimi fintami jsme zřejmě odsouzeni k smrti.“

Kat zakryla mikrofon sluchátka dlaní. „Franku!“

Frank Bothell už zdvihal sluchátko volné telefonní linky na svém stole a začínal volit číslo. Já vím, já vím, hned to prověřím.“

Kat zavřela oči ve snaze představit si pilotní kabinu a proniknout do myšlení člověka, který stál za únosem.

„Podívejte se, kapitáne, víme jen tolik, že pravá ruka někdy neví, co dělá ta levá. Já skutečně netuším, kde se ty stíhačky vzaly, nebo co tam dělají. Chcete říct, že s vámi utvořily formaci?“

„Přesně tak, Bronskyová. Jako byste to nevěděla. Letí nalevo ode mě. On chce – okamžik – říká, že chce, aby přistály na mezinárodním letišti v Salt Lake City, a než my vůbec začneme pomýšlet na přistání, chce vidět ty dva piloty stíhaček na zemi vedle jejich letadel.“

„Rozumím, kapitáne. Začínáme na tom pracovat.“

Znovu se otočila k vedlejšímu stolu. >yFranku?“

Frank Bothell odtrhl sluchátko od ucha a obrátil oči v sloup.

„Krucinál! Naše ústředí volalo armádě a nic nám neřeklo. Ty stíhačky jsou z Hillovy letecké základny v Ogdenu. Už je odvolávám.“

Kat zavrtěla hlavou a zopakovala Wolfeovy příkazy. „Franku, chce, aby ty F-šestnáctky přistály tady na mezinárodním letišti v Salt Lake City.“

Frank přikývl a znovu si přitiskl sluchátko k uchu, aby tiumočil naléhavé pokyny. Kat zavřela oči a se svým sluchátkem v ruce se schoulila nad stolem.

„Kapitáne, řekněte mu, že jeho vzkaz právě předáváme. Ty stíhačky by ho měly dostat během několika minut.“

„Ať si pospíší – znovu mi ukazuje to odpalovací zařízení.“

Ve sluchátku se ozvaly nějaké rány a na jejich pozadí hlas kapitána Wolfea. „Nedělejte to, prosím vás. Snaží se nám vyhovět. Tohle nemá smysl.“

Pak se na druhém konci na několik dlouhých okamžiků rozhostilo ticho.

„Říká, že ještě jeden podraz, Bronskyová, a odpálí to. Prosím vás, nedávejte mu žádné další záminky!“

Ústředí společnosti AirBridge, Colorado Springs, Colorado, 12:10 h

Vedoucí řízení letového provozu Judy Smithová uviděla ty dva muže v tmavých oblecích v okamžiku, kdy vstoupili do budovy. Když je uvítal právní zástupce společnosti a doprovodil je do prvního patra, bylo jí jasné, že jsou to agenti FBI. Čekalo je přikrášlené vylíčení kapitána Kena Wolfea od šéfpilota, který už nepochybně vytřídil jeho osobní spis. Nebude v něm žádná zmínka o nevyrovnanosti, proměnlivých náladách, stížnostech druhých pilotů, a už vůbec ne o jejím sžíravém pocitu, že tenhle únos nějak vzešel z toho pekla, kterým si Ken Wolfe prochází. Agenti se setkají jen s předstíraně nevinným pohledem šéfpilota, který má starosti o jednoho ze svých nejlepších a nejstarších zaměstnanců. Jak dlouho bude trvat tohle představení, tak pět minut? Napadlo ji, jestli to zkušení agenti prohlédnou, a odpověď byla jednoznačná: Rozhodně ne včas.

Oba muži se brzy vrátili, na chodbě před dispečinkem si podali ruce se šéfpilotem a zamířili na parkoviště. Jeden nesl v ruce nějaký spis.

Judy sledovala, jak nastupují do černého sedanu.

Dlouhá příjezdová cesta vedla podél obdélníkové budovy letištního dispečinku, kde se nedaleko zadního vchodu napojovala na silnici. Zadní vchod byl na téhle straně jedinou únikovou cestou z budovy a jediným místem, které nepokrývaly bezpečnostní kamery – kuřáci si sem chodili na rychlou cigaretu, aniž by dráždili své nekuřácké spolupracovníky.

Rychle odsunula židli, vstala a usmála se na jediného dispečera, který náhodou zdvihl pohled od práce. Chodba byla prázdná a ona co nejrychleji spěchala k jejímu vzdálenému konci.

Prudce otevřela dveře a ulevilo se jí, že venku nikdo nelelkuje. Zadní stěna budovy byla bez oken, takže nikdo z nadřízených nemohl sledovat, co dělá.

Jakmile se černý sedan vynořil zpoza rohu, Judy se postavila doprostřed příjezdové cesty. Vůz se dvěma muži zastavil. Spolujezdec otevřel okénko a Judy se k němu přesunula.

Jste pánové z FBI?“

Spolujezdec přikývl a podíval se na její identifikační odznak. „Ano, madam. A vy jste…?“

Představila se a ukázala na zadní dveře vozu.

„Rychle mě odsud odvezte. Musím s vám soukromě mluvit.“

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 12:12 h

Téměř pět minut po zavření dveří kokpitu zůstala Annette strnule sedět na sklápěcím sedadle. Když slyšela, jak motory letadla snižují otáčky pro sestup, sáhla po mikrofonu.

„Dámy a pánové, tady je vedoucí palubní průvodčí. Brzy přistaneme na mezinárodním letišti v Salt Lake City, ale vzhledem k nejasné situaci se prosím všichni připravte na zapřenou polohu. Zujte si boty, vytáhněte z kapes všechny ostré předměty a pozorně poslouchejte, co máte dělat dál.

Ozval se zvonek z pilotní kabiny. Annette ho ignorovala a pokračovala v předčítání z pokynů pro cestující.

„Této poloze se říká poloha s obemknutými kotníky, ale v podstatě stačí sklonit hlavu a být ve střehu, abyste při příliš prudkém zastavení nenarazili hlavou do sedadla před sebou.“

Zvonek z pilotní kabiny teď zvonil téměř nepřetržitě.

„Pokyn k zaujmutí této polohy vydám těsně před přistáním, ale pokud se do té doby přihodí něco mimořádného, zaujměte uvedenou polohu sami a čekejte na“

Reproduktory náhle ztichly, protože Ken je z pilotní kabiny vypnul. Annette odložila mikrofon a sáhla po sluchátku interního telefonu. „Co je, Kene?“

„Co to tam sakra děláš?“

„Starám se o své cestující!“ odpověděla tak klidně, jak jen dokázala. „Řekl jsem ti snad, abys zůstala sedět.“

„To bys mě musel zastřelit, protože já pro bezpečí těch lidí udělám všechno, co bude v mých silách.“

‚Annette, já tě varuju

„Nech mě pracovat, proboha! Nechceš se mnou mluvit, nechceš nic vysvědovat, chceš jen nahánět hrůzu cestujícím, jenže já nezůstanu sedět na zadku. Nenechám je nepřipravené.“

„Nepřipravené na co, Annette?“

„To kdybych věděla, Kene.“

Já chci jenom přistát. Pak zůstaneme všichni sedět, zatímco já budu vyjednávat a vyhrožovat. To je tak těžké pochopit?“ Kenův hlas byl o něco mírnější.

Jsou to vážně jen výhrůžky, Kene? Nic víc?“

„No… ne tak docela. To odpalovací zařízení opravdu mám. Tu bombu bych mohl odpálit. A taky ji odpálím, když nedostanu, co chci.“

„A co chceš, Kene? Co proboha chceš?“

„Spravedlnost, Annette. Když neuspěju, bude zavražděno ještě moc malých holčiček.“

„Co… co to povídáš, Kene? Ty chceš předejít vraždám výhrůžkami, že nás tu všechny zabiješ?“

„Tak dost, Annette! Sedni si na místo!“

Rozbušilo se jí srdce a ruce se jí chvěly. Mluvila příliš hlasitě – viděla to na očích cestující ze sedadla 1C, která musela téměř všechno slyšet.

‚Annette, jestli mě doženeš příliš daleko, zabiju všechny lidi na palubě. Tak se zklidni! Klidně si je připrav, jestli si chceš dál hrát na stevardku, ale mě nech na pokoji. Je to jasné?“

„Naprosto,“ špitla.

Annette odložila sluchátko a přiměla se vstát a zajít do kabiny první třídy.

Rudy Bostich na ni zuřivě gestikuloval. Annette si všimla, že mobilní telefon mu leží neotevřený na klíně. Jak se k němu nakláněla, chytil ji pevně za levou ruku a stáhl na sedadlo vedle sebe.

„To bolí, Rudy.“

„Promiňte. Ale mluvila jste s pilotní kabinou. Wolfe neví, že jsem na palubě, že ne? Neřekla jste mu to, viďte?“

Zaváhala a podívala se na něj. Měl obličej stažený strachem.

„Už v Colorado Springs, Rudy, jsem mu ukázala vaši navštívenku.“

Ježíši! Žádal jsem vás, ať mu to neříkáte.“

„Ukázala jsem mu ji ještě před startem. Nic víc jsem mu neřekla, ale on už to věděl a únosce to ví taky.“

„Bože!“ vzdychl a pravou rukou si přikryl ústa. „Panebože.“

„Podívejte se Rudy, máme velký problém.“

Bostich přikývl s očima upřenýma na přepážku před sebou. Já vím, já vím. Je tam jenom on, viďte?“

Pomalu přikývla. Nevěděla, jestli zaslechl její rozhovor s kapitánem, nebo jestli na to přišel sám. „Říká, že za to všechno jste zodpovědný vy, Rudy. Nemám tušení, co tím myslí.“

Když vstala, jen zíral z okna a ohryzával si klouby pravé ruky. „Rudy?“

Neodpověděl. Váhavě počkala ještě pár vteřin a pak se obrátila do uličky. Setkala se s vyděšeným pohledem cestující ze sedadla 1C, která na ni chtěla vychrlit několik otázek najednou.

Annette jí konejšivě položila ruku na rameno. „Za chvíli se vrátím a promluvíme si.“

Žena přikývla.

Kromě Bostiche byli v první třídě tři další cestující. Všichni byli znepokojeni, všichni se snažili zachytit její pohled. Omluvně zdvihla ruku, proběhla kabinou turistické třídy a záměrně se podívala do očí Nancy Beckové, jejíž představivost zjevně pracovala na plné obrátky.

„Je v pořádku. Víc vám říct nemůžu.“ Annette si všimla vystrašeného výrazu starší ženy v jedné ze zadních řad na sedadle do uličky. Žena měla pěst na ústech a viditelně se třásla po celém těle.

Annette si vzala Bev a Kevina do zadní kuchyňky a informovala je o tom, co viděla za dveřmi kokpitu. Viděla, jak jim při tom blednou obličeje.

„Panebože, on se zbláznil!“ vydechl Kevin.

Annette zavrtěla hlavou. „Nějak se to týká Bostiche, ale ani jeden mi nic neřekne, i když Bostich se ptal, jestli Ken nepřišel o dítě a jestli není z Connecticutu.“

„To je,“ řekla Bev. „Mluvil o tom. Ale o ztrátě dítěte nic nevím.“

„No dobře. Teď si musíme nějak poradit s cestujícími, kteří určitě čekají to nejhorší.“

„Tak jdeme,“ řekl Kevin

Annette se vydala do uličky jako první a Kevin s Bev ji následovali. Našla vyděšenou ženu z dvanácté řady a sehnula se k ní.

„Jak jste na tom?“

Žena jen zavrtěla hlavou.

Elegantní sedmdesátník z vedlejšího sedadla se trochu nadzdvihl a naklonil se k Annette.

„Slečno, ona se strašně bojí a já jí to nedokážu vymluvit. Nenechá si říct ani od paní Gatesové.“

Je to vaše žena, pane?“

„Ne, jen se máme rádi. Víte, když jsme se v rámci téhle skupiny, která se chce zbavit strachu z létání, přihlásili k tomuhle letu na závěr kurzu, mysleli jsme, že to bude tak trochu nahlédnutí do vašeho světa, ale teď si myslím, že jste to moc dobře nevymysleli.“

Annette se na něj nechápavě podívala.

„Nevymysleli?“

„Souhlasím s tím, že ten kurz jste koncipovali velice chytře a všichni jste ve svých úlohách byli báječní, ale ocenil bych, kdybyste s tím teď přestali. Tady Jenny si myslí, že je to opravdové, a já ji nedokážu přesvědčit o opaku.“

„Ale“

„Popravdě řečeno, vyděsit nás k smrti není nejlepší způsob, jak si nás pojistit jako klienty vaší letecké společnosti.“

„Pane“

„Rád bych požádal kapitána, aby to představení zastavil. Několik z nás už jste pořádně vyděsili.“

„Pane, nerada vám to říkám, ale tohle není hrané. Byli jsme skutečně uneseni.“

Muž se prudce opřel, jako by dostal ránu do nosu.

„Tohle je skutečnost?“

Annette přikývla.

„V pilotní kabině je opravdu únosce?“

Annette znovu přikývla.

„Sakra.“ Muž si chvíli hladil bradu a díval se z okna. Pak se otočil ke své sousedce, která si s křečovitě zavřenýma očima stále tiskla pěst na ústa.

Jenny, ještě se bojíš?“

Přikývla.

„Tak dobře,“ řekl. Já se k tobě připojím.“

JEDENÁCT

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 12:20 h

Ken Wolfe čekal, až odlétnou dvě armádní F-šestnáctky, které ho provázely v dokonalé formaci po jeho levém boku, a cítil, jak se mu levá ruka na beranech chvěje. Nemělo význam prosit Annette o aspirin. Teď už by s ním žádný soucit neměla. Byl pro ni nepřítel.

Podívejme!

První F-šestnáctka se náhle zakymácela a vzápětí se stabilizovala. Ken viděl, jak se její pilot dívá dolů a tiskne si ruku k přilbě v bezděčné reakci na volání z vysílačky.

Vzápětí se obě stíhačky odklonily od letadla doleva, zapnuly forsáže a zamířily na severozápad k třicet mil vzdálenému Salt Lake City.

Co teď, Kene? pomyslel si.

Dokázal si představit vyděšené cestující i traumatizované, rozzlobené palubní průvodčí vzadu za sebou. Dokázal si představit, jaký rozruch musel způsobit na ústředí AirBridge. Nejspíš už se to doneslo i k Tomovi Davidsonovi do Connecticutu. To v něm vyvolalo trýznivý pocit viny. Davidson mu našel práci u AirBridge, pomohl mu s přestěhováním, staral se o něj – a on se mu takhle odvděčil?

Ken prudce zavrtěl hlavou a znovu se soustředěně zamyslel nad pravděpodobnou horečnou aktivitou FBI, která má za cíl zneškodnit únosce. Musí předvídat každý jejich krok a předejít jeho uskutečnění, jako ve vrcholové šachové hře s náhlým smrtícím zakončením. Tohle pro Melindu udělat musí.

Teď by byla v prvním ročníku střední školy. Dospívala by v mladou ženu a celý život by měla před sebou! Znovu na něj začal dorážet vnitřní hlas, který mu nikdy nedal pokoj, jako každý den od její vraždy.

Soustřeď se, proboha! Musíš zůstat nad věcí, jinak najdou cestu, jak tě dostat.

Ken ubral plyn a pokračoval v sestupu. V duchu propočítával ztrátu výšky nutnou k sestupu na tisíc stop těsně před přistávacími dráhami mezinárodního letiště v Salt Lake. Už od Monument Valley udržoval rychlost na necelých třech stech uzlů, ale teď když stíhačky zmizely v dálce, zpomalil ještě víc. Za několik minut přistanou a jejich piloti nepochybně dostanou pokyn, aby v souladu s únoscovými požadavky vystoupili z kokpitů.

Přemýšlel o horečnatých přípravách FBI i o sítích, které připravují k jeho polapení, od psychologických her k únavnému zdržování. Zatím byl velice předvídatelný, protože se až příliš zabýval výhrůžkami a soustřeďoval na let, než aby myslel dopředu, promýšlel, dotahoval jednotlivé kroky.

Ta myšlenka ho náhle vyděsila, jako by už selhal v předvídání nějakého důležitého kroku, který proti němu chystají. Lidem z FBI stačilo obklíčit letadlo a přemluvit ho, aby se vzdal. Nebudou mít žádný podnět k veřejnému odhalení Bostiche, ani k zatčení té zrůdy, která zavraždila Melindu. Budou příliš zaměstnáni snahou zmocnit se letadla za pomoci zbraní.

Ken Wolfe se podíval k severovýchodu, kde se táhl hřeben Wasatchských hor, které z východu ohraničovaly Salt Lake City. Severně od Ogdenu byly jejich vysoké špičaté štíty pokryté sněhem. Spočítal výšku nejvyššího štítu a uložil si ji do paměti. To by mělo vyjít.

„Velitelské stanoviště“ FBI, mezinárodní letiště Salt Lake City, 12:32 h

Frank Bothell odtáhl sluchátko od ucha a podíval se přes stůl na Kat.

„Ty dvě F-šestnáctky už jsou na zemi, Kat. Piloti právě vystupují.“

Přikývla. „Dobře. Kde je devadesátka?“

„V konečném úseku přiblížení. Veškerý další letový provoz byl zastaven.“

„Nejsou tu novinářské vrtulníky?“

Frank řekl pár slov do telefonu, chvíli mlčel a pak se znovu obrátil ke Kat.

Jsou tu dva, oba jsou v kontaktu se střediskem přibližovacího řízení a drží se v povzdálí.“

„Ale vysílají do světa živé záběry, viď?“

„Já tě varoval.“‚

Kat se obrátila na jednoho letištního policistu. „Potřebuju se podívat z okna.“

Policista neurčitě ukázal hlavou. „V jedné kanceláři se usídlili lidé ze CNN, agentko Bronskyová. Přebírají živý obraz z jednoho z těch vrtulníků. Vysílají ho taky místní kanály. To bude nejjednodušší, protože z téhle strany budovy na tu přistávací dráhu neuvidíte.“

Kat ho následovala chodbou do dobře zařízené kanceláře.

„To je kancelář našeho náčelníka,“ vysvětlil jí policista. Zavěšená televize v rohu místnosti vysílala v přímém přenosu záběry na blížící se Boeing 737, který ve vzdálenosti necelé míle plynule sestupoval k ranveji. Vzápětí však srovnal let.

„Co to dělá?“ zeptal se jeden letištní policista.

„Chce přeletět nad letištěm a přesvědčit se, že bojoví piloti vystoupili ze svých stíhaček,“ odpověděla Kat s pohledem přilepeným k obrazovce.

Z pohledu z vrtulníku, který se vznášel nejméně tisíc stop nad zemí, bylo zřetelně vidět, jak letadlo se stále zataženým podvozkem přelétá práh přistávací dráhy ve výšce asi pěti set stop nad zemí. Kamera je plynule sledovala, ale pak se vrátila, aby ukázala asi třímílový betonový pruh ranveje. Když byl boeing za polovinou přistávací dráhy, Kat si všimla dvou stojících stíhaček, které se zprava doleva mihly v dolní části obrazovky.

Obraz doplňoval plynulý komentář reportéra CNN.

Jak jsme se dozvěděli, na palubě letadla je sto třicet lidí. Zástupci

FBI i dalších institucí čekají, až kapitán přistane, ale zatím nevíme vůbec nic o člověku či lidech, kteří jsou odpovědni za tento – právně řečeno – akt leteckého pirátství.“

Nad odletovým koncem ranveje se nos boeingu náhle zdvihl a letadlo začalo nabírat výšku. Stále mířilo na sever.

„To se chce vrátit, nebo co?“ uslyšela Kat v levém uchu Frankův hřmotný hlas. Lehce nadskočila, protože ho neviděla přicházet.

Znovu se podívala na obrazovku. „Věž mu určitě povolila přiblížení okruhem. Brzy se stočí doprava nebo doleva.“

Boeing však stále letěl k severu a plynule nabíral výšku. Kat se napřímila a dívala se za ním se vzrůstajícími obavami. „Potřeboval se dostat jen na patnáct set stop nad letiště,“ řekla, „a tu výšku už by měl mít. Proč se neotáčí?“

Sledovali, jak letadlo prudce stoupá, a na stole policejního náčelníka zazvonil telefon. Někdo ho zdvihl a okamžitě se obrátil ke dvěma agentům FBI.

‚Agentko Bronskyová? Kapitán znovu volá z mobilu a chce mluvit s vámi.“

Kat si vzala sluchátko a Frank se přesunul k druhému telefonu u pohovky. Slyšela kapitánův hlas, ještě než si přiložila sluchátko k uchu.

Jste tam, Bronskyová?“

„Ano, kapitáne. Kam to letíte? Ty dvě F-šestnáctky jsou na zemi, přesně jak jste chtěl. Piloti jsou venku. Neviděli jste je?“

„Viděli, Bronskyová. Ale taky jsme tam viděli další stroje v pohotovosti.“

„Co to povídáte? Tam žádné stroje v pohotovosti nebyly. Dodrželi jsme slovo.“

„Zatkli jste toho hajzla u Denveru?“

Kat se podívala na Franka, přikryla dlaní mikrofon sluchátka a zopakovala mu otázku. Frank zavrtěl hlavou.

„Kapitáne, pracují na tom. Dohodli jsme se na tom před pouhými dvaceti minutami. Potřebujeme trochu času.“

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 12:36 h

Jak boeing stoupal a vzdaloval se od mezinárodního letiště v Salt Lake City, Rudolphu Bostichovi se hrůzou sevřelo srdce a úplně zapomněl na mobil, který měl na klíně – dokud vedle něj ztěžka nedosedla Annette.

„Už jste se dovolal?“ Měla napjatý a naléhavý hlas. Bostich se trochu předklonil, aby se na ni podíval.

„Ne. Upřímně řečeno jsem na to zapomněl. Kde jsme?“

„Blížíme se k horám a míříme na sever. Proč, to nevím. Zkuste zavolat teď, prosím vás. Ken se se mnou nebaví.“

„Komu mám zavolat?“

„FBI, jako předtím. Copak to tam dole neřídí oni?“

Rudy Bostich přikývl a navolil číslo. Když se mu ozval hlas operátorky, požádal o naléhavé spojení s nejbližší pobočkou FBI.

„Velitelské stanoviště‘ FBI, mezinárodní letiště Salt Lake City, 12:36 h

Zpráva o tom, že FBI na požadovaném zatčení v Coloradu teprve pracuje, se v kokpitu boeingu nesetkala s přílišným pochopením, a tak se Kat připravila na další výhrůžky.

Když řekla, že potřebuje víc času, odpověděl jí unavený kapitánův hlas. „Tohle já dobře znám, agentko. Zdržovat, zdržovat a zase zdržovat. Očekával jsem to, ale v tomhle případě se to míjí účinkem. Trestem za nedostatečné plnění jeho požadavků bude smrt všech lidí na palubě. Rozumíte tomu, Bronskyová? Všichni muži, ženy i děti v tomhle letadle – včetně mě – zemřou, pokud nedostane slib ministra spravedlnosti Spojených států, že vrah, kterého máte zatknout, bude skutečně zatčen, obviněn a souzen. Rozumíte tomu, krucinál?! Tak mi pomozte!“

„Ano, kapitáne, rozumíme. Vydržte.“

Kat mlčky držela sluchátko. Slyšela, jak Frank vyťukává číslo. Zkusila si představit pilotní kabinu uneseného letadla a v duchu si rychle probírala všechno, co řekl. Její podezření musí být správné. Zatím se jen obezřetně obcházeli a naznačovali údery, mluvili v náznacích. Nikam to nevedlo a Wolfe začínal být nebezpečně zoufalý. Pokud měla proniknout k jádru problému, musela přestat předstírat.

Podívala se na Franka a ušklíbla se.

„Co je, Kat?“ zeptal se tiše.

Zakryla sluchátko dlaní. „Nemám na vybranou, Franku. Zatímco budeš volat ministrovi spravedlnosti, musím to na něj vybalit.“

Se sluchátkem v ruce a ustaraným výrazem v obličeji došel až k ní. Jak to myslíš? Co chceš dělat?“

„Musím mu vyložit karty. Dál už na něj nic hrát nemůžu.“

„Myslíš to, že on je tím únoscem?“

Kat přikývla a všimla si, jak Frank naprázdno polkl.

Je to na tobě, Kat,“ řekl po chvíli mlčení. „Předpisy znáš, ale přijali jsme tě pro tvůj intelekt a instinkty.“

Usmála se na něj.

„Tohle si, prosím tě, pamatuj, až budu stát před disciplinární komisí.“

Kat si upravila sluchátko v ruce a s očima upřenýma na pracovní desku stolu si přitiskla mikrofon k ústům.

„Tak dobře, kapitáne, vyložíme karty. Držíte v ruce všechny trumfy a já to vím. Ale potřebuju vědět, co chcete a proč.“

Wolfe reagoval okamžitě. „Co to na mě zkoušíte, Bronskyová? Nejde o to, co chci já, ale co chce on. Slyšela jste ho.“

„Ne, kapitáne Wolfe, slyšela jsem vás. Jenom vás.“

Nastala dlouhá odmlka.

„Kapitáne, vy jste v tom kokpitu sám a oba to víme. Celou dobu jsem mluvila s únoscem, viďte? Musel jste vědět, že nakonec na to stejně přijdu.“

Kat zadržela dech. Jak si pohrával s mobilem, slyšela v pozadí zvuky z pilotní kabiny, ale žádný hlas.

Nakonec přerušil ticho dlouhý vzdech.

Jak jste to poznala, Bronskyová?“

Kat cítila, jak jí vynechalo srdce. Měla podezření, zkoušela to něj, ale tohle syrové chladné potvrzení ji ochromilo.

„Bylo tu až příliš mnoho věcí, které nehrály, kapitáne. Ale teď, když oba víme, na čem jsme a kdo ovládá situaci, můžeme mluvit bez zábran.“

Slyšela, jak si odfrkl.

„O čem, Bronskyová? Tak jste mě odhalila. A co? Pro mě je tohle stejně konec.“

„Co chcete, kapitáne? O co usilujete?“

Uplynula trýznivě dlouhá půlminuta.

„Už jsem vám to říkal,“ ozval se nakonec. „Už jste zatkli toho grázla v Denveru? Pořád jste omílala, že chcete mluvit s únoscem, než mu vyhovíte, takže se vám to splnilo.“

Z jeho hlasu bylo slyšet strašný vztek a bolest. Cítila to stejně výrazně, jako to slyšela. Bylo jí jasné, že mezi nimi stojí obrovská překážka.

„Ano, mluvila jsem s únoscem, nebo jak budeme nazývat to bájné individuum, které jste stvořil. Ale pravda je, že já tady dole nezdržuju.

Děláme všechno možné i nemožné, abychom vám vyhověli, ale nějakou chvíli to trvá.“

Jistěže děláte. Jistěže na tom pracujete. Já tady zase mám v kabině velikonočního zajíčka a Elvise. Chcete mluvit s Elvisem?“

„Kapitáne, nechte toho. Vraťte se prosím do Salt Lake a přistaňte, ať to můžeme vyřešit.“

„Proč, Bronskyová? Buď mi prostřelíte pneumatiky a vezmete letadlo útokem, nebo mě budete nutit, abych se vzdal.“

„Říkejte mi Kat, prosím. Všichni přátelé mi říkají Kat, což je zkráceně Katherine.“

„Tak já jsem teď váš přítel? Krok číslo patnáct – mám pravdu, agentko Bronskyová?“ Nasadil přehnaně snaživý tón. „Vyjednavačse musí především pokusit navázat osobní vztah s únoscem. Tento vztah nakonec pomůže represivním orgánům získat výhodu při ovládnutí situace. Pamatuju si to správně?“

Do útrob se jí vkradl chladný pocit čirého strachu. Skutečně tu téměř doslova citoval jednu z instruktážních příruček. Sklesle si uvědomila, že hra se drasticky změnila. Nadále už nejednala s běžným únoscem, ale s člověkem, který měl stejný výcvik pro jednání s únosci, jaký Kat absolvovala na akademii FBI.

Začala se jí zmocňovat beznaděj. Bojovala s ní, ale pocit porážky před samým začátkem boje ji srážel k zemi, škrtil jí hlas a zmrazoval myšlení.

Najednou nebyla cvičenou profesionálkou, která ovládá hru. Byla pouhým pěšákem.

„Kapitáne“

„Pokud máme být důvěrní přátelé, nechcete mě oslovovat Kene?“

Kat si promnula čelo.

„Pokud máme předstírat, že nám jednomu na druhém záleží

„Kapitáne… Kene, dostal jste mě do nevýhody.“

„Kapitán Ken vás zahnal ke zdi, agentko Bronskyová. Znám každý váš tah. Jsem, jak praví omšelá filmová fráze, vaše nejhorší noční můra, protože znám všechny vaše postupy a všechny vaše triky.“

„My žádné triky nepoužíváme, Kene.“

„No jistě! Máte jen hezkou rekreační chatu, kterou mi chcete prodat. Kde? Ve Wacu? V Oklahoma City? V Ruby Ridge? Já vím, že vláda lže, Bronskyová. Jsem obětí jejího dvouletého lhaní, jsem obětí nepoctivých prokurátorů a hloupých soudců.“

„Kapitáne, co se vám stalo? Řekněte mi, prosím vás, proč jste tak rozzlobený. Já to nechápu.“

„V pravý čas to zjistíte, Bronskyová.“

„Dobře, tak tedy kam letíte, kapitáne? Vracíte se sem?“

„Co na tom záleží? A klidně mi říkejte Kene. Po dnešku už stejně kapitánem nikdy nebudu.“

„Kene, kam letíte? To je první otázka.“

„Zřejmě do pekla, ale pokud neuděláte, co požaduju, vezmu tam s sebou ještě několik skutečně odporných zvířat a kolem sto dvaceti nevinných lidí.“

„Pořád před sebou máte určitý cíl, Kene, tak si to nezkazte. Nevzdávejte tohle vyjednávání.“

Kat ucítila na pravém předloktí dlaň. Otevřela oči a uviděla Franka, který jí ukazoval blok s poznámkou psanou velkými psacími písmeny:

LABORKA ŘÍKÁ: DVA ZAZNAMENANÉ HLASY PATŘI STEJNÉ OSOBÉ. MÉLAJSI PRAVDU.

Kat přikývla a vrátila se pohledem na pracovní desku stolu.

„Kene, teď mě velice dobře poslouchejte. Nejsem prezidentka Spojených států ani ředitelka FBI. Jsem jen agentka a nemůžu měnit zákony, rozdělovat moře nebo tvořit vládní politiku. Můžu vám říct, že když přistanete v Salt Lake, uděláme všechno možné, abychom tohle dotáhli do konce tím, že poukážeme na všechno špatné, co chcete napravit, ale když odletíte, nemůžu vám slíbit vůbec nic.“

Uplynulo několik vteřin a z chodby dolehl do kanceláře hlas:

„Podle řízení odletů se v devíti tisících mírně stočil směrem k horám.“

Kat znovu vzdychla, dlouze a přerývaně. „Kene, jste tam ještě?“

„Ano, ještě tu budu několik vteřin.“

„Co to přesně znamená?“

„Že mi nedáváte žádnou naději, Kat. Člověk musí mít naději. Kde není naděje, není ani záchrany. Kde není záchrany, není ani letadla. Sbohem, Kat. Je mi líto, že nemůžete poslouchat. Třeba by vás to poučilo. Promiňte. Takhle to nemyslím. Nechci pomáhat únoscům. Tohle je ojedinělý případ. Prostě jste nezvládla tuhle nezvyklou situaci.“

„Co máte na mysli, Kene? Co jsem nezvládla? A dá se to napravit?“

„Pozdě, Kat. Řekněte slovutnému budoucímu ministru vnitra, že to způsobila jeho zbabělost.“

„Kene, ale my na tom pracujeme! Snažíme se vám vyhovět. Když se jakkoliv ukvapíte, dosáhnete jen toho, že pomůžete budoucím únoscům dostat všechno, co budou chtít. Budete nás nutit, abychom okamžitě přistoupili na veškeré vaše požadavky. Jste kapitán. Chcete snad, aby kapitáni dopravních letadel létali s takovými vyhlídkami? Každý, kdo něco chce, to může dostat, když unese dopravní letadlo, a to jen proto, že Ken Wolfe nedokázal chvíli počkat? Nedělejte to!“ Kat cítila, jak se jí potí čelo.

Ken Wolfe sice nezavěsil, ale mlčel.

Ode dveří slyšela hlas, který tiše opakoval hlášení z řízení odletů.

„Stáčí se k horám, ale nemá dostatečnou výšku na to, aby je přeletěl.“

„Kene, prosím vás, promluvte. Aspoň mi řekněte, co chcete.“

Ken odpověděl okamžitě.

„Vsadím se, že nejste vdaná, Kat.“

Přikývla, ale pak si vzpomněla, že musí mluvit. „Máte pravdu. Nejsem vdaná.“

„Doufám, že nikdy nepřijdete o dítě, Kat. Jen tehdy byste to mohla pochopit.“

„Kapitáne, stočte se okamžitě k západu.“

„Ne, Kat. Promarnila jste svou příležitost.“

„Kapitáne, vy nejste masový vrah, tak ani nevyhrožujte.“

„Vy nevíte, kdo jsem, Kat. Vaši lidé neměli dost času si o mně cokoliv zjistit. Můj zaměstnavatel nechápe, co se mi stalo. Současný prezident Spojených států to taky nechápe, jinak by nikdy neuvažoval o jmenování prolhaného parchanta, jakým je Rudy Bostich, ministrem spravedlnosti.“

Za zády se jí opět ozval nějaký hlas. „Kat! Míří přímo na vrcholky Wasatchských hor!“

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 12:45 h

Annette se znovu podívala doprava a odhadovala vzdálenost k Wasatchským horám. Srdce jí poskočilo až do krku, když si uvědomila, že hory jsou teď jinde. Předtím letěli podél hřebenu, zatímco teď k němu mířili v pětačtyřicetistupňovém úhlu a dál se stáčeli přímo k němu, ale ve výšce nižší než blížící se vrcholky!

Annette vyskočila ze sedadla a doběhla k přednímu východu, kde popadla mikrofon.

„Zůstaňte na svých místech a ponechte sedadla ve vzpřímené poloze!

Opakuji, ponechte sedadla ve vzpřímené poloze!“

Cítila, že její vlastní panika se přenesla do kabiny cestujících, ale nedalo se nic jiného dělat. Viděla také, jak na ni ze svého sedadla v turistické třídě zoufale mává Elvira Gatesová. Vedoucí skupiny lidí, kteří se chtěli zbavit strachu z létání, se při tom nakláněla do uličky.

„Co je, paní Gatesová?“ zavolala Annette.

„Myslíte teď? Teď máme zůstat sedět?“

Annette přikývla a znovu stiskla tlačítko mikrofonu.

„Ano, teď!“

Každou chvíli ji napadlo, že násilím vnikne do kabiny a praští Kena Wolfea, ale bez pilota by nikam nedoletěli a nepřistáli. Jejich životy závisely na jejich únosci a oni neměli tušení, čeho vlastně chce dosáhnout.

„Velitelské stanoviště“ FBI, mezinárodní letiště Salt Lake City, 12:45 h

Kat si přitiskla sluchátko k uchu a zavřela oči.

„Kene, jestli to chcete ukončit, nechte si dost času na to, abyste mi vysvětlil, o co vám jde. Co udělal ten Bostich? Jak lhal? Viníte ho ze ztráty svého dítěte? Když to teď skončíte nebo přerušíte spojení, nikdo se nikdy nedozví, co jste chtěl.“

Odpověděl tichým hlasem a zřetelně odděloval jednotlivá slova, jako by se mu ulevilo.

„Člověk, kterého musíte zatknout, se jmenuje Bradley Lumin. Vraždí malé holčičky. Chytá je jako zvířata, vězní je a znásilňuje, dělá jim strašlivé věci a pak je zabíjí. A taky si je fotí, vkládá ty fotky do počítače a možná je dává na internet. A co nejdřív to udělá znovu, když mu v tom nezabráníte. Nikdo mě neposlouchal. Prosil jsem skoro dva roky, ale nikdo neposlouchal. Mezitím už zase dvakrát zabíjel. Neustále jsem prosil, ale nikdo neposlouchal a holčičky pořád umíraly.“

Do ucha jí znovu zazněl Frankův hlas. „Kat! Tři míle a narazí!“

Zachvátila ji čirá panika. Mezi cestujícími a horským hřbetem stála jen její slova.

„Kene, proboha, poslouchejte mě! Otočte letadlo k západu aspoň na tu dobu, než mě seznámíte se základními fakty. Neukončujte to dřív, než aspoň budeme vědět, co se stalo a co s tím máme dělat.“

Je to všechno na záznamu. Promluvte si s detektivem Rogerem Matsonem z Connecticutské státní policie. Ten vám o Bostichovi řekne pravdu. Bostich lhal. Bostich kryl zločince.“

„Kene, otočte to! Jste profesionální pilot, ne vrah. Tohle není přiměřená odplata za toho, koho jste ztratil.“

Říkal malé holčičky. Ten vrah zabíjí malé holčičky, a on přišel o dítě.

„Byla to vaše dcera, viďte? Jak by si asi chtěla zapamatovat svého otce? Jako masového vraha? To byste chtěl?“

Opět Frankův hlas. Jedna míle. Je pět set stop pod úrovní hřebene.“ Frank tiskl k uchu sluchátko, kam dostával hlášení z řízení odletů.

„Kene, jaká byla vaše dcera? My nevíme, jaká byla! Jak se jmenovala?! Byla hezká?“

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 12:47 h

Annette postranním oknem pozorně sledovala rychle ubíhající krajinu. Došla k vytřeštěné ženě na sedadle 1C a přikrčila se, aby viděla dopředu na rychle se přibližující horský hřeben, k němuž mířili v úhlu devadesáti stupňů. Letěli přímo proti němu!

Bostich drmolil do telefonu. Roztřeseným hlasem se dožadoval spojení s nějakým člověkem.

Už nezbýval čas. Nikdo dole už nemohl nijak ovlivnit jejich osud. Byli příliš blízko.

Annette se zmocnil podivný klid. Posadila se k okénku vedle ženy na sedadle 1C a přes sklo pozorovala blížící se hřeben. V tom okamžiku se na ni žena podívala a stiskla jí ruku. Annette její stisk opětovala. Očekávala, že zemře pro svou společnost.

„Velitelské stanoviště“FBI, mezinárodní letiště Salt Lake City, 12:49 h

Kat ztuhla, když ve sluchátku uslyšela, že Ken v pilotní kabině letadla vypnul mobilní telefon. Zoufalým pohledem prosila Franka, aby jí řekl, že to, co všichni očekávali, se nestalo.

Z obličeje Franka Bothella se vytratila veškerá barva. Viděla, jak mírně přikyvuje, odkládá sluchátko a přerývaně se nadechuje.

„Řízení odletů říká… že cíl splynul… s horským hřebenem… a zmizel.“

„Bože!“ Její hlas se odrazil od stěn náčelníkovy kanceláře a ona si zacpala ústa pěstí.

DVANÁCT

„Velitelské stanoviště“FBI, mezinárodní letiště Salt Lake City, 12:50 h

Kat zůstala skoro minutu nehybně stát a poslouchala niterný řev vlastních myšlenek.

Otec, který byl ochotný obětovat svou kariéru i svobodu, aby dostal vraha své dcery před soud, by na ty poslední otázky nikdy neodmítl odpovědět, bez ohledu na to, jakou bolest v něm vyvolávaly!

Kat omámené došla ke stolu a vyťukala tutéž linku, na kterou Frank volal řízení odletů. Slyšela, jak dispečer navádí přibližující se Boeing 757 společnosti United Airlines, jak žádá pilota, aby přelétl horský hřeben v tomtéž místě. Otočila se k Frankovi a k ostatním lidem v místnosti a věděla, že bude mít rozechvělý hlas.

„Pánové,“ začala Kat, „právě nás obelstil. On nehavaroval a tohle není konec. Je to pouhý začátek bizarní a pravděpodobně zdlouhavé hry kočky s myší. A tou kočkou je on.“

Frank Bothell na ni nevěřícně zíral. „Kat, měli bychom se k tomu radši postavit čelem.“

Rozhodně zavrtěla hlavou. Držela se své logiky a věděla, že má pravdu.

„Ne, Franku. Nic se jim nestalo. Ken ten hřeben přeletěl. Je někde na druhé straně a prolétá nějakým údolím. Na ukončení akce je příliš brzy.“

„Kat, vždyť toho chlapa neznáš. Nemůžeš si být jistá.“

„Já si jsem jistá.“

Do hovoru jim vstoupil hlas posádky letadla United Airlines.

„Přibližovací, tady je United dvacet dva patnáct. Kroužíme nad oblastí.“

Signál na okamžik vypadl, ale brzy se vrátil.

„Vypadá to, že… tu k žádné havárii nedošlo. Nevidíme žádný oheň, vrak, stopy po nárazu, nic takového, a neslyšíme žádný nouzový signál z polohového radiomajáku.“

Jste si jisti, United?“

„Přibližovací, a jste si vy jisti souřadnicemi, které jste nám zadali?“

„Ano, pane. Všesměrový radiomaják Salt Lake, nula tři nula stupňů, radiál přesně na dvaceti šesti mílích.“

„Pak jsme si jisti, přibližovací. Nic tak velkého jako boeing tu nespadlo, a navíc ho vidíme.“

Kat s rozbušeným srdcem strnule seděla na židli, zatímco Frank stál a díval se do zdi.

„Sakra, Bronskyová, tys měla pravdu. Jak jsi to mohla vědět?“

„Nehrálo mi to, Franku. Někdo mu zabil dceru. Trpí kvůli ní, ne kvůli sobě. Havárie by ulevila jeho bolesti, ne její. Takhle musel uvažovat.“

Kat si přidržela na čele pravou ruku a myšlenky jí pádily jako o závod. Dostala druhou příležitost, ale musela jednat rychle.

Do kanceláře vešel další agent FBI se stenografickým blokem v ruce a Frank ho okamžitě oslovil.

„Co je, Jime?“

„Právě teď volali naši dva agenti z Colorado Springs. Podrobnosti jsou zajímavé a letecká společnost se je snaží tajit, ale na podivné chování toho kapitána chodí stížnosti už dva roky, od té doby, co byla jeho dcera zavražděna.“

„Vzpomíná si někdo na ten případ?“ zeptala se Kat, která si stále držela ruku na čele.

Jim přikývl, ale pak pokrčil rameny. „Vybavuju si ho, protože byl tak otřesný. Byl to únos zakončený vraždou. Stalo se to poblíž Stamfordu v Connecticutu a trvalo skoro půldruhého roku, než toho parchanta chytili. Byl to opravdu odporný pedofil s dlouhým rejstříkem pohlavního zneužívání, dětského porna a podobně.“

Frank zavrtěl hlavou. Jak se ta holčička jmenovala celým jménem?“

„Melinda Wolfeová,“ odpověděl Jim. „Toho Lumina dostali nepřipraveného a prakticky veškeré důkazy získali v jeho domě a v počítači, takže když byl vydán zatykač, byl případ celkem jasný.“

Kat se podívala na Franka. „Vsadím se, o co chceš, že se na vydání toho zatykače nějak podílel pan Bostich.“

Jim zavrtěl hlavou. „Pochybuju. Byla to záležitost státní prokuratury. Federální žalobce do toho nezasahoval, aspoň zatím ne.“

„Říkal jsi před dvěma lety?“ utvrzovala se Kat.

„Ano. To datum jsem si ověřil. Dneska je druhé výročí jejího zavraždění.“

„Bingo,“ zamumlal si Frank pro sebe.

Kat se posadila, sepjala ruce a upřela pohled do země.

„Franku, tady na východní straně letiště je několik terminálů. Jedním z nich je Million Air. Ostatní jsem zapomněla. Pokud nemáme připravené žádné dopravní letadlo s našimi piloty, a já jsem si jistá, že nemáme, zavolej na Million Air a popros je o pomoc. Zjisti, jestli bychom mohli zrekvírovat nebo si pronajmout dopravní letadlo, které by rychlostí stačilo Boeingu 737. Chtěla bych odletět během deseti minut.“

„Kat“ začal Frank s bolestným výrazem ve tváři.

„Věř mi, Franku. Nepři se. Když do deseti minut nebudu ve vzduchu a nebudu mít možnost mluvit s ním přímo z jiného letadla, stejně ho ztratíme. Tady zezdola to nedokážu.“

Frank Bothell mlčel. Byl hluboce zamyšlený. Kat přemýšlela, co by ještě mohla říct, ale vtom se usmál.

„Tak dobře, Kat. Já tam zavolám a tebe tam mezitím odveze jeden policista. Nech si zapnutý mobil.“

„Jime, zavolej přibližovací, ať mi sepíšou seznam frekvencí, které by Wolfe mohl monitorovat.“

Jistě.“ Jim sáhl po telefonu a Frank zamířil ke dveřím. Na prahu okamžik zaváhal a otočil se k ní.

„Vezmi si zbraň, Kat, a nic neriskuj.“

Odbavovací budova Million Air, mezinárodní letiště Salt Lake City, 13:01 h

Kapitán Dane Bailey vyšel z přepychové kabiny pro cestující letounu Gulfstream IV firmy NorthLight Industries a vstoupil do supermoderního komputerizovaného kokpitu, kde k němu z pravého sedadla vzhlédl druhý pilot.

„Pojedeme podle náhradního plánu, nebo jak?“ zeptal se Jeff Jayson.

Dane se protáhl do kapitánského sedadla, podal Jaysonovi stůžek map a přikývl.

„V životě jsem nezažil, aby FBI zrekvíroval letadlo,“ naklonil se a ohlédl do kabiny pro cestujících, „ale šéf říká, že pokud potřebují pomoc, poskytneme jim ji.“

„Tak kam poletíme, Dane?“

Kapitán se usmál. „Právě se sem žene nějaký agent FBI, který nám to nejspíš řekne. Já vím jen tolik, že se to týká únosu AirBridge. Nikdy jsem neviděl, že by šéfa něco tak rozhodilo. Snaží se to nedávat najevo, ale opravdu ho to vzalo.**

„Muselo, když poslal místopředsedu správní rady AirBridge, aby honil boeing společnosti přes Utah, místo aby si ho pozval na ústředí. Je neuvěřitelné, jak rychle se sem ze své kanceláře dostal.“

Bailey pokrčil rameny. „Není na nás, abychom to zkoumali. Ten chlap do té společnosti investoval asi třicet milionů. Na obavy má právo.“

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 12:50 h

Když se boeing blížil k hřebenu a náhle se zhoupl, Annette čekala, že zemře. Místo toho se hřeben mihl pod nimi a Ken Wolfe začal vzápětí klesat, jak zamířil do údolí na druhé straně hor. Krajina se stromy pod nimi splývala v nezřetelnou šmouhu.

„Co se děje?“ hlesla žena z vedlejšího sedadla. Annette si uvědomila, že jí stále svírá ruku, a tak ji rozpačitě pustila.

Jak se jmenujete?*’ odpověděla Annette otázkou.

„Louise, Louise Richardsonová.**

„Buďte klidná, Louise. Nemám sice ponětí, co se děje, ale nemyslím si, že nás chce zabít. Patrně se nás jen snaží vyděsit.**

„To mu vychází,“ řekla Louise.

Cvaknutí v reproduktorech znělo zlověstně. U mikrofonu už nebyl spojenec, ale nepřítel.

„Poslouchejte mě, prosím. Zůstaňte na svých místech. Podle našeho únosce máme na palubě více než jednoho zločince. Říká, že v první třídě sedí chodícífekálie jménem Rudy Bostich, který si myslí, že se stane ministrem spravedlnosti Spojených států. Pan Bostich je lhář\ podvodník a neusvědčený zločinec a náš únosce požaduje jeho přítomnost v pilotní kabině. Více vám prý řekneme časem. Annette, přiveďte pana Bostiche ke dveřím kokpitu.

Kdyby nechtěl přijít dobrovolně, řekněte mu, že náš host odpálí bombu.“

Annette se naklonila, aby se podívala na Rudyho Bostiche, jehož tvář byla studií čiré paniky. Držel otevřený mobilní telefon, který mu vypadl z ruky, když se jeho oči setkaly s Annettiným prosebným pohledem. Namáhavě polkl.

Annette se postavila a nečekaně zamířila rovnou k internímu telefonu. Sejmula sluchátko z vidlice a stiskla dačítko pilotní kabiny.

„Co je zase tohle, Annette?“ vyštěkl na ni Ken. „Nedal jsem ti dost jasné instrukce?“

„O co ti jde, Kene? Ty ho chceš zabít v kokpitu, zatímco budeš řídit letadlo?“

„I o tom jsem uvažoval,“ odpověděl bez rozmýšlení Ken, „ale musí žít, aby mohl čelit obviněním. Cítíš se teď líp?“

Než odpověděla, zavřela oči a zklidnila dech. „Kdy už konečně přestaneš s tím předstíráním, Kene? Cestující už mají podezření. Mluvíš moc zlostně, moc nenávistně.“

„Blbost. Nech toho zdržování, Annette. Popadni toho ubožáka za límec a přiveď mi ho sem.“

„Dojdi si pro něj sám, Kene!“ odsekla.

Letadlo se okamžitě ostře stočilo doprava.

„Nechceš si to rozmyslet, Annette? Nebo to mám radši napálit do hor? Pokud ho tu nebudu mít, můj život stejně ztrácí smysl.“

„Dobře, dobře,“ zajíkla se. „Přivedu ho.“

Letadlo se vrátilo do původního kurzu.

Annette odložila sluchátko a s pocitem nedobrovolného popravčího se vrátila do kabiny první třídy.

„Rudy…,“ řekla tiše, popuzena bázlivým výrazem jeho obličeje. Nemá tohle být velký, udatný žalobce? Byla by u něj uvítala alespoň nepatrnou známku statečnosti, nikoli tenhle žalostný svraštělý výraz zvířete zahnaného do kouta, který teď viděla před sebou.

„Co… co chce?“ vykoktal Rudy.

Annette pokrčila rameny. „To nevím, ale říkal, že vám nehodlá ublížit.“

Já mu dceru vrátit nemůžu!“

Jde o jeho dceru? Co se jí stalo?“

V marném gestu mávl rukou ke stropu. „To je na dlouhé vyprávění. Někdo zabil jeho dceru a… a policie to zvorala. A on mě teď viní z toho, že jsem nevznesl federální obvinění.“

„Rudy, já o tom nic nevím, ale jestli chce něco, co mu můžete slíbit, tak mu to proboha slibte!“

Seděl nehybně a oči mu těkaly od kokpitu zpátky k Annette, dokud jí nedošla trpělivost.

„Tak půjdeme. Vstaňte.“

„To nemůžete! Nemáte snad chránit své cestující?“ zaskuhral nervózně.

Cítila, jak se tomu bezděčně ušklíbá. Měla odvést cestujícího na smrt, aby zachránila ostatní, nebo jen plnila to, co nemohla změnit?

Pokud mají přežít, třeba Rudy Bostich vymyslí, co Kenovi říct, aby to chtěl slyšet. Nebyla popravčí, jen se chovala zcela logicky.

„Pojďte. Je na vás, abyste ho umluvil.“

„Na mně?“

„Říká, že jde o vás, Rudy. To znamená, že jen vy to můžete napravit. Musíte se o to pokusit.“

‚A když odmítnu?“

Annette se sama pro sebe pokusila na tu otázku odpovědět. Když odmítne, nepoohlédne se po nějakém urosdém cestujícím, který by jí ho pomohl, kopajícího a protestujícího, dostrkat do pilotní kabiny? Nebo prostě počká, až Kenovi skutečně povolí nervy a napálí to do nějaké hory?

„Rudy? Okamžitě pojďte. Já se s ním přít nemůžu. Vy možná ano.“

Já… taky ne.“

Sklonila se, aby mu mohla promluvit přímo do ucha.

„Rudy, vy máte být vůdce. Potřebujeme, abyste vedl a ukázal trochu sebedůvěry, ne abyste se choval jako zbabělec.“

To slovo ho zasáhlo, přesně jak doufala. Pomalu se postavil a vyšel za ní do uličky. Ukázala mu ke dveřím pilotní kabiny a on se k nim toporně vydal. Annette třikrát zaklepala. Uslyšela cvaknutí elektronického zámku a dveře se otevřely.

„Pojďte dál, pane Bostichi, posaďte se,“ řekl Ken. Odpalovací zařízení v jeho levé ruce bylo dobře viditelné.

Bostich na okamžik znehybněl a Annette uvažovala, jestli sáhne po záchranné sekyře, nebo vkopne Bostiche do kabiny, nebo se vrhne na Kena Wolfea a pokusí se ho uškrtit. Všechny ty nesmyslné myšlenky se zrodily z paniky, kterou musela ovládnout.

Rudy Bostich pomalu vkročil do kokpitu a podíval se na prázdné sedadlo druhého pilota.

„Zavřete dveře,“ přikázal mu Ken.

Bostich se otočil na Annette se znepokojeným výrazem člověka v úzkých. Když zavíral dveře, byl bílý jako křída.

Odbavovací budova Million Air, mezinárodní letiště Salt Lake City, 13:04

Kat Bronskyová ukázala k elegantnímu Gulfstreamu IV, který stál před terminálem Million Air na východní straně letiště.

„Tamhle! Zastavte přímo před ním.“

„To je ono?“ zeptal se policista za volantem vozu letištní policie a rozhlédl se po rozjezdové dráze, kterou měli přejet.

„Má označení N5LL, takže to bude ono.“

Kat složila mobilní telefon a společně s papírkem, kde si poznamenala informace od Franka, ho zastrčila do kabelky. Jak projdu dveřmi, měli by odstartovat.“

Policista na letištní ploše Million Air prudce zahnul a šlápl na plyn. „Vy z FBI musíte mít úžasnou moc, když vám stačí natáhnout ruku a ukořistit si gulfstream, kdy se vám zachce.“

„Myslím, že si je pronajímáme,“ odpověděla. „Jenom doufám, že to nepůjde z mé Visa karty.“

Asi pět metrů před letadlem smykem zastavil. Kat si odepnula pás a prudce otevřela dveře. Vychrlila ze sebe poděkování, sáhla po kabelce a přenosné letecké vysílačce a vyskočila ze sedadla spolujezdce.

U schůdků k letadlu stál uniformovaný pilot s třemi pásky na ramenou. Kat na něj zamávala a rozběhla se k němu.

Jste 5LL?“

„Ano, madam,“ odpověděl.

„Jsem agentka Bronskyová. Můžeme odstartovat.“

Zaváhal. „To vy jste… ta očekávaná návštěva z FBI?“

„Čekal jste snad Elliota Nesse?“ zeptala se s mírně sarkastickým úsměvem.

Zamířila po schůdkách do přepychové kabiny letadla a v patách jí dozníval smích druhého pilota.

Ve dveřích se zastavila a podívala se doprava. S překvapením si všimla dokonale upraveného muže v šedém obleku, který seděl na velkém otočném křesle.

„Zdravím vás,“ řekla Kat.

„I já vás,“ odpověděl a se vstřícně nataženou rukou vstal. Jsem Bill North.“

‚Agentka Kat Bronskyová z FBI,“ řekla a podala mu ruku. „Vy jste jeden z pilotů?“

Usmál se a ukázal palcem na kabinu za sebou. „Ne. Já jsem majitel.“

Kat se krátce ohlédla ke kokpitu, protože slyšela, jak druhý pilot vytáhl schůdky a zajistil dveře. Pak se znovu podívala na Northa, který se s rukama v kapsách nakláněl do uličky. Měl šedomodré oči, které ji s chladným zájmem zkoumaly.

„Promiňte,“ začala, „jsem z toho trochu zmatená. Myslela jsem, že jsme si tohle letadlo pronajali.“

Bill North zavrtěl hlavou. „Volal nám nějaký člověk od vás, že v jednom velmi naléhavém případě potřebujete natankované letadlo, okamžitě připravené k odletu, a my jsme tu zrovna čekali, připraveni odletět do Colorado Springs. Učet vašemu řediteli pošlu později, ale v žádném případě nejde o charter, jen o výpomoc uvědomělého občana.“

Do dobře izolované kabiny tiše dolehl zvuk nabíhajícího levého motoru. Kat se na majitele letadla usmála. „Myslím, že půjdu za piloty. Moc vám děkuju. Máme tu unesené linkové letadlo, s kterým musím zůstat v kontaktu.“

North přikývl. „To mi bylo sděleno.“ Napřímil se. „Buďte tu jako doma, řekněte chlapcům, co potřebujete a kam musíte letět, a já budu sedět tady vzadu a nebudu vám do toho mluvit.“

Za tři minuty se elegantní gulfstream zdvihal z ranveje 35 a stáčel se k jasné modré obloze na východě. Kat si klekla na podlahu kokpitu za středovým panelem a druhý pilot jí podal ruku. Jsem Jeff Jayson, agentko Bronskyová. A tohle je Dane Bailey.“

„Dobrý den,“ řekl kapitán, ale nespustil oči z přístrojů.

„Velice oceňuji, že jste vy i pan North zareagovali tak rychle. Z čeho jsem vás vyrušila?“

Mladý pilot na pravém sedadle se podíval na Danea, usmál se a pravou rukou si odhrnul z čela neposlušný pramen pískových vlasů. „Jen z cesty na poslední chvíli do Springs.**

„Kromě toho,“ dodal Dane Bailey, „je tohle největší vzrušení, jaké jsme tu zažili od chvíle, kdy s námi minulý měsíc letěla Cindy Crawfordová.“

Kat se usmála, ale vzápětí zvážněla. „No dobře, pánové, ale abychom se vrátili do neradostné skutečnosti. Až nabereme výšku, budu potřebovat jednu ze dvou vysílaček. Jediným cílem tohohle cvičení je pokusit se navázat a udržet spojení s unesenou sedmsettřiCetsedmičkou.“ Oba piloti přikývli a Dane se zeptal: „Jak si s tím chcete poradit, agentko Bronskyová? Řízení odletů říká, že Salt Lake nám povolí jakýkoliv směr i výšku a že nám bude okamžitě předávat veškeré informace od dvou vojenských stíhaček, které se zřejmě snaží tu sedmsetřicetsedmičku najít. Je to sedmsettřicetsedmička, ne?“

Přikývla. „V první řadě bych byla ráda, kdybyste mi říkali Kat, ne’agentko*.“

Oba piloti si vyměnili pohledy a usmáli se na sebe.

„Rádi, Kat,“ řekl Jeff.

‚A zadruhé,** pokračovala, „pronásledujeme ho, abych měla možnost zůstat v dosahu vysílačky a mluvit s ním. Takže několik minut udržujte kurz nula devět nula a nastoupejte do dvaceti tisíc. Potřebuju s ním mít co nejkvalitnější spojení. Myslím, že prolétá údolími a snaží se ukrývat. Má docela slušný náskok, asi dvanáct minut, takže je podle mého odhadu maximálně osmačtyřicet mil před námi, ale při tomhle kličkování možná taky jen třicet.**

Dane přikývl. „Když se dostaneme na letovou hladinu tři pět nula, můžeme dosáhnout cestovní rychlosti kolem pěti set uzlů, takže během čtrnácti minut bychom se mu mohli přiblížit.**

„To je moc vysoko,“ namítia Kat. „Může letět na sever nebo na jih, ne nutně na východ. Když uvidíme, že ho nedostihneme při výšce dvaceti tisíc, tak půjdeme výš a já vám udám určitý pátrací vzorec, podle kterého pak poletíme.** „Vy nevíte, kam letí?“ zeptal se Jeff.

„My dokonce ani nevíme, jestli to ví on sám. Na kolik hodin letu vám vystačí palivo?“

Oba piloti na sebe pohlédli. Na Kat se nakonec otočil kapitán.

„Kat, tohle je gulfstream a máme skoro plné nádrže, takže na víc než osm hodin. Kdybychom však letěli nízko, tak jenom na pět.“

„To je skvělé. To je víc, než má on.“

„V podstatě bychom vás mohli dopravit až do Londýna.“

„Chápu,“ řekla Kat a natáhla hlavu k oblastní letecké mapě, kterou rozkládal druhý pilot. „To je Utah?“

„Ano. Utah je plný hor a údolí, která směřují přímo do Colorada. Pokud poletí v malé výšce nad terénem, bude dost těžké ho najít.“

Kat poklepala ukazovákem na mapu. „Nečekám, že ho uvidíme. Jenom se modlím, abychom s ním mohli mluvit, a já jsem si celkem jistá, že mluvit bude, protože sám chce.“

Dane Bailey se k ní otočil. „Kat, popravdě řečeno jsme se k tomu dostali tak rychle, že vůbec nevíme, o co tu jde, jen že se jedná o unesené letadlo společnosti AirBridge.“

Několik vteřin upírala zrak na střední panel a váhala, kolik jim toho má říct a jestli nemá trochu mlžit. Tohle byla záležitost FBI, ale oni tu mohli být přínosem – profesionální piloti, kteří by chápali, o co jí jde, a kteří by v kritickém okamžiku mohli přispět dobrou radou.

Vzdychla a podívala se na ně. „Jde o utajované informace,“ začala, „ale seznámím vás s tím, co zatím víme, a pak to řeknu i vašemu šéfovi vzadu.“

Dane přikývl, stejně jako Jeff.

„Podobá se to jednomu z nejstrašnějších snů v tomhle oboru. Máme tu kapitána, který drží vlastní letadlo i cestující jako rukojmí a klade si pro nás nesrozumitelné požadavky. V tomhle okamžiku vůbec netuším, jak to skončí.“

TŘINÁCT

Na palubě letu 90, 13:16 h

Dneska jste si špatně vybral let, co, Rudy?“ Ken Wolfe prudce stočil letadlo doleva, obletěl skalnatou horu, která strměla několik set stop nad jejich letovou výškou a podíval se na vyděšeného prokurátora.

Rudy Bostich těžce polkl a pokusil se promluvit. Jenom však zachroptěl, a tak si odkašlal a zkusil to znovu.

„Co říkáte, Rudy? To prolhané pokrytectví ve vašem hlase mi nějak brání v porozumění. Mluvte zřetelně.“

„Ptal jsem se,“ začal Bostich, „co ode mě vlastně chcete?“

Ken prudce trhl berany doprava a boeing se okamžitě narovnal. Z pravého sedadla se ozval vzdech.

„Co od vás chci? Teď si to ještě neumím představit. Spravedlnost to být nemůže. To by bylo zatraceně jednoduché. A myslím, že to nemůže být ani něco tak starosvětského, jako abyste obžaloval vraha mé dcery a poslal to zvíře do uličky smrti. Ne, to by nešlo, protože by to mohlo ublížit kariéře pana Bostiche, viďte?“

„Kapitáne, já vám vůbec nerozumím a nevím, co po mně chcete, ale tohle vaše létání tak nízko nad terénem mě děsí k smrti. Nemůžeme letět výš? V tomhle letadle jsou i nevinní lidé.“

Ken znovu otočil berany doleva, aby navedl letadlo do dalšího údolí.

Jsem rád, že jste odlišil ty nevinné lidi vzadu od sebe. Co chci? Chci doznání.“

„Doznání? Doznání čeho?“

„Vy ubožáku. Hlavně si přede mnou nehrajte na nevinného. Nepřipadá vám povědomé jméno Roger Matson?“

Rudy chvíli mlčky seděl a pak přikývl. „Matson je tuším detektiv ze Stamfordu v Connecticutu.“

Jako byste o tom musel přemýšlet. Aleje to správně. A Roger Matson je dobrý chlap, ne?“

Rudy pokrčil rameny. Jeho zdvižená obočí prozrazovala znepokojení. „Nemusel jsem to vědět. Je to detektiv a já při své práci jednám s mnoha detektivy.“

„Ale s Rogerem Matsonem jste určitě jednal, protože Roger se svým parťákem za mnou přišli a celý ten příběh mi vyklopili.“ Upřel pohled na muže na pravém sedadle. Já vím, co jste udělal, Bostichi, a teď máte na vybranou. Buď mi tu na místě podepíšete doznání se všemi podrobnosti, daty a místy, nebo vás vezmu do pekla, kam patříte.“

Rudy Bostich se přerývaně nadechl, a jak se díval Kenovi do očí, snažil se sedět pokud možno vzpřímeně.

„Nebudu se přiznávat k něčemu, co jsem neudělal, a já jsem nic neudělal. Na rozdíl od vás, protože vy se právě dopouštíte tolika zločinů, že je ani nespočítám. Uvědomujete si, že za letecké pirátství můžete dostat trest smrti?“

Ken prudce trhl hlavou doprava a jeho oči vypálily Rudymu do lebky díru.

„Tak pozor, blbečku. Něco si musíme ujasnit. Já jsem zemřel, když to zvíře zabilo mou dceru. Díváte se na rozzlobenou mrtvolu, která to má na háku. To zaprvé.“

‚A zadruhé?“

„Zadruhé mám otázku. Dokázal byste s tímhle letět?“

Rudy stočil pohled k čelnímu oknu. „Zřejmě ano, kdybych musel.“

Ken náhle pustil řízení a založil si ruce. Boeing mírně klesal do údolí a čelní sklo pomalu zaplňoval tisíc stop vysoký útes, k němuž jim scházelo jen několik mil.

„Tak prosím, Bostichi, je to vaše. Ukažte, co jste myslel tím Zřejmě ano‘.“

Rudy se na pilota nevěřícně zahleděl.

„Co? Ale s takhle velkým letadlem žádné zkušenosti nemám.“

„Ale! Další lež, Rudy? Říkal jste, že byste to zřejmě dokázal.“

„Možná kdybych dostal patřičnou instruktáž, ale“

„Smůla, Rudy. Myslíte si, že máte situaci pod kontrolou? Vy, který ani nedokážete pomoct usvědčit zločince? No tak, pane Testosterone. Berany máte přímo před sebou. Položte na ně ty své slizké pracky.“

Bostich se vtiskl do sedadla a odtáhl ruce co nejdál od řízení.

„Dobře, dobře. Přiznávám, že tohle nedokážu, kapitáne! Stačí vám to ke štěstí?“ Rudymu vyrážely na čele kapičky potu, jak se zvyšovala rychlost letu, rychlost sestupu se začínala blížit pěti stům stop za minutu a útes v čelním okně se rychle blížil.

„Radši to zkuste, vy parchante. Anebo se přiznejte, co jste udělal Matsonovi.“

„Co… co mám dělat? Za co mám zatáhnout? Vždyť narazíme do té hory, vy pitomče! Co mám dělat?!“

„Jsem úplně bezradný, Rudy. Když si velký federální prokurátor a kandidát na ministerské křeslo nepamatuje, co je to pravdivé přiznání, já si zase nevzpomenu, jak bych vám mohl pomoct při řízení letadla.“

Rudy sevřel rukama berany. Zoufale se podíval ven a příliš prudce přitáhl řízení, takže se nos letadla znepokojivě vztyčil a tíhové zrychlení je prudce vmáčklo do sedadel.

Útes mizel, nos letadla se zvedal a vzdušná rychlost znepokojivě klesala, ale Ken seděl se založenýma rukama a jen přihlížel.

Rudy prudce zadačil berany dopředu a táhl je nahoru. Útes se objevil znovu.

Já to nedokážu!“ řval. „Nevím, co mám dělat!“

Je mi líto. Žádné doznání, žádná pilotní lekce,“ odtušil Ken.

Rudy Bostich s vykulenýma očima znovu přitáhl berany a neúmyslně stočil boeing doleva. Při současném stoupání začala rychlost dvoumotorového proudového dopravního letounu opět klesat. Ken sledoval, jak ručička padá pod sto osmdesát uzlů a náklon se blíží devadesáti stupňům. Útes teď měli tisíc stop pod sebou.

„Chcete udělat výkrut přes křídlo, Bostichi?“ zeptal se Ken.

„Co?“ vyjekl Rudy a ve snaze stočit řízení zpátky doprava je znovu příliš přitáhl. Berany se divoce rozechvěly a ozval se výstražný signál přetažení. V čelním okně nebylo nic než modrá obloha. Ken natáhl ruce, sdačil plynové páky úplně dopředu, stočil stroj zpátky doleva, stabilizoval letovou výšku a zkontroloval vzrůstající rychlost.

Když letadlo opět dosáhlo dvou set padesáti uzlů, stáhl plynové páky a pokračoval v letu.

Rudy Bostich byl celý zpocený a prudce oddychoval. Oči měl rozšířené strachem a stále křečovitě svíral berany druhého pilota.

„Tak co, pane prokurátore, co jsme si dokázali?“

Rudy mlčel.

„Nejspíš jsme si dokázali,“ pokračoval Ken, „že pokud jde o létání, jste téměř nedotčený. Neumíte to, a když to zkusíte, zabijete všechny ty lidi vzadu, na kterých vám tak záleží. Včetně sebe, a na sobě vám zjevně velice záleží.“

Ken slyšel z pravého sedadla trhaný dech.

„O co vám jde, Wolfe?“

„O co mi jde? Á, jistě, o co mi jde. Víte, pane prokurátore, chtěl jsem vám dokázat prostě to, že se se mnou nemůžete prát, protože pořád držím to odpalovací zařízení, takže i kdybyste vyhrál a srazil mě, letadlo by vybouchlo v okamžiku, kdy bych ho pustil. A protože zjevně neumíte létat a na palubě není žádný další pilot, řekl bych, že mě musíte poslouchat. Jinými slovy, Bostichi, buď mi tu před svědky napíšete přiznání k tomu, co jste udělal, nebo zemřete. Je vám to dostatečně jasné?“

„Nevěřím, že jste vrah, kapitáne Wolfe.“

„Zato vy jste vrah, Bostichi. Pamatujete si na tu devítiletou holčičku ve Vermontu, jejíž tělo plavalo loni na hladině jezera? To jste udělal vy.“

„Co? Co to tu sakra žvaníte?“

Jste za to zodpovědný, protože jste neodstranil vraha z ulic. A co ta třináctiletá dívka z massachusettského Provincetownu před půl rokem? Vzpomínáte si na ni?“

„Ne.“

Jistě. I za její život jste zodpovědný, protože já jsem přesvědčený, že ho zmarnilo totéž zvíře, které zabilo mou dceru.“ Ken se k němu otočil. „Obě ty dívky by dneska žily, vy slizoune, kdybyste nelhal.“

Rudy praštil rukou do postranní stěny kokpitu a podíval se na Kena. „Co to kecáte, Wolfe? Já jsem v ničem nelhal! Co jsem krucinál podle vás udělal?“

Já vím, co jste udělal. Mám na to důkaz. Ale nejdřív to chci slyšet od vás.“ Ken znovu prudce otočil hlavu k pravému sedadlu.

„Rozumíte?! Já vám nic říkat nebudu, to vy budete vyprávět mně, do nejmenších podrobností. Jinak tu chcípnete.“

Asi na minutu se v kokpitu rozhostilo nepříjemné ticho.

„Skončil jste, kapitáne?“ zeptal se Rudy slabým hlasem.

Ken přikývl. „Ano. Já jsem nepochybně skončil. Ale vy taky, pane prokurátore.“

Rudy se pohroužil do mlčení a pravou rukou si mnul bradu. Díval se ven bočním oknem druhého pilota, zatímco Ken pevně svíral berany a zatínal čelisti; jeho mysl bloudila daleko od letadla, které poskakovalo podél pohoří ve stoupajících proudech vzduchu zvířených poledním sluncem.

Vpravo bylo další údolí směřující k jihu, a tak se do něj stočil ve výšce necelých pěti set stop nad terénem. Znovu se ujistil, že letadlo nevysílá obvyklou radarovou identifikaci pro radary řízení leteckého provozu, které by je mohly hledat. Jak se na okamžik soustředil na přístroje, jeho pozornosti až do poslední chvíle uniklo hejno dravců ve stejné výšce. Když zdvihl pohled k čelnímu oknu, hejno se právě pokoušelo rozlétnout na všechny strany. Pláštěm letadla otřásly dva nepříjemné údery, když Ken strhl řízení příliš pozdě.

„Coco bylo zase tohle?“ zeptal se Rudy.

„Ptáci,“ odpověděl Ken spíše pro sebe. Podíval se na přístroje pro kontrolu chodu motoru a uklidnilo ho, že se ani nepohnuly. Pečlivě si prohlédl levé křídlo a poté zkontroloval ostatní palubní přístroje. Uspokojilo ho, že letadlo neutrpělo žádnou vážnou škodu. Jeden z úderů se ozval někde nad pilotní kabinou, a tak se Ken naklonil dopředu a vyhlédl malými střešními okénky. Jak se soustřeďoval na plášť letadla, unikl mu náhlý záblesk slunce na dvou vysoko letících stíhačkách F-16, které se ve výšce deseti tisíc stop stáčely nad totéž údolí. Jejich radiolokátory ve snaze objevit let 90 prohledávaly prostor před sebou.

Na palubě gulfstreamu N5LL, 13:22 h

„Agentko Bronskyová, máte u mě telefon.“

Kat se otočila a zjistila, že ve dveřích kokpitu stojí Bill North. Věděla, že se jí v tváři zračí naprostý zmatek, ale vůbec nic nechápala.

„Promiňte?“

„Dovolil jsem si dát své číslo vašim lidem v Salt Lake. A jeden z nich, tuším Frank, s vámi chce mluvit.“

„Vážně? Vy jste myslel i na tohle?“

North se usmál. „Musel jsem nějak ubít čas.“

Kat vstala, bezděčně si přihladila sako kalhotového kostýmu a následovala ho do přepychové kabiny pro cestující. Pokynul jí k pohodlnému koženému křeslu a podal jí telefon.

„Franku?“

„Kat, našli jsme ho. Vojenské letectvo nám před minutou poslalo souřadnice. Máš tužku?“

„Diktuj.“

Udal jí zeměpisnou šířku a délku. „Letí přibližně na jihozápad, je hodně nízko, asi tak pět set stop nad zemí, a má rychlost dvě stě padesát uzlů. Vyvolal vlnu stížností občanů na nízko létající stroje. Víme, že je to on.“

„Výborně. A nějaký další kontakt?“

„Ne. To už je na tobě.“

„Můžeme si pro sebe zablokovat tuhle linku?“

„Předpokládám, že ano,“ odpověděl Frank.

„Vydrž,“ řekla a obrátila se na majitele letadla. „Pane Northe, můžu vás poprosit o velkou laskavost?“

Roztáhl ruce a obrátil dlaně vzhůru. Jen když mi budete říkat Bille.“

„Dobře, Bille. Já jsem Kat. Můžu vás poprosit o tuhle linku a taky o to, abyste ji sledoval pro případ, že by mi Frank musel něco sdělit?“

„Samozřejmě.“ Bill North vstal z otočného křesla a vzal si telefon. Kat vyskočila a vrátila se na své místo do kokpitu.

Je to dobré,“ řekl Dane, když vložil do počítače souřadnice. Je asi dvacet mil jižně od nás. Co myslíš, Jeffe?“

„Asi jedna sedm nula stupňů?“

Kapitán stlačil plynové páky dopředu a obrátil se na Kat.

„Možná byste si měla nasadit sluchátka. Máte v nich tu frekvenci, kterou jste mi udala. Tlačítko pro vysílání je na panelu.“

„Rozumím. Jsme stále ve dvaceti tisících?“

Druhý pilot přikývl a Dane se znovu obrátil na Kat. „Až se k němu přiblížíme, měli bychom letět asi tak v deseti.“

Kat se předklonila a soustředila se na malou skvrnku na matné černi středového panelu. Musela si uspořádat myšlenky. Jestliže Wolfe bude schopen přijímat její hovory, jak bude reagovat? Logicky by měl být rád, ale jeho dosavadní činy příliš logické nebyly.

Ale měla jinou možnost?

Stiskla vysílací tlačítko.

„Volám AirBridge devadesát, tady je gulfstream 5LL, jak nás slyšíte?“

Žádná odpověď.

„Volám AirBridge devadesát, tade je gulfstream 5LL, slyšíte nás? Přepínám.“

Nic.

Kat volání ještě několikrát zopakovala a pak zdvihla hlavu a všimla si, že ručička výškoměru klesá.

„Už jsme tam?“

Dane zavrtěl hlavou. „Při sestupu bych rád zachoval maximální rychlost. Měli bychom se k němu dostat asi za osm minut.“

Znovu sklopila pohled, zavřela oči a zkusila si představit, co se asi děje v kokpitu uneseného boeingu.

Jak to chce sehrát? napadlo ji. Jaký styl hry nám bude chtít vnutit? Musí vědět, že nemůžemejen tak někoho zavřít nebo svolat velkou porotu a uspořádat proces jen proto, že to někdo požaduje.

Náhle otevřela oči. Jistěže to ví, což znamená, že aby dosáhl svého, musí přijít s novým důkazem nebo novou informací. Co může mít?

„Kat, myslím, že už ho vidím,“ řekl Dane.

Vzpomněla si na slova druhého pilota z Duranga a na kapitánovy reakce v Colorado Springs. Koho že to má na palubě?

Jasně, kandidáta na křeslo ministra spravedlnosti.

„Kat, slyšela jste mě?“ ptal se kapitán. Kat měla opět zavřené oči.

Ten chlap je v současné době prokurátorem v Connecticutu, a to… v New Havenu… Chvějící se víčka se jí opět otevřela. Takže do jeho jurisdikce spadá i connecticutský Stamford, kde žil Ken Wolfe a kde byla zavražděna jeho dcera!

Dane Bailey mírně naklonil gulfstream doleva.

„Myslím, že je tak deset mil před námi, Kat.“

Vstala a sledovala jeho prst, který ukazoval přes anténu radiolokátoru. Já ho nevidím,“ řekla.

„Teď je to jen taková malá tečka, ale prolétá údolím a je příliš velký a rychlý, než aby to mohl být lehký letoun.“

Přikývla. „Báječně. Přibližte se k něm, jak jen to půjde, ale ať nás nevidí. Máte tu paralelku s tím telefonem v kabině pro cestující?“

„Ano, tady,“ odpověděl JeffJayson, zdvihl sluchátko z vidlice a podal jí je. Na druhém konci se jí ozval Frank.

„Zahlédli jsme ho, Franku, ale zatím mi neodpovídá. Potřebuju jednu rychlou informaci.‘*

„Povídej, Kat.“

Jak se jmenuje ten prokurátor na palubě toho letadla?“

„Počkej… Rudolph Bostich.“

„Tak mi zjisti, jestli sídlí v New Havenu, pak jestli do jeho jurisdikce spadá Stamford, jestli v té oblasti zavraždili dceru kapitána Wolfea a nakonec, jestli se pan Bostich ve Wolfeově případě nějak angažoval.“

„Rozumím, Kat. Ozvu se ti za minutku. Jakou máš teorii?“

„Myslím, že Bostich slouží Wolfeovi spíš jako nedobrovolný zdroj informací než jako rukojmí. Má něco, co Wolfe chce. Vzpomínáš si na jeho první prohlášení o požadavcích únosce? Že chce, aby skončili nepoctiví federální prokurátoři? A druhý pilot říkal, že Wolfe zvracel, když zjistil, že je Bostich na palubě. Mezi Bostichem a Wolfeovou tragédií musí být nějaký spojovací článek.“

Dane Bailey se pravou rukou dotkl jejího předloktí a ukázal dopředu. Kat stále se sluchátkem v ruce zdvihla oči a poprvé uviděla zřetelně obrys Boeingu 737, který se jen několik mil před nimi stáčel doleva.

Vzápětí uslyšela Frankův hlas. „Zůstaň v pohotovosti, Kat.“

Jistě. Bille, jste tam stále?“

„Ano, Kat.“

„Můžete mi tu linku dál monitorovat, prosím?“

„Samozřejmě.“

Vrátila sluchátko druhému pilotovi, postavila se a naklonila dopředu, aby viděla přes čelní sklo. Pak znovu promluvila do mikrofonu vysílačky. „Kapitáne Wolfe, tady je Kat Bronskyová. Prosím vás, ozvěte se mi. Já vím, že tam stále jste. Polovina majitelů domů v Utahu si stěžuje, že jim létáte mezi prádelními šňůrami.“ Na okamžik bylo ticho a pak se ozvalo cvaknutí.

„K žertování jste si vybrala dost zvláštní čas, Bronskyová.“

Kat ukázala pilotům vztyčený palec a znovu stiskla dačítko vysílačky.

„Šibeniční humor je v FBI oblíbený – tedy pokud zrovna nemáme co do činění s chlápky, kteří chtějí změnit svět.“

„Myslíte, že o to mi jde?“

„Připadá mi to tak. A protože jste to nenapálil do nějaké hory, i když jste chtěl, abychom si to mysleli, vsadila bych se, že po nás ještě pár věcí budete chtít.“

„Ale spolkli jste to, ne?“

„Ano, vyzkoušel jste nám krevní tlak, ale já už jsem vás prokoukla, Wolfe. Nejste ten, za koho se před námi vydáváte. To neznamená, že byste nebyl schopen udělat to, čím vyhrožujete, ale nechcete nikomu ublížit. Vám jde o to, aby už nikomu nemohl ublížit vrah vaší dcery, viďte? Jde vám o tohle?“

Několik vteřin bylo ticho. Kat pozorovala, jak se stříbrný boeing pod nimi stáčí doprava k jihu a ladně se vznáší nad zvlněným terénem.

„Nejen o tohle, Bronskyová. Musí dojít k nápravě mnoha věcí, a to je rozhodující.‘“

„Říkal jste, že chcete skoncovat s prokurátory bez svědomí, nebo jak jste to formuloval, ne?“

„Myslíte s prolhanými parchanty, jako je Rudolph Bostich? Ano, to by se o něm dalo říct.“

„Řekněte mi o Bostichovi.“

„Mám lepší řešení, agentko Bronskyová. Kat, viďte? Za chvíli přiměju Rudolpha Bostiche, aby vám sám přesně řekl, co udělal. Vyklopí to všechno, dokud ještě může.“

„My víme, že je na palubě, Kene.“

„Myslel jsem si to. Ve skutečnosti sedí tady vedle mě na místě druhého pilota a přemýšlí, kdy mu do té jeho odporné lebky zatnu záchrannou sekyru.“

Kat usilovně přemýšlela. Wolfe nějak dostal muže, kterého vinil z dceřiny smrti, na místo druhého pilota. A protože zjevně nepomýšlí na sebevraždu, určitě použije prokurátora jako prostředek nádaku. Vyděsí ho natolik, aby něco řekl, k něčemu se přiznal, nebo něco slíbil.

Tak dělej, Franku! Potřebuju základní informace.

Kat znovu stiskla tlačítko vysílačky.

„Dobře, Kene, přiznávám, že je to překvapení. Zřejmě i pro pana Bostiche. A kde si chcete poklábosit?“

„Otázka zní kdy, BronKat. Je to otázka času.“

„Dokud vám vystačí palivo.“

„To je pravda, ale nezapomeňte, že tu mám plné letadlo lidí a dálkově ovládanou bombu, jejíž spoušť nemůžu pustit, takže až budu potřebovat palivo, přistanu a vy mi ho zajistíte. Mimochodem, jak to, že vás tak dobře slyším? Máte vynikající signál.“

Dane Bailey se obrátil ke Kat a horečně ukázal dopředu. Pustila dačítko vysílačky a vzhlédla. „Co je?“

„Míří do slepého kaňonu, Kat. Řekněte mu, ať to zvedne a vyletí odtud.“

„Tím se prozradíme!“ řekla. „Kde to je?“

„Tamhle. Dělejte, já nežertuju. Hned za tím ohybem kaňon končí sedmisetmetrovým útesem.“

Měli dokonale výhodnou polohu, sledovali ho nepozorovaně zezadu, ale na debaty nebyl čas.

Kat stiskla dačítko. „Kene, zdvihněte to, rychle! Omylem jste vletěl do slepého kaňonu. Na jeho konci je sedmisetmetrový útes, který nevidíte!“

Pustila dačítko a čekala s očima přilepenýma k boeingu, který se blížil k ohybu kaňonu. Letadlo bylo necelých pět set stop nad cestou, která vedla prostředkem údolí.

„Kene, proboha, já nežertuju! Co vám to udělá, když nastoupáte? Zvedněte to!“

Z vysílačky se krátce ozval šum, ale žádný hlas. Boeing už se začínal naklánět doprava.

Dane Bailey stiskl své dačítko vysílačky na beranech. „AirBridgi, to není sranda, ona nekecá! Okamžitě to zvedněte!“

Nos boeingu se okamžitě zvedl a letadlo se zároveň stočilo kolem útesu, který bránil Wolfeovi ve výhledu na dvě míle vzdálenou skalní stěnu.

„Bože!“ zamumlala Kat.

Dane navedl gulfstream nad útes, který tvořil ohyb kaňonu a boeing jim na okamžik zmizel z dohledu, protože stále ještě letěl pod úrovní náhorní plošiny. Teď už viděli, kde kaňon končí. Za útesem se ve výšce mnoha set metrů nad dnem údolí táhla zelená planina.

Náhle se jim ve výhledu znovu objevil boeing s vysoko zdviženým nosem. Jeho motory zjevně pracovaly na plné obrátky.

Kat cítila, jak křečovitě svírá mikrofon, když se boeing blížil k obnažené skále.

Byl od ní ani ne čtvrt míle, zhruba ve výšce hrany útesu, ale Kat přesně nedokázala odhadnout, jestli výš nebo níž.

„Myslím,“ začal Jeff napjatým hlasem, „že má šanci.“

Kat zatajila dech a očekávala náraz. Přemýšlela, jak se asi bude cítit, když je ztratí tak rychle, a věděla, že tentokrát půjde o chybu, nikoli o záhadnou nehodu.

Po chvíli nejistoty boeing přeletěl necelých sto stop nad okrajem útesu a vzápětí už pod ním bezpečně ubíhala zelená planina. Dvoumotorový dopravní letoun dále stoupal, až se stabilizoval asi tisíc stop nad terénem.

Po těch několika okamžicích, které trvaly celou věčnost, Kat přerývaně vydechla.

„Tak to bylo o fous,“ řekl Jeff z pravého sedadla.

Kat natáhla levou ruku a poklepala kapitánovi po rameni.

„Díky, Dane, zachránil jste je. Mě by byl neposlechl.“

Kapitán měl stále čelisti sevřené napětím. Kat se snažila uklidnit rozbušené srdce.

Uplynula více než minuta, než se jim ve sluchátkách ozvalo cvaknutí vysílačky.

„Nevím sice, s kým mluvím, ale díky. Tohle jsem v plánu neměl.“

Kat potřebovala chvíli, aby to strávila, než znovu stiskla tlačítko.

‚Já se vám to snažila říct, Kene.“

Odpověď byla rychlá a téměř kajícná. „Já vím, snažila, Kat. Což ovšem znamená, že mě sledujete. Tak kde jste?“

Odtáhla prst od tlačítka, podívala se na Danea, zavrtěla hlavou a pokrčila rameny. „A je po překvapení.“

Ohlédl se na ni a nervózně se usmál. „A je to venku.“

Ušklíbla se a stiskla dačítko. „Kene, jsme za vámi. Je čas se nějak dohodnout. Prosím vás. Už málem nebylo s kým.“

AirBridge 90 se ozval až po dlouhé odmlce.

„Co navrhujete?“

Kat nečekala, že jí slova budou tak volně plynout, ale její odpověď byla jednoduchá. „Grand Junction je východním směrem. Mají tam dobré letiště a nikdo nás tam nečeká, protože nikdo neví, že tu jsme.“ Na okamžik pustila tlačítko a pak je znovu stiskla. „Vzpomeňte si, Kene, říkala jsem vám, že naše spolupráce oficiálně závisí na tom, abyste neublížil žádnému z vašich cestujících. Tak přistaňte v Grand Junction, pusťte cestující, a tím mi poskytněte páku, kterou bych mohla využít, abych vám zařídila všechno, co chcete.“

Pustila tlačítko a čekala. Pozorovala stříbrný boeing, jak pokračuje v letu na jih, nyní však již v bezpečnější výšce nad planinou než předtím.

Když se Kenovo letadlo začalo náhle naklánět doleva, Kat konečně uslyšela ve sluchátkách cvaknutí vysílačky.

„Bude to Grand Junction, Kat. Žádné triky, žádné zbraně a žádný Bostich. Dám vám všechny ostatní, ale podržím si letadlo i Bostiche, tedy dokud se nepřizná.“‚

Kat ztěžka vydechla a na okamžik zavřela oči, aby v duchu pronesla děkovnou modlitbičku. „Rozhodl jste se správně, Kene. Pak můžeme začít jednat o vašich přáních.“

Odložila mikrofon a podívala se na oba piloty.

Jak je to daleko do Grand Junction?“

Dane Bailey už na palubním počítači vyťukával indentifikátor letiště v Grand Junction, který mu dal okamžitou odpověď.

„Sto deset námořních mil, Kat. Při jeho – i naší – současné rychlosti je to necelou půlhodinku.“

Přikývla a prostřednictvím paralelního telefonu v kokpitu předumočila Frankovi vzdálenost a čas. Pak teprve odlepila kolena od koberce a postavila se. Z pravé nohy se jí vytratil téměř veškerý cit, a tak se musela zachytit přepážky, která oddělovala kokpit od kabiny cestujících, a čekat, až ji přestane brnět pravé lýtko a chodidlo.

„Franku, máme tam poblíž někoho? Je nějaká možnost nepozorovaně přepravit někoho z našich lidí včas do Grand Junction?“

Dane Bailey viděl, jak přikyvuje na odpověď z druhého konce.

„Dobře, ale varuj je, Franku. Varuj je, že ten člověk mění nálady. Jsem přesvědčená, že Wolfe jedná operativně podle toho, jak se vyvíjí situace, to znamená, že nedůvěřuje rozhodnutím, která by dělal na víc než několik vteřin. Očekává, že může kdykoli zjistit, že se rozhodl špatně, a při první známce nesprávného odhadu našich reakcí je připravený změnit kurz. Na letišti v Grand Junction nesmí být žádná policie, šerif nebo záchranná vozidla, pokud nebudou ukrytá v hangáru, ano? Když ho vyplašíme, ztratíme ho.“

ČTRNÁCT

Na palubě letu AirBridge 90, 13:30 h

Annette, Bev a Kevin se zoufale radili v hloučku v zadní kuchyňce, ale když se motory náhle rozehřměly a boeing začal prudce stoupat, rozprchli se k okénkům, zvědavi, co se děje, a teprve po těsném přeletu okraje útesu se cek‘ zpopelavělí vrátili zpět.

Cestující úplně ztichli – mladí členové školní kapely se drželi za ruce a Elvira Gatesová pobíhala mezi několika svými svěřenci, u nichž se strach z létání s každým novým otřesem měnil v čirou hrůzu. Ostatní, zašeptala Elvira Bev, se chovají jako na nějaké atrakci v zábavním parku, a nahlas se podivila, jestli u nich kurz nebyl až příliš úspěšný. Majitel cestovní kanceláře ze Seatdu byl tichý jako myška, ale cestující, který jim všem dělal největší starosti, byl inspektor údržby ze Svazové letecké federace, který se hrůzou téměř nemohl hýbat.

Po přestálém nebezpečí bylo členům posádky jasné, že cestující musejí znát pravdu. Rozhodli se spíše spontánně než rozumově a kolektivně odvrhli představu dalšího lživého předstírání, že jsou loajální posádkou kapitána Wolfea. To si zatím mysleli cestující, a to se muselo změnit.

Annette vytáhla z jedné přihrádky na zavazadla bateriový megafon a vydala se s ním k první třídě. Věděla, že Ken by slyšel všechno, co by říkala cestujícím přes mikrofon do reproduktorů. Po kličkování a pohupování, při němž mnozí cestující sahali po kyslíkových maskách, přešlo letadlo do plynulého letu.

V čele kabiny pro cestující se Annette otočila a postupně se podívala vyděšeným cestujícím do očí. Na megafonu nastavila takovou hlasitost, aby její sdělení neproniklo do kokpitu, a přidržela se levou rukou schránek nad sedadly, kdyby Ken Wolfe začal znovu manévrovat.

„Neexistuje šetrný způsob, jak vám tohle říct, přátelé. Ať to zní jakkoli bizarně, byli jsme uneseni vlastním kapitánem. Kapitán Wolfe je jediným únoscem na palubě. On jediný vyhrožuje, zatímco federální prokurátor, o němž už vám do reproduktorů řekl mnoho ošklivých věcí, je jeho zajatcem a je s ním v kokpitu sám. Druhý pilot zjevně zůstal kapitánovým přičiněním v Durangu. Vaši palubní průvodčí o tom až donedávna nic nevěděli. Nemám tušení, co ještě můžeme očekávat, ale chtěla bych, abyste zůstali připoutáni na svých místech. Nesnažte se hrát si na hrdiny. Kapitán říká, že v předním prostoru pro zavazadla umístil bombu a že v ruce drží odpalovací zařízení, kterým ji může v zavazadlovém prostoru aktivovat. Tu spoušť jsem viděla na vlastní oči. Kapitán tvrdí, že kdyby ji upustil, dojde k výbuchu. Takovou hrozbu si nemůžeme dovolit prověřovat. Musíme předpokládat, že je odůvodněná.“

Na okamžik se odmlčela, odtáhla megafon od úst a uviděla před sebou nevěřícné, udivené pohledy.

‚Já vím, že většina z vás by mi chtěla položit otázku, na kterou neznám odpověď.’Proč to dělá?‘“ Pro zdůraznění odpovědi zavrtěla hlavou.’Já nevím. Vyrozuměla jsem, že před dvěma lety mu zavraždili malou dceru a že zodpovědnost přičítá panu Bostichovi, který podlejeho názoru nepronásledoval vraha. Podrobnosti neznám a nevím, proč jsme do toho byli zataženi. Vím, že kapitán Wolfe teď drží v ruce všechny trumfy a že my se můžemejen připoutat a modlit. My jako vaši palubní průvodčí jsme na tom stejně jako vy, ale přesto stále zodpovídáme za vaši bezpečnost, a tím se bude řídit veškerá naše činnost.“

Popocházela dozadu a vždy po deseti řadách své sdělení zopakovala. Odmítala odpovídat na otázky a byla si vědoma toho, že cestující jsou stejně vyděšení jako dříve. Nacházeli se v naprosto neskutečné situaci – byli uneseni, kolem oken se jim neustále míhaly nějaké hory a útesy, letadlo předvádělo prudké zatáčky a divoké výkruty, z pilotní kabiny chodily podivné vzkazy.

Annette čekala na příležitost promluvit si s Nancy Beckovou, a když se dostala k osmnácté řadě, přiklekla si k ní.

„Nancy, dobře mě poslouchejte. Váš manžel je v naprostém pořádku.

Teprve před několika minutami jsem se dozvěděla, že živý a zdravý odešel z letadla v Durangu a teď že si o vás dělá velké starosti.“

Postavila se a couvala uličkou k přední části kabiny pro cestující. U každé řady se zastavila a pozorně si prohlédla všechny cestující. Bev ji následovala.

Otázky lidí byly v podstatě stejné. „Víte, kam s námi vlastně letí?“ a „O co mu jde?“

„Nevím,“ mohla jen říct.

„Teď už to tak trochu chápu, i když je to dost zvláštní,“ řekla se slzami v očích jedna žena, která se zbavovala strachu z létání. „Co už nás teď může zaskočit víc než zjištění, že kapitán je šílenec? Aspoň umí létat. Bála jsem se, že se tam perou o řídicí páky.“

Annette dál couvala do první třídy. Na okamžik se zastavila, když náhle pocítila v tom všem zmatku nezvyklý klid – pocit, že jí někdo jemně položil ruku na rameno, byl však příliš neurčitý, než aby mohl být skutečný. Annette nadskočila a obrátila se, aby stanula tváří v tvář asi šedesátiletému muži s mohutným hrudníkem.

„Překvapil jste mě. Můžu vám nějak pomoct?“

„Slečno, jsem bývalý policajt Mike Clark a všichni ti lidé za mnou mi chtějí pomoct.“

Zmateně se na něj podívala. „A s čím?“

„Musíme něco okamžitě podniknout. Když ten chlap poletí jako doteďka, všechny nás zabije. Viděla jste, jak těsně minul ten útes?“

Annette pomalu přikývla a prohlížela si skupinu lidí. „Co navrhujete, pane?“

„My tady mezi sebou jsme to probrali. Máte klíč ke dveřím pilotní kabiny? Myslím, že jsem vás zahlédl ty dveře otvírat. Když je prudce otevřeme a vtrhneme tam v okamžiku, kdy to bude nejmíň čekat, tak toho parchanta přemůžem, zvlášť když tvrdíte, že je to jediný únosce.“

Annette zavrtěla hlavou. „Dveře jsou zamčené a jediný klíč má kapitán.“

„To neberu. Musí existovat způsob, jak ty dveře otevřít.“

Pokrčila rameny. „Nevím, připadá mi příliš nebezpečné to zkoušet.“

Skupina za ním se nesouhlasně rozšuměla. Ozvaly se hlasy, které se dožadovaly akce.

Jestli tu zůstanem stát jako ovce, tak nás taky jako ovce zmasakruje,“ prohlásil bývalý policista.

Annette zavrtěla hlavou, usmála se a podívala se mu do očí.

„Chápu vaše obavy, já se taky bojím, ale pokud ho zneškodníte, kdo poletí?“

Policista zavrtěl hlavou. „Ne, vy to nechápete. My víme, že je tu jediný pilot, ale kdybysme mu vytrhli tu spoušť

„Ale co když má sebevražedné úmysly?“ Jakmile to vyřkla, okamžitě toho litovala. Bývalý policista zbledl a za ním se ozvalo pár výkřiků.

„Vy tvrdíte, že… má sebevražedné úmysly?“

„Ne!“ pospíšila si Annette s odpovědí. „Nemám důvod se domnívat, že má, ale člověk nikdy neví. Když mu odříznete všechny cesty a zaženete ho do rohu, kdy mu nezbude nic jiného než letět, můžeme opravdu vědět, co udělá?“

Muž užasle zavrtěl hlavou. „To se mi snad zdá.“

„Pane, já se bojím stejně jako vy.“

Policista zdvihl ukazovák. „Já se nebojím, madam, já mám pro strach uděláno. Jste letecká společnost. Lidé vám věří, že do pilotní kabiny nepustíte šílence. Tak jak se to sakra mohlo stát?“

„Sama to nechápu, pane. I já bych to ráda věděla.“

Chtěla se mu podívat do očí, ale bezděčně se odvrátila, zřejmě studem.

Měl pravdu. Byla představitelkou společnosti AirBridge a tahle společnost za to nesla odpovědnost.

Navlhčila si rty a zkusila to znovu. „Pane, prosím vás, nesmíme ztrácet hlavu. On tvrdí, že drží spoušť, a když ji jen na chvilku pustí, dojde k výbuchu. Viděla jsem ji v jeho ruce. Nevím, jestli je skutečná, ale nerada bych to násilně zjišťovala.“

Bývalý policista vztekle zasupěl, ohlédl se na ostatní a pak se znovu podíval na Annette. „Viděla jste, jak nízko jsme přeletěli nad tím útesem? A teď mi říkáte, že nemůžeme nic dělat. Jste vážně tak bezmocná, nebo jen vyděšená?“

Ta slova působila jako facka. Bezmocná skutečně jsem, pomyslela si. Jenže já jsem se tak i chovala!

Annette zdvihla hlavu a podívala se mu přímo do očí. Cítila, jak se v ní zdvihá pocit autority, který jí kvůli Kenovi v poslední hodině někam zmizel a zanechal ji bezradnou a zmatenou. Narovnala si záda a sevření hrdla povolilo natolik, že už zase poznávala svůj hlas zvyklý na palubě velet.

„Teď mě dobře poslouchejte, pane. Naše situace je taková: Ten útes jsme přeletěli skutečně těsně, ale faktem zůstává, že jsme stále nezranění a pokračujeme v letu. Je pravda, že nemůžeme ovlivnit to, kam letíme, ale tady vzadu to mám pod kontrolou, a tak vás prosím, abyste se všichni posadili. Za těchto podmínek musíte poslouchat mé pokyny a zůstat v klidu. Vím o vás a teď už vím i to, kdo jste.“ Podívala se na mluvčího skupiny. „Když budu potřebovat vaši pomoc jako policisty, můžete se naprosto spolehnout, že se na vás okamžitě obrátím.“

Několik vteřin ji bez hnutí mlčky pozoroval. Hlavu měl mírně nakloněnou na stranu, jako by ji viděl poprvé.

„Sedím na 21D,“ pousmál se. Gestem naznačil ostatním, aby se pohnuli z místa. „No tak, lidi, slyšeli jste šéfku.“

Na palubě gulfstreamu N5LL, 13:38 h

Kat počkala, až se AirBridge 90 stočí do přímého kurzu na Grand Junction, a pak teprve spěšně zašla do zřejmě nejpřepychovější létající koupelny, jakou kdy viděla. Kůží vykládaná místnůstka se zlatými kohoutky, malým zaskleným sprchovým koutem a barevnou plochou obrazovkou s mapou, na níž byla tečka přesně udávající aktuální polohu N5LL.

Přihladila si sukni a při mytí rukou si prohlédla obličej v zrcadle. Pak se zahleděla na mapu. Tečkovaná čára směřovala od jejich aktuální polohy do Grand Junction. Necelých sto kilometrů před nimi se zřetelně rýsovaly hory. Na jihu viděla oblast Canyonlands Park, na severu pak nižší hory, rozpoznávala dokonce i dálnici, která vedla na východ do téže destinace.

Kat se podívala na hodinky a už se chtěla vrátit do pilotní kabiny, ale po stranách obrazovky byla nějaká tlačítka, a ona neodolala, aby stiskla jedno označené jako počasí.

Obrazovku okamžitě zahalila clona mračen. Za pomoci ovladače si upravila obraz tak, aby viděla celou zemi. Oblačná clona se na středozápadě projevovala bouřkami a zataženo bylo i nad Floridou. Stiskem dalšího dačítka si zobrazila teploty v různých částech země.

„Úžasné!“ řekla nahlas, ale už s pocitem provinění, že ztratila třicet vteřin. Vrátila se do kabiny, a když procházela kolem Billa Northa, který stále poslouchal telefon, hvízdla. „Máte nádhernou koupelnu, Bille, a ta obrazovka se mi taky moc líbila.“

Zasmál se. „Asi jsem na tyhle věci blázen. Musím pořád vědět, kde jsme. Mimochodem, Kat…“

Zastavila se a otočila se k němu. „Ano?“

„Vyrozuměl jsem, že únoscem je kapitán. Jmenuje se Wolfe, viďte?“

Obezřetně přikývla.

„Možná, že to nesmíte prozradit, ale zajímalo by mě, co o tom člověku víte.“

Kat si Billa Northa několik vteřin pečlivě prohlížela, než mu odpověděla. Bez zaváhání jim půjčil tohle drahé letadlo i s posádkou a vůbec do ničeho nezasahoval. Připadalo jí čestné, když mu prozradí, s čím tu mají co do činění.

„Bille, teď zrovna nemám čas vyprávět vám podrobně celý příběh, ale zřejmě se snaží vynutit si soudní stíhání člověka, který mu zabil dceru. Ten pilot je velice rozrušený a je patrně schopný masové vraždy.“

Bill North se zahleděl někam do neurčitá. „Vaše obavy jsou oprávněné, Kat. Vždycky mě udivovalo, čeho je člověk v zoufalství schopen.“ Zničehonic se usmál a ukázal na telefon. „Mimochodem, chce s vámi mluvit Frank, čeká na vás. Můžete si to klidně vzít tady, ale i v pilotní kabině.“

Poděkovala mu. „Myslím, že půjdu tam, kde budu mít výhled,“ řekla a vrátila se do kokpitu.

„Franku?“

„Mám odpovědi na tvé předchozí otázky, Kat. Jsi připravená?“

„Povídej.“

„Dobře. Tak Bostich sídlí v New Havenu, a ano, jeho jurisdikce ve federálních záležitostech sahá i do Stamfordu. Wolfeova dcera byla unesena ze Stamfordu a její tělo bylo nalezeno v Connecticutu, ale všechno ukazuje na to, že mučena a zavražděna byla v jiném státě, patrně v Maine. Pokud ale mělo být vzneseno federální obvinění, Bostich je mohl vznést z New Havenu. Jenže to neudělal. A nakonec – a teď mě pozorně sleduj, protože je to trochu složité – byl to detektiv Connecticutské státní policie, kdo dostal to špatné povolení k prohlídce, které později umožnilo vrahovi uniknout. Dostal je, když řekl státnímu soudci, že má tip ze spolehlivého zdroje, za který se může osobně zaručit, a dostal je k prohlídce počítače známého pedofila Bradleyho

Lumina. Soudce povolení vydal a policie provedla prohlídku, při níž získala z Luminova počítače množství důkazů, včetně fotografie oběti v průběhu týrání. A pak se stala obvyklá věc. Nějaký odporný advokát ještě před procesem zpochybnil to povolení k prohlídce, a při výslechu detektiva soudce zjistil, že šlo o telefonický, nikoli osobní tip, a co je ještě horší, detektiv se nezeptal na totožnost toho práskače.“

„Výborně, takže o něm soudci lhal?“

„To není tak jednoznačné. Řekl soudci, že se ho na totožnost neptal, protože ho poznal. Jenže ten chlap, jemuž měl podle toho detektiva patřit ten hlas, prohlásil, že takový telefonát nikdy neměl.“

Jak to souvisí s Bostichem, Franku?“

„Ten člověk, který prohlásil, že takový telefonát nikdy neměl, byl Rudy Bostich, connecticutský prokurátor se sídlem v New Havenu. Dostal jsem faxem přepis záznamu jeho výpovědi. Bostich rezolutně prohlásil, že nejenže nebyl účastníkem uvedeného telefonického hovoru, ale že k takové informaci neměl přístup, a i kdyby měl, nikdy by ji nepředal anonymně telefonicky státnímu policistovi. To všechno je velice logické, Kat. Ten člověk má třicet let zkušeností, z toho patnáct let jako prokurátor. Není pravděpodobné, že by byl tak hloupý. Někdo nepochybně napodobil jeho hlas, aby toho detektiva obelstil, nebo měl prostě podobný hlas jako Bostich, takže když to soudce zjistil, to povolení zrušil. A tím přišly vniveč veškeré důkazy proti vrahovi Melindy Wolfeové, kterého už měli na jejich základě v hrsti.“

Kat si jednou rukou mnula čelo a druhou si tiskla k uchu sluchátko. Představovala si dilema Rudyho Bostiche, který seděl v pilotní kabině několik mil před nimi a jehož život byl v rukou ukřivděného otce. Když uvážila, jak je asi Wolfe na Bostiche rozzuřený, začala mít o cestující ještě větší strach. Ale zdálo se, že nepřítelem není Bostich, ale Wolfeův mylný výklad.

„Bože, Franku, ten problém je ještě horší, než jsme si mysleli. Wolfe je zjevně přesvědčený, že dokáže Bostiche přimět k nějakému přiznání, podle mě k přiznání toho, že to byl on, kdo dal telefonicky tip tomu detektivovi. Ale jestli je Bostich nevinný a Wolfe to nepřijme, co budeme dělat?“

V Salt Lake nastala odmlka. „Ty jsi psycholožka, Kat.“

Nahlas a dlouze vzdychla. „A nemůžeme někde vyhrabat nějaký důkaz, který by Wolfe přijal, třeba výpis z telefonního účtu nebo tak něco? Třeba že se ten hovor neuskutečnil?“‚

„Pokusím se, Kat, ale ten případ je půldruhého roku starý a já myslím, že tak rychle nám to asi nepůjde. Buď Bostich napíše vynucené přiznání, aby se z toho dostal, nebo budeš muset přesvědčit Wolfea, že to špatně pochopil, nebo ho budeme muset nějakým způsobem zneškodnit.“

„Výborně. A jak to vypadá v Grand Junction?“

„Máme tam jen místního šerifa a policejní zásahovou jednotku. Mobilizujeme je po telefonu a oni plně spolupracují. Vědí, že nesmí být vidět.“

Kat si sama pro sebe přikývla. „Dobře. Jsme skoro – počkej okamžik.“ Podívala se na Danea, který ji kradmo pozoroval. Když se pohnula, otočil se k ní.

„Za jak dlouho, Dane?“

Letmo pohlédl na palubní počítač. „Nejvýš dvacet minut.“

Kat opakovala jeho slova Frankovi.

„Kat, Washington mě může během několika minut odříznout.“

Jak to myslíš, Franku?“

„No, kdyby byl AirBridge na území Salt Lake, bylo by to naše představení. Jenže teď, když je prakticky v Coloradu, Salt Lake už jaksi nemá exkluzivní licenci, abych tak řekl.“

„Nechci jednat s lidmi, které neznám, Franku. Já se potřebuju o někoho opřít.“

„Kat, nerad to říkám, ale myslím si, že jakmile jim přijde pomoc z Denveru, přijdeš o velení. Už tam někoho posílají.“

Cítila, jak začíná rudnout rozpaky i hněvem.

„To je pitomost, Franku.“

Ještě k tomu nedošlo, ale počítej s tím, že může. Média to ostře sledují. CNN v přímém přenosu, ostatní stanice dělají zpravodajské vstupy, a jestli se nám v Grand Junction podaří tu sedmsettřicetsedmičku dostat na zem, máš tam do půl hodiny dychtivé novináře. V takové atmosféře…“

Zavřela oči a připomněla si, že její odpovědi sledují oba piloti i její hostitel Bill North.

„Dobře, Franku, to co FBI chce, to taky dostane, ale nesmím zůstat mimo.“

„Zdůrazním to vedení FBI, Kat. Buď opatrná.“

Položila sluchátko. Byla si vědoma toho, že Frank své varování směřoval k jejímu jednání jak se šéfy, tak s únoscem.

PATNÁCT

Na palubě letu 90, 13:46 h

Rudy Bostich si otřel čelo kapesníkem a mlčky pozoroval, jak Ken Wolfe ubírá plyn a pomalu začíná sestupovat, oči upřené na vzdálený horizont, kde muselo být coloradské město Grand Junction.

Téměř deset minut nepadlo ani slovo a bez sluchátek mohl Rudy slyšet jen kapitána.

Po těsném přeletu útesu byl Wolfeův hlas o poznání tišší. Rudy soudil, že kapitánem ta téměř osudová chyba značně otřásla. Celou dobu, kdy před nimi rostla sedmisetmetrová kamenná zeď a pilot se úporně snažil zvládnout manévr, Rudy pozoroval, jak se potí.

To znamenalo, že Wolfe je zranitelný, a ne tak úplně šílený, takže snad i přístupný rozumným argumentům. Rudyho napadlo, zda si kapitán uvědomuje, že jako pilot a svobodný člověk skončil.

A přemýšlel, jestli Wolfea napadlo, jak je osamělý, jak si ze všech nadělal nepřátele.

Wolfe znovu zakláněl hlavu a díval se malými střešními okénky kokpitu. Dělal to už od přeletu úseku a Rudy došel k závěru, že je zřejmě někdo sleduje, možná vojenské stíhačky. Někdo tam nahoře zkrátka musel být a mluvit s Wolfem vysílačkou. Aspoň doufal. I když jim fyzicky nemohli pomoct, bylo uklidňující vědět, že je někdo zvenčí sleduje.

Cítil se otupělý, ne už ochromený strachem jako předtím. Styděl se za svou předchozí reakci, ale když ho Wolfe vedl do pilotní kabiny, připadalo mu, že ho vleče na popravu. Pomalu si však začínal uvědomovat, že Wolfeovým hlavním cílem není zabít ho, ale najít způsob, jak usvědčit tu zrůdu, která mu zabila dceru, a v tom se jejich cíle nikdy nelišily.

Rudy se na pilota znovu podíval, tentokrát už směleji. „Kapitáne, můžu se vás na něco zeptat?“

Wolfe ho zpražil pohledem plným nenávisti a opovržení, ale Rudy si zachoval neutrální výraz a dával si pozor, aby neprojevil ani strach, ani přílišnou sebejistotu.

„A na co, Bostichi?“

Rudy těžce polkl a uvědomil si, že si olízl rty. To byl projev nervozity, který měl podačit. „Není možné, abyste se spleti?“

Wolfe se na něj znovu úkosem podíval, ale tentokrát zvědavěji.

„A v čem?“

„Ve mně. V tom, co jsem podle vás udělal.“

‚Já vím, co jste udělal.“

„To jste říkal, kapitáne, a určitě si myslíte, že víte, co se stalo v souvislosti se smrtí vaší dcery, ale“

„K věci, Bostichi!“

Wolfeův hlas zazněl ostře, hněvivě a v plné síle, až sebou Rudy trhl.

Kapitán se náhle podíval doleva a stiskl něco na beranech. Letadlo se prudce naklonilo doleva a gravitační síla vtlačila Rudyho do sedadla.

Stejně rychle se stabilizovali a Wolfe se k němu znovu zlostně obrátil. „Řekl jsem k věci!“

Rudy se díval před sebe. Pomalu přikývl. Jde o to, že skutečně nevím, co jsem podle vás udělal, a i souzený člověk má právo vědět, z čeho je obviněn.“

Wolfe se trpce usmál. „Tak vy si myslíte, že jste souzený?“

„A nejsem? Zjevně máte v plánu propustit všechny kromě mě a chcete, abych se přiznal k něčemu, co vůbec nechápu, pokud ovšem nejde jen o to, že jsem nevznesl federální obvinění proti podezřelému.“

Ken Wolfe nastavil rychlost sestupu, na středním panelu stiskl pár tlačítek a znovu se na něj podíval.

„Dobře, tak já vám zopakuju, co už víte. Jsem si velice dobře vědom, že jste nemohl vznést federální obvinění. Kde není důkaz, nelze vznést obvinění. Jenže za zničení toho důkazu jste byl odpovědný. Byl jste obeslán soudcem a dotázán, jestli jste to byl vy, kdo volal tomu detektivovi a dal mu tip na vraha mé dcery. Věděl jste, že jak zatykač, tak veškeré důkazy závisí na vaší odpovědi. Věděl jste, že když odpovíte záporně, vrah bude volný. Jsem si jistý, že jste dostal tip na Melindina vraha od nějakého všiváka z programu na ochranu svědků, od někoho, koho jste kryl, od někoho, kdo znal podsvětí natolik, že mohl na vraha ukázat. Řekl jste tomu detektivovi, ať prohledá vrahův dům. Ať mu zabaví počítač a nechá odborně prohlédnout všechny soubory, kde by měly být veškeré důkazy. A byly, viďte, Bostichi?“

Rudy přikývl. „Byly, jistě, jenže já jsem ten tip nedal.“

„Samozřejmě. Věděl jste, že neexistuje způsob, jak by vás soudce přinutil odhalit váš zdroj informací. A tomu právě nerozumím. Věděl jste, že pravda by nemohla ublížit ničemu, na čem vám záleží, a přesto jste přísahal na bibli a lhal! Vy, federální prokurátor a kandidát na křeslo ministra spravedlnosti Spojených států, u vědomí toho, že na vaší odpovědi na tu otázku závisí obvinění nebo ponechání vraha malých holčiček na svobodě. A vy jste lhal, vy všiváku!“

Rudy přerývaně vydechl. „Nelhal jsem. Já jsem nebyl ten tipař.“

„Kecy! Mám důkaz, že jste volal. Proč by si to zkušený detektiv po třiceti letech v činné službě vymýšlel? Už s vámi pracoval. Znal váš hlas. Na to jste se spoléhal, když jste mu volal, ne?“

„Ale já jsem“

„Sklapněte! Volal jste vy!“

Rudy důrazně zavrtěl hlavou a měl pocit, že bojuje s přízrakem, že zápolí s obviněním, které nelze vyvrátit. Jaký důkaz? Co si proboha Wolfe myslí, že má? Ten detektiv určitě prohlásil, že ho poznal, ale to nebylo nic nového. Bylo to slovo policejního detektiva proti slovu uznávaného federálního prokurátora, který na případu neměl žádný zjevný zájem a žádný zjevný motiv lhát. Pro soudce nebylo těžké rozhodnout se, komu má věřit.

Ken Wolfe sáhl k palivoměrům, stiskl nějaké dačítko a pak ještě něco nastavil na předním panelu.

Rudy se na něj znovu podíval.’Aco když je váš důkaz mylný? Důkaz často zdánlivě potvrzuje jednu věc, ale ve skutečnosti svědčí o pravém opaku. Zvážil jste tohle?“

„Ano.“

‚A?“

„Ten důkaz je přesvědčivý, pokud jste ovšem neměl ve zvyku volat detektivům každý večer.“

Rudy přimhouřenýma očima studoval ze strany Wolfeův obličej. „Počkejte, vy si myslíte, že máte výpisy hovorů?“

Já si to nemyslím, Bostichi, já je mám. A originály jsou uloženy na bezpečném místě.“

Rudy zavrtěl hlavou. „Kapitáne, výpisy hovorů se dají padělat. Odkud je máte?“

„Do toho vám nic není.“

„Dal vám je detektiv Roger Matson?“

„Řekl jsem, že vám do toho nic není, tedy až do vašeho procesu za křivou přísahu.“

Rudy se díval před sebe a pomalu zavrtěl hlavou. Potom šlehl po Wolfeovi pohledem a zavrtěl hlavou důrazněji.

„Kapitáne, jste na špatné stopě. Vy zjevně nevíte, že detektiv Matson si se zákonem příliš hlavu neláme. Na svém oddělení je známý svými kovbojskými metodami a u oblastních soudců vyráběním takzvaných důkazů, jen aby dostal zatykač. To jste nevěděl, viďte?“

„To nevím ani teď, Bostichi. Nevěřím vám ani slovo. Když řeknete, že svítilo slunce, neuvěřím tomu bez místopřísežného prohlášení meteorologa.“

„Kapitáne, Matson je skutečně lump. Má to všechno v záznamech, ale ty s sebou bohužel nenosím.“

„Škoda. Tak chvíli buďte zticha.“

Wolfe naklonil letadlo doprava a otočil jakýmsi volantem na středním panelu. Při tom mluvil do mikrofonu na sluchátkách.

„Kat? Ještě pořád mě sledujete?“

Wolfe poslouchal odpověď a přikyvoval, oči upřené k horizontu. „Dobře. Chci vědět, v čem letíte. A hned. Chci vás vidět na svém levém boku, v odstupu půl míle. Pak přistanete jako první. Rozumíte?“

Znovu přikývl a obrátil se k Rudymu.

„Chcete ještě něco dodat?“

„Kapitáne, Matson mě určitě zná, ale vy jste tak strašně chtěl hodit veškerou vinu na mě, že jste si ho vůbec neprověřil. Je hodně věcí, které federální prokurátor nemůže svěřit veřejnosti a médiím, věcí, o kterých běžný občan jako vy nemá ponětí. Měl jste za mnou přijít, než jste vsadil celý svůj život na tuhle hloupou, bezvýznamnou pitomost.“

„Psal jsem vám dopisy. Nikdy jste mi neodpověděl.“

Rudy smutně zavrtěl hlavou. „V těch dopisech jste se na nic neptal, kapitáne. Jenom jste obviňoval. Měl jste přijít osobně. Podívejte se, co jste způsobil.“

Ukázal na přední panel a tázavě se na kapitána zahleděl. Odpovědi se však nedočkal.

„Podívejte se, Kene.“

„Neříkejte mi křestním jménem, hajzle.“

„Dobře, dobře, nepochybně jste přesvědčený, že jsem zlosyn, ale mýlíte se. Detektiva Matsona jsem nesčetněkrát káral za to, že brání federálnímu vyšetřování. Znal mě dostatečně na to, aby mě chtěl zdiskreditovat, a tady se mu naskyda dokonalá příležitost. Nějaký naprosto nespolehlivý tipař mu řekl, kdo… kdo zabil vaši dceru, a aby ho nemohli obvinit z toho, že lhal, aby dostal zatykač, vymyslel si, že jsem mu volal já, a byl přesvědčený, že mu to potvrdím. Jenže to by byla lež! Copak to nechápete, kapitáne? Byl jsem pod přísahou. Věděl jsem, co je v sázce, ale nemohl jsem lhát. Skutečností zůstává, že já jsem nevolal.“

Wolfe natočil hlavu a mlčky se zadíval Bostichovi do očí. Zjevně slyšel ve sluchátkách něco, co Rudy slyšet nemohl. Řekl do mikrofonu několik slov v leteckém žargonu, stočil boeing o několik stupňů doleva a trochu ubral plyn.

Pak se znovu obrátil na Bostiche. „Chcete mi snad říct, že ty výpisy jsou falešné, protože jsem je dostal od detektiva Matsona?“

Rudy horlivě přikývl. „Přesně to vám chci říct. Nás oba podvedli. Nikdy by mě nenapadlo, že podvede i vás, truchlícího otce. To jen dokazuje, co je to za charakter. Ty zfalšované výpisy použil proti mně, i když nemám tušení, z jakého důvodu. Možná, aby vám ublížil, což se mu rozhodně povedlo.“

Rudy pozoroval Wolfea se vzrůstající nadějí. Věděl, že kapitán nemohl mít ani ponětí o tom, co mu právě řekl o Matsonovi. Rudy si vzpomněl na jeho zlostné dopisy, které vždycky zůstaly těsně pod hranicí žalovatelných výhrůžek. Odkládal je jako neškodné a hysterické výlevy, které si nezaslouží, aby jim věnoval čas.

Wolfe pomalu vrtěl hlavou a Rudymu poskočilo srdce. Tak trochu zadoufal, že než doletí do Grand Junction, uzavřou spolu smír. Samozřejmě, stále by doporučil obvinění z leteckého pirátství. Bylo by to sice v jurisdikci jiného federálního prokurátora, ale Rudyho by určitě vyslechli.

Výraz Kena Wolfea se měnil. Rudy viděl, jak se kapitán jízlivě usmívá, ale vzápětí musel čelit jeho pohledu.

„Zkusil jste to hezky, Bostichi, to vám musím přiznat. Jako podvodný obchodník s ropou byste uspěl. Jenže když jste vymýšlel to své věrohodné vysvětlení, nevěděl jste o jedné drobnosti.“

Rudy cítil, jak se jeho sebedůvěra drolí. „Teď vám nerozumím. Nic jsem si nevymyslel.“

„Detektiv Matson neměl možnost manipulovat s výpisy, které jsem získal. On ani nevěděl, že existují.“

Na palubě gulfstreamu N5LL, 13:58 h

Dane Bailey ubral plyn a ve stejné výšce deseti tisíc stop srovnal rychlost s boeingem. Kat stále klečela za středním panelem a levou rukou se přidržovala Daneova křesla. Podívala se na boeing a stiskla dačítko na vysílačce.

„Kene, máte nás po levém boku.“

Chvíli bylo ticho. V okénku boeingu viděla obrys pilotovy hlavy, ale detaily nerozpoznávala.

„G-čtyřka bude těžko vládní letadlo,“ odpověděl Ken Wolfe.

„To jsem nikdy neřekla, Kene. Požádali jsme o pomoc vstřícného občana, který nám půjčil letadlo i s posádkou. Děláte starosti celé zemi, Kene.“

Uslyšela cvaknutí vysílačky a posměšné odfrknutí. „To určitě, Kat. Starosti jim dělají mí cestující. Starosti jim dělá to, že mě chlapci z FBI nedostanou přesně na mušku, aby mě mohli skolit. Celá země nemá ani tušení, o co tady ve skutečnosti jde.“

Kat vycítila příležitost a chopila se jí.

„Dobře, ale to se dá napravit, Kene. Na zemi vás můžeme spojit s televizním štábem, abyste měl příležitost vyprávět svůj příběh celé Americe.“ Téměř slyšela, jak na ústředí FBI řvou při téhle její nabídce vzteky, ale věděla, co dělá.

„Budu o tom přemýšlet,“ řekl. „Teď jsme deset mil od letiště. Přistaňte první.“

„Kene, tohle už jsme zažili v Salt Lake s těmi F-šestnáctkami. O co vám jde? Jsme neozbrojení, nejsme pro vás žádnou hrozbou.“

„Nicméně přistaňte první, jinak nepřistanu. Rozumíte?“

Kat se podívala na Danea, který pokrčil rameny a přikývl. Při tom už volal vysílačkou dispečerovi řízení sestupu a začínal se stáčet doleva k vizuálnímu přiblížení.

„Dobře, Kene,“ odpověděla Kat. Jen mi řekněte, jak chcete postupovat na zemi, ano?“

„Pamatujte na to, Kat, že pokud mi přichystáte nějaký uvítací výbor, jen všechny ohrozíte. Jesdiže se někdo bez mého svolení přiblíží k tomuhle letadlu, vyhodím ho do povětří.“

„Nikdo neporuší vaše rozkazy, kapitáne,“ řekla mu Kat a v duchu se modlila, aby velitel pozemních jednotek věděl, že jakmile letadlo přistane, musí se všechna vozidla držet za ním. Nesmí být vidět z pilotní kabiny.

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 14:08 h

Ken Wolfe nastavil klapky na pětistupňové nalétnutí, a když se stáčel k západu letiště, zpomalil na sto osmdesát uzlů. Pozoroval při tom gulfstream, jak přistává a zahýbá na rampu. Pak stočil stroj tak, aby mohl ve výšce tisíce stop přeletět podél ranveje nad letištěm a podívat se po případném uvítacím výboru.

„Volám věž Grand Junction, tady je AirBridge devadesát. Chystám se k rychlému přeletu nad ranveji. Pak naletím a přistanu po větru podle pravidel pro let za viditelnosti.“

„Schváleno podle požadavku, devadesátko,“ odpověděl okamžitě dispečer, zjevně instruovaný, aby únosci ve všem vyhověl.

Nebylo pochyb o tom, jaké jsou v takovém případě standardní postupy FBI. Přimět únosce k přistání, bezpečně dostat cestující z letadla a pak letadlo nějak imobilizovat, aby únosce netušil, že v tom má prsty FBI. Napadlo ho, že nechají letiště v provozu jen proto, aby ho přesvědčili, že všechno probíhá normálně.

Někde tam v trávě u ranveje, pomyslel si Ken, číhá ostřelovač, aby mi při dojězdu prostřelil gumy, pokud mu někdo dá signál.

Grand Junction znal dobře. Boeingy společnosti AirBridge sem pravidelně létaly už půl roku a Ken tu přistával mnohokrát. Manipulační plochy vlevo pod ním ubíhaly rychlostí přes tři míle za minutu.

Všechno vypadalo poklidně a normálně, až na jednu drobnost, která nemusela nic znamenat. V nedalekém velkém hangáru byly pootevřené dveře. Normálně byly buď zcela otevřené, nebo zcela zavřené.

Před hangárem stálo nepořádně zaparkované letadlo, jako by je někdo ve spěchu vykládal. Normálně byla manipulační plocha před hangárem volná.

Ken přidal plyn a začal stoupat k jihu. Už už se připravoval stisknout tlačítko vysílačky, když se mu ve sluchátkách ozval cizí hlas.

„Volám věž Grand Junction, tady je AirBridge čtyřicet pět, jdu na vizuální přiblížení.“

AirBridge čyřicet pět? přemýšlel Ken. A, jistě, polední let ze Springs. Z nějakého důvodu mu připadalo divné, že lety jeho společností nebyly zrušeny, ale pokud nechali letiště otevřené, aby ho obelstili, pak bylo přijetí dalšího letu AirBridge přesvědčivým doplňkem.

Věž odpověděla okamžitě.

„Rozumím, AirBridge čtyřicet pět, máte volnou ranvej jedenáct, vítr jedna sedm nula při jedna dva uzlech.“

„Rozumím, jdu na přistání.“

Ken se stočil k západu a letěl několik mil směrem od letiště, než se znovu otočil k východu. Viděl přistávací světla druhého letu AirBridge – stejného Boeingu 737 – který nalétával na severní konec ranveje. Sledoval, jak se dotýká země, sjíždí z ranveje a míří zpátky podél manipulační plochy vedle pootevřeného hangáru k terminálu obchodní dopravy.

Ken si zkusil představit, co v tom hangáru může být. Pokud tam byly policejní vozy a zásahová jednotka, velitelé se budou držet z dohledu.

Ken stiskl dačítko vysílačky, změnil hlas a vložil do něj rozčilení. Druhý boeing už bude na frekvenci pozemního řízení a neuslyší ho.

„Volám věž, tady je AirBridge čtyřicet pět, jsem asi deset mil severně od hranice vizuálního přiblížení. Slyšel jsem, že naši volací značku použilo tam dole jiné letadlo. Přitom jsme tu jenom my. Co se sakra děje?“

Ken natočil letadlo jižním směrem, aby měl lepší výhled na podezřelý hangár, nyní čtyři míle vzdálený. Dokázal si představit výměnu udivených pohledů mezi těmi lidmi dole. Pokud se nemýlil a v hangáru se skrýval uvítací výbor, za několik vteřin dole vypukne horečnatá činnost, protože budou přesvědčeni, že unesené letadlo přistálo pod pláštíkem pravidelného letu.

.AirBridge čtyřicet pět, jsme trochu zmateni, pane,“ začal dispečer z věže. „Říkáte, že jste ještě ve vzduchu?“

„Ano, Grand Junction, a čekáme na povolení k přistání,“ odpověděl Ken.

„Rozumím, pětačtyřicítko, máte povolení k přistání, ranvej jedenáct, vítr jedna sedm nula při osmi.“

Ken přitiskl nos ke sklu svého bočního okénka a překvapil ho proud vozidel, který se náhle vyřinul z hangáru. Červeně blikající majáčky zářily na míle daleko. Všechny vozy uháněly ke skutečné pětačtyřicítce, která nevinně pojížděla k terminálu podél čekajícího gulfstreamu.

„Co ještě chcete udělat, abyste všechno jen zhoršil, kapitáne?“ zeptal se zničehonic Bostich.

Ken se podíval na muže na pravém sedadle a zdvihl levou ruku s odpalovacím zařízením.

„Držte hubu a začněte přemýšlet nad formulací svého přiznání, Bostichi. Mimochodem, váš život získá nějakou cenu jen tehdy, když budete odhodlaný říct soudci, že jste lhal. Pokud to neuděláte, nezasloužíte si žít.“

„Takže teď vyhrožujete smrtí federálnímu prokurátorovi?“

Ken se na něj podíval v předstíraném úžasu. „Chcete mi snad říct, že jsem vám to dostatečně nevysvětlil? Bože! Tak já vám to ještě stručně zopakuju, pitomče. Přiznejte se, nebo zemřete. Už je to jasné?“

Bostich zasmušile přikývl. „Zcela.“

Na palubě gulfstreamu N5LL, letiště Grand Junction, 14:17 h

Jeff Jayson spustil schůdky gulfstreamu a Kat sestoupila na rampu. Bill North jí šel v patách. Obešli nos soukromého letadla a zamžourali na oblohu, zda neuvidí unesené letadlo. Kapitán Dane Bailey za nimi přišel s přenosnou vysílačkou naladěnou na frekvenci věže.

Kat se ohlédla k otevřenému hangáru a představila si čekající policisty a případnou zásahovou jednotku, pokud se FBI podařilo nějakou vyslat. Po uneseném boeingu nebylo na západní obloze ani stopy, a Kat vteřinu po vteřině zachvacovaly stále větší obavy, zvlášť když přistálo další letadlo společnosti AirBridge, let čtyřicet pět, a rolovalo kolem nich k terminálu.

Když pak o povolení k přistání žádala druhá pětačtyřicítka, závěr byl nasnadě.

„Krucinál, vždyť kolem nás právě projel,“ řekla Kat užasle. „Použil jinou volací značku a všichni jsme mu na to skočili.“

Z hangáru nyní proudila policejní a obslužná vozidla směrem k terminálu, kam mířil i Boeing 737.

„Kam jede?“ zeptal se Bill North.

„Netuším,“ odpověděla Kat, která si při pohledu na pojíždějící letadlo clonila oči. Letadlo stále mířilo na sever, pronásledováno nejméně tuctem vozidel, včetně armádního obrněného transportéru s kulometem.

North udiveně zavrtěl hlavou. „Já si myslím, Kat, že pojíždí zase k ranveji. Tomu se mi nechce věřit. Takhle bude v pasti dřív, než si stačí něco vynutit.“

Kat několik vteřin mlčky a napjatě pozorovala letadlo.

„Třeba už je opravdu konec, třeba už nikam jinam nechce.“

Chvíli zamyšleně stála a v hlavě se jí rozezněly poplašné zvony.

„Ne,“ řekla nahlas. „To je moc jednoduché. Tady něco nehraje.“

Z dálky, z jihozápadu, k nim dolehl zvuk dalšího letadla. Kat otočila hlavu, zaclonila si oči a pátrala po obzoru.

„Co je, Kat?“ zeptal se Bill North.

„Pšt,“ řekla a ukázala k jihozápadu. „Vidíte to tamhle?“

„A sakra,“ ozval se po chvíli Bill North.

Kat se otočila a zjistila, že se dívá malým dalekohledem.

„Co je?“

Rychle jí dalekohled podal.

„Podívejte se, Kat. Je to sedm set třicet sedmička společnosti AirBridge. Už jsem se díval k severu, jestli tam není ta druhá pětačtyřicítka. Není.“

Vzala si od něj dalekohled a zaměřila ho na jihozápad.

„Wolfe chtěl,“ pokračoval North, „aby si všichni tady na zemi mysleli, že pětačtyřicítka je devadesátka, a aby viděl, jak budete reagovat.“

Kat sklonila dalekohled a cítila, jak jí tělem projíždí chlad.

„Tak to jsme prošvihli,“ řekla. „Sakra, sakra, sakra! Teď určitě uletí.“

Znovu zdvihla dalekohled k očím a zaostřila. Obrys Boeingu 737 byl nezaměnitelný, značka na ocase jasně viditelná.

Sklonila dalekohled a zavrtěla hlavou. „Bille, přemluvila bych vás, abyste

To už ji Bill držel za loket a s Danem v patách ji táhl ke dveřím gulfstreamu. „Startuj!“ křikl na Jeffa na pravém sedadle.

Na palubě letu 90, 14:21 h

Ale, ale, ale, slečno Bronskyová. Prý žádný uvítací výbor, co? Aspoň vím, že vám nemám věřit.

Ken stočil stroj k severu a zamířil k západní stěně velké stolové hory Grand Mesa, která jako obrovský válec vystupovala z krajiny východně od Grand Junction. Přidal plyn a pozoroval, jak rychlost stoupá přes dvě stě padesát uzlů. Přeletěl nižší kopce, proletěl podél úbočí velké stolové hory a pokračoval souběžně se severními stěnami skal, jejichž vrcholky měl nějakých tři tisíce stop vpravo pod sebou.

Uvědomoval si, že vedle něj sedí Bostich a mlčky sleduje každý jeho pohyb, ale musel se soustředit na let, aby mohl uskutečnit změnu plánu, ke které byl nečekaně přinucen. Ken zapnul radarový odpovídač a obletěl severozápadní stranu stolové hory. Věděl, že radarová anténa střediska přibližovacího řízení v Grand Junction zachytí kód únosu, který měl stále nastavený. Náhlé zachycení kódu i cíle ve spojitosti s identifikací letu a nízkou letovou výškou způsobí, že středisko řízení letového provozu nahlásí FBI, že AirBidge 90 letí na východ jižně od mezistátní dálnice číslo 70 směrem na Glenwood Springs a Aspen.

Takový byl jeho plán. Když letadlo obletělo severní stranu, Ken znovu vypnul radarový odpovídač a snižoval výšku, dokud neletěl podél horských úbočí necelé čtvrt míle od nich.

Rychlost tři sta. Bože, ať v téhle rychlosti netrefím nějaképtáky. Čelní sklo by to nemuselo vydržet.

Terén se nečekaně zdvihl do malé vyvýšeniny a Ken musel prudce zdvihnout stroj, aby ji bezpečně přeletěl.

Tři sta deset uzlů. To by mohlo být ono.

Podíval se doprava nahoru, kde se nad nimi tyčil vrchol hory.

Teď!

Ken přidal plyn téměř na doraz a pomalu přitahoval berany, až se nos boeingu zdvihl na pětadvacet stupňů.

„Co to děláte?“ zeptal se znepokojeně Bostich.

Ken Wolfe si ho nevšímal.

Jak vpravo ubíhalo úbočí hory, rychlost pomalu klesala a stoupací rychlost rosda z nuly na šest tisíc stop za minutu. Ken udržoval směr, dokud se letadlo nepřehouplo přes stolovou horu, a pak je prudce stočil k jihu a stabilizoval výšku na dvou tisících stop nad terénem. Překvapené táborníky u jezer mezi lesy míjeli rychlostí necelých dvou set padesáti uzlů.

Za dvě minuty, když letadlo přeletělo jižní okraj náhorní planiny, Ken sklopil nos letadla a stočil je doleva, aby mohl kopírovat terén a zůstal skrytý radaru řízem dopravy, než se připraví k přeletu údolí jižním směrem. Pohledem zabloudil k palivoměrům, aby zjistil, jak dlouho ještě může zůstat ve vzduchu. Let v nižších výškách byl na spotřebu paliva mimořádně náročný a jinak střídmé motory je nenasytně hltaly. Myslel si, že má víc, ale palivoměry ukazovaly necelých šest tisíc liber.

Maximálně čtyřicet minut, usoudil. Montrose by nemuselo být špatné místo k natankování. Tohle letadlo tam rozhodně nikdo očekávat nebude.

Levou rukou zašátral mezi mapami, kde měl malý pořadač se seznamem západních letišť pro piloty soukromých letadel. Musel při tom přidržovat dačítko odpalovacího zařízení a používat jen volné prsty, ale nakonec pořadač našel a vytáhl ho. Střídavě se díval ven, kontroloval vzdušnou rychlost a vizuální výšku, a prohlížel si pořadač, v němž si pravou rukou listoval. Hledal Colorado a Montrose.

Tady!

Na počítači si vyťukal třípísmenný identifikátor, MTJ.

Na displeji si přečeti, že mu zbývá třicet osm mil.

Na jihu se rýsovaly velkolepé štíty zasněžených hor. Ken snížil výšku na pět set stop, přeletěl dálnici a zamířil do širokého údolí, jímž vedla další mezistátní dálnice. Údolí ústilo do Černého kaňonu řeky Gunnison a dále k Sanjuanským horám. Má zhruba tři minuty, aby se rozhodl, jestli poletí do Monrose, nebo se stočí na východ podél Gunnisonu.

Tuhle zemi na rozdíl od Utahu znal. Léta strávená v regionální letecké dopravě nad Skalistými horami mu ji vryla do paměti. Tady nemůže udělat takovou chybu, že by vletěl do slepého kaňonu.

Tak co teď udělám, zeptal se Ken sám sebe. Unikl jsem jim, uskutečnil polovinu plánu, ale jak zlomím Bostiche?

Ken si pravou rukou promnul čelo a levou svíral zároveň odpalovací zařízení a berany. Bostich na pravém sedadle byl stále zticha, ale Ken ho pro jistotu kradmo sledoval.

Bronskyová se vrátí do vzduchu v okamžiku, kdy si uvědomí, že to druhé letadlo se stalo bezděčnou volavkou. Třeba… třeba bych jí měl umožnit, aby mě našla, nebo s ní aspoň znovu promluvit.

Myšlenka na televizní vysílání, v němž by veřejně odhalil Bostiche, byla stále vtíravější, i když to zřejmě bylo příliš nebezpečné. Existovalo mnoho způsobů, jak by ho mohli dostat, když by zrovna mluvil na kameru.

Ken při sestupu nad dálnici stočil stroj ostře doprava a znovu zkontroloval palivoměry. Zbývalo mu nejvýš čtyřicet minut. Čtyřicet minut, aby dostal z Bostiche přiznání, nebo vymyslel, jak získá palivo. Cestující už nepotřeboval, potřeboval jen Bostiche, ale jak dostane lidi z letadla, aniž by zmařil veškeré dosavadní úsilí?

A co když se Bostich nenechá zlomit? Co když neexistuje způsob, jak dostat Bradleyho Lumina? Kolik holčiček bude moct ještě zabít?

Na palubě gulfstreamu N5LL, 14:28 h

„Gulfstream 5LL, tady je přibližovací Grand Junction. Několikrát jsme ho zachytili na radaru severozápadně od náhorní planiny. Byl v sedmi tisících, směr přibližně nula tři nula, rychlost tři sta uzlů. To bylo před čtyřmi minutami. Ztratili jsme ho jižně od mezistátní dálnice, když mířil na východ.“

Kat se podívala na Danea, který byl soustředěný na přístroje a prováděl postartovní kontrolní úkony. Stočil letadlo na sever a stoupal do jejich povolené výšky patnácti tisíc stop.

Viděla, jak tiskne tlačítko vysílačky.

„Díky, přibližovací. Tady 5LL.“

„Proč si znovu zapnul odpovídač?“ zeptala se Kat s očima upřenýma na centrální panel gulfstreamu, ale myslí v kabině boeingu.

Dane zavrtěl hlavou. „Možná ho z nepozornosti zapnul náhodně, nebo ho taky vůbec nemusel vypnout, jenom jsme ho neslyšeli.“

Nebo ho taky mohl zapnout, napadlo Kat, kdyby chtěl dát najevo, že letí ke Glenwood Springs, což by udělal, kdyby se pokoušel znovu zmizet.

„Dane,“ zatahala ho Kat za pravý rukáv, a když se k ní otočil, podívala se mu do očí.

„Ano?“

„On přeletí tu náhorní planinu a unikne na jih. Ten zapnutý odpovídač je lest.“

Kapitán se zatvářil rozmrzele. „Myslíte? To mi připadá dost bizarní.“

Jsem si jistá,“ řekla. „Leťte prosím vás co nejrychleji na jih a půjčte mi regionální mapu. Nemůže mu zbývat mnoho paliva a těch letišť, kde může přistát, je jen pár.“

„Když poletíme na jih a on na východ, ztratíme ho, Kat. Oddělily by nás dost vysoké hory.“

„Důvěřujte mi, Dane,“ řekla. Pak zdvihla sluchátko a požádala o Franka, jemuž vysvětlila svou teorii.

„Ve Washingtonu zuří, Kat, že jsme ho nedostali v Grand Junction. To rozhodnutí nechat přistát druhé letadlo AirBridge a předstírat, že se nic neděje, bylo strašně špatné.“

„Franku, moje rozhodnutí to nebylo.“

Na druhém konci se ozvalo smířlivé zabručení. Já vím, Kat. Rozhodl jsem tak já. Ale to už je pryč, a teď letí na východ.“

„Ne, chce uniknout na jih.“

„Kat, dívám se do mapy. Z jihu dopoledne přiletěl. Oblast Duranga, Four Corners, Monument Valley. Myslím, že se tam nevrátí, a kromě toho jsi říkala, že ho radar zachytil, jak míří na východ.“

„To byla lest. Je chytrý, Franku. Zoufalý a chytrý. Nicméně informuj všechna letiště v západním Coloradu, co se děje. A jestli můžeš, zavolej na AirBridge, ať do téhle oblasti nepouští žádné Boeingy 737, dokud nebudeme vědět, kde je.“

„Udělám to, ale chci, abyste letěli na východ.“

„Ne, Franku. Je to jen instinkt, ale já tomu člověku začínám rozumět a splnění jeho požadavků si vyžádá určitý čas. On ten čas potřebuje, stejně jako palivo, a ty mi musíš věřit.“

„Kat, je to příkaz vedení. Leťte na východ a ty se s ním pokus spojit. Sledujte ho. Už teď to dost schytávám za to, že jsem tě nechal samotnou odletět tím soukromým letadlem.“

Chvíli přemýšlela a se zaťatými zuby svírala sluchátko. Pak ho znovu zdvihla k uchu.

„Franku, v tom sluchátku strašně praská.“

„Co? Jak praská, Kat? Já mám naprosto čistý příjem.“

Já tě neslyším. Jestli mě slyšíš, tak letíme na jih. Prosím tě, upozorni ta letiště.“

Zavěsila sluchátko a vzhlédla. Letěli na jih ve výšce patnáctí tisíc stop. Za sebou nechali rozsáhlou náhorní planinu a pod sebou měli široké údolí.

„Možná letí do Montrose, Kat.“

Zavrtěla hlavou. „Napadne ho to, ale pokud dobře odhaduju jeho zásoby paliva, poletí Černým kaňonem nad řekou Gunnison, protože si bude myslet, že nás to nenapadne.“

Dane se ohlédl. Jste si jistá?“

„To myslíte vážně? Samozřejmě si jsem jistá. Tak trochu spoléhám na štěstí a svůj instinkt, který nemusí být správný, ale když mi znovu zapnete vysílačku, pokusím se s ním ještě jednou spojit.“

ŠESTNÁCT

Kanceláře Davidsonovy letecké společnosti, Stamford, Connecticut, 16:29 h letního východního času

Hilda Lungaardová sebou v duchu trhla, když se z intercomu na jejím psacím stole ozval šéfův hlas.

„Hildo? Sežeňte mi k telefonu Stevea Coberga, prosím. To je šéfpilot AirBridge v Colorado Springs.“

Jistě, pane,“ odpověděla a sáhla pro svůj poznámkový blok. Ohlédla se na zavřené dvojité dveře do přepychové kanceláře Toma Davidsona a napadlo ji, co ho asi nabudilo. Celé dopoledne tu panovalo napětí, že by se dalo krájet.

Navolila číslo, překonala nevyhnutelné bariéry sekretářek na druhém konci, a oznámila šéfovi, že může mluvit.

Na druhé straně těžkých dubových dveří, utopených v drahém dřevěném obložení kanceláře plné modelů letadel a zarámovaných fotografií majitele s různými hodnostáři, si Tom Davidson přitiskl k uchu přenosné sluchátko a přešel po vysokém koberci. I v pětašedesáti letech měl hustou hřívu stříbrných vlasů a na svých sto osmdesát centimetrů asi tak dvacet kilo nadváhu; do drsné tváře měl vepsaný věčný dědečkovský úsměv.

Před skleněnou stěnou s výhledem na západ se otočil a vydal se na druhý konec kanceláře. Tichý a vyrovnaný hlas ještě dumilo ořechové obložení zbylých stěn.

„Bože, Steve, nemáš tušení, čeho se snaží dosáhnout?“

Davidson se zastavil a naslouchal odpovědi.

„Říkáš, že to máš z FBI?“ Udělal krok, otočil se a opřel se o okraj stolu.

„Ježíši! Nevěděl jsem, že tam bude takhle šachovat. Proč jsi mi nezavolal?“

Davidson si přitáhl z druhého konce stolu poznámkový blok a hledal propisovačku. „Nadiktuj mi jméno toho prokurátora a dej mi číslo, Steve. Zjisti, kde sídlí. Já se budu muset spojit s pilotní kabinou. Potřebuju si promluvit s Wolfem.“

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 14:31 h

Ken se obrátil k pravému sedadlu. „Podívejte se na mě, Bostichi!“

Rudy pomalu natočil hlavu. „Co je?“

„Chci něco vědět. Máte děti?“

Rudy otočil hlavu zpátky a přikývl. „Kluka a holku, oběma už je přes dvacet.“

Jak se jmenuje dcera?“

„Kapitáne, tohle není“

Jak se sakra jmenuje?!“

Rudy naprázdno polkl a zasmušile se zahleděl na pedály kormidla. Já… no dobře, když to musíte vědět, jmenuje se Annie.“

„Záleží vám na Annie? Máte ji rád?“

Bostich se na něj podíval. „Co je to za otázku? Samozřejmě mi na ní záleží, stejně jako vám záleželo na vaší dceři.“

„Znáte podrobnosti Melindiny smrti?“ procedil Ken sevřenými zuby.

Bostich přikývl. „V hrubých rysech ano.“

„Víte o šestidenním znásilňování a mučení, o popáleninách na jejím jedenáctiletém těle, o…“ Ken zakašlal, aby zakryl bolest, která se mu začala vkrádat do hlasu.’A o těch další věcech, co jí to zvíře Lumin dělalo?“

Bostich pokýval hlavou.

„Představil jste si někdy k Melindinu zmrzačenému tělu tvář své Annie? Představil? Co byste dělal, Bostichi, kdyby někdo vytáhl zásuvku lednice v márnici a ukázal vám zmučené tělo s tváří vaší dcery a řekl vám:’My víme, kdo to udělal, ale unikne trestu.‘?“

„Nevím.“

‚Ale víte! Zkuste si to tělo představit. Na tom stole leží Annie.“

Rudy vrtěl hlavou ve snaze tu představu zapudit.

„Neumím si představit“

„Ale umíte! Vždyť to vidíte, ne? Annie Bostichová. To je ona, Rudy! Ta roztomilá holčička, kterou jste tak miloval. Leží tu před vámi zbitá, pořezaná, mrtvá. Vzpomínáte si, jak vypadala v jedenácti letech?“

„Kapitáne, přestaňte!“

„Vlasy má slepené něčím, co ani nechcete identifikovat, tvář staženou do ztuhlého výkřiku.“

Rudy se na něj podíval planoucíma očima. „Nechte toho! Krucinál, mou dceru z toho vynechte!“

„Proč, Rudy? Vidíte ji teď před sebou, Annie Bostichovou, mrtvou, zničenou, zneužitou nějakým zvířetem, její zmodralé rty jako by se ptaly,’Proč, tati? Proč jsi mě nehlídal? Jsem tvá dcera Annie. Měl jsi mě chránit…

„Tak dost! Krucinál, už dost!“

„Co byste dělal, Rudy?“

„Doufal bych, že žalobce“

„Byla znásilněna a zavražděna, Rudy. To na tom stole je vaše Annie a vraha nikdo nezažaluje. Co byste dělal? Co byste dělal?!“

Rudy prudce otočil hlavu doleva a jeho oči se vpalovaly do Kenových.

„No tak dobře, sakra!“ zařval. „Nejspíš bych vzal zbraň a šel mu ustřelit hlavu, ale nejdřív bych mu ustřelil několik jiných strategických částí těla. Stačí? Nejspíš bych se úplně zbláznil a skončil bych ve vězení!“

Rudy se mlčky otočil k řídícímu panelu a položil si hlavu do dlaní. Myslí mu stále vířily představy stvořené Kenem.

„Přesně tak,“ přitakal Ken tiše. „Přesně to by udělal normální táta. Ale já jsem nemohl.“

„Cože?“ zahuhlal Rudy s obličejem stále ponořeným v dlaních.

Já jsem nemohl,“ opakoval. „Když jste znemožnil soudní projednání případu, začal jsem Lumina sledovat. Myslel jsem si, že tak zabráním dalším vraždám, ale nemohl jsem ho sledovat každý den. Musel jsem si vydělávat na živobytí. Létal jsem a byl jsem poměrně často pryč. Melinda se mi vracela do snů skoro každou noc a vždycky mi kladla tutéž otázku.’Proč, tati, proč?* Jak jsem vám říkal, další dvě holčičky umřely stejným způsobem, a policie byla hluchá. Nikdo neposlouchal. Lumin nebyl shledán vinným z vraždy, takže se nedalo nic dělat, ani když už existoval dlouhý seznam zneužitých dětí. Nakonec jsem si uvědomil, že ho musím zabít. Za Melindu. A kvůli dalším holčičkám, které by si musely protrpět její osud. Koupil jsem si zbraň. Stanovil čas. Měl jsem ho na mušce, ale nedokázal jsem zmáčknout kohoutek.“‚

Rudy Bostich se pomalu zahleděl na Kena Wolfea a z jeho tváře, která se snažila opět soustředit na let, vyčetl hluboké utrpení.

„Vy… vy jste se pokusil ho zabít?“

Ken přikývl.

„A nezabil?“

„Nedokázal jsem to. Nedokázal jsem zmáčknout spoušť.“ Ken se snažilpotlačit slzy, které se mu řinuly do očí. „Mně nešlo o sebe. Nejde mi o sebe. Jak jsem vám říkal, já už jsem umřel. Ale nedokázal jsem vystřelit! Umíte si to představit? Umíte si představit, jak bezmocný, nemohoucí a zbytečný se pak člověk cítí? Po všem, co se stalo, když jsem věděl, že to udělal, když jsem věděl, co všechno udělal, jsem nedokázal zmáčknout spoušť!“

Rudy se zhluboka nadechl. „Ale to je dobře, ne? Nesnížil jste se na jeho úroveň. Nejste vrah. Ani teď, bez ohledu na tu bombu, kterou máte podle vlastního tvrzení dole, nejste vrah.“

Rudy k němu nejistě natáhl ruku a Ken okamžitě ucukl.

‚Ať vás ani nenapadne se mě dotknout, Bostichi.“

Rudy se rychle stáhl. „Promiňte. Chtěl jsem jen…“

Ken upíral oči před sebe, kde ležel Černý kaňon s řekou Gunnison.

Já bych nebyl vrah, ale popravčí. Lépe řečeno, utratil bych vzteklého psa, kdyby mi zabil dítě. Ale o to tu nejde. Jde o to, že jsem nedokázal zachránit svou dceru, nedokázal jsem vám zabránit v tom, abyste zničil ten případ, nedokázal jsem dostat Lumina před soud, nedokázal jsem mu zabránit v dalším zabíjení, a nakonec jsem nedokázal ani sebrat odvahu, abych ho zabil.“ Ken se na něj znovu podíval. „Dokud Bůh nezařídil, abyste se dneska ráno ocitl v mém letadle, pane prokurátore, byl jsem úplně bezmocný. Ale s tím je konec. Buď se přiznáte a dáte connecticutskému soudci možnost odvolat to rozhodnutí a případ obnovit, nebo tu společně zemřeme.“

„Kapitáne

‚A tohle zabití bych považoval za morální ekvivalent utracení vzteklého psa.“

Na palubě gulfstreamu N5LL, 14:36 h

„Kene, tady je znovu Kat Bronskyová. Posloucháte?“

Obrys boeingu nějakých deset mil před nimi ve výšce necelých tisíce stop nad řekou Gunnison se dal rozpoznat jen stěží, ale měla pravdu. Letěl na jih.

„Čekal jsem vás, Kat. Vy se jen tak nevzdáte, co?“

„Ne, zvlášť když mě někdo nechá čekat.“

„Vedete si dobře, Kat, ale bohužel máte velice erudovaného protivníka. Jste znovu za mnou a v dohledu, nebo je to příliš smělá otázka, abych na ni od FBI mohl očekávat upřímnou odpověď?“

„Ano, Kene, jsme za vámi a nad vámi a víme, že někde budete muset přistát a natankovat.“

„To je pravda, ale tentokrát nebudu tak hloupý, abych vám vykládal kde.“

„To nemusíte,“ odpověděla. „Všechna letiště v Coloradu, která jsou schopna přijmout Boeing 737, už dostala zprávu, že byste je mohl navštívit. Víte, Kene, ono nemá cenu takhle unikat. Prosím vás, přistaňte a pusťte ty cestující. Já vím, že jim nechcete ublížit.“

„Už mohli být v bezpečí v Grand Junction, Kat, kdybyste dodržela slovo.“

Hlasitě vzdychla a znovu stiskla dačítko vysílačky. „Kene, slíbila jsem vám, že nebudu intervenovat. Neslíbila jsem, že na zemi nebudou čekat pořádkové síly. Všude, kde přistanete, můžete očekávat menší armádu. Ale v Grand Junction se nechystali neuposlechnout vaše příkazy. Zpanikařil jste zbytečně.“

Jste ve spojení se svými nadřízenými, Kat?“

Podívala se na telefon a důkladně si promyslela odpověď. „Občas ano, ale teď, když letíte tak nízko, je těžké udržovat spojení. Pokusím se o ně hned teď, abych zjistila, jestli už ho zatkli.“

Linku téměř na minutu opanovalo ticho.

„Pokud ano, tak mi zavolejte.“

Kat odložila mikrofon, ale když sahala po sluchátku, zarazil ji Daneův zvučný hlas.

„Co to zase proboha vyvádí?“

„Co?“ Kat sledovala pohledem kapitánův ukazovák.

„Najednou začal prudce stoupat a otáčet doleva. To nemůže myslet vážně, že by mi tady ulít.“

Boeing stále stoupal a otáčel se, levou stranou obrácený k blížícímu se gulfstreamu.

Jakou máme výšku, Dane?“ zeptala se Kat.

„Dvanáct tisíc. On je teď tak v jedenácti.“

„A stáčí se zpátky směrem k nám,“ dodal Jeff z pravého sedadla.

Kat sledovala stoupající dopravní letadlo a zkoušela odhadnout, co se Kenovi honí hlavou. Chce nepozorovaně přistát, propustit cestující a nechat si Bostiche. Co jí v té rovnici chybí?

„Kat?“ Dane promluvil hlasitěji než obvykle. Trhla hlavou a uviděla Boeing 737, jak v jejich výšce srovnává křídla a letí přímo proti nim.

„Co to proboha dělá?“ vykřikla.

„To jsem se chtěl zeptat já vás. Viděl nás a teď na nás nalétává. To je zřejmě nejvhodnější čas si s ním promluvit.“

Jeff jí podával mikrofon a jeho oči se každou vteřinu zvětšovaly.

Popadla mikrofon a stiskla tlačítko. „Kene, tady je znovu Kat Bronskyová. Chcete nám něco říct, nebo se s námi chcete srazit?“

Bez odpovědi.

Je od nás asi čtyři míle,“ řekl Dane. „Blížíme se k sobě rychlostí devíti mil za minutu.“

„Kene? Kat Bronskyová. Vím, že mě slyšíte. Co tímhle proboha chcete vyřešit?“

Dane vrtěl hlavou. „Za několik vteřin musím uhnout!“

„Kene! Odpovězte mi!“ Kat věděla, že se jí do hlasu vloudilo napětí, ale boeing před nimi rostl každou vteřinou.

„Dobře, to by stačilo,“ řekl Dane a položil gulfstream na pravý bok, aby změnil směr, ale vzápětí zjistil, že boeing se stáčí a letí jim naproti.

„Kene, prosím vás, řekněte mi, čeho se snažíte dosáhnout. Kdybychom špatně uhnuli, třeba by došlo k něčemu, co jste neměl v plánu.“

K uším jí dolehl hlas Jeffa Jaysona. „Dane, strhni to doprava. On to myslí vážně.“

Boeing byl necelou míli daleko a mířil přímo na ně. Dane stočil letadlo ostře doprava a současně sdačil páky téměř na doraz dopředu. Silný stroj začal stoupat. Boeing jim v pětisetmílové rychlosti prolétl těsně pod ocasem.

‚Ježíši Kriste,“ řekl Dane skrz skřípějící zuby, ubral plyn a stočil letadlo doleva, zatímco Jeff Jayson informoval Denver, co se děje.

„Rozumím, 5LL, vidím, že letadlo, které vás právě minulo, je teď za vámi a otáčí doleva.“

Dane se udiveně podíval na Kat. „O co mu jde teď?“

Zdvihla mikrofon ke rtům a stiskla dačítko. „Tohle bylo o vlas, Kene, a nebylo to nutné. Když už to máme za sebou, a vzhledem k tomu, že na palubě nemáte žádné zbraně ani střely, řekněte mi přesně, kam chcete, abychom vás dovedli.“

Ozval se okamžitě. Hlas měl klidný a soustředěný. „Stočte se doleva jedna sedm nula stupňů, Kat. Navedete mě jižně na Albuquerque.“

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 14:44 h

Zvuk uvolňovaného pásu Wolfea překvapil, a tak se nevěřícně podíval doprava, kde se Rudy Bostich zvedal ze sedadla druhého pilota.

„Kam sakra chcete jít, Bostichi?“

Rudy, který měl nakročeno přes střední panel, se zastavil a podíval se Kenovi do očí. „Už toho mám dost. Když budu v kabině pro cestující, možná vás přejde chuť na tu pitomou akrobacii, kterou mě chcete jen vyděsit.“

„Sedněte si, Bostichi!“

Rudy zůstal stále nakročený od sedadla. „Nebo co? Vyhodíte letadlo do povětří nebo nás všechny zabijete jen proto, že jsem vstal?“

Ken uchopil berany pravou rukou a zdvihl levou s odpalovacím zařízením. „Přesně tak to je.“

„Já vám nevěřím, kapitáne. Myslím, že byste to neudělal. Máte mě na palubě, ven nemůžu, a proto si stále myslíte, že mě můžete přimět k falešnému přiznání. A kdo ví, třeba můžete. V konečné analýze nebude mít žádnou váhu. Pokud to nevíte, vynucené doznání je bezcenné.“

„Nezapomeňte, že mám důkazy,“ řekl Ken, který začínal být silně znepokojený.

Rudy Bostich odfrkl. „Blbost. Kdybyste měl skutečné důkazy, které samozřejmě mít nemůžete, už byste je předložil soudci, a necpal se do uličky smrti únosem vlastního letadla.“

Ken se snažil nedávat najevo své zoufalství. Čelním sklem stále pozoroval Gulfstream IV a držel se za ním, mimo jeho dohled.

„Ty důkazy jsem získal teprve před několika dny. Nebyl čas. Kromě toho, přestože vy jim nevěříte, soudce by nakonec stejně přesvědčily, ale vaše přiznání by zvrátilo jeho rozhodnutí okamžitě. Jistěže by vás mohlo profesionálně zničit, pokud byste byl nekrytý, ale přiznání provázené určitým vysvětlením by vás v očích veřejnosti očistilo.“

Rudy se stále ještě neposadil. Jsem dojat vaší starostí o mou kariéru, kapitáne.“

Já kašlu na vaši kariéru, ale musím připustit, že pokud budete nekrytý – a to jste, budete se muset mnohem víc snažit. Jenže to už mně bude jedno, pokud budou přijaty důkazy a vydán zatykač.“

Rudy pomalu dokončil krok do výklenku za středním panelem a Ken mu znovu ukázal ruku se spouští.

„Vůbec to nezkoušejte, Bostichi! Já to myslím vážně a vy si nemůžete dovolit vsadit na to, že nemyslím.“

Rudy se znovu zastavil.

„Takže vy jste ještě ráno nevěděl, že poletím vaším letadlem, jak jste mi sám v podstatě řekl.“ Rudy bedlivě sledoval Kenovu reakci. „Pokud nevozíte bombu při každém svém letu, proč bych vám měl věřit, že jste si najednou našel způsob, jak sem jednu propašovat?“

Ken zalovil levou rukou v příruční aktovce vedle kapitánského sedadla a vytáhl malý hranatý balíček. Hodil jej Rudymu, který ho hbitě chytil.

„Co to je?“

„Podívejte se dovnitř, Rudy.“

Stále stojící Bostich se opřel ramenem o sedadlo a odkryl část pydovinového obalu. Uvnitř byl hranatý blok nějakého poddajného, na dotek měkkého materiálu, který připomínal našedlou plastelínu. Tohle už někde viděl. Vlastně to vypadalo tak trochu jako…

„Opatrně s tím,“ napomenul ho Ken, „i když je to poměrně stabilní. Větší část mám dole ve svém zavazadle.“

Rudymu se rozšířily oči. „Vy… mi chcete říct, že držím plastickou trhavinu?“

Je to vlastně Cé čtyřka, plastickou jsem nesehnal.“

Rudy Bostich mu vrátil balíček, jako by to byla živá kobra, a hbitě se posadil. Zíral před sebe a dech se mu značně zrychlil.

„Člověče, já si myslím, že pilot by neměl… neměl…“

„Už dlouho jsem sledoval rezervace na počítači, Rudy. Najednou se tam objevilo vaše jméno. Věděl jsem, kde tu trhavinu získat, stejně jako vím, jak se s ní zachází. Stačilo mi jen pár hodin.“

Rudy se na Kena Wolfea divoce podíval. Jak jste to dostal přes kontroly?“

Ken posměšně odfrkl. „Dopravní piloti musí projít stejným rámem jako cestující, ale tahle kontrola je k ničemu. Prošla mi trhavina i to odpalovací zařízení, všechno.“

„Bože. A já myslel, že blafujete. Vy jste opravdu šílený!“

Ken přikývl. „Sám jste to řekl, Rudy, ne? Co byste udělal? Asi byste se zbláznil. Já jsem na to měl dva roky, díky vám.“

Jak to, dva roky?“ zeptal se podrážděně.

Ken se podíval na Rudyho tak, že mu ztuhla krev v žilách.

„Dneska jsou to dva roky, kdy byla v lese v severním Connecticutu zabita má nádherná jedenáctiletá dcera. Její tělo tam Lumin prostě pohodil. Objevili ji až za několik měsíců, a tak jsem ji dostal zpátky, pane prokurátore. Když to tělo odnášel, narušil elektrický plot státní přírodní rezervace, a jen díky tomu známe datum.“

„Mně je to vážně líto,“ řekl Rudy tiše.

Ken jen stěží zadržoval emoce. „Máte pravdu, Bostichi, jsem šílený, a dobře vám radím, abyste mi pomohl něco s tím udělat, protože já nemám co ztratit.“

SEDMNÁCT

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 14:48 h

Zvuk Kenova hlasu v reproduktorech překvapil všechny lidi na palubě.

„Přátelé, tady je kapitán. Za několik minut někde přistanu a doufejme, že vás všechny propustím – tedy kromě jednoho. Rudy Bostich tu zůstane, aby celil obvinění. Nadešel čas, abych vám řekl pravdu. Je to pro mě těžké, protože je to naposled, kdy sedím na levém sedadle pilotní kabiny dopravního letadla. Pravda je, že jediným únoscem tady je zlomený pilot, který všechny terorizoval, aby se pokusil chytit vraha. Plně si uvědomuji, že to, co vám teď řeknu, právně ani morálně neospravedlňuje mé činy, ale stejně chci, abyste to věděli.“

Když Ken začal mluvit, Annette tiše seděla na opěrce sedadla v přední části kabiny pro cestující a sledovala, jak Kevin a Bev neúnavně chodí sem a tam a uklidňují cestující. V tom okamžiku všichni zvedli pohledy ke stropním reproduktorům. Obličeje měli strnulé napětím a soustředěně poslouchali kapitánova slova.

Kenův hlas byl smutný, ale pevný, a jak postupně odhaloval podrobnosti únosu a vraždy Melindy Wolfeové a zpackaného zatykače, Annette s úžasem pozorovala, jak se v obličejích cestujících střídá šok, smutek a zlost. Ke konci Kenovy řeči už mnozí nedokázali zadržet slzy.

„Federální prokurátor, který lhal o tom telefonátu, je ten člověk, který teď sedí vedle mě v kokpitu, Rudy Bostich. Až do dnešního dne byl hlavním uchazečem o křeslo ministra spravedlnosti Spojených států. Jak jsem řekl panu Bostichovi, na mém životě už nezáleží, ale nemůžu připustit, aby Bradley Lumin znovu zabíjela nemůžu nechat vraždu své dcery nepotrestanou. Proti panu Bostichovi mám důkaz, a až do konce dnešního dne mi nezbývá nic jiného, než ho přimět říct pravdu connecticutskému soudci. Pan Bostich tu teď odmítavě vrtí hlavou, jako že nelhal, ale já vím své. Od telefonní společnosti mám výpisy hovorů, mezi nimi také toho s detektivem Matsonem. Datum i čas odpovídají datu a času uvedeného detektivem. Bostich tvrdí, že detektiv je lhář, který se neřídí zákony, jeho metody považuje za kovbojské a prohlašuje, že se nějak spolčil s telefonní společností a výpis padělali. Já jsem však o detektivu Matsonovi nikdy nic špatného neslyšel a je to podle mě čestný člověk. Pokud se týče Bostiche, říká, že ten večer byl doma sám a že Matsonovi nikdy kvůli ničemu nevolal. Policie prověřovala výpisy hovorů z jeho čísla, ale nevěděla, že má anonymní, nikde neuvedený mobil. Výpisy hovorů z toho mobilu dokazují, že lhal, a kvůli téhle lži je sériový vrah stále na svobodě.“

Annette koutkem oka zachytila nějaký pohyb v kabině. Bývalý policista, s nímž už měla co do činění, náhle vstal a spěchal uličkou podél Bev a Kevina, s očima upřenýma na oči pilotní kabiny.

Vstala a zastoupila mu cestu.

„Pane? Kam jdete?“

Mlčky ukázal na stropní reproduktory, z nichž se znovu ozýval Kenův hlas.

„Přátelé, je mi skutečně líto, že jsem vás do toho musel zatáhnout a ohrožovat vás a dát bombu do zavazadlového prostoru. Mimochodem, ta bomba tam skutečně je a já držím v ruce rádiové odpalovací zařízení.“

Bývalý policista ztěžka oddychoval a byl zjevně rozrušený.

„Mluvil o Rogeru Matsonovi z Connecticutu!“

„Ano?“

„Znám Rogera celou dobu, co tu práci dělá. Je členem našeho policejního spolku.“

„Dobře, ale“

„Chci říct kapitánovi tohle: Každej, kdo o Rogerovi mluví špatně, je určitě lhář.“

„Pane, tohle je velice choulostivá situace.“

Znovu je přerušil hlas z reproduktorů.

„Nechci, abyste si mysleli, že blafuju. Skutečně jsem neblafoval a neblafuju. Držím odpalovací zařízení a ohrožuju vás, a za to se omlouvám, ale připadalo mi, že neexistuje jiný způsob, jak uvést do činnosti příslušné úřady. Všechno ostatní už jsem zkusil. Je pro mě velice důležité, abyste věděli, proč to dělám.“

Bývalý policista znovu ukázal ke stropu, rozčilen tím zdržením. „Podívejte se, já s ním musím mluvit.“

„Proč, pane?“ zeptala se Annette se vzrůstající zvědavostí.

„Protože, slečno, kdyby Roger Matson řekl, že se vrátil sám Ježíš Kristus, řekl bych bez zaváhání aleluja a zamířil k nejbližšímu kostelu. Ten člověk je naprosto nezkorumpovatelnej a je to nejčestnější polda, kterýho znám.“

Annette se chvíli pokoušela zachytit jeho pohled.

„Tenhle kapitán nás unesl, pane.“

„Krucinál, to já vím. Ale když se zmínil o člověku, kterýho tak dobře znám, musím mu říct, že má Matsonovi důvěřovat. Váš kapitán za tohle možná skončí na elektrickým křesle, ale já se vsadím, o co chcete, že je v právu. Vzpomínám si, že Roger tímhle případem strašně trpěl, stejně jako tím, že jeho pověst zničil nějakej nadutej federální prokurátor. Strašně se ho dotklo, že ho ten soudce nazval lhářem.“

„Co ode mě chcete?“

„Chci mluvit s kapitánem, hned teď.“

Annette přikývla a pokynula mu hlavou dopředu. V reproduktorech se znovu ozvalo cvaknutí. Pak bylo chvíli ticho, než se ozval zvuk, jak mikrofon v pilotní kabině zavadil o něco kovového.

„Přátelé, před nějakou dobou jsem vypnul telefony u sedadel. Teď jsem přerušený okruh znovu spojil a telefony zapnul. Můžete volat, komu chcete, a říct jim, co se děje. Jen jim prosím řekněte proč. Řekněte jim o Rudým Bostichovi. Pokud se mi to nepodaří, dojde k dalším vraždám malých dívek, a to jen proto, že jeden právník s politickými ambicemi se nechce ztrapňovat tím, že by udělal správnou věc.“

Ken vypnul reproduktory a Rudy Bostich důrazně zavrtěl hlavou.

„Vy to pořád nechápete, že ne, Wolfe?“

Ken se na něj podíval. „Už jste si stačil vymyslet nové vysvědení pro ty výpisy telefonních hovorů?“

„Je v tom pořád jen Matson. Pracuje jako detektiv a zřejmě má kamaráda u toho mobilního operátora, s kterým zfalšovali počítačové záznamy. To nic nedokazuje.“

„Máte originály účtů za ten telefon?“ kontroval Ken. „Ty by velice rychle dokázaly, jestli se ten výpis, který mám já, liší od originálu.“

Rudy se na několik vteřin zamyšleně odmlčel. „Asi je mám, ale nejsem křeček, občas taky něco vyhodím.“

„Po dvou letech? Telefonní účty a výpisy? Těžko, pokud jste ovšem nechtěl, aby něco vyšlo najevo.“

„Sakra, to je pokus o dokázání pozitivního negativním. Nemám je, což jen dokazuje, že ten výpis, který máte, jak tvrdíte, je zfalšovaný.“

„Zajímavé,“ řekl Ken a s očima upřenýma na seznam coloradských letišť ladil na druhých sluchátkách novou frekvenci.

„Co?“

„Zajímavé je to, jak jste okamžitě změnil tvrzení Asi je mám* na’Nemám je‘, přesně jak to dělají provinilci. Nevinný člověk by se držel stébla a tvrdil by mi, že originál telefonního účtu má nejspíš doma v psacím stole nebo v krabici na půdě a že v něm žádný hovor na Matsonovo číslo nebyl. To mě mohlo ukolébat, ale vy jste se znovu prozradil.“

Pilotní kabinou se náhle rozlehlo zvonění interního telefonu. Ken se na něj zmateně podíval a vzal sluchátko. Na druhém konci byla Annette.

„Kapitáne, mám tu někoho, kdo s vámi chce mluvit. Je to přítel Rogera Matsona, toho detektiva, o kterém jste mluvil, a on sám je bývalý policista.“

Ken se podíval na Rudyho Bostiche, který ho znepokojeně pozoroval a nakláněl se nad řízení druhého pilota v marné snaze zachytit něco z intercomu.

„Co chce?“ zeptal se Ken.

„Chce vám říct, že Matson je naprosto spolehlivý.“

„Dejte mi ho.“

Na palubě gulfstreamu N5LL, 14:50 h

„Ale kde je?“ zeptala se Kat.

„Předpokládám, že nás sleduje,“ odpověděl Dane Bailey, „ale protože má vypnutý radarový odpoví dač – to je takové zařízení, které vysílá informace o identifikaci, kdykoli ho zasáhne radarový paprsek“

Kat zdvihla ruku a usmála se. Já vím, co je radarový odpovídač, Dane.“

„Promiňte. Tak tedy bez něj Denver sleduje pouze hrubý radarový odraz letadla.“

„Říká se tomu obraz na primáru?“

„Ano.“ Dane stiskl tlačítko vysílačky a zeptal se, jestli Denver na svých monitorech stále vidí Boeing 737.

„Nevidíme, 5LL. Byl za vámi, ale pak s vámi splynul. Možná tam pořád je, ale je příliš blízko, než aby se dal oddělit od vašeho radarového obrazu.“

JeffJayson ukázal k západu. „Tamhle napravo je Telluride, Kat.“ Sledovala jeho pohled pravým okénkem a dolů mezi zasněžené hory.

„Letiště?“

„Ano, a město.“

„Myslíte, že tam může přistát?“

Oba piloti zavrtěli hlavami. Je to moc vysoko,“ řekl Dane, „a ranvej je necelých sedm tisíc stop dlouhá. Sedmsettřicetsedmička by tam možná přistála, ale už by asi neodletěla.“

Kat okamžitě znovu požádala Franka, aby obvolal všechna coloradská letiště, kde může přistát Boeing 737, ale ten ji ujistil, že už je to vyřízené.

Kat vzdychla a ukázala k západu, kde mělo ležet letiště Telluride. „Pokud není vhodné pro boeing, tak tam nepoletí. Jenom hádám, ale myslím si, že míří do Duranga a že se pokusí nepozorovaně se nám vzdálit, což my mu dovolíme.“

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 14:54 h

Ken nastavil páky ovládání motorů tak, aby se drželi za gulfstreamem a trochu pod ním a stiskl dačítko na komunikačním panelu, protože si byl jistý, že Kat Bronskyová tuhle frekvenci monitorovat nebude.

„Volám regionální unicom Telluride, tady AirBridge charter sedm dva dva nula.“

Rudy Bostich se zmateně otočil k levému sedadlu. Bez sluchátek neslyšel odpověď.

„Cože, AirBridge, charter?“

„Ano, pane. Sedm dva dva nula, z Colorado Springs. Máme menší problém, protože nás čekají plánovaná zdržení, takže potřebujeme natankovat nějaké palivo.“

„Dobře, a kolik toho potřebujete, AirBridge? Předpokládám, že jste Saab tři čtyřicet.“

Kenovi se vybavilo mnohem menší turbovrtulové letadlo, které létalo na regionálních linkách a které společnost AirBridge využívala jen k obsluze menších letišť. Ale kdyby přisvědčil a pak přistál s boeingem, nastalý zmatek by mohl přinést jen problémy.

„Ne, Telluride, jsme Boeing 737. Můžete nám dát řekněme pětadvacet tisíc liber Jet-A?“

Ten hlas zněl překvapeně, ale řekl mu přesně to, co chtěl slyšet.

Jistě, pane. Máme jen jednu cisternu s obsahem dva tisíce dvě stě galonů, tedy si patnácti tisíc liber. Ale můžeme ji použít a pak dotankovat.“

„Jak dlouho trvá opětovné naplnění?“

„Kolem třiadvaceti minut.“

„Dobře, tak ji prosím vás mějte připravenou. Neobtěžujte se volat na dispečink, už jsem to s nimi konzultoval, chtějí, abychom tam strávili co nejkratší dobu.“

„Rozumím. Kdy tu odhadem budete?“

Ken se podíval vpravo od nosu letadla na Sanjuanské hory a počítal zbývající vzdálenost.

„Za dvacet minut.“

„Budeme připraveni, ale jste si jistý, že dokážete přistát na téhle ranveji a zase z ní vzlétnout při téhle nadmořské výšce a se sedmsettřicetsedmičkou? Vždycky jsme tu žertovali, že sem se ten stroj dostane, ale pak se bude muset nechat odtáhnout náklaďákem.“

„Díval jsem se na hustotní výšku, je to v pořádku.“

Ken se odpojil a znovu zkontroloval polohu elegantního Gulfstreamu IV, který se vznášel v horní části jeho čelního okna, necelých sto yardů před ním a sotva o padesát stop výš. Nepatrně přidal plyn a ještě trochu snižoval vzdálenost, až se zdálo, že gulfstream letí pozpátku. Ken si počkal, až bude mít ocas přímo nad jejich nosem, a mírně klesl asi o třicet yardů.

„Kapitáne, jestli mě zase chcete vyděsit, nemusíte se obtěžovat. Víc vyděšený už být nemůžu,“ řekl Rudy.

„Tentokrát to není účelem,“ odpověděl Ken.

„Tak kde chcete přistát?“

„V Telluride. Na nejvýše položeném obchodním letišti v Severní Americe, které všichni považují za nevhodné pro sedmsettřicetsedmičky.“

„Vážně?“ zeptal se Rudy. „Myslíte nepoužitelné?“

Ken přikývl. „Možná.“

Nepatrně ubral plyn a začal sestupovat. Pečlivě držel letadlo pod gulfstreamem a jeho radarovým obrazem a nastavil klesání na šest tisíc stop za minutu, až sestoupili ze šestnácti na deset tisíc stop nad terénem. Když byly vrcholky nejvyšších hor výrazně nad nimi, stejně jako většina radarových paprsků z Denveru, Ken vyťukal na palubním počítači identifikátor Telluride a stočil se ostře k západu k nejnižšímu místu hřebenu východně od Telluride poblíž hornického města Pandora.

„Už ne?“ zeptal se nervózně Rudy Bostich, jak se blížili k hřebeni.

Ken zavrtěl hlavou. „Ne, tentokrát ne. Jen se držím nízko, dokud se nepřiblížíme. Přeletíme pět set stop nad ním.“

Na palubě gulfstreamu N55LL, 14:47 h

Kat Bronskyová na chvíli opustila pilotní kabinu, aby informovala Billa Northa. Nečekaně se však vrátila i s ním.

„Dane, mohl byste pro mě něco zkusit?“

Jistě, Kat. Co?“

„Řekněte Denveru, že na okamžik vypnete radarový odpovídač. Ať se podívá, jestli neuvidí dva primární obrazy.“

Dane se usmál, stiskl tlačítko na vysílačce a současně vypnul odpovídač.

Odpověď přišla během třiceti vteřin.

„Nevidím, 5LL. Mám tu jen jeden, a ten je na stejném místě obrazovky, kde mi radar ukazoval vás.“

„To jsem si mohla myslet,“ řekla Kat. „Vyloučila jsem Telluride ze stejného důvodu, z jakého si je on zvolil.“‚

„Mám to sdělit Frankovi?“ zeptal se Bill North.

Kat zavrtěla hlavou. Ještě ne. Dane, můžete to otočit na Telluride? A můžeme tam přistát?“

„Na obě otázky odpovídám ano,“ řekl Dane, vypnul autopilota a v pravém oblouku začal sestupovat. Při tom informoval Denver, co se chystají udělat.

Jestli tam přistane, Kat, možná už se odtud nedostane,“ řekl Bill tiše, když stáli ve výklenku za pilotní kabinou.

Já vím. Jenom doufám, že to je všechno, co chystá. Že propustí cestující a bude vyjednávat s vědomím, že tam moc lidí a techniky nedostaneme, aspoň ne příliš rychle.“

„Co byste za normálních okolností potřebovala?“

Skousla si ret. „Nejlépe zásahovou jednotku FBI. Pancéřované vozy. Lidi. Jsou různé způsoby, jak si s tím poradit, ale v Telluride… Byla jsem tam jen jednou. Myslím, že tam mají nejvýš jednoho okresního a pár městských šerifů.“ Odmlčela se a zahleděla do prázdna. Duchem byla na palubě Wolfova letadla a snažila se odhadnout jeho příští tah.

Bill North pokynul hlavou ke kabině pro cestující. „Nechcete se spojit s tím svým nadřízeným v Salt Lake?“

Kat ho následovala do přepychové kabiny, odkud zavolala Franku Bothellovi.

„Letí do Telluride v Coloradu, Franku. Budeme tam muset sehnat, co se dá.“

„Kat…“

„Ano?“

„Mám ti říct, abys zavolala Clarku Robertsovi do Washingtonu. Já už jsem z kola venku.“

„Co se stalo, Franku?“

„Dopad toho únosu už je celostátní. Tlaky narůstají a vedení začíná podléhat nervozitě, že to nezvládáme.“

„Bože, Franku!“

Já vím, Kat, ale varoval jsem tě, že nám to můžou vzít.“

„Zlobí se na mě?“

„Nejsou zrovna nadšení nikým z nás. Kvůli tomu, co se stalo v Grand Junction. Panuje spousta dohadů, co přesně děláš v tom soukromém letadle.“

„Přece je sleduju a snažím se ovládnout situaci.“

„Kat, je tu něco, co možná nevíš. Je ještě na lince Bill North?“

Já nevím. Bille, jste tam?“

Žádná odpověď.

„Asi ne, Franku, proč?“

„Víš o tom, že Bill North je místopředseda správní rady AirBridge Airlines?“

„Cože?“

„Do Colorado Springs přiletěl, aby se co nejrychleji dostal na vedení AirBridge právě kvůli tomuhle konkrétnímu únosu.“

„Ne, Franku, to jsem nevěděla.“

„Nejsem si jistý, jestli to není jedno.“

„To já taky ne,“ odpověděla. V duchu si promída různé hovory s Northern a přemýšlela, jestli mu neřekla něco, co si měla nechat pro sebe.

Jenže on stejně poslouchal většinu našich hovorů.

„Kat, buď opatrná, ano? Vzpomeň si, co jsem ti o FBI řekl, hned když jsi sem přišla. Pokud nejednáš podle předpisů, vždycky se najde někdo, kdo ti to vmete do tváře. Inovace tu není vždycky vítaná.“

„Vzpomínám si.“

„Kat, ztrácíme čas. Zavolej na ústředí FBI. Zůstanu na lince, kdybys mě k něčemu potřebovala, ale už tě neřídím ani nekontroluju.“

„Dík, Franku.“

„Buď opatrná, až budeš s Wolfem jednat na zemi. Znáš priority. Nejdřív dostat do bezpečí cestující a pak zdržovat, dokud nepřijedou posily. Pokud se ti mezitím naskytne příležitost osvobodit Bostiche, tak to prosím tě udělej, ale zatím to vypadá, že navrch má on.“

„Franku, došlo k tomu zatčení ve Ft. Collins?“

Ticho na druhém konci bylo příliš dlouhé.

„Franku, slyšel jsi mě?“

„Slyšel.“

„Tak odpověz. To je pro něj to nejdůležitější.“

Na druhém konci se ozval povzdech.

„Washington mi to nepovolil. Ministerstvo spravedlnosti to vetovalo. Obvyklé zdůvodnění, přece nebudeme ustupovat teroristům.“

Jenže tohle není terorista, Franku. Něco mu dát musím. Tohle mu nemůžu říct! Když chceš ztratit Bostiche, tak

„Kat! Uklidni se. Já jsem je stejně neposlechl.“

„Nechal jsi ho zatknout?“

„Ne, ale volal jsem policejnímu náčelníkovi do Ft. Collins a vysvětlil mu situaci. Poslal tam dva lidi, aby ho sledovali.“

*A?“

„V tom je ten problém. Nikdo tam není. Je to starý malý obytný přívěs u neobydleného statku, poměrně daleko od Ft. Collins směrem k mezistátní dálnici. Sledují ho, ale zatím nemáme žádné informace o tom, kam Lumin zmizel. Ale Kat, v okolí našli něco opravdu zajímavého.“

„Uvnitř samozřejmě nebyli. Nemají povolení k prohlídce, co?“

„Nemají a nebyli tam, ale mezi stromy našli nevypálenou nábojnici, kterou tam někdo vytrousil, což je znamení, že zřejmě ten přívěs pozoroval.“

„Byly v něm nějaké díiy po kulkách?“

„Žádné. Ani rozbité sklo. Ani prázdné nábojnice. Zvenčí žádná krev, ale spousta stop v blátě a různé otisky pneumatik. Dovnitř ale samozřejmě nesměli. Dívali se okny. Je to malý přívěs. Co tomu říkáš, Kat?“

„Někdo ho unesl. Někdo další, kdo ho chce zřejmě zabít.“

„Přesně to si myslím i já.“

Při pomyšlení, že Ken Wolfe obětoval všechno, aby usvědčil vraha, který už je možná mrtvý, ji zaplavila vlna beznaděje.

Hlasitě vzdechla. „Zavolám na ústředí, ale Franku, dokud nebudeme mít důkaz, že je mrtvý, nebo ho nenajdeme, nemám skoro nic, co bych tomu pilotovi nabídla.“

„Kromě toho, co už má – pana Rudolpha Bostiche, kterého miluje Bílý dům.“

OSMNÁCT

Horské městečko Telluride, 15:05 h

Staccato přepínaných programů na televizi zavěšené na zdi kavárny přimělo zástupce šerifa Garyho Goodwina, aby vzhlédl od sve moka kávy. Podíval se na černovlasou servírku Julii, zběhlou studentku z Coloradské státní univerzity, jejíž ženský půvab ho sem přitahoval denně už několik měsíců. Konečně si vybrala CNN a odložila dálkový ovladač na barový pult.

„Vyhovuje ti to, Gary?“ zeptala se a upravila si halenku, protože dobře věděla, kam se dívá.

„Mně je to jedno,“ usmál se na ni. Moderátorovi CNN, který přinášel zprávy o únosu letadla společnosti AirBridge, věnoval pramalou pozornost.

„Hned na začátku únosu jsme vám přinesli dramatickou zprávu o situaci, kterou nám telefonicky živě odvysílal reportér CNN Chris Billings.“

Gary vzal svůj velký šálek a přesunul se k pultu, na jehož druhé straně pracovala Julie s kávovarem.

„Rád bych se vás na něco zeptal, mladá dámo.“

Usmála se a krátce se na něj podívala.

„Předpokládám, že na něco osobního?“

„Chris se nám pak přes hodinu neozýval, ale už se nám podařilo znovu navázat spojení.“

„Tak jsem přemýšlel o tom“ začal Gary.

„Podrž si tu vzrušující myšlenku ještě chvilku,“ řekla a naklonila se k zákazníkovi, který čekal na svou kávu. Podala mu ji a vzala si od něj peníze, zatímco Gary se podíval na obrazovku a snažil se vypadat nenuceně.

„Přepojujeme teď do kabiny letu AirBridge 90. Chrisi? Slyšíme se?“

Z reproduktorů se ozvalo praskání, z něhož přerývaně vystupoval mužský hlas. Bylo rozumět jen pár slov.

„…zrovna sestupujeme… nemám tušení…“

Julie si otřela ruce do ručníku a objevila se vedle něj.

„Takže ses mě ptal, jestli bych si s tebou někam nevyrazila a nedělala nějaké věci, co spolu kluci s holkama dělávají…“

Sebevědomě se na ni usmál, ale v tu chvíli se znovu ozval přerývaný hlas z televize.

„…do coloradského Telluride, kde… myslím, že je tu příležitost…“

Gary se znovu podíval na obrazovku. „Počkej chvilku!“ Zdvihl ruku a Julie také obrátila pozornost k televizi, kde se CNN pokoušela obnovit spojení.

„Chrisi, velice špatně tě slyšíme.“

Náhle byl hlas Chrise Billingse zcela zřetelný.

„…možnost, že všichni cestující budou propuštěni v Telluride, až letadlo přistane. V tomto okamžiku se dívám z okénka na levé straně, kde vidím úchvatné zasněžené hory a velice hluboké horské údolí. Nemám tušení, jakou polohu teď máme vůči tellurideskému letišti, ale klapky se vysunují a… právě slyším, že se vysunuje podvozek a my zřejmě klesáme. Jde patrně o nejpodivnější dobrodružství v análech letecké dopravy – kapitán nám totiž před několika minutami palubním rozhlasem sdělil, že únoscem je ve skutečnosti on sám, a také nám vysvětlil, proč se stal zřejmě prvním kapitánem v historii amerického letectví, který unesl vlastní letadlo.“

Gary Goodwin vstal a sáhl po přenosné vysílačce.

„O co jde?“ zeptala se Julie.

„O únos. Už jsem to zaslechl předtím, ale teď to vypadá, že letí sem, proboha! Musím jít.“

Očima stále visela na obrazovce.

Julie?“

„Ano?“

„Mohla bys sledovat, co budou říkat? Zavolám ti za pár minut z mobilu o podrobnosti.“

Přikývla a on vyběhl ven a cestou informoval vysílačkou sanmiguelskou dispečerku v úřadu šerifa, zatímco Chris Billings sděloval divákům podrobnosti o vraždě Melindy Wolfeové a o zoufalém úsilí jejího otce přimět prokuraturu k podání žaloby na vraha.

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 15:07 h

Ken znovu zkontroloval rychlost a nastavil klapky pro klesání do polohy třiceti stupňů, zatímco levou otáčkou naváděl boeing k letišti.

V levé polovině čelního skla viděl asfaltovou dráhu ve směru východ-západ, která v délce šesti tisíc osmi set sedmdesáti stop a v šířce sta stop protínala povrch náhorní planiny.

Zapnout protismykový systém, klapky na pětačtyřicet stupňů, snížit rychlost, dokončit povinné úkony před přistáním. Ken rychle přidal plyn a snažil se stabilizovat rychlost. Přistání bude velice rychlé, pneumatiky se kvůli řídkému vzduchu dotknou země v rychlosti téměř sto sedmdesáti mil za hodinu. Tady nebyl prostor pro chybu. Jakékoli zaváhání při přestavění na zpětný tah nebo přílišné brzdění by je mohlo poslat z třísetmetrového útesu za ranveji.

Byl pět set stop nad úbočím hory a soustřeďoval se na přistání, ale periferně vnímal bílé vozidlo s blikajícím majáčkem, které po horské silnici mířilo k letišti.

Poměřil zbývající vzdálenost k ranveji, rychlost a klesavost boeingu.

Dobře, teď se soustřeď. Sto stop, trochu pomaleji, uber plyn, na samý konec jako při přistání na letadlové lodi, nad prahem ranveje maximální výška dvacet stop. A je to tu, nepodrovnávej, nepodrovnávej, drž to…

Kolem boeingu se závratnou rychlostí mihla poslední přibližovací světelná návěstidla a podvozek tvrdě narazil na povrch přistávací dráhy nějakých padesát stop od prahu.

Rudy Bostich na pravém sedadle sledoval s vyschlými ústy a rozšířenýma očima, jak Kenova pravačka kmitá jako útočící had, jak přitahuje aerodynamickou brzdu, jak se hbitě přesunuje k pákám ovládání zpětného tahu a jak je přitahuje na maximum. Současně Ken šlápl na brzdu a padesátitunový stroj prudce snížil rychlost, až Rudyho málem vyhodil ze sedadla. Okolí ranveje rychle ubíhalo, ale zpomalovalo se, až se letadlo ustálilo na pojížděcí rychlosti, a to mu zbývalo ještě pár tisíc stop.

„Panebože!“ zamumlal Bostich.

Ken si oddechl. Ruka na beranech se mu chvěla, tělo měl plné adrenalinu. Jestli na vás zapůsobilo tohle, tak počkejte, až se budeme pokoušet odletět.“

Rudy se na něj znepokojeně podíval, ale nic neřekl.

Silnice Last Dollar, Telluride, Colorado, 15:10 h

Když zástupce šerifa Gary Goodwin vyjížděl z městečka na silnici k letišti, zapnul majáček a sirénu. Cestou se pak snažil vysílačkou zburcovat co nejvíc z ostatních devíti zástupců.

Ve stejnou dobu volali dispečerce z úřadu šerifa Sanmiguelského okresu z ústředí FBI.

Gary měl moc práce na to, aby volal Julii o podrobnosti, ale ona z vlastní iniciativy uvědomila dispečerku, která vzápětí vysílačkou informovala všechny ostatní.

Během několika minut ožila dálnice číslo 145 směrem z města třemi bílými šerifovými vozy, které uháněly k odbočce na silnici Last Dollar spojující dálnici s letištěm.

Gary jel v čele formace, a už se blížil k letišti, když mu nad hlavou přeletěl Boeing 737. Ve stotřicetikilometrové rychlosti projel jednou zatáčkou příliš rychle a málem nezvládl řízení, ale podařilo se mu přibrzdit, postavit vůz na všechna čtyři kola a zařadit se do svého pruhu. Byl necelý kilometr od letiště.

„Co od nás chce FBI?“ zeptal se vysílačkou.

Dispečerčin hlas byl napjatý a nejistý. Já nevím. Říkali, že jiným letadlem sem letí jejich agentka, ale žádné přesné pokyny nám nedali.“

Gary si v duchu zopakoval, co věděl. Neznámá situace, akci velí FBI, jde o těžký federální zločin, únoscem je patrně kapitán letadla, na paluběje bomba a kapitán drží rádiové odpalovací zařízení.

Gary znovu sáhl po mikrofonu vysílačky. Šerif byl mimo město, a tak jako jeho hlavní zástupce musel převzít velení, ale nepatrná prestiž téhle funkce mu v takhle vypjaté situaci připadala trochu dvojsečná. On nese odpovědnost za správná rozhodnutí, ale sledovat a hodnotit každý jeho pohyb bude FBI a celý svět.

„Poslouchejte mě všichni, tady je Goodwin. Nezasáhneme, dokud nebudeme mít více informací. Zablokujte silnici k letišti a nikoho tam nepouštějte. Já budu velet na letišti. Nikdo nevytáhne zbraň a nikdo se bez mého souhlasu nepřiblíží k tomu letadlu. Dispečinku, jste pořád ve spojení s federály?“

Jistě, jsme v nepřetržitém spojení.“

„Rozumím.“

Když letadlo zahýbalo na pojezdovou dráhu, Gary právě zdolal kopec k východnímu konci ranveje. Instinktivně šlápl na brzdu a zastavil uprostřed silnice. Vypnul majáček a podíval se dozadu, jestli někdo nepřijíždí a jestli tam má dostatek místa, aby do něj nenarazil.

Nad sebou uslyšel vzdálené vytí proudových motorů. Podíval se nahoru a uviděl další letadlo, které bylo ještě stále hodně vysoko nad letištěm a mířilo na západ. Přemýšlel, jestli se také chystá k přistání. Podle FBI měl ještě někdo od nich přiletět dalším letadlem, takže třeba to je právě tohle, a on bude moct předat velení federálům.

Na Tellurideském oblastním letišti nebyla řídicí věž, takže letiště se nedalo rychle uzavřít, což zřejmě lidé z FBI chtěli.

Gary se znovu rozjel k letištní budově. Signalizaci nechal vypnutou a přemýšlel, kudy se má dostat na oplocené území a jak blízko od letadla má zaparkovat. Při únosu vždycky existovala možnost střelby, a tak bezděčně sáhl pravou rukou k pouzdru, kde měl svůj Colt .44 Magnum.

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 15:12 h

Já asi vím, na co myslíte, Bostichi. Teď, když už jsme na zemi, přemýšlíte o tom, jak mi utéct.“ Ken se na něj podíval. „Řeknu vám to rovnou. Životy těch lidí na palubě jsou ve vašich rukou. Kdybyste se pokusil utéct, okamžitě tu nálož odpálím. I kdybyste už byl venku a utíkal od letadla, zabije vás nějaká střepina, stejně jako to smete nás všechny na palubě. Nemyslete si, že blafuju. Neblafuju.“

„Nemyslím si, že byste blafoval, kapitáne.“

„To je dobře.“

„Ale taky nevím, jestli si uvědomujete, že FBI dokáže to odpalovací zařízení zneškodnit rádiovými vlnami. Nejsou to žádní amatéři, jak jistě víte.“

„Ano, měli dost času na to, aby tu připravili uvítání a uvedli do pohotovosti veškerý svůj exotický arzenál.“

Ken stočil letadlo k rampě před terminálem pro cestující.

„Nepodceňujte FBI,“ ozval se znovu Bostich. Já s nimi spolupracuju a jsou neuvěřitelně chytří. A taky čestní, takže když s nimi uzavřete dohodu, oni ji dodrží. Prohrávám kvůli tomu spory, protože vždycky uzavřou nějakou dohodu, aby chytili větší rybu.“

Ken se na Bostiche podíval a ušklíbl se. Jinými slovy bych se měl strašně bát toho, že mě chytí, a tak bych se jim měl vzdát za příslib, že se vážně zamyslí nad případným zatčením Lumina?“

Já jsem to myslel tak“

Já vím, jak jste to myslel, Bostichi. Vy jenom hledáte příležitost, jak si zachránit svou prašivou kůži, a doufáte, že FBI vám do začátku pomůže.“ Zavrtěl hlavou. Jenže skutečnost je taková, že nemůžou mít ani tušení, na jakou frekvenci je tahle spoušť naladěná, protože byla vyrobená na zakázku. A dost by riskovali, kdyby postupovali metodou pokusu a omylu, protože jakákoli rádiová energie může aktivovat mechanismus v bombě.“

Na Bostichově tváři se objevil záblesk strachu. „Myslím, že tohle asi vědí,“ řekl.

„Myslíte? A jak to můžou vědět, když nikdo včetně vás se k téhle spoušti nedostal tak blízko, aby ji mohl přesně popsat?“

Před letištní budovou na severní straně už čekala cisterna. Řidič seděl v kabině, přesně podle Kenových pokynů. Pojížděl směrem k východu a pak se natočil tak, aby nos boeingu směřoval k západu a cisterna byla u pravého křídla, v němž byla palivová zásuvka.

Bostich mlčel. Ken zatáhl parkovací brzdu a podíval se ven. Šerifův vůz, který zahlédl přijíždět po silnici, se teď zleva blížil k rampě. Jel obezřetně a zastavil asi třicet metrů od jeho levého křídla. Zástupce šerifa zůstal uvnitř.

Zřejmě mu řekli, ať si udržuje určitý odstup, pomyslel si Ken. Jestli je aspoň přiměju k přečerpání paliva, mám ještě šanci.

Na palubě gulfstreamu N5LL, 15:12 h

Kat se sice asistentovi zástupce ředitele ve Washingtonu Clarku Robertsovi dovolala, ale ten jí jen řekl, ať vydrží u telefonu. Na to však nebyl čas, a tak zavěsila a zavolala na informace v Telluride a potom na pohotovostní číslo šerifova úřadu, aby jim vysvětlila situaci.

Žena v šerifově kanceláři byla zjevně zmatená. „Ale my už jsme myslím mluvili s ústředím FBI ve Washingtonu, madam, a ti nám řekli skoro totéž.“

„Řekli vám, že se zástupci šerifa mají držet z dohledu?“

„Ne, ale říkal to jeden z nich.“

„Dobře, tak jim to ještě prosím připomeňte.“

Jak… mám vědět, že mluvím s oprávněnou osobou?“ zeptala se žena.

Jak jste věděla, že mluvíte s oprávněnou osobou ve Washingtonu?“ odsekla Kat a okamžitě toho ostrého tónu litovala. „Podívejte se, já nemám čas ani se vás doprošovat, ani se vám prokazovat. Jsem agentka FBI a potřebuju, abyste hned teď sedla k vysílačce a řekla vašim lidem, kteří můžou mířit k letišti, ať vypnou majáčky a sirény, drží se v ústraní, nepřibližují se k letadlu a čekají na instrukce.“

Na druhém konci se rozhostilo váhavé ticho. „Dobře,“ řekla dispečerka nakonec.

„Někdo už tam je, viďte?“ zeptala se Kat.

Slyšela, jak dispečerka volá jeden z hlídkových vozů, a slyšela dokonce odpověď. „Tady je Goodwin. Jak to myslíte, zůstat z dohledu? Já už tady jsem.“

Kat se zastavilo srdce.

„Dispečinku, tady je agentka Bronskyová. Můžete mě spojit s tím hlídkovým vozem?“

Na rameni ucítila konejšivý dotek a vzápětí hleděla do očí Billu Northovi, který ukázal hlavou k pilotní kabině.

„Připravují se na přistání, Kat. Nechcete si to zase vzít tam?“

Kat přikývla, vyskočila a podala mu sluchátko.

„Díky, Bille.“

Jeff už ji očekával se sluchátkem v natažené ruce a Kat si je přitiskla k uchu a klekla si. Vzápětí uslyšela hlas sanmiguelské dispečerky. „Čekejte, přepojuji vás.“

„Zástupce šerifa Goodwin,“ ozval se mužský hlas na druhém konci.

„Slyšíte mě?“

„Ano, madam. Vy jste z FBI?“

Uvedla své jméno a funkci a zeptala se, jestli už vidí gulfstream.

„Ano, vidím, agentko Bronskyová. Jste na druhém konci údolí, vidím, jak se vám vysouvá podvozek.“

Vysvětlila mu, co se stalo v Grand Junction. „Musíte se držet zpátky a mimo dohled, pokud vás nebudu potřebovat.“

Jenže já už jsem na rampě asi třicet metrů od letadla, i když jsem pořád v autě. Co od něj očekáváte?“

„Zůstaňte ve voze. Propustí cestující a doplní palivo. Až uvidí, že jsem přistála, bude se mnou mluvit. Zůstaňte na téhle frekvenci a čekejte na pokyny, ano? A nepouštějte už na rampu žádné další policejní vozy. Za žádnou cenu nevystupujte a nepřipusťte, aby se tam ukázal někdo se zbraní, nebo někdo, kdo vypadá, že chce na letadlo zaútočit, a nedělejte nic, co by mohlo vypadat, že se snažíte přehradit letadlu únikovou cestu.“

Jistě, spolehněte se. Takže plán je imobilizovat ho. Ale kdyby se ukázal, nemáte v plánu nechat ho zneškodnit ostřelovačem?“

„Ne! V žádném případě!“ Kat mu řekla o bombě a o rádiovém odpalovacím zařízení.

Jistě, rozumím. Dalším hlídkovým vozům. Nepřibližujte se k letadlu, nepokoušejte se přehradit mu cestu nebo jakkoli zasahovat nebo vypadat výhružně. Tady je Goodwin.“

„Když už tam jste, Goodwine, řekněte mi, jestli se tam něco děje.“

„Zatím ne. Vidím někoho na sedadle pilota a taky hlavy cestujících v oknech, ale žádné dveře se ještě neotevřely. U pravého křídla je na žebříku člověk z pozemního personálu, který zřejmě otvírá palivový uzávěr.“

V dálce už viděla boeing na rampě. Právě přelétali dálnici a Dane s Jeffem naváděli gulfstream na konečné přiblížení.

‚Agentko Bronskyová, jste tam ještě?“ zapraskal ze sluchátek Goodwinův hlas.

Znovu si je přidržela u ucha. „Ano, promiňte.“

„Nechcete po přistání pojíždět kolem mě, abychom si mohli promluvit?“

Jistě. Právě jdeme na přistání a já se teď odpojím. Až spustíme schůdky, přijďte prosím okamžitě na palubu. Mám rádiový kontakt s letem devadesát.“

DEVATENÁCT

Oblastní letiště Telluride, Colorado, 15:15 h

Ken se podíval za zvukem zpomalujícího letounu a uviděl, jak na ranvej nalétává elegantní Gulfstream IV. Skutečnost, že na to přišli tak rychle, ho překvapila jen částečně. Kat Bronskyová byla zajímavý, houževnatý a nebezpečný protivník. Ken věděl, že každou chvíli zavolá.

Vzal z držáku mikrofon palubního rozhlasu a příkře se podíval na Rudyho Bostiche. „Ani se nehněte.“

„Přátelé, tady je opět kapitán Wolfe. Před chvílí jsem vám s lítostí oznámil, proč dělám to, co dělám. Řekl jsem vám také, že v zavazadlovém prostoru mám plastickou výbušninu a že v ruce držím odpalovací zařízení, kterým ji mohu odpálit. To všechno je pravda. Vůbec nepomýšlejte na to, že byste se bez mého svolení dotkli dveří. Mám tu kontrolky, které se okamžitě rozsvítí, jakmile se nějaké dveře nebo poklop otevřou, včetně nouzových východů. Nerad to říkám, ale nemám na vybranou. Kdyby se rozsvítila jediná z těch kontrolek, neprodleně bych pustil spoušť, což by byl okamžitý a tragický konec pro nás pro všechny. Zůstaňte sedět a nerozepínejte si pásy. Musím zařídit ještě pár věcí, než se rozhodnu, kdy a jak vás pustím z letadla.“

Ken odložil mikrofon a vzápětí se mu ve sluchátkách ozval známý hlas. „Kene Wolfe, tady je Kat Bronskyová. Slyšíte mě?“

Stiskl dačítko.

„Co vás zdrželo, Kat?“

Odpověď přišla okamžitě. „Á, jen taková drobnost. Velitel formace nám neřekl, že se chystá vzdálit. Máte vestavěné schody, Kene, nebo vám máme objednat pojízdné?“

„K čemu potřebujeme schody, Kat?“ zeptal se s předstíranou nevinností.

„Chtěl jste propustit ty lidi už v Grand Junction. Telluride je stejně dobré a nechat je odejít po schodech je určitě lepší, než je nutit skákat.“

„Všeho do času, agentko Bronskyová. Nejdřív si vyjasněme tohle: Kdokoli se přiblíží k tomuhle letadlu z jakékoli strany, zabije všechny lidi na palubě. Jakmile se mi rozsvítí kontrolka dveří, uvolním spoušť a bude po všem. Mám pod kontrolou všechny dveře a poklopy. Kdybyste se mi pokusili prostřelit nebo vypustit pneumatiky nebo si hrát s podvozkem, imobilizovat letadlo nebo zastavit tankování, je po všem.“

„Kene, my tomu rozumíme.“

Já nevím, kdo je to’my‘, Kat, ale doufám, že jsou to všichni.“ Ken na okamžik zavřel oči a rozhodoval se, jestli má vyslovit myšlenku, která mu právě vytanula.

Otevřel oči a stiskl dačítko vysílačky. Byl rozhodnutý.

„Kat… odpálení té bomby by vyvolalo takové pobouření, že by vedlo k důkladnému vyšetření všech jednotlivých aspektů mých obvinění, odhalilo Bostiche a usvědčilo Lumina. Pro mě je to jen jiný způsob, jak dosáhnout svých cílů, takže si prosím nemyslete, že bych to neudělal. Tuhle chybu nedělejte. Já bych kvůli ní zemřel, ale vy byste strávila zbytek života výčitkami, že jste špatně odhadla situaci.“

Než se ozval hlas z vysílačky z gulfstreamu, bylo dlouho ticho.

„Rozumím, Kene. Věřte mi, že moc dobře rozumím.“

„Dobře, Kat. Řekněte tomu zástupci šerifa, co sedí v autě, ať se drží stranou. Zaparkoval jsem tady, protože v oknech terminálu vidím celé letadlo. Viděl bych, kdyby se k němu kdokoliv přiblížil, je vám to jasné?“

„Kene, nikdo se k vám nepřiblíží.“

Ještě něco. Vím, že každou chvíli tam bude nějaký ostrostřelec, který bude mít na mušce mou hlavu. Jistě, může mě dostat jediným výstřelem. Jenže ani Bostich mi nezabrání v tom, abych uvolnil spoušť, takže okamžitě dojde k výbuchu.“

„Není tu žádný ostřelovač, Kene. Nejsme blázni. Ten zástupce šerifa je tu sám. Nikdo jiný se k vám odnikud nepřiblíží, to vám slibuju. Ten zástupce půjde na palubu mého letadla. Budu ho mít pod neustálým dohledem, dobře?“

„Kat, radši bych od vás co nejdřív slyšel, že jste zatkli Bradleyho Lumina a že byla svolána velká porota.“

Rudy Bostich v sedadle druhého pilota se znepokojeně zavrtěl a Ken se okamžitě podíval, co tam dělá.

Odmlka z gulfstreamu mu připadala příliš dlouhá, a tak se otočil zpátky a stiskl dačítko vysílačky.

„Nechcete mi říct, že jste ho po víc než dvou hodinách ještě nezatkli, že ne?“

„Kene, Lumin zmizel. Nemůžeme ho najít.“

Ken se zhluboka nadechl. Tohle nečekal. Zřejmě šlo o chytrou lest. Možná dokonce Luminovi sami řekli, aby utekl.

Znovu vztekle stiskl dačítko. Ježíši Kriste, myslíte si, že jsem pitomec? Tohle na mě neplatí, Kat. Řekněte těm idiotům ve Washingtonu, že tahle rovnice je strašně jednoduchá: Žádné zatčení, žádné obvinění, žádný proces rovná se žádní cestující. Je to tak prosté. Zkuste říct těmhle milým lidem v letadle, že pro svou vládu nejsou natolik důležití, aby je zachránila pouhým zatčením jednoho hajzla.“

„Kene, tohle není žádná lest! Vážně. Policisté byli u Luminova přívěsu, jak jste chtěl, ale nikdo v něm nebyl.“

„Kecy! Chtěl jsem ty lidi pustit. Opravdu jsem je chtěl pustit ven, ale teď nemůžu, dokud to zvíře nebude ve vazbě a dokud mě nepřestanete obelhávat.“

„Kene,“ řekla prosebně, „byla bych hloupá, kdybych vám v tuhle chvíli lhala. Říkám vám čistou pravdu. Byli tam a prohledali celou oblast, ale po Luminovi ani stopy. Nedržte ty lidi jako rukojmí kvůli něčemu, co nemůžeme ovlivnit. Prosím!“

Po jeho levém boku, přímo za šerifovým vozidlem, zastavoval gulfstream. Ken vzdychl. „To snad není pravda,“ zahuhlal. Chvíli si mnul spánek a pokradmu pozoroval Bostiche. Pak stiskl tlačítko vysílačky.

„Vy jste zešíleli! Kolik agentů ve Washingtonu bylo zapotřebí, aby tohle vymysleli? Já tady můžu během okamžiku zabít všechny lidi na palubě, a FBI a ministerstvo spravedlnosti odmítá zatknout vraha. Teď jste se odhalila, Kat.“

Dane vypnul motory gulfstreamu a v klidu si s druhým pilotem projel seznam kontrolních úkonů. Kat si vzala mikrofon a snažila se najít správná slova.

„Kene, to jste si špatně vyložil. Dovolte mi, abych vám sdělila podrobnosti.“

Podle Frankových informací popsala přívěs a jeho vzdálenost od Ft. Collins. „Kene, tohle všechno bychom nevěděli, kdyby tam ti policisté nebyli.“

Jistě. Takže tam poslali někoho s poznámkovým blokem. Prohledali ten jeho chlívek?“

„Neměli dostatečný důvod, aby…,“ oči se jí rozšířily hrůzou.

Takhle ne! Sakra, sakra, sakra! To jsem neměla říkat! Kat držela dačítko a snažila se vzpamatovat.

„…čímž chci říct, Kene, že ještě neměli povolení ke vstupu dovnitř, ale zatímco na něj čekali, dívali se do oken a nic podezřelého neviděli.“

Odpověď z boeingu přišla okamžitě a Kenův hlas byl ještě podezíravější a sžíravější.

„Samozřejmě, oni si to povolení nejspíš nechali v druhých kalhotách. Ježíši Kriste! Tak oni tam šli bez povolení k prohlídce?! V tom případě neměl nikdo ani ten nejmenší zájem Lumina zatknout. A navíc, co myslíte tím, že tam nic podezřelého neviděli? Co tam dělali? Prověřovali jeho sociální zázemí?“

Vzdychla a znovu stiskla dačítko. Snažila se mluvit klidně a vyrovnaně, nedávat najevo emoce, které jí bouřily nitrem.

„Kene, počkejte. Tohle musíme probrat v klidu. Já vám přesně vysvětlím, co se dělo. Když čekali na to povolení, jeli tam, aby ho mohli sledovat; chtěli mít jistotu, že jim neunikne, jenže zjistili, že už je pryč. Nebylo tam jeho auto, v přívěsu po něm nebylo ani stopy a nikde ani náznak toho, kam mohl odjet.“ S rozechvělým srdcem pustila tlačítko. Jak se mohla tak rychle dostat do úzkých?

Než se znovu ozval Kenův hlas, několik dlouhých vteřin bylo trýznivé ticho.

„Vzpomínáte si, jak jsem vám asi před hodinou říkal, že jsem vaše nejhorší noční můra, protože znám všechny vaše triky, Kat? No vidíte.

V první lekci pro vyjednavače s únosci se učíte zdržovat a otupit únoscovu pozornost. Kat, tak už konečně pochopte, že tohle na mě neplatí. Podívejte se na hodinky, kde je velká ručička. Přidejte k tomu třicet minut a to je váš poslední termín. Když do té doby nebude Lumin ve vazbě, zmizíme odsud. Tak nebo tak.“

„Kene, jestli tak dobře znáte naše postupy, tak musíte vědět, že pachateli nesmíme lhát. Udělali přesně to, co jsem vám říkala, a teď pročesáváme Colorado, abychom Lumina našli, ale jen Bůh ví, jestli je to den, týden nebo měsíc od chvíle, kdy z přívěsu zmizel.“ Pustila tlačítko a byla překvapena rychlou odpovědí.

„Ne víc než deset hodin.“

Kat zaváhala. „Cože?“

„Maximálně deset hodin, Kat. Déle pryč být nemůže.“

Jak… jak tohle víte?“ zeptala se, skutečně zmatená. Jestli Lumina unesli, mohl za tím stát Wolfe?

„Prostě to vím.“

‚Ale jak, Kene? Já to nechápu. Volal jste mu snad dopoledne? Pokud ano, musíte si uvědomit, že si mohl linku přesměrovat někam jinam.“

„Věřte mi, Kat, o půlnoci tam Lumin byl. Nemohl se dostat daleko. Na autě mu chybělo kolo.“

Kat zrudla náhlým poznáním, jak se jí konečně spojilo všechno, co měla vidět už dávno. Frank říkal, že venku byly otisky pneumatik a stopy a nevystřelená nábojnice, jako by někdo Lumina sledoval.

A bylo to v den druhého výročí vraždy Melindy Wolfeové. Nakrátko zavřela oči a znechuceně zavrtěla hlavou, že jí to nedošlo dřív.

Myšlenky jí vířily hlavou. „Kene,“ začala pomalu, „když jste tam kolem půlnoci čekal s puškou, co vás přimělo k tomu, že jste si to rozmyslel?“

V pilotní kabině boeingu zavřel Ken Wolfe oči a hlava mu klesla na prsa. Znovu na něj dolehla veškerá bolest.

Takže už si to dala dohromady. Trochu nadskočil, když ho oslovil Rudy Bostich. „Kapitáne, o čem to tu diskutujete? A s kým?“

Ken neodpověděl.

„Kapitáne?“

Promnul si čelo a znovu pocítil beznaděj.

„Co je vám?“ zkusil to znovu Rudy.

Ken otevřel oči a pomalu k němu otočil hlavu. „Uvědomujete si, Bostichi, hloupost téhle své otázky? Já mám váš život doslova ve svých rukou, a vy, prolhaný parchant, který zadržuje jediný důkaz, kvůli kterému páchám všechny tyhle zločiny, se mě ptáte, co mi je?“

Rudy rozpačitě pokrčil rameny. Jen mě to tak napadlo.“‚Až mi řeknete pravdu, bude mi líp. Stejně jako těm lidem vzadu,“ ukázal Ken za sebe. V tom okamžiku se mu ve sluchátkách znovu ozvala Kat. Mluvila velice tiše.

„Kene? Jste tam?“

Zhluboka se nadechl.

Jsem tu.“

„Tak proč, Kene?“

Znovu si promnul čelo a překvapil ho vzlyk, který mu unikl, než začal mluvit.

No a co?! Tak jí to řekni! A stejně jako Rudymu Bostichovi se s bolestí a hněvem přiznal, jak si uprostřed noci uvědomil, že nedokáže vzít život ani vrahovi.

Lumin vyhrál. Zabil je oba.

Kat si dala s odpovědí na čas.

„Takže když jste dneska ráno zjistil, že s vámi poletí Rudolph Bostich, člověk, který podle vašeho názoru zmařil trestní stíhání Bradleyho Lumina, bylo to příliš velké pokušení, zvlášť po noci, kdy jste selhal.“

Ken přikývl, než si uvědomil, že musí stisknout dačítko. Jste velice bystrá, Kat. Ale neříkejte mi, prosím vás, že to dokazuje, že nejsem vrah, nebo v tomto případě popravčí. Kdybych se mohl dneska v noci vrátit, tu spoušť bych zmáčkl.“

Já vám rozumím.“

Vydechl a odhodlaně sevřel mikrofon. „Stejně jako uskutečním své hrozby, pokud nevyhovíte mým požadavkům. Já mám poslední příležitost, Kat. Nehodlám se vzdát. Nemůžu. Buď mi vyhovíte přímo, nebo nás vyhodím do vzduchu a obstará to veřejné mínění.“

‚Musím si s vámi promluvit osobně, Kene. Šlo by to? Čas si určete sám.“

Bezděčně sebou trhl. Proč vznáší takový požadavek? Tohle přece není předepsaný postup, nebo mu snad něco uniklo?

„Ne!“

„Přemýšlejte o tom, prosím,“ řekla prosebně. „Nejsem ozbrojená, ale na tom vlastně nezáleží. Vy držíte tu pekelnou spoušť. I kdybych měla houfnici, nemohla bych ji použít, takže vás nijak neohrožuju, ale je těžké s vámi mluvit takhle, nutit vás k tomu a čekat na každou odpověď.“

Ken se úsečně zasmál a zkontroloval palivoměry. Muž z obsluhy mu už dotankoval jedenáct tisíc liber a stále pokračoval; zřejmě neměl sebemenší tušení, co se děje.

Ken znovu stiskl tlačítko. „Kat, pořád zapomínáte, že znám vaše postupy. Kdybych vás sem pustil, dám vám příležitost mě zpracovávat, předstírat přátelství a účast a sbližování a navíc, já jsem normální chlap a vy podle všeho normální ženská, takže bych možná propadl i té chemii. Ne. Sem nepůjdete. Nemáme o čem mluvit, dokud mi s Bostichem nedáte, co chci.“

„Tak mě nechte promluvit s Bostichem. Třeba přesvědčím jeho.“

Rudy Bostich její požadavek nemohl slyšet, ale všiml si podivného výrazu v Kenově obličeji, když se obrátil k pravému sedadlu, sáhl nahoru a zapnul stropní reproduktor, než stiskl dačítko vysílačky na mikrofonu. „Vydržte Kat. Jenom to nastavím, abych slyšel každé slovo.“

„Rozumím,“ řekla a její hlas se pronikavě rozlehl pilotní kabinou. Ken rychle zdumil zvuk.

Ukázal na mikrofon, který visel vpravo od sedadla druhého pilota.

„Vezměte si ten mikrofon, Bostichi. Chce s vámi mluvit agentka Bronskyová.“

Rudy se zatvářil znepokojeně.

„Proč?“

Jak to mám sakra vědět, Bostichi? Třeba po vás už konečně jde FBI.“

„Co mám udělat?“

„Vezměte si ten mikrofon, a když chcete mluvit, stiskněte tlačítko, když chcete poslouchat, tak je uvolněte.“

Bostich to udělal tak váhavě, jako by ho mikrofon chtěl uštknout.

„Tady je federální prokurátor Rudolph Bostich,“ řekl poněkud stísněně a stále držel dačítko.

„Uvolněte to tlačítko,“ napomenul ho Ken.

Rudy se překvapeně podíval doleva. „Cože?“

„To tlačítko. Musíte ho pustit, když chcete slyšet odpověď.“

Rudy sklopil pohled k mikrofonu a pustil dačítko.

Kat se představila a sdělila mu, že FBI bere v potaz všechny aspekty vzniklé situace.

„Tak o čem se mnou chcete mluvit?“ zeptal se Rudy. „Rád bych se odsud dostal.“

„Pane, při vší úctě vám musím sdělit, že pokud zadržujete jakékoli informace, které se týkají Luminova případu, ohrožujete sebe i všechny lidi na palubě.“

„Vy mě chcete zastrašovat, agentko?“

„Ne, pane, ale jak mi bylo sděleno, bylo proti vám vzneseno vážné obvinění, a to nejdřív policejním detektivem u connecticutského soudu, a teď při únosu letadla. Byly vysloveny požadavky, které se donesly až do Bílého domu. Nesmím se s vámi fyzicky setkat, a tak volím tuhle cestu. Pane Bostichi, četla jsem výtah z connecticutského slyšení, které vedlo ke zrušení povolení k domovní prohlídce. A na to bych se vás ráda zeptala.“ Pustila dačítko a Rudy s vyjeveným výrazem okamžitě stiskl své.

„Víte vy vůbec, kdo jsem, mladá dámo?“

Kat odpověděla okamžitě.

„Ano, pane, řekl jste mi, kdo jste. Takže s odvoláním na přísežnou výpověď detektiva Matsona, v níž uvedl, že od vás dostal tip na Bradleyho Lumina jako na vraha Melindy Wolfeové, se vás ptám, jestli na té výpovědi může být něco pravdy, pane. Dobře si svou odpověď rozmyslete, prosím, protože tohle je oficiální vyšetřování.“

Rudy zavrtěl hlavou a jízlivě se usmál. „Z které venkovské policejní stanice jste přišla, agentko Bronskyová? Mluvíte s federálním prokurátorem a kandidátem na ministra spravedlnosti Spojených států. Já nejsem žádný únosce, ženská! To je kapitán Wolfe. Jak se opovažujete mě vyslýchat, dokonce na otevřené frekvenci?“

Rudy očekával z Kenovy strany nějakou reakci, ale nebyl připravený na to, že se rozesměje.

„Co je?“ zeptal se ho dotčeně.

„Co by bylo?“ odpověděl Ken. „Zkuste se poslouchat, vy prolhaný nadutý všiváku! Váš život visí na vlásku, my oba víme, že o tom tipu policejnímu detektivovi lžete, a ještě máte tu drzost ji zastrašovat, protože je to jen ženská a nějaká bezvýznamná agentka FBI, zatímco vy jste velký zlý chlap, a prokurátor k tomu? Ježíši Kriste, Bostichi, vy jste ale egomaniacký hajzl. Vaše nafoukanost je bezbřehá, viďte?“

„Vůbec nevím, co to blábolíte, Wolfe.“

‚Ale víte. Myslím, že jste si právě znepřátelil jedinou spojenkyni, kterou jste tu měl, vy hlupáku. Pokračujte. Vezměte si ten mikrofon. Ještě trochu na ni vrčte. Koneckonců, na ní nezáleží, co? Je to jen nějaká bezvýznamná holka, stejně jako moje dcera. Jenom bezvýznamná ženská, a ženské jsou takové slepice, viďte, Rudy?“

„Její otázky jsou nesmyslné,“ zablekotal Bostich.

„Tak jí to prosím vysvětlete ve všech jedovatých detailech, Rudy. Protože až skončíte s tou ukázkou naprostého pohrdání, nejspíš sem osobně přijde a zastřelí si vás sama. Ušetří mi tu starost.“

Bostich odfrkl. „Vy nemáte zbraň, jen to odpalovací zařízení.“

Ken si ho chvíli zamyšleně prohlížel a pak na něj namířil ukazovák.

„Tak to máte pravdu,“ řekl a vypnul stropní reproduktor.

„Kat, se smutkem v duši vám hlásím, že velký kandidát na ministra spravedlnosti vás nemá moc rád. Podle mě je pan Bostich ve skutečnosti misogyn.“

„Já se jen snažím dobrat pravdy, Kene. Co uděláme teď?“

Chvíli bubnoval prsty na clonu přístrojové desky, než odpověděl.

„Vidím, že k vám jde zástupce šerifa. Pošlete ho zpátky. Chci, aby se postavil tak deset metrů od mých předních dveří, s rukama nad hlavou, abych je stále viděl.“

„Proč?“

„To vám neřeknu, ale můžu vás ujistit, že mu nechci ublížit, Kat. Jenom mu vysvědete, že nic neztratím, když vyhodím letadlo do povětří.“

Ken pravou rukou vytáhl z brašny na mapy nějaký přístroj, který vypadal jako malá příruční vysílačka, rozepnul si pás, podíval se na Bostiche a zdvihl levou ruku s odpalovacím zařízením.

„Při prvním náznaku toho, že byste chtěl vstát, to pustím, Bostichi.“

Rudy zhnuseně zavrtěl hlavou. Já se nikam nechystám.“

Ken si připnul přístroj k opasku, překročil střední panel a zůstal stát v uličce přede dveřmi pilotní kabiny. Bez varování vytrhl poutači pásy na sedadle druhého pilota.

Rudy sebou cukl a začal se ohlížet.

„Ani hnout!“ přikázal mu Ken. „Dívejte se před sebe!“

Rudy poslechl a upřel pohled na přístrojovou desku. Ken sáhl dolů za sedadlo druhého pilota a něco tam upevnil. Pak podal poutači pásy Rudymu přes levé rameno.

„Nate. Vezměte si ty dva pásy a vytáhněte je na maximální délku.“

„Co teď?“

„To odpalovací zařízení jsem zaklínil do navíjecího zařízení ramenního pásu vašeho křesla, Bostichi. Drží ji tam tlak, jak ten pás držíte napjatý. Pokud tak setrváte, to dačítko zůstane stisknuté.“

„Ne!“ vykřikl Rudy. „Takhle mě tu nemůžete nechat!“

Ken znechuceně vydechl. „Myslíte v takových mukách, v jakých jste mě nechal vy, když jste lhal tomu soudci? Já vás tu můžu nechat, jak chci, špinavče.“

„Co máte v úmyslu?“ zakňoural Bostich.

„Co mám v úmyslu? Mám v úmyslu dojít si na záchod a nechci, aby vás napadaly nějaké myšlenky na útěk. Když se pokusíte tu spoušť vytáhnout, aniž víte, které dačítko přesně stisknout, vyhodíte nás do povětří.“

Rudy ztěžka oddychoval. „Až si ulevíte, hned se vrátíte, viďte?“

„Možná. Možná ne. Možná propustím ostatní a vás tu takhle nechám, dokud se nepřiznáte. Nebo ty lidi pustím a založím tu oheň, takže se budete rozhodovat, jestli se upečete nebo vyletíte do povětří. Zatím mám jasno jen v jednom.“

‚A v čem?“

„Když podepíšete přiznání, můžete jít. Přemýšlejte o tom.“

Ken se sklonil za levé sedadlo a přerušil okruhy komunikačních zařízení.

„Pamatujte, Bostichi, když jen trochu povolíte tah, můžete to odpálit. A zapomeňte na nějaké pokusy s vysílačkou. Všechno jsem vypnul.“

DVACET

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, oblastní letiště Telluride, Colorado, 15:27 h

Rudy Bostich se bál v sedadle druhého pilota pohnout, a tak si Ken vytáhl ze středního panelu mikrofon palubního rozhlasu.

„Přátelé, za chvíli uvidíte někoho vycházet z pilotní kabiny. Nepokoušejte se ho zastavit, přiblížit se k němu, mluvit na něj nebo s ním navazovat jakýkoli kontakt. Zůstaňte na svých místech. To se týká i palubních průvodčích.“

Ken se podíval kukátkem a pak teprve vyšel ven z pilotní kabiny k přilehlé toaletě. Pro jistotu ještě nahlédl do kokpitu a uspokojilo ho, že Bostich drží pásy napjaté a vůbec netuší, že spoušť je stále v Kenově levé ruce.

„Musíte si uvědomit, Bostichi, že životy nás všech závisí na vás,“ řekl a v duchu se smál.

V kabině cestujících panovalo ticho. Sledovalo ho několikero vyděšených očí. Annette nebyla nikde v dohledu, a tak vzal tentýž telefon, z kterého mu stále volala, a zazvonil do zadní kuchyňky. Annette se ozvala téměř okamžitě.

„Jste všichni tři vzadu?“

‚Ano,“ zněla chladná odpověď.

„Dobře. Ucítíte změnu daku, jak se budou otvírat přední dveře. Zůstaňte vzadu! Nechoďte dopředu a nedovolte cestujícím vstávat.“

„Rozumíme, kapitáne.“

Ještě něco. Pokud vyjdu ven, spoušť budu mít u sebe. Když uvidím, že by někdo otvíral dveře, nebo ještě hůř, pokoušel se opustit letadlo, odpálím nálož.“

Odložil telefon a podíval se okénkem ve dveřích. Na ploše pod sebou viděl zástupce šerifa s rukama nad hlavou, jak mu přikázal.

Ken vypnul automatické otvírání dveří a otevřel si klikou. Pak teprve stiskl spínač, který spouštěl vestavěné schody. Když konečně utichl zvuk motorů, otevřel dveře naplno a zastavil se na okamžik na prahu. Napůl očekával náraz kulky.

Místo toho ho ovanul chladný vánek. Vyšel ven a zdvihl levou ruku. „Vidíte tuhle černou plastovou hračičku?“ zavolal na zástupce šerifa.

„Ano,“ odpověděl Goodwin.

„Řekla vám agentka FBI, že je to odpalovací zařízení?“

Goodwin přikývl.

„Dobře. Já teď sejdu z těch schodů. Kdyby tam čekal někdo se zbraní, tak ho radši zarazte. Kdybych to dostal, dojde k obrovskému výbuchu.“

„Nikdo další není nablízku, kapitáne. Řekl jsem svým lidem, ať sem nejezdí. Co chcete?“

Když Ken sešel dolů, okamžitě se přikrčil, aby se podíval pod letadlo a za ně.

Nikdo tam není. Zatím je to dobré, řekl si Ken pro sebe a napřímil se.

Pak se znovu obrátil k policistovi. „Dejte mi svou zbraň, pane. Vytáhněte ji dvěma prsty z pouzdra, položte ji na zem a ustupte. Pokud byste udělal nějaký nečekaný pohyb nebo se snažil zbraň prsty obemknout, odpálím tu bombu.“

„Ne.“

„Ne?“ řekl Ken a překvapeně sklonil hlavu do strany. „Ne?“

„Nemůžu vám dát svou zbraň, kapitáne.“

Ken se podíval na zem a zavrtěl hlavou. Pak znovu upřel pohled na Goodwina.

‚Myslím, že jste dost dobře nepochopil tuhle situaci, pane. Jak se jmenujete?“

„Gary Goodwin.“

„Nehrajte si na hrdinu, Gary. Dejte mi tu zbraň, nebo budete mít na svědomí sto třicet životů.“

„Ne, pane,“ trval na svém Gary.

„Proč?“

„Protože jste kapitán dopravního letadla a já prostě nevěřím tomu, že by kapitán dopravního letadla byl něčeho takového schopen.“

Ken udiveně zavrtěl hlavou. „Věřte tomu, Gary. Tenhle ano.“ Ukázal ke gulfstreamu. „Řekla vám ta agentka FBI, že jsem tak zoufalý, že je mi úplně jedno, co se stane?“

„Ne, pane.“

„Víte, Gary, žít nebo zemřít, vyhodit je do povětří, zachránit je, to mě v tuhle chvíli vůbec nezajímá. To vám neřekla?“

„Ne, pane.“

Ken se odmlčel a hlavou mu bleskl nápad.

„Gary, neřekla vám, kolik lidí jsem zabil včera večer u Ft. Collins?“

Goodwin vykulil oči a marně se snažil vysoukat ze sebe odpověď. O žádné několikanásobné vraždě nevěděl, jenže poslední týden neposlouchal rádio, ani se nedíval na zprávy v televizi.

„Chcete si zahrávat s jejich životy, Gary, když před sebou máte nevypočitatelného šílence?“

„Proč… proč potřebujete zbraň, když máte bombu, kapitáne?“

Ken viděl obličeje přitisknuté k okénkům gulfstreamu, na jehož schůdkách se náhle objevila hezká žena. Přidržovala se zábradlí a vypadala znepokojeně. Vlasy jí divoce vlály v ostrém větru, který bičoval letištní plochu.

Vytáhl zpoza opasku přenosnou vysílačku.

„Vidíte tohle?“

Zástupce šerifa přikývl.

„To je zesilovač. Je součástí odpalovacího mechanismu. Spoušť v mé levé ruce nemá časovou jednotku. Tohle ji má. V FBI nikdy nic podobného neviděli, protože jsem to zkonstruoval sám.“ Ken si pohrál s ovladači, položil vysílačku na zem vedle sebe a vykročil k zástupci šerifa.

„Co to děláte?“

„Zahrajeme si elektronickou verzi hry na zbabělce, Gary. Nastavil jsem odpálení bomby za necelou minutu. Nezapomeňte, že v levé ruce pořád držím spoušť, kterou bych mohl bombu odpálit okamžitě, ale pokud se do pětatapadesáti vteřin nevrátím k tomu zařízení, bude po všem.“

„Podívejte se, kapitáne, já vám tu zbraň dát nemůžu.“ Ken si uvědomil, že teď už to byla spíše prosba než bojový pokřik.

„Dobře, tak já si ji z toho pouzdra vytáhnu sám,“ odpověděl Ken, „ale jestli mě zdržíte nějakou rvačkou, ponesete odpovědnost za smrt rukojmích, která byste rád zachránil.“

Ken pokračoval v chůzi ke Goodwinovi, v jehož očích čed nerozhodnost.

„Zůstaňte stát, kapitáne!“‚

V Garyho hlasu zaskřípěla nejistota.

„Tady rozkazuju já, Gary, a vy mi jen bráníte vrátit se k časovému spínači dřív, než to odpálí.“

Mezi oběma muži už byly necelé tři metry.

„Kapitáne

„To není moc moudré, Gary, zahrávat si s člověkem, který už je prakticky mrtvý a nemá co ztratit.“

Zbývalo půldruhého metru.

„Kene?“ ozval se Katin hlas ze schůdků gulfstreamu.

Ken pomalu docházel ke Goodwinovi.

„Tak co bude, Gary? Promarnili jsme tak dvacet vteřin a dalších pět mi bude trvat, než se vrátím ke spínači, abych ho vypnul.“

Zástupce šerifa se nervózně podíval na Kat, pak zpátky na Kena, olízl si rty a rozhodoval se, co má udělat.

Ken už byl necelý metr od něj a blížil se s očima upřenýma do Garyho očí.

Periferním viděním sledoval Kat, jak spěšně sestupuje ze schůdků gulfstreamu.

A náhle stál těsně před překvapeným zástupcem šerifa.

„Zbývá nám asi tak dvacet vteřin,“ řekl Ken. „Chcete se přít dál?“

Po dvouvteřinové odmlce vypadlo z Garyho jediné slovo.

„Sakra,“ utrousil stranou, zavrtěl hlavou a podíval se na svůj pravý bok. „Vezměte si ji. Rychle. A vraťte se k tomu přístroji.“

Po letištní ploše se k nim zvolna blížila Kat, která se snažila odhadnout, co se děje.

Ken vytáhl pravou rukou z policistova pouzdra čtyřiačtyřicítku a pak se rychle vrátil a sebral ze země vysílačku. Stiskl jedno dačítko, obrátil se a uviděl, že Kat stojí vedle Goodwina.

„Vypnul jsem časový spínač,“ oznámil jim a zdvihl vysílačku nad hlavu. „Zbývalo osm vteřin.“

„Kene?“ zavolala Kat Bronskyová a pravou rukou si přihladila vlasy.

‚Ano, Kat? Našli ho?“

Váhavě zavrtěla hlavou. Ken se podíval na hodinky.

„Zbývá šestnáct minut, Kat.“

„A pak co, Kene? Co když nám to bude trvat trochu déle?“

„O termínu nehodlám dál vyjednávat.“

„Chcete Bostiche, ne?“

Náhlý poryv větru zezadu rozevlál Kat vlasy. Odhrnula si je z čela a přidržovala rukou. Ken se mezitím rozhlédl, aby se ujistil, že se k němu nikdo neblíží.

Pak se k ní znovu otočil. „Vy víte, že chci Bostiche. Chci ho donutit k přiznání, abych dosáhl usvědčení Lumina. To všechno už víte.“

„Když mi dáte trochu času, já Bostiche přesvědčím. Souhlasím s vámi v tom, že nejspíš lže.“

Ken se znovu ohlédl přes rameno. Uviděl cisternu a uvědomil si, že patnáct tisíc liber paliva, které už mu přečerpali, mu umožní tak dvě a půl hodiny letu. Podíval se na velkou zbraň, kterou vzal zástupci šerifa. Ten teď stál s rukama v bok za agentkou FBI.

‚Já to myslím vážně, Kene,“ řekla Kat. „Vím o tom slyšení i o tom detektivovi a věřím tomu, že Bostich lže. Ale pokud si s ním nebudu moct promluvit z očí do očí, nemůžu to nijak dokázat.“

„Co navrhujete?“ zeptal se.

„Dejte mi nějakou časovou rezervu, Kene. Potřebuju se dostat na palubu a s Bostichem promluvit. Nemá mě rád, já jeho taky ne, tak uvidíme, co z toho vzejde, dobře? Když to nevyjde, odejdu. Z letadla mě můžete kdykoliv odvolat a já se vrátím do gulfstreamu a budeme komunikovat prostřednictvím vysílačky, ano?“

Když se k němu blížila, vítr jí přilepil halenku k tělu, odhalil její ženské tvary a potvrdil mu, že nemá podpažní pouzdro.

„Ten termín pořád platí, Kat.“

„Dobře, ale co bude pak? Chcete všechny zabít, když je stále naděje na úspěch? To mi připadá dost pochybné.“

„Mám lepší plán,“ řekl a v Katině obličeji se objevil záblesk nejistoty.

„Napadlo vás, proč jsem vás nezastavil, když jste se sem vydala, Kat?“

„Ne.“ Dělily je nějaké tři metry.

„Nepomyslela jste na vlastní bezpečí? Já mám bombu a zbraň, jsem zoufalý a nebezpečný. Proč se ke mně přibližujete? To jste tak statečná?“

Zasmála se a na okamžik odvrátila pohled.

„Statečná? Statečná? Děláte si legraci, Kene? Vždyť mně se doslova klepou kolena! Děsíte mě k smrti, ale tou vysílačkou s vámi nemůžu pořádně mluvit, stejně jako nemůžu vyslechnout Bostiche, a bez ohledu na to, co si o mně myslíte, chci vám pomoct, abyste se dopátral pravdy o dceřině smrti a mohl celý tenhle… únos ukončit.“

Když k němu došla, zastavila se a založila ruce, poprvé se usmál.

„Myslím, že jsem vždycky slepě důvěřovala kapitánům dopravních letadel. Možná jsem blázen, ale vždycky když si zapínám pás, napadne mě, že můj kapitán mě nejspíš neunese.“

„To je bizarní!“ Ken se podíval na oblohu a zavrtěl hlavou. „To je skutečně bizarní.“

„Ale vy tady hrajete,“ řekla, „já se jen snažím tancovat.“

Podíval se jí do očí a úsměv mu zmizel ze rtů. „Kat, ať vás ani nenapadne si myslet, že nevím, o co vám jde.“

‚A o co mi jde, Kene?“

Jste agentka FBI, proboha, bez ohledu na to hezké ženské balení. Já moc dobře vím, že jste vycvičená k zabíjení lidí, kteří dělají to, co já.“

Náhle se rozesmála, poněkud nucené, ale dost nečekaně na to, aby ho na okamžik vyvedla z míry.

‚A čím bych vás asi zabila, Kene? Holýma rukama? Vždyť bych vám ani nedosáhla kolem krku.“

„Nicméně si ty ruce nechte založené.“

„Dobře, dobře, máte pravdu. Mohly by to být smrtící zbraně.“

Proti své vůli se znovu usmál.

„Vy se mě snažíte obelstít.“

„Ne, to ne, Kene.“

„Chcete, abych věřil tomu, že podezíráte Bostiche, ale tomu, že lhal, nevěříte o nic víc, než věřím já, že mluvil pravdu.“

„To není pravda,“ řekla s vážným výrazem. „Za tím strachem v jeho hlase se skrývá ještě něco jiného.“

„Ano, především je to namyšlený všivák.“

„Dovolte mi to zkusit, Kene, prosím vás. Nechám na vás, abyste to ukončil, když to nepůjde.“

Ještě jednou se jí zahleděl do očí a přemýšlel, jestli je vůbec možné nechat ji jít za Bostichem, a přesto si udržet kontrolu. Ale když jí umožní ho vyslechnout, možná se vyhne tomu nekonečnému zdržování, které ji v těch kurzech naučili.

Ken o krok ustoupil, zamířil čtyřiačtyřicítkou někam nad Katinu hlavu a k jejímu překvapení pokynul hlavou směrem k letadlu.

„Dobrá, Kat, můžete se připojit ke skupině.“

Sklonila hlavu ke straně a snažila se vyložit si jeho slova.

„Tím myslíte, že můžu jít na palubu?“

Ken zavrtěl hlavou. „Ne, agentko Bronskyová. Tím myslím, že jste se právě stala jednou z rukojmích.“

DVACET JEDNA

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, oblastní letiště Telluride, Colorado, 15:30 h

Několik minut poté, co kapitán opustil pilotní kabinu, seděl Rudy naprosto nehybně, napínal upínací pásy a snažil se porozumět zvukům, které k němu doléhaly přes dveře kokpitu. Když se otevřely přední vstupní dveře, uslyšel zvenčí dumené hlasy a konečně došel k závěru, že Wolfe opustil letadlo.

Problém odpalovacího zařízení mu připadal poměrně jednoduchý. Za předpokladu, že pásy zůstanou napjaté, bude úplně jedno, kde bude jeho tělo; dačítko zůstane stisknuté.

Pomalu a opatrně přidržel pásy levou rukou v polovině jejich délky a pravou rukou je zachytil za držadlo umístěné hned pod oknem druhého pilota. Když si byl jistý, že dak je přibližně správný, rozepnul si přezku a protáhl hlavu pod pásy, aby je dostal přes pravé rameno, pak se opatrně nadzdvihl, překročil střední panel a dostal se za sedadlo.

Uspokojen tím, že pásy byly stále natolik napjaté, aby udržely spoušť stisknutou, sáhl pravou rukou dolů za zadní sedadlo k setrvačníkovému navíječi a opatrně šátral po spoušti. Nakláněl se stále víc a vůbec nebyl připraven na to, že ztratí rovnováhu.

Náhle mu na kovové podlaze uklouzly nohy a jeho levačka ještě více sevřela pásy, které držely bombu na uzdě. Přitažlivost mu je však rvala z ruky, až mu nakonec vyklouzly.

Rudy slyšel, jak se pásy automaticky navinuly a v duchu očekával výbuch.

Nic.

Dopadl na bok. Několik vteřin zůstal ležet a bál se pohnout, až nakonec zatápal levou rukou po sedadle druhého pilota, sevřel opěradlo a přitáhl se. Pak začal hledat malé odpalovací zařízení – kolem sedadla, za sedadlem pod sedadlem a všude, kde si vzpomněl.

Závěr byl překvapivý, ale nevyhnutelný.

Ten parchant! Není tu. Ani tu zřejmě nebylo.

Rudymu se konečně podařilo vstát a roztřeseně se postavil za střední panel.

Ve dveřích kokpitu bylo malé kukátko a Rudy k němu přitiskl oko. Viděl, jak otevřenými dveřmi proniká do letadla denní světlo, a v dálce rozeznal hlavy několika cestujících, ale po Kenu Wolfeovi ani žádném z palubních průvodčích nikde ani stopy.

Opatrně se naklonil přes pilotovo sedadlo, aby vyhlédl levým bočním oknem ven. Wolfe stál asi šest metrů od dveří otočený zády k letadlu a bavil se s mladou ženou, která k němu přicházela. Letadlu vůbec nevěnoval pozornost. Rudyho napadlo, že by se mu možná podařilo nepozorovaně proklouznout dozadu a otevřít si jeden z východů.

Někde v hlubinách duše pocítil nepatrný záchvěv svědomí, že se chystá opustit letadlo plné rukojmích, ale vzápětí ho podačil. Odmítal uvěřit Wolfeovu tvrzení, že zabitím všech by nakonec stejně dosáhl svého cíle. To byla jen póza. Napadlo ho, že bude muset vysvědovat, proč opustil lidi, kteří tu byli drženi jako rukojmí především kvůli němu, ale i tuhle myšlenku okamžitě vytěsnil z mysli.

Když tu Wolfe nebude mít žádného Rudyho Bostiche, na kterém by si vyléval zlost, ztratí důvod pokračovat v únosu, tak proč by někomu ubližoval?

Tohle je obhajitelné vysvětlení, usoudil. Přesně to řeknu, kdyby se něco stalo, až opustím letadlo.

Rudy otevřel dveře z kokpitu a zpoza rohu přední toalety vyhlédl otevřenými vstupními dveřmi ven. Uviděl Wolfea, stále zády k letadlu.

Rudy se přikrčil a proplížil se do přední části první třídy, kde se napřímil a co nejrychleji se vydal uličkou k zadní kuchyňce. Vůbec si nevšímal tázavých pohledů, které ho cestou provázely.

Došel k zadní kuchyňce a vtrhl dovnitř. Bev ho překvapila okamžitou reakcí.

„Pane, proč jste vstal ze svého-?“

Annette ji umlčela pohledem a vstala. „Rudy, co děláte tady vzadu?“

Divoce se na ni podíval, přesunul se k pravým zadním dveřím a položil ruce na otvírací páku.

„A co si myslíte, že chci asi udělat?“ odsekl. „Chci odsud vypadnout a vzít mu důvod k únosu tohohle letadla.“

Annette vyšla z kuchyňky, postavila se proti němu a také položila ruku na otvírací páku.

„Neslyšel jste jeho varování?“

Rudy Bostich odfrkl. „To bylo samé varování, ale já jsem tam s tím zločincem seděl a hodinu ho pozoroval, takže vám můžu říct, že mu nejde o nikoho jiného než o mě.“

„Tvrdí, že má v předním zavazadlovém prostoru bombu.“

Rudy si všiml jejího odhodlaného pohledu a vzpomněl si na balíček plastické trhaviny, kterou mu Wolfe ukázal. Než odpověděl, nervózně si olízl rty a uhnul jí pohledem. „Ta bomba je určitě pravá, ale nejsem si jistý, že ji skutečně použije.“

„Tohle vám řekl? Zavdal vám nějaký důvod k tomu, abyste si myslel, že ji nepoužije?“

Rudy se zamračil. „Podívejte se, já jsem dobrý znalec lidí a říkám vám, že ji nepoužije. Věřte mi.“

„Proč?“ zeptala se Annette a zkoumala jeho obličej. „Proč bych vám měla věřit? A proč by vám měli věřit všichni ostatní? Já nevím, kdo má pravdu a kdo ne v tom, co nám Ken říkal do rozhlasu ohledně vás a toho zatykače a všeho, ale vašemu názoru věřit nemůžu, protože je to názor zpanikařeného člověka, který se snaží zachránit vlastní kůži.“

Ušklíbl se na ni. „Ušetřete mě svého amatérského psychologizování a jděte od těch dveří, pokud nechcete napomáhat únosu a leteckému pirátství.“

Annette sevřela páku ještě pevněji. V tom okamžiku k nim přistoupil Kevin.

„Nikam nepůjdete, dokud to nebude bezpečné,“ řekla Annette Bostichovi. „Pokud to chcete nazvat napomáháním, poslužte si. To, co děláte vy, nazývám já zbabělostí.“

„Má pravdu,“ přidal se Kevin. Jděte od těch dveří. Ohrožujete nás všechny.“

Rudy Bostich otočil prudce hlavu doprava a osopil se na Kevina. „Ty se do toho nepleť, synku!“

Kevin rychle položil ruku na páku vedle Annettiny ruky a udiveně zdvihl obočí.

„Synku?“ opakoval posměšně.

Rudy chvíli těkal očima z jednoho na druhého, ale nakonec páku pustil. „Dobře, podívejte se. On je teď venku. Nevím sice, co tam dělá, ale teď je ideální chvíle“

„K čemu?“ zeptala se užasle Annette. „K tomu, abyste odsunul dveře nouzového východu a on vás uviděl na útěku? K tomu, abyste nás tu všechny nechal?“

Rudy zavrtěl hlavou. „Chtěl jsem počkat, až se vrátí na palubu a zjistí, že jsem pryč.“ Vysvětlil jim Kenovu lest se spouští za sedadlem druhého pilota. „Začne mě horečnatě hledat, a až poběží uličkou, uniknu.“

„A poběžíte pro pomoc, viďte?“

Už chtěl přikývnout, ale pak si uvědomil, že to Annette myslela výsměšně.

„Ne, to jsem neměl na mysli, jen jsem mu chtěl vzít příčinu k únosu.“

Annette na něj zírala tak dlouho, až uhnul pohledem.

„Dovolte mi jednu otázku, Rudy,“ řekla tiše.

Já už mám otázek dost začal Rudy, opřel se o stěnu kuchyňky a upřel oči do země.

„Tak mi ještě na jednu odpovězte.“

Zdvihl oči. „Na jakou?“

„Slyšela jsem, co říkal kapitán do rozhlasu o tom zatykači. Volal jste tomu detektivovi, a teď to z nějakého důvodu nechcete přiznat?“

Na jeho tváři se okamžitě objevil úšklebek. „To si ze mě musíte uta• hovat!“ řekl co nejjízlivěji. „I vy?“

„Volal jste mu?“ opakovala klidně.

Odlepil se od stěny.

„Proč bych měl odpovídat na tak hloupou otázku? Jsem federální prokurátor, proboha.“

„Volal jste?“

Jistěže ne, ale i kdybych volal, rozhodně bych vám to tu teď nepřiznával.“

Annette se podívala na Kevina, který se tvářil udiveně, a pak zpátky na Rudyho, který se snažil vyložit si její reakci a vzpomenout si, co právě řekl.

„Cože?“ zeptal se.

Já si myslím…,“ řekla Annette tiše a pomalu a myšlenky jí pádily jako o závod. „Já si myslím, že jste na mou otázku právě odpověděl.“

Zmatek v jeho obličeji se ještě prohloubil. „Tak pomůžete mi odsud, nebo ne?“

„Posaďte se, Rudy.“

„Cože?“

„Posaďte se sem do poslední řady. Jste tu s námi a my jsme bohužel nuceni být tu s vámi.“

V téže chvíli zírala Kat Bronskyová nedaleko předního vchodu boeingu na hlaveň čtyřiačtyřicítky Magnum, která mířila těsně nad její hlavu, a slova Kena Wolfea jí doznívala v paměti jako gong.

„Právě jste se stala jednou z rukojmích,“ řekl.

Podívala se mu do očí. „Žertujete, viďte?“

Ken pomalu zavrtěl hlavou ze strany na stranu. „Ne, Kat.“

Zdvihla ruce dlaněmi dopředu. „Kene, k čemu… k čemu vám to bude dobré? Vždyť jsem vyjednavačka, proboha!“

„Tak půjdeme na palubu a můžete vyjednávat. Tak pojďte, dámo. Vyjděte do těch schodů.“

„Tomu se mi vůbec nechce věřit!“

„Myslím, že něco podobného už jsem slyšel od zástupce šerifa. Kat, já to myslím smrtelně vážně.“ Ukázal hlavní na vrchol schodů a Kat po nich začala stoupat v jakémsi zmateném transu. Honilo se jí hlavou, jak vysvětlí Frankovi to, k čemu tu právě došlo.

Bože. Za tohle se mě FBI zřekne! Ti tam zešílí! Nikdo už mě nikdy nebude brát vážně!

Kat se zastavila v polovině schodů a obrátila se na Kena.

Jak můžu být vaším prostředníkem v jednání s vládou a pomáhat vám v uskutečnění vašeho cíle, když tam budu s vámi?“

„Ale jděte, Kat,“ usmál se shovívavě. „To v první řadě nikdy nebylo vaším úkolem, to víme oba. Kromě toho máme na palubě telefony. Mnoho telefonů. Můžete konzultovat třeba s papežem, jak přimět Bostiche k přiznání, když budete chtít.“

Já nejsem katolička,“ odpověděla.

Jděte a nezastavujte se už, Kat.“

Obrátila se a vystoupila po několika zbývajících schodech do letadla. Věděla, že má Kena v patách.

„Zůstaňte chvilku v kuchyňce, Kat.“

Otočil se zpátky ke dveřím a stiskl vypínač. Uslyšela zavytí motoru, který vytahoval schody, a pak se zavřely dveře. Otočil se k ní se zdviženým ukazovákem.

„Zůstaňte tam. Ani se nehněte.“ Levou rukou otevřel dveře pilotní kabiny a nespouštěl oči z Kat. Na okamžik se naklonil dovnitř, a když se jeho obličej znovu objevil, měl podivný výraz.

„Co se stalo?“ zeptala se Kat.

„Zdá se, že Bostich prohlédl mou lest a unikl dozadu.“

Jakou lest?“

„Na tom nezáleží, Kat. Jděte dopředu a připoutejte se v pravém sedadle.“

„V sedadle druhého pilota?“

Přikývl. „Hned.“

„Co budeme dělat?“

Ken se podíval do stropu. „My? Kat, musíme si vyjasnit role, ano? Já jsem únosce, mám zbraň a bombu a rozkazuju tady. Vy jste rukojmí, takže si přestaňte hrát na mého komplice.“

„Snad vás nematu?“ zeptala se s předstíraným údivem.

„Ano, matete! Strašně mě matete.“

„Tak dobře.“ Usmála se bez ohledu na svírání v žaludku a na hrůznou představu hrozící reakce ústředí FBI, až zjistí, že jejich agentka se stala rukojmím.

Ken se zatvářil smutně. „Krucinál, dámo, v tomhle jste ale setsakra dobrá.“

Podívala se na něj. V duchu ji to překvapilo, ale zachovala si nevinný výraz.

Jen se snažím uhodnout, co vlastně chcete, Kene.“

Ukázal zbraní dopředu. „Pilotní kabina. Sedadlo druhého pilota. Běžte. Teď hned.“

Zaváhala a zachytila jeho pohled. „Co chcete udělat, Kene?“

„Jděte dovnitř.“

Zarazila ho gestem ruky.

„Kene, nedělejte tam vzadu žádné pitomosti.“

Zatvářil se znechuceně.

„Myslíte, abych neodpráskl toho parchanta, od kterého potřebuju informace? To těžko. Kat, už ať jste tam.“

„Nebo co? Nebo mě zastřelíte?“

Podvědomím jí zaburácel výstřel ětyřiačtyřicítky. Neuvědomila si, že Ken vůbec nemá prst na spoušti. Slyšela svůj sípavý nádech.

„Mám poslední příležitost dostat Lumina tím, že zlomím Bostiche. Druhou takovou už nedostanu. Když se mi postavíte do cesty, Kat, ano, zabiju vás.“

„Dobře,“ řekla tiše.

„Nenechte se zmást tou včerejší příhodou s Luminem. Včera bylo těch možností víc. Dneska zbývá jediná.“

Ken zajistil zbraň.

„Už jdu,“ řekla Kat.

Vstoupila do kabiny a neobratně se posadila do sedadla druhého pilota. Chvěla se po celém těle. Někde za sebou slyšela Kena. Před pouhými několika vteřinami byla přesvědčená, že mu dokáže rozmluvit krajní řešení. Podařilo se jí navázat kontakt, byť křehký, navzdory jeho odporu.

Její sebedůvěra však vyprchala při pohledu do hlavně pistole. Teď už si nebyla tak jistá. Míra jeho zoufalství ji děsila; narušovala jí veškeré rutinní a psychologické postupy a empatii, kterou začínala cítit.

Kat rychle přehlédla pilotní kabinu a seznamovala se s různými ovládacími prvky. Najednou si vzpomněla na svou kabelku, která zůstala v gulfstreamu. Měla v ní zbraň. Zbraň, kterou by teď potřebovala. Zůstaly tam i její průkazy, kreditky a jeden doklad, o němž věděla, že ho Ken Wolfe nesmí vidět: její pilotní průkaz.

Spojovací panel. Kde je?

Přejela rukou po středním panelu vlevo, dokud nenahmáda dačítka.

Krátkovlnná vysílačka jedna a dvě, navigační vysílačka, tlačítka palubního rozhlasu a intercomu. Výborně. Potřebuju ještě sluchátka s mikrofonem.

Vpravo od sedadla uviděla kufřík druhého pilota s mapami. Šňůra od sluchátek vedla od řídicího panelu k místu na podlaze, kam druhý pilot sluchátka upustil. Kat se naklonila doleva a vyhlédla částečně otevřenými dveřmi kokpitu. Ken stál v přední části kabiny a ze zavazadlového prostoru pod stropem vytahoval kufřík.

Kat sebrala sluchátka z podlahy, nasadila si je a stiskla dačítko na beranech.

„Slyšíte mě, 5LL?“

Jsme tady, Kat,“ odpověděl Jess. Jak jste na tom?“

Na okamžik zaváhala a přemýšlela, jestli má o svém statutu rukojmí pomlčet. Třeba ještě dokáže přesvědčit Kena, aby ji pustil. Ale přesto… měli by to vědět.

„Myslím, že byste měli zavolat Frankovi do Salt Lake a říct mu, co se stalo,“ zašeptala rozrušeně. Pustila tlačítko a čekala na odpověď.

„Kat, viděli jsme tu zbraň. Do toho letadla jste šla dobrovolně?“

„Ne, ale pokusím se tuhle situaci uklidnit. Řekněte mu, aby zavolal na ústředí a zůstal na příjmu.“

Nějaký zvuk ji přiměl, aby se otočila. Ve dveřích stál Ken Wolfe a držel kufřík.

„Když zlomíte Bostiche, Kat, tak vám zaručuju, že situaci uklidníte.“

Hledala v jeho očích zlobu, ale nenašla ji tam.

„Říkal jste, že můžu telefonovat.“

„Jenže tohle je vysílačka, jak jistě víte. Zůstaňte na svém místě.“

„Kene, kde je Bostich?“

Ukázal přes rameno. „Vzadu. Krčí se v jednom sedadle.“

„Neměla bych tam zajít a promluvit s ním?“

Ken její otázku pominul. Usadil se do levého sedadla a posunul páčky směrem k beranům. Tím ji ještě více zmád.

„Kene?“

Zapínal si pás a každých několik vteřin se střídavě díval z levého okna a na palivoměry.

„Ano?“ řekl nakonec s očima upřenýma na stropní panel.

„Kdy si budu moct promluvit s Bostichem?“

„Až za letu.“

Kat vynechalo srdce.

„Kene?“

Pravou rukou jí naznačil, aby počkala. „Okamžik. Musím udělat pár věcí.“

„Kene, slíbil jste, že propustíte cestující!“

Zavrtěl hlavou a listoval si v manuálu. „Neslíbil, Kat. Řekl jsem, že chci, ale vy a vaši lidé ve Washingtonu jste nedodrželi dohodu. Nemůžu ty lidi propustit, dokud Lumin nebude ve vazbě.“

Natočila se k němu a předklonila se, aby upoutala jeho pohled. „Kene, sakra, podívejte se na mě!“

Přestal listovat v manuálu a bezvýrazně se na ni podíval. „Ano?“

„Nemůžete odsud odletět se všemi těmi lidmi na palubě. Musíte nám něco dát. Máte mě, máte Bostiche, nepotřebujete je.“

V jeho očích se objevilo něco, čeho si dřív nevšimla – odtažitý výraz, jako by se díval skrz ni, jako by v té rovnici, která ovládala jeho myšlenky a činy, nehrála vůbec žádnou roli.

„Ti lidé tu zůstanou, Kat.“

„Proboha, pusťte aspoň některé. Je tam ta paní, jejíhož manžela jste poslal v Durangu ven. Ten chudák je úplně bez sebe, protože je těhotná a vyděšená. Prosím vás, Kene! Pusťte aspoň ji.“

„A když už v tom budu, tak ještě pár dalších, viďte?“

Kat přikývla. Viděla, že kapitán váhá a přemýšlí o tom.

„Není rozdíl v tom, jestli jich tu budete mít dvacet nebo sto dvacet, Kene, jenže když jich sto propustíte, dostanete od FBI něco na oplátku.“

„Nejdřív to byla vystrašená manželka, teď už je to sto lidí.“

„To, co jsem řekla, stále platí. Navíc jste moc těžký, abyste odstartoval s plnou nádrží a plným letadlem lidí.“

Ken vyhlédl pravým oknem. „Vidíte tam cisternu?“

Kat se rozhlédla po rampě. „Ano, je tam.“

Ken přikývl.’A pořád přečerpává. Jakmile skončí, odletíme.“

Po zádech jí přejel mráz.

„Kene, sto třicet cestujících, zavazadla a palivo. Podle posádky gulfstreamu je nemožné, abyste z téhle ranveje s tímhle strojem vzlétl. Když se o to pokusíte, všechny nás zabijete.“

„To se uvidí, Kat.“

Sledovala, jak na horním panelu nastavuje klimatizaci a tlak. Nakonec se chopil mikrofonu.

„Přátelé, vaše propuštění z letadla se trochu pozdrží. Budeme muset odletět na jiné letiště. Abyste nebyli v pokušení, natlakoval jsem letadlo.

Žádné dveře nejdou otevřít, tak to prosím nezkoušejte.“

Já vám nevěřím,“ řekla Kat, když položil mikrofon.

Ken se na ni podíval. „Cože?“

„A co děti?“

Napřímil se a zatvářil se zmateně.

„Jaké děti?“

Rozčileně ukázala dozadu. Jsou tam děti, které jste posledních pár hodin držel ve strachu. Ty děti teď pláčou, třesou se a choulí se ke svým rodičům. Takhle chcete pomstít Melindinu smrt? Vaši holčičku děsili, mučili a zavraždili. A vy teď těm dětem děláte totéž.“

Pokoušela se vyvolat menší výbuch a konečně se jí to podařilo.

„Buďte zticha. Proboha, buďte zticha,“ zasyčel na ni. Jak se opovažujete srovnávat tu trochu dočasného nepohodlí s tím, co udělal Lumin?“ V očích mu blýskalo hněvem a levou rukou se opíral o clonu přístrojové desky. „Chcete mluvit o dětech? Tak budeme mluvit o dětech! Například o tomhle!“ Sáhl do kapsičky u košile, vytáhl fotografii a plácl s ní o střední panel. Byla na ní hezká usměvavá holčička.

„Melinda?“ zeptala se.

„O tohle dítě mi jde. Kromě toho, jak sakra víte, že tam vzadu jsou nějaké děti?“

Kat mluvila tiše a klidně. „To přece víte sám. V úporné snaze dostat Melindina vraha jste slepý k tomu, jak tohle všechno působí na ty lidi, jste slepý k tomu, co to udělá s těmi dětmi – dětmi jako Melinda.“

Ken zastrčil fotografii zpátky do kapsičky. „To jsou jen dohady!“

„Zavolejte palubním průvodčím. Předpokládám, že jsou někde vzadu. Tak do toho, Kene. Zavolejte jim. Zeptejte se jich. Zjistěte si to!“

Napřímil se, blýskl po ní očima a praštil dlaní do čalouněného okraje pod clonou přístrojové desky, až sebou Kat trhla.

„Krucinál, Kat, nechtějte mě naštvat! Přivedl jsem vás sem, abyste zlomila Bostiche, ne mi diktovala, co mám dělat! Bruslíte na tenkém ledě.“

Snažila se podačit nervozitu.

Já vím, Kene. Držíte všechny trumfy. Máte bombu a máte zbraň, to všechno už vím. Za dosažení svých cílů jste připravený vyměnit můj život a zabít všechny lidi na palubě. Ale taky vím, čeho chcete dosáhnout, a teď jste zrozpačitěl, protože jste nepomyslel na ty děti. Vy víte, že mám pravdu, a

„To stačí!“ zařval jí do obličeje.

„Ne!“ zaječela s planoucíma očima. „Nestačí! Ty děti na palubě k tomu tnepotřebujete. Kene? Kene, poslouchejte mě! FBI potřebuje nějaký pokrok ve formě propuštěných cestujících, a ty děti tam vzadu se potřebujou zbavit téhle noční můry. Nemyslíte, že se musí bát už jen při pohledu na své vyděšené rodiče? Copak jsou tak hloupé, že nechápou, co to znamená, když se jim palubním rozhlasem ozve kapitán letadla a vyhrožuje, že je vyhodí do povětří?“

Viděla, jak si překládá malé odpalovací zařízení do pravé ruky, prstem úzkostlivě přidržuje dačítko a levou rukou pak sahá do pouzdra s mapami. Záblesk chromované hlavně šerifovy pistole ji překvapil. Ken pistoli vytáhl a podíval se na Kat. Ztěžka oddychoval, zatínal zuby a oči mu plály. Kat se při pohledu na hlaveň rozbušilo srdce. Očekávala, že ji na ni namíří a natáhne kohoutek.

Místo toho si Ken Wolfe přiložil hlaveň ke spánku. Jeho pravý ukazováček objal spoušť.

„Ne, Kene!“ Sklouzla pohledem k odpalovacímu zařízení v jeho pravé ruce.

„Kat…“ Krátce zavřel oči, znovu je otevřel a naprázdno polkl. „Možná bych to měl skončit tady a teď. Pokud nedostanu Bostiche ani Lumina, tak klidně můžu. Dnešek stejně nepřežiju.“

„Kene, proboha, aspoň nejdřív zneškodněte tu bombu!“

Podíval se na odpalovací zařízení a přikývl.

Hlavou jí vířila změť protichůdných myšlenek. Když ho nechá zneškodnit bombu a zastřelit se, všechno skončí, ale co s Bostichem a s Luminem? Když mu to rozmluví, nepodpoří tím únos? Nestane se téměř jeho spojencem? Bude zodpovědná za to, co se pak může stát?

Málem jí uniklo, že sklonil zbraň, pustil kohoutek, a tím ji ušetřil rozhodování.

Kat se zhluboka nadechla. „Kene, zneškodněte tu bombu, než vám z toho tiačítka sklouzne prst a všechny nás zabijete. Pusťte cestující a pak mě nechte vyslechnout Bostiche, tady, na zemi.“

Podíval se jí do očí. „Kat

„Co, Kene?“ zeptala se tiše. „Nemám se do toho plést? Ale jděte. Sám víte, že s těmi dětmi jste to nezvládl. Pusťte je. Pusťte tu těhotnou ženu a dejte tu zbraň zase zpátky. Vůbec neuvažujte o tom, že byste se zastřelil, dokud tohle neskončí, a zneškodněte tu zatracenou bombu. Co kdybyste zakopl a pustil tu spoušť?“

Pomalu přikývl, odložil pistoli do tašky a přendal si spoušť do levé ruky. Pak sáhl po dačítku intercomu, aby zavolal do zadní kuchyňky.

Kat z něj nespouštěla oči.

„Annette, jsou na palubě nějaké děti?“ zeptal se hlavní stevardky.

Kat uslyšela chladný a vyrovnaný hlas.

Jistě.“

„Kolik?“

Já jsem je nepočítala, Kene, ale je tu jedno nemluvně, pár dětí do deseti let, a asi tak tři, možná dvě děti mezi jedenácti a třinácti. A taky ta středoškolská kapela. Proč?“

Ken upřel pohled na Kat, ale v jejích očích nenašel žádný výsměch. „Všechny děti, jejich rodiče a ta žena, jejíhož manžela jsme nechali v Durangu, vystoupí. Ti středoškoláci taky. Jen děti a jejich průvodci. Všichni ostatní tu zůstanou.“

Rozepnul si pás a podíval se na ni. „Zapněte se, Kat, a zůstaňte zapnutá. Nevstávejte ze sedadla.“ Znovu vytáhl zbraň, zastrčil si ji za opasek, svižně vstal a odešel z pilotní kabiny, aby otevřel dveře a spustil schody.

Kat okamžitě stiskla tlačítko.

„Dane, Jessi, jste tam?“ zeptala se hlasitějším šeptem.

„Ano,“ odpověděl okamžitě Daneův hlas.

„Chystá se pustit děti a jejich rodiče. Můžete je vzít na palubu, nebo je odvést do terminálu?“

„Zařídíme to.“

„Mluvili jste s Frankem?“

„Ano, Kat. Říkal, že velení se ujal Washington a že pomoc je na cestě. Chtějí ho imobilizovat.“

„To ne, Dane! Zavolejte mu a řekněte, že tohle nemůžou riskovat! Já na Wolfeovi pracuju! Nikdo a nic ho nesmí vylekat.“

„Vyřídím to, Kat, ale váš přítel Frank si myslí, že je příliš pozdě.“

„Tak zavolejte do Washingtonu. Frank vám dá číslo. Vysvědete jim, že jsem na dobré cestě, ale řekněte jim, že potřebuju veškeré informace o Rudolphu Bostichovi.“

Jak se s vámi spojí?“

„To ještě nevím. Počkejte.“

Ken žádal palubním rozhlasem rodiny s dětmi, ať si vezmou věci a připraví se k odchodu.

„Vidíme, že se otvírají dveře, Kat.“

„Za okamžik vyjdou. Právě jim to sdělil palubním rozhlasem. Řekněte Washingtonu, že jim buď zavolám mobilem, nebo jim dám zprávu vaším prostřednictvím.“

„Bill říká, že v případě potřeby můžeme použít satelitní telefon.“

Kat se otočila a pootevřenými dveřmi pilotní kabiny k ní dolehlo hemžení cestujících a dětský pláč. Do toho se opět ozval Kenův hlas z palubního rozhlasu.

Já vím, že ven chcete všichni, a moc bych si přál, abych vás mohl pustit. Ale ten zbabělec, kterého jste před nějakou dobou viděli běžet uličkou, Rudolph Bostich, prokurátor, jehož lži umožnily vrahovi mé dcery uniknout na svobodu, to zatím znemožňuje. Nemůžu vás pustit, dokud se Bostich nepřizná, tedy nepodepíše přiznání k tomu, jak se v tomhle případě zachoval. Melinda… tak se jmenovala má dcera…“

Kat uslyšela potlačovaný vzlyk a palubní rozhlas oněměl. Pootevřenými dveřmi viděla Kenovu levou ruku spuštěnou podél těla, prsty stále tisknoucí tlačítko na malém plastovém odpalovacím zařízení, a slyšela, jak si odkašlává.

V reproduktorech to opět cvaklo.

„Melinda by nechtěla, abych děsil děti, takže se všem, které jsou na palubě, upřímně omlouvám. Do pěti minut spustím schody a nechám odejít všechny rodiče s dětmi. Prosím, aby odešla i ta dáma, jejíž manžel zůstal na letišti v Durangu. Nezapomeňte na to, co jsem vám řekl, nezapomeňte na mou dceru. To, co dělám, je protizákonné, ale zákon tady selhal a já nemám na vybranou.“

DVACET DVA

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, oblastní letiště Telluride, Colorado, 15:50 h

Annette sledovala poslední rodinu, jak si bere zavazadla a hrne se uličkou dopředu. Žena se ještě zastavila, aby stiskla ruku staršímu muži přes uličku.

„Jděte už, o mě se nebojte,“ řekl jí.

Když byla rodina v polovině cesty, vstal ze sedadla jeden chlapec a nejistě se rozhlížel, dokud neuviděl Annette, která přicházela zezadu. Ukázal na sebe, zdvihl obočí a tázavě se na ni podíval.

„Kolik je ti let?“

„Čtrnáct, vlastně mi tenhle měsíc bude patnáct. Můžu jít?“

Přikývla a ukázala dopředu. Nepatrně se pousmál, otočil se a rychle se vydal za poslední rodinou. Annette si všimla, že ho pozoruje Blenheim, ten protivný majitel cestovní kanceláře ze sedadla za přepážkou. Když se k němu chlapec přiblížil, vstal, položil mu ruku na rameno, naklonil se k němu a řekl mu něco tak tiše, že to Annette neslyšela. Chlapec se zatvářil překvapeně. Rozhlédl se kolem sebe a přikývl. Muž si vzal svůj kufřík a vydal se uličkou za chlapcem, ruku stále na jeho rameni.

Byli asi deset metrů před ní, ale Annette přidala do kroku a rychle je dohnala.

„Pane?“

Předstíral, že neslyší, a postrkoval chlapce k východu, kde stál Ken a pozoroval ten exodus.

„Pane! Stůjte!“

Cestující z přední části, kteří zůstali v letadle, se začali otáčet za jejím hlasem.

Blenheim se také otočil a zaváhal. Jeho ruka stále svírala chlapcovo rameno.

Já odcházím tady se svým synem,“ řekl dotčeně.

„Tohle je váš syn?“ ukázala Annette na chlapce, který se tvářil vyděšeně.

Blenheim přikývl. „Potřebuju snad rodný list, abych vás o tom přesvědčil?“

Annette se podívala chlapci do očí.

Je to tvůj otec?“

Chlapec zmateně váhal, ale vzápětí se do toho vložil Blenheim. „To je směšné. Samozřejmě, že jsem jeho otec!“

„Vás jsem se neptala, pane.“

Pokynula chlapci, aby obešel Blenheima a vrátil se k ní. Ještě než majitel cestovní kanceláře stačil promluvit, namířila na něj prstem.

„Buďte zticha, pane, a zůstaňte tam.“

Poslední rodina zahnula před Kenem na schody. Annette se naklonila k chlapcovu uchu.

„Teď mi musíš říct pravdu. Je to opravdu tvůj otec?“

Chlapec zavrtěl hlavou. „Ne, madam.“

Je s tebou nějak spřízněný?“

„Ne.“

„Viděl jsi ho někdy předtím, než ti zastoupil cestu a řekl ti, abys předstíral, že jsi jeho syn?“

„Ne, madam, ale mně to nevadí.“

„Mně ano.“ Prudce se obrátila k Blenheimovi, který od začátku cesty dělal jen potíže. „Vraťte se, a hned!“

Provedla chlapce kolem něj a pozorovala, jak zahýbá a míří ke schodům.

Ken celý spor pozoroval ze svého místa u dveří, vzdáleného necelých deset metrů.

„Co se děje, Annette?“

Když se na něj podívala, zmocnily se jí naprosto rozporuplné pocity. Byl to únosce, ale přesto stále kapitán letadla. Mohla pomoct uniknout ještě jednomu cestujícímu, a přitom ho zadržela. Znovu se podívala na nesnesitelného majitele cestovní kanceláře, vzpomněla si na jeho počáteční aroganci a urážlivé chování, a rozhodnutí bylo náhle mnohem snazší.

Blenheim s úžasem v očích couval první třídou.

„Kdo je to, Annette?“ zeptal se Ken.

Podívala se na něj. „To je ten Mikey, o kterém jsem ti říkala v Colorado Springs. Nesnáší všechny a všechno.“‚ Znovu šlehla pohledem po Blenheimovi. „Právě se pokusil uniknout tak, že se chtěl vydávat za otce toho kluka.“

Blenheim se podíval na Kena, který několik dlouhých vteřin jeho pohled opětoval.

„Annette,“ řekl konečně kapitán, „posaď ho, připoutej ho a pak rozhlasem všem řekni, co chtěl udělat. Taky jim sděl jeho jméno a jméno jeho firmy.“

Poprvé po mnoha hodinách se usmála. „S potěšením, Kene.“

Na palubě gulfstreamu N5LL, oblastní letiště Telluride, Colorado, 15:52 h

Z pilotní kabiny N5LL sledoval Bill North se svými dvěma piloty napjatě exodus z boeingu a doufal, že by mohl ještě pokračovat. Když se však schody začínaly zatahovat, nebyla venku ani polovina lidí.

„Dane, pokud jsme dohodnuti na tom, o čem jsme mluvili, podej mi mikrofon, prosím.“

„Jistěže jsme,“ řekl a podal Northovi mikrofon.

„Kat, tady je Bill North. Slyšíte mě?“

Kat krátce zaváhala. North viděl oknem boeingu Wolfea, jak se usazuje v sedadle kapitána.

Jsem tady, Bille, stejně jako Ken Wolfe,“ odpověděla Kat.

„Rozumím. Právě s Wolfem chci mluvit.“

Dane se podíval na svého šéfa a znovu přikývl. Pak se podíval ke dveřím, kde Jess pomáhal několika dalším cestujícím na palubu gulfstreamu.

„Tady je Ken Wolfe. S kým mluvím?“

„S Billem Northern, kapitáne. Jsem místopředseda správní rady AirBridge Airlines. Máme pro vás návrh.“

„Co tady děláte, pane Northe?“

V Kenově hlasu zazněl překvapený tón.

Jsem tu celou dobu, kapitáne. Zrovna jsem měl namířeno na ústředí, abych tam vyřídil tu záležitost, když jste se objevil na mém domovském letišti v Salt Lake.“

„Pane Northe, podívejte se

„Říkejte mi Bille, prosím.“

Ken se dlouze odmlčel.

„Dobře. Mě to strašně mrzí, ale nemám jinou možnost.“

„Chci vám něco nabídnout, Kene.“

„Nejde mi o peníze.“

„Taky vám je nenabízím. Nabízím vám jistou transakci. Vyměníme si letadla. Propustíte zbytek těch lidí, necháte si Kat a toho muže a přijdete sem. Mí piloti se uvolili dopravit vás, kam budete chtít, a já tu zůstanu jako rukojmí. Jistě víte, že Gulfstream IV se dostane skoro všude.“

„Ne, díky, pane Northe.“

„No tak, kapitáne. Oba přece víme, že s boeingem odsud bezpečně neodstartujete. Teplota nad ranveji stoupá, hustotní výskaje přes jedenáct tisíc stop, a jestli to zkusíte, budete riskovat životy vás všech. Jsou to vaši cestující. Jste zodpovědný kapitán dopravního letadla. Nesmíte je ohrozit riskantním startem. Gulfstream se odsud dostane úplně hladce, váš boeing ne.“

Dane ukázal k pravému oknu a zašeptal: „Už ho dotankovali. Dali mu tam dvě cisterny, kolem třiceti tisíc liber.“

Další ticho. Bill North horečnatě přemýšlel o jiném postupu.

„Kene? Víte, že jsem majoritní akcionář letecké společnosti Toma Davidsona, viďte?“

„Ano, pane.“

„Víte, že jsem se osobně angažoval u Toma, aby vás přijal k AirBridge a přestěhoval do Colorada?“

„To… jsem vám vděčný, pane. Ne, to jsem nevěděl.“

„Pomohl jsem vám tehdy a chci vám pomoct i teď. Prosím vás, Kene, pusťte ty lidi a vyřídíme to mezi sebou.“

Kenovi se vrátil hlas. Nebyl nijak ostrý, ale ani utrápený.

„Tohle je uzavřená kapitola, pane Northe. Jestli mi chcete pomoct, tak zatahejte za pár nitek ve vládě, ať vyhoví mým požadavkům. Tohle je poslední den, kdy jsem pilotem a vaším zaměstnancem, to víme oba. Nemůžu couvnout, dokud nebudou splněny mé požadavky.“

„Dobře,“ odpověděl Bill, podíval se na Danea a zdvihl obočí.’A nechcete mě s těmi požadavky seznámit?“

Žádná odpověď.

Bill volal ještě dvakrát. Teprve na třetí zavolání se mu ozvala Kat. Mluvila tiše a odměřeně.

„Dík, Bille, ale říká, že ne.“

„On se o to opravdu pokusí?“ zeptal se jí Bill.

Její odpověď byla váhavá. Já… nevím. Chce, abych už skončila.“

„Kat, nemáme tu výkonové charakteristiky, ale Dane sedmsettřicetsedmičku dobře zná a podle jeho názoru je pokus o vzlétnutí tady sebevražedný.“

Ve sluchátkách se ozvalo cvaknutí, ale žádný hlas.

Jsme tady,“ dodal Bill, „kdybychom mohli ještě nějak pomoct.“

Bill North a Dane Bailey téměř minutu mlčky zírali na boeing a přemýšleli o tom, jak Kenu Wolfeovi zabránit v odstartování.

„Asi bychom mohli popojet a přehradit ranvej,“ řekl Bill.

„To nepřichází v úvahu. Nemůžeme zahnat do kouta chlapa s bombou. Bůh ví, co ho může vyprovokovat k nějaké nepředloženosti, ale zablokování ranveje nebo prostřelení pneumatik by rozhodně vyprovokovalo mě. To… je pro pilota nepřijatelné.“

Bill North pátral v Daneově tváři. „Proč, Dane?“

„Šéfe, vy jste útočný šachista, pozoroval jsem vás. Nerad prohráváte.

V šachu, v obchodě, v čemkoli.“

Bill North se na něj usmál.

„A jaký máte pocit, když vám dá někdo mat?“

„Teď vám nerozumím, Dane.“

Jak se cítíte v tom okamžiku, kdy si s úžasem uvědomíte, že jste v úzkých, nemáte kam jít, nemůžete uplatnit žádnou strategii, nezbývá vám nic než přiznat si porážku? Mat nebo pat. Jednu chvíli vedete bitvu s mnoha možnostmi, vzápětí, kvůli strategickému nebo taktickému přehlédnutí, ztratíte úplně všechny. Co to s vámi udělá?“

Bil North sklonil hlavu. „Jedním slovem? Zpanikařím.“

Dane horlivě pokýval hlavou. „Přesně. Silný, ovládající se jedinec podlehne panice.’To není možné! Nemohl jsem vyčerpat všechny možnosti!‘ A když si uvědomíte, že ano, dostaví se naléhavá potřeba znovu ovládnout situaci tím, že odstoupíte ze hry, rezignujete podle vlastních podmínek.“

‚A pilot musí ovládat situaci.“

„To je jeho nejhlubší potřeba, Bille. Stejně jako vaše v obchodě. Když

Wolfeovi přehradíme cestu, dostaneme ho do patové situace, a jeho jedinou možností, jak ji znovu ovládnout, je odpálit tu bombu.“

Bill North vzdychl. „A co se k té bombě dostat? Neříkala Kat, že by měla být v předním zavazadlovém prostoru? Nemohl by ho někdo otevřít a vyházet všechna zavazadla?“*

„Rozsvítilo by se hlavní výstražné světlo a světlo nad stropním panelem. Okamžitě by věděl, co se děje.“

‚A nedá se to světlo vypnout zvenčí?“

„Ne,“ řekl Dane smutně.

„Pak… jev tom opravdu sama.“ Bill vstal. „Odvedeme ty lidi, které jsme si přivedli na palubu, do letištní budovy, abychom měli otevřené možnosti, kdyby se mu nějak podařilo vzlétnout.“

„Bille?“

„Ano?“

Dane vzdychl. „Navzdory všemu, co jsem řekl, musí FBI vědět, že zastavit ho tady a riskovat, že s tou bombou blafuje, může být lepší volba, než ho nechat, aby se pokusil odstartovat. Musí to být jejich rozhodnutí, protože tohle je opravdu loterie.“

„To je ten start opravdu tak riskantní?“

Kapitán se podíval na majitele. „Pokud se Wolfe pokusí zvednout letadlo o váze přes sto třicet tisíc liber při délce rozjezdové dráhy šest tisíc devět set stop a hustotní výšce přes jedenáct tisíc stop, tak z něj na odletovém konci ranveje bude ohnivá koule.“

Bill North se podíval čelním oknem na Boeing 737.

„Kdyby byl na palubě sám, bylo by to asi nejlepší řešení.“

Dane Bailey se překvapeně otočil a zkoumavě se na Billa Northa

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, oblastní letiště Telluride, Colorado, 16:01 h

„Kat, prosím vás, sáhla byste pro ten kufřík, co je za mnou? Nejdřív si ale odsuňte sedadlo, abyste měla dost místa a mohla si ho otevřít na klíně.“

Ken Wolfe ukázal na malé sklápěcí sedadlo za sebou. Kat si kufříku všimla, když ho přinesl do kabiny, ale v tu chvíli jí nepřipadal nijak důležitý.

„Co je v něm?“ zeptala se.

„Přesně to zajímá i mě.“ Ken se na ni podíval. „Patří Rudymu Bostichovi. Měl by v něm být jeho laptop a my se do něj trochu podíváme.“

„Kvůli čemu, Kene? Co z jeho počítače by vám mohlo nějak pomoct?“

Balancoval na klíně s kontrolním seznamem ůkonů a zkušenou rukou nastavoval na panelech elektrické, hydraulické, klimatizační a palivové systémy, aby mohl nastartovat. Chvíli neodpovídal; soustřeďoval se na kontrolní seznam. Potom se na ni podíval.

„Lidé jako Bostich jsou nesmírně domýšliví. Vždycky mají ve svých databázích příliš mnoho citlivých informací, a jen velmi málo z nich toho ví o počítačích tolik, aby si uvědomovali, že ochrana souboru heslem se dá snadno překonat. Bostich tam má pravděpodobně jména, čísla, odkazy a bůhvíjaké poznámky, ale něco z toho může být skutečný důkaz.“

Kat sáhla pro kufřík a položila si ho na klín. Když otvírala dvě přezky, věděla, že ji sleduje. Přezky byly zlaté, kufřík byl z ručně zpracované kůže, jeho vnitřek voněl drahou hovězí usní.

Přesně jak Ken předpokládal, byl v něm uložený výkonný laptop a několik složek v papírových deskách.

Kat kufřík okamžitě znovu zavřela.

„Kene, jestli tam najdu něco, co může být důkazem, který vám pomůže ve vašem případu, znehodnotím to, protože jsem z FBI.“

Na okamžik se zarazil. „Chcete mi říct, že k prohledání kufříku potřebujete povolení?“

Jen… jen vám říkám, že pokud se zvnějšku jeví možnost, že v tom něco je, bylo by to u soudu jako důkaz patrně nepřípustné, protože bych to našla bez dostatečného důvodu a bez povolení k prohlídce.“

„Dobře, a co kdybych vám přikázal to prohledat?“

Zavrtěla hlavou. „Nejsem právník, nevím.“

„A co kdybyste to držela na klíně a já jsem mačkal klávesy?“

„Kene, já vám říkám, že dostatečně neznám právní důsledky, abych to mohla předem odhadnout. Jenom vím, že FBI si tohle nikde dovolit nemůže. Stále se řídíme zákony a ty jsou ohledně dostatečného důvodu velice přísné.“

„Dobře, Kat. Tak ho jen držte chvíli na klíně, než nastartuju motory.“

Podívala se na jeho kontrolní seznam úkonů a v duchu si opakovala, co dělá.

„Vy nastartujete motory?“

„Ano.“

‚A pokusíte se vzlétnout?“

Bez komentáře přikývl.

„Kene, prosím vás, nezkoušejte to! Před chvílí jste si prohlížel výkonové charakteristiky. Sám víte, že by to byla sebevražda, viďte?“

Ken cvakl páčkovým spínačem a Kat uslyšela, jak se ztišila klimatizace. Pak sáhl na stropní panel, otočil vypínačem a k jejím uším dolehl zvuk nabíhajícího levého motoru.

„Kene, jste zkušený profesionální letec. Jste opatrný kapitán dopravního letadla. Jak říkal North, proč byste se pouštěl do něčeho, co je téměř jistě odsouzeno k nezdaru?“

„Proč jste mi neřekla, že v tom letadle je viceprezident mé společnosti?“

Kat se zatvářila překvapeně. „Neptal jste se. A nebylo to podstatné. Podléhal mému velení.“ Pozorovala jeho ruku, která stále držela startér. „Kene, budete poslouchat?“

Neodpověděl. První startér se automaticky vypnul, a tak otočil druhým, aby nastartoval pravý motor.

Se sevřeným žaludkem poslouchala, jak se druhý motor dostává do otáček, jak Ken znovu zapíná klimatizaci a natahuje krk, aby se přesvědčil, že mají volnou rampu.

Možnosti byly omezené. Mohla natáhnout ruku a motory vypnout, ale nastartoval by je znovu. Mohla se pokusit sebrat mu odpalovací zařízení, ale kdyby minula tlačítko, bomba by je všechny zabila.

Ale pokusit se vzlétnout…

„Kene začala znovu. Zarazil ji gestem pravé ruky.

„Teď ne. Musím se dostat na ranvej.“

„O tom chci právě mluvit,“ řekla. „To nezvládnete.“

„Promluvíme si o tom na konci ranveje,“ odsekl a levým kolenem dačil na ovladač řízení příďového podvozku, aby stroj navedl dopředu a potom doleva kolem zaparkovaného gulfstreamu. Po pojezdové dráze pak zamířil ke konci ranveje číslo 27. Cestou si vzal sluchátko intercomu a stiskl tlačítko zadní kuchyňky.

Kat slyšela ve svých sluchátkách Annettin hlas.

„Kde je Bostich, Annette?“

„Posadila jsem ho na zadní sedadlo vlevo, až k okénku.“

„Postav mi ho do uličky vedle toho sedadla. Chci na něj vidět.“

„Kene, co to děláme?“

„Všechno, co je zapotřebí k tomu, aby tohle dobře skončilo a nikdo nepřišel k úhoně. Hlásila jsi palubním rozhlasem o tom otravném chlapovi?“

„Ano, myslela jsem, žes to slyšel.“

„Ne, ale jsem rád, žes to udělala. Pořád ještě sedí?“

„Ano, Kene. Je naštvaný, cítí se trapně a strašně se bojí, ale… díky. Byl to moc dobrý pocit.“

„Postav mi do uličky toho Bostiche, Annette. Prosím. Abych ho viděl dveřmi kokpitu.“

„Dobře, Kene, jen“

„Co?“

„Kene, já… neznám podrobnosti toho Melindina případu, ale je mi to strašně líto. Nemůžu souhlasit s tím, čemu nás vystavuješ, ale… proboha, muselo to být děsné.“

„Díky, Annette.“

Kat vycítila Annettino zaváhání a slyšela, jak si přendává sluchátko do druhé ruky. „Dobře, Kene. Jdu ho zvednout ze sedadla.“

Na konci pojezdové dráhy navedl Ken stroj šikmo na ranvej a zabrzdil. Pečlivě prozkoumal oblohu vlevo, než se otočil o sto osmdesát stupňů doprava. Když šlápl na brzdy, stáli čelem k pojezdové dráze a k severu.

Narovnal řízení příďového podvozku a zatáhl parkovací brzdu.

„Co to děláme, Kene?“

Jistím se. Jsem si jistý, že vaši lidé na mě posílají nějaký tým, když přišli o vás. Vsadím se, o co chcete, že každou chvíli se objeví vojenské letadlo, a já nemám v úmyslu poskytnout jim ranvej k přistání.“

Viděla, jak vytahuje z kapsy papír, pak jej rozkládá a pečlivě si čte, co je na něm napsáno. Všimla si také, že mu po tvářích stékají slzy.

„Co to je?“

Ken vzhlédl a s nepřítomným pohledem papír zdvihl.

Jeden… jeden z těch cestujících, kteří odešli..Zavřel oči, neschopen dokončit větu, a papír jí podal.

Byl popsaný dobře čitelným rukopisem.

Kapitánovi

Říkal jste, že za několik minut otevřete dveře, takže nemám moc času, ale je tu něco, co vám musím sdělit.

Děkuju, že jste propustil mou rodinu. Má žena s dcerou i já jsme se báli, jak jste správně tušil.

Případ vraždy vaší dcery mě hluboce dojal. Taky jsme přišli o dítě při zločinu. Zastřelili je před dvěma lety z jedoucího auta a nikdo nebyl zatčen ani odsouzen. Vy i já známe strašlivou pravdu, kterou většina rodičů nezná. Existují dvounohá zvířata, která loví děti. Ve skutečnosti to nejsou lidé a já nikdy nepochopím, pročje chrání zákony, které mají chránit normální lidi. To, co jste dnes udělal, je velice špatné a zločinné, a přestože vám nemůžu odpustit vyhrožování nevinným cestujícím, modlím se za to, abyste odevzdal vraha vaší dcery spravedlnosti, abyste si vynutil pravdu na tom, kdo tu pravdu drží jako rukojmí. Vy jste oběť a zároveň také rukojmí, kapitáne, ale posledním rukojmím je vždycky pravda.

Bůh s vámi.

Kat si otřela oči, složila papír a podívala se na Kena. „To je síla, Kene.“ Se stále zavřenýma očima přikývl. „On má pravdu, víte? Nic neospravedlňuje, ale… i jeho pochopení mi pomáhá.“

Jeho pravá ruka lehce spočívala na pákách ovládání motorů. Kat na ni položila svou ruku a propletla prsty s jeho. Úmyslně zapomněla na opatrnost.

Lehce mu ruku stiskla a očekávala, že ucukne.

Místo toho její stisk opětoval.

„Díky, Kat. Oceňuju, že jste… lidská.“

Přikývla.

„Vím, že byste se mi postavila, kdybyste mohla, že byste mě zatkla, zastřelila, ale tohle…“ Trochu jí ruku nadzdvihl. „To mi pomáhá zapomenout na ten vztek.“

Odtáhl ruku a zhluboka se nadechl.

„Kene?“ řekla tiše.

Upíral oči na panel. Já vím, já vím, nechcete, abych riskoval start. Já to naprosto chápu, Kat.“ Náhle se na ni podíval.

„Vy totiž něco nevíte, neznáte výkonnost tohohle letadla, mé schopnosti jako pilota, nevíte spoustu věcí. Ať to zní jakkoli hloupě, když únosce žádá agentku FBI, aby mu věřila, tak v tomhle mi prosím věřte. Neriskoval bych vzlet, kdybych měl skutečné pochybnosti o tom, že to dokážu.“

„Takže… se o to pokusíte?“

Ken zaváhal a hledal její pohled. „Kat, já vím, že ve Washingtonu nezůstanou sedět s nohama na stole a nebudou čekat, až to skončí. Mají v plánu zasáhnout, to víme oba. Pravda je, že jakmile se tu objeví někdo, kdo se se mnou bude chtít vypořádat – šerifovy vozy, vrtulník, vojenské letadlo – nebudu mít na vybranou. Musíme odletět.“

DVACET TŘI

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, oblastní letiště Telluride, Colorado, 16:10 h

Ken Wolfe se přitiskl k čelnímu sklu a ještě jednou prozkoumal oblohu. Pak se obrátil ke Kat a ukázal přes rameno.

„Půjdu se podívat na Bostiche. Už jsem ho nechal stát dost dlouho.“ Odsunul sedadlo, odepjal si pás a překročil střední ovládací panel. Pak odemkl a pootevřel dveře. Zůstal u nich stát několik vteřin, pak se vrátil do levého sedadla a vzal si mikrofon palubního rozhlasu.

„Dobře, Bostichi, můžete si znovu sednout a připoutat se. Přátelé, chvíli zůstaneme stát tady na konci ranveje. Vím, že jsem vám bránil jít na toalety, ale kdo teď potřebuje, ať si co nejrychleji odskočí. Vypnu světelné znamení upínacích pásů, ale až ho znovu rozsvítím, potřebuju, abyste se okamžitě vrátili na místa, protože to bude znamenat, že se chystáme k odletu. Rudolphe Bostichi, vy zůstaňte sedět.“

Ken odložil mikrofon a vyndal z kufříku na Katině klíně Bostichův výkonný laptop. Jen ho stačil zapnout a ozvala se vysílačka. „Devadesátko, tady je 5LL.“

Kat poznala Daneův hlas. Podívala se na Kena, který jí dal pokývnutím hlavy najevo, že může odpovědět.

„Poslouchám, Dane,“ řekla.

„Kat, máme naléhavý vzkaz pro kapitána Wolfea… od vašich lidí z Washingtonu. Chtějí, aby kapitán zavolal na číslo, které vám teď nadiktuju. Máte na palubě mobil?“

Ken přikývl a Kat si zapsala číslo.

„Mám to, Dane. Vydržte.“

Ken zalovil ve svém pouzdru na mapy a vytáhl malou plastovou krabičku. Konektor, který z ní vedl, zapojil do zdířky ve stropnímu panelu. Svoje sluchátka zapojil do krabičky, k níž připojil také mobilní telefon. Potom jí ho podal.

„Co je to za vynález?“ zeptala se Kat s obavami v hlase.

„To nám umožní telefonovat mobilem přes naše sluchátka a zapínat ho a vypínat tlačítkem na páce řízení jako vysílačku.“

Ken rozevřel telefon, navolil číslo a odložil mobil pod clonu přístrojové desky. Ve sluchátkách se ozval hlas z ústředí FBI, který Kat nepoznávala.

„Tady je agentka Katherine Bronskyová z paluby lem AirBridge devadesát. Dostala… dostali jsme naléhavý vzkaz, abychom vám zavolali.“

Nastala odmlka, kterou vyplnily nějaké hlasy v pozadí. Pak se muž ozval znovu. „Bronskyová, potřebujeme mluvit s kapitánem Wolfem.“

Kat zrozpačitěla. „Ale vyjednavačkou jsem tady já a kapitán poslouchá.“

„Agentko Bronskyová, teď jste rukojmí, ne?“

„Ano.“ Tušila, co přijde, a sevřel se jí žaludek.

„Takže jste z případu odvolána. Starejte se o sebe a předejte telefon kapitánovi.“

Kat se podívala na Kena a zdvihla obočí. Musela bojovat s pocitem trapnosti, vyvolaným tak náhlým odvoláním z případu.

Ken přikývl a stiskl dačítko. „Tady je Wolfe.“

„Kapitáne, mohl bych vás spojit s úřadujícím ministrem spravedlnosti Martinem Springfreldem?“

„Pokud pro mě má nějakou užitečnou informaci, třeba že jste se rozhodli vyhovět mým požadavkům.“

Já vím, že má, kapitáne. Vydržte, prosím.“

V telefonu to několikrát zacvakalo. Ken si představil složité nahrávací zařízení, které se spustí, jakmile ho přepojí na ministerstvo spravedlnosti, kde je kolem Springfielda nepochybně hlouček lidí, kteří jsou připraveni mu napovídat, co má říkat.

„Je tam kapitán Ken Wolfe?“ zeptal se nějaký nový hlas.

„Pan Springfield, předpokládám,“ odpověděl Ken.

‚Ano. Půjdu rovnou k věci, kapitáne. Žádal jste, abychom zatkli Bradleyho Lumina. Agenti FBI ho v jeho bydlišti nenašli, ale jsme mu na stopě a během deseti minut by měl být zatčený.“

„To znamená?“

„To znamená, že je obklíčený v K-martu ve Ft. Collins, a teď děláme poslední opatření, abychom ho před zatčením nevyplašili a neohrozili nevinné lidi kolem.“

‚A co velká porota a federální žaloba?“

„Tohle je velice zajímavé, kapitáne. To, co děláte, se dá nepochybně kvalifikovat jako únos, tedy těžký zločin. Za normálních okolností bychom se požadavky únosce vůbec nezabývali, ale vy jste nám dal zajímavý podnět týkající se prokurátora Spojených států v Connecticutu, pana Bostiche, který je předpokládám v letadle s vámi.“

„Ano, to je.“

„A je pan Bostich… stále v pořádku?“

‚Ano, pane Springfielde, nemám v úmyslu ho zabít dřív, než se přizná, že lhal. Chcete mi snad sdělit, že vláda už věří tomu, že Bostich lhal?“

„Ne. Budu k vám upřímný, kapitáne. Nemáme prakticky žádný důvod věřit, že Rudy Bostich před connecticutským soudem nebo někde jinde lhal, ale zajímá nás, proč nebylo vzneseno federální obvinění proti Luminovi. Proto jsme svolali mimořádné zasedání federální velké poroty, která se právě teď ve federální budově na Manhattanu zabývá důkazy. Nemůžu vám zaručit, že Lumina obviní, ale je to dost pravděpodobné.“

Ken se zhluboka nadechl a chvíli zíral na přístrojovou desku, než znovu stiskl dačítko.

„Pane Springfielde, jsem obeznámený s běžnou zdržovací taktikou v případě únosu. Znám všechny vaše triky. Naslibujte únosci cokoli, nelžete mu, ale udržujte ho v naději a na jednom místě. Jsem si také vědom toho, že FBI sem posílá nějakou jednotku. Nabízím následující dohodu. Až bude Lumin zatčený, velká porota vznese obvinění a v neposlední řadě, až se Rudy Bostich tady v letadle přizná, tak tohle ukončím a všechny propustím. Do té doby mi žádné sliby ani ujištění nestačí, a pokud se někdo pokusí odříznout mi cestu nebo zaútočit na tohle letadlo, odpálím tu bombu.“

„Dobře, kapitáne, tady je naše nabídka. Chceme, abyste zůstal na tom letišti v… kde to sakra jste?“

„V Telluride, v Coloradu.“

Jistě, tam to znám. Zajistěte bezpečí pro všechny včetně Bostiche, zůstaňte na zemi a my vás necháme na pokoji, dokud vám nebudeme moct oznámit, že všechno, co jste požadoval, je splněno.“

„Pane Springfielde, víte o tom, že mám výpisy telefonních hovorů Rudyho Bostiche, které dokazují, že ten inkriminovaný telefonát uskutečnil, i když pod přísahou vypověděl, že ne?“

Téměř půl minuty bylo ticho a Ken si představil rychlou tichou poradu ve Springfieldově kanceláři.

Když se Martin Springfield znovu ozval, jeho hlas zněl překvapeně. „Prošel jsem si ten Luminův případ a svědectví pana Bostiche. Vy mi teď tvrdíte, že jste se nějak dostal k výpisům telefonních hovorů a že ty výpisy při podrobném zkoumání dokazují, že pan Bostich volal tomu detektivovi přesně v době a na místo, které ten detektiv uvedl?“

„To je přesně to, pane Springfielde, co ty výpisy potvrzují.“

„Ale kde jste je vůbec vzal? Jak víte, že nejsou podvržené?“

„Neřeknu vám, jak jsem se k nim dostal, ale řeknu vám, že jsou to interní záznamy jeho hovorů, které si vede ta telefonická společnost.“

„Okamžitě to prověříme, kapitáne.“

„Kdybyste tam zjistili něco jiného, pane Springfielde, tak už je někdo pozměnil, a přesně tohle podezření mám. Kdyby tomu tak bylo, schoval jsem si ověřenou kopii původního počítačového výpisu.“

„Kde? Máte ji u sebe?“

„Je bezpečně uschovaná tam, kde by ji FBI nikdy nenašel. Kdyby se mi něco stalo, bude zveřejněná a její držitel ji dodá k soudu. To je opatření pro případ, kdyby někdo z vlády chtěl přepsat důkazy na úrovni telefonické společnosti.“

„Ale jděte, kapitáne, takové věci neděláme.“

„Samozřejmě. Víte, Springfielde, nikdo mi nevěřil, protože všichni předpokládali, že federální prokurátor je naprosto čestný člověk. Zvláště tenhle, který má vysoké postavení, politické kontakty, je všeobecně ctěný. Chyba. Lhal. Jakkoli těžké je pro vás tomu uvěřit, ve skutečnosti lhal pod přísahou. Nevím, proč ten chlap lhal, ale rozhodně dal tip čestnému detektivovi, zabránil vznesení obvinění z vraždy proti Luminovi a křivou výpovědí zničil pověst toho detektiva. Jenže já mám důkaz, který vám také zpřístupním. Po tomhle ho bude moct vidět celý svět.“

„Jak dlouho máte ty záznamy, kapitáne?“

„Měsíc.“

„Proboha, kapitáne. Vy tady hazardujete se životem, a přitom jste mohl už dávno zavolat FBI? Proč jste prostě neodletěl do Washingtonu a ty záznamy nám nepředložil?“

Ken se podíval na Kat.

„Vy nevíte o tom, pane Springfielde, že přesně to jsem udělal?“

„Co tím chcete říct, že jste to udělal? Neexistuje žádný zápis o tom, že bychom o těch záznamech věděli.“

„Říká vám něco jméno Julian White?“

„Samozřejmě. Julian je šéfem oddělení pro vyšetřování zločinů tady na ministerstvu spravedlnosti,“ odpověděl Springfield.

„Přesně tak. Navrhuju vám, abyste začal vyšetřením pana Whitea na detektoru lži za přítomnosti soudního zapisovatele.“

Muž na druhém konci zjevně zaváhal.

„Teď vám nerozumím, kapitáne. Vy říkáte, že bych měl podrobit pana Whitea vyšetření na detektoru lži? Proč?“

„Protože před třemi týdny, pane ministře, jsem skutečně odletěl do Washingtonu a na základě předchozí domluvy jsem se sešel s panem Whitem. Předal jsem mu skutečné důkazy ve formě kopií výpisů v přítomnosti vyššího úředníka FBI pana Campbella. Je to tuším zástupce ředitele.“

„Tohle jsem nevěděl. Jenže až příliš často se stává, že to, co běžný občan jako vy považuje za’skutečný důkaz‘, je jako důkaz naprosto nepoužitelné.“

‚Mys lim, že nezvratný důkaz o uskutečněném hovoru se dá jen těžko nazvat nepoužitelným. Samozřejmě, je tu silná pravděpodobnost, že ministerstvo spravedlnosti a vláda to chtějí udržet v tajnosti.“

„Dobře, kapitáne. A jaký máte důkaz, že se někdo podílel na utajení, a navíc, čeho vlastně?“

„Musíte to považovat za důkaz, pane Springfielde. Pan White byl rozčílený, když jsem mu ukázal Bostichovy výpisy hovorů. Slíbil mi, že to okamžitě prošetří. Také se mi zaručil, že pro mě bude kdykoli dosažitelný po telefonu a že se mi ozve. Pouhý den nato však sám White oznámil, že Rudy Bostich je předním kandidátem na místo ministra spravedlnosti, což podle mě zcela jistě nemohl vědět, když jsme spolu mluvili. Deset dní jsem se ho snažil zastihnout, ale navzdory jeho slibům mi nebral telefony a na faxované prosby o schůzku nikdy neodpověděl. Až před třemi dny mi jeho kancelář oznámila, že ministerstvo spravedlnosti Spojených států prošetřilo má tvrzení a shledalo je neodůvodněnými a že nic víc se dělat nedá. To je samozřejmě směšná lež. Dožadoval jsem se sdělení, jestli vůbec někdo zkoumal výpisy hovorů telefonické společnosti. Ten úředníček, s kterým jsem mluvil, mi to neřekl, ale teď jsem přesvědčený, že ty výpisy byly patrně upraveny, nejspíš samotným FBI.“

„To je další vratké obvinění, které budete jen těžko dokazovat, kapitáne.“

Jenže nikdo neví o tom, že i když jsou výpisy společnosti zfalšované, zůstávají stále dvě úplné, ověřitelné, netknuté kopie, které poskytují nezvratný důkaz o tom, že Bostich lhal… a teď ještě navíc svědčí o tom, že ministerstvo spravedlnosti tuhle skutečnost utajovalo.“

Ve Washingtonu se rozhostilo dlouhé ticho.

„To je dost závažné obvinění.“

„Ale pravdivé. Z něj se nevykroutíte. Takže pane Springfielde, až pro mě budete mít něco podstatného, zavolejte mi.“

„Na jaké číslo?“

Ken mu nadiktoval číslo mobilního telefonu a na okamžik se odmlčel. Ještě něco, pane Springfielde.“

„Mluvte.“

„Vyřiďte FBI, že mají na palubě výbornou zástupkyni, s kterou se mi dobře vyjednává. Pokud se mnou budou chtít mluvit, mohou přes agentku Bronskyovou. Její zásah byl jediným důvodem, proč jsou ti lidé v letadle ještě naživu, jediným důvodem, proč jsem propustil rodiny, a jediným důvodem, proč tu spolu ještě mluvíme. Říkali, že jí ten případ vzali? Tak já jsem jí ho znovu přidělil.“

Odpojil se stiskem dačítka a cítil na sobě Katin pohled.

„Myslím, že bych nikdy nečekala doporučení od…“

„Od zločince?“

Pokrčila rameny. „Ano, asi ano. Ale děkuju vám.“

Podíval se na displej laptopu, který čekal na příkazy, a pak přehlédl oblohu na západě, severu a východě.

„Musím se podívat za nás.“

Podal Kat počítač, posunul si sedadlo dopředu, uvolnil parkovací brzdu, přidal plyn, ovladačem řízení stočil příďový podvozek úplně doprava a otočil boeing o celých tři sta šedesát stupňů.

„Zatím nikoho nevidím, ale brzy tu budou.“

„Kene, říkala jsem jim, ať to nedělají.“

„V tomhle vás neposlechnou, Kat.“

Když stál boeing opět šikmo na konci ranveje, Ken zatáhl parkovací brzdu, odsunul si sedadlo a vzal si Bostichův počítač na klín.

Kat ho chvíli mlčky sledovala ze sedadla druhého pilota. Z jejího úhlu pohledu byl displej prázdný. Přemýšlela, jestli vůbec bude moct sledovat, co tam Ken dělá.

Pokud do toho hledání nebudu zasahovat, zřejmě je to nijak neovlivní, usoudila nakonec, ale vzápětí se pokárala. To je pitomost. Přistupuješ na jeho představu, že tam něco podstatného najde. Bostich mohl lhát, ale není to blázen. Nenechával by si v laptopu skutečné důkazy.

Ken se na ni podíval. „Vy nevidíte na displej, viďte?“

Zavrtěla hlavou.

Zdvihl levou ruku, aby jí znovu ukázal odpalovací zařízení. „Máte pořád na paměti, že držím tohle, viďte?“

Jak bych na to mohla zapomenout? Pouhý jeden úder srdce od katastrofy? Samozřejmě, že to mám na paměti.“

„Dobře. Můžete se odpoutat a sednout si za mě, abyste viděla, jestli chcete.“

Kat si to rychle nechala projít hlavou a rozepnula si přezku. Sedla si bokem na sklápěcí sedátko za ním a uvědomila si, jak by bylo snadné ho z toho místa zneškodnit – a jak by to bylo nebezpečné, když držel odpalovací zařízení.

Ken otevřel dlouhý seznam souborů a nahlížel do nich a zavíral je, díval se na různé dokumenty, především právní formuláře, vzkazy, dopisy a peněžní deníky. Zadal také do vyhledávače několik hesel jako „Lumin“, „Matson“, „Connecticuť a další hesla, která mohla být spojena s případem.

Nic použitelného se neobjevilo.

„Umíte to s tím úžasně, Kene,“ poznamenala a uvědomila si, že mu mluví přímo do pravého ucha.

„Miluju počítače. Melinda je měla taky ráda. Milovala internet a surfovala po webu.“

Pootočil se k ní a Kat viděla, jak mu ztuhly prsty na klávesnici. „Lumin si ji získal přes internet, Kat. To jste možná nevěděla.“

„Ne, nevěděla.“

„Vydával se za třináctiletého kluka, který má stejné zájmy jako ona. Celou svou elektronickou poštu měla chráněnou heslem, ale já jsem to heslo znal, a když jsem se tam podíval, našel jsem celou řadu dopisů, kterými si ten všivák získával její důvěru. Našel jsem i její dlouhé, upovídané, nevinné odpovědi. Nikdy nepojala podezření, že si píše s dospělým, natož pak s takovou zrůdou.“

„Byly to… milostné dopisy?“

„Ne. Jen dopisování. Společné zájmy. To zvíře se velice dobře naučilo vžít se do role třináctiletého kluka.“

Zadal do vyhledávače podivnou sekvenci písmen a čísel.

„Co je to za heslo?“ zeptala se Kat.

Jeho krycí jméno. WWWebster43. Používal je i jako e-mailovou adresu. Policie se přes ně snadno dostala k jednomu z jeho účtů.“

Počítač odpověděl, že nebyl nalezen žádný soubor odpovídající zadaným kritériím.

Ken se naklonil k čelnímu oknu a znovu se podíval na oblohu. Pak se vrátil k seznamu souborů.

Jen tak mimochodem, Bostich je naprostý pitomec, pokud jde o ukládání a mazání souborů. Zkusím restaurovat soubory, o kterých si myslel, že je nadobro vymazal.“

Po sérii klávesových povelů pracoval počítač téměř minutu, než ukázal dlouhý seznam souborů.

„Vidíte. Je to počítačový analfabet.“ Ken studoval seznam.

„Kene, co je to za soubory?“

Ukázal na tři písmena po tečce za každým souborem. „Podle téhle přípony poznám, co je to za typ souboru. Počkejte okamžik.“

Ken něco vyťukal na klávesnici a stiskl klávesu enter. Objevil se seznam souborů opatřených příponou TIF.

„Co je to za soubory, Kene?“

„Fotografie nebo grafika. Má jich tu spoustu, všechny chráněné heslem. A všechny se pokusil vymazat. Proč asi?“

„Z jakého zdroje je má?“

„Pokud si je přenesl z diskety, zjistím to jen těžko. Ale jestli si je stáhl z internetu… uvidíme.“

Obrazovka se po Kenových příkazech několikrát rychle změnila. Ken se opřel a zhluboka vydechl.

„Co je?“ zeptala se Kat.

„Tyhle obrazové soubory přišly přes internet, Kat. Nejsou z oficiálních, ale ze soukromých stránek. Ve skutečnosti se úporně snažil vymazat jméno webové stránky, odkud je měl, což je velice zajímavé.“

„Teď už vám nerozumím, Kene.“

Rozhlédl se kolem sebe. „Existují webové stránky, jejichž návštěvu by žádný slušný člověk určitě nechtěl zveřejnit.“

„Myslíte takové, které se vztahují k sexu?“

Přikývl, vrátil se k předchozímu seznamu souborů a zadal několik klávesových příkazů.

„Kdybych tak zjistil heslo, které používá…“

Téměř dvě minuty mlčky sledovala jeho pokusy. Ken se nakonec opřel a zavrtěl hlavou.

„To jsem blázen.“

„Co?“

„Myslel jsem si, že nikdo není takový hlupák, aby napsal heslo tam, kde ho může někdo najít, ale Bostich nejenže je napsal, ale i označil.“

„Kde?“

„Ve zvláštním souboru v textovém editoru.“ Ken vytáhl pero a zapsal si sérii znaků – 97883PSY – které pak vložil jako heslo.

„Nejdřív se podívám, jestli tím otevřu ty obrazové soubory. Chci se přesvědčit o tom, že je to opravdu jeho kód.“

Otevřel a zase zavřel tři soubory za sebou.

„Otevřu. Je to jeho. Má pod ním i právní dokumenty.“

Ken spustil nějaký grafický program a zadal příkaz k otevření jednoho z obnovených souborů. Když si počítač vyžádal heslo, vložil 97833PSY. Displej se na několik minut zatemnil. Kat i přes hukot motorů letadla slyšela, jak počítač usilovně pracuje.

Náhle se na barevném displeji začala objevovat fotografie. Zpočátku jen jako mlhavý obrys, který se postupně začal zaostřovat.

„To vypadá jako…,“ začala Kat, „snímek ženy, ležící.“

Začaly vystupovat další podrobnosti. Je na nějaké gauči,“ komentovala Kat, „rukou objímá nějakou další postavu… hlavu… jeho hlavu…“

Počítač přidal další podrobnosti a Kat chvíli jen mlčky zírala.

„To bude pornografie, viďte?“ zeptala se. „Myslím, že je nahá.“

Přikývl.

„Kat, to není její ruka, to je noha. A on je dospělý.“

Počítač dokončil svou práci a Kat vydechla. Celým tělem jí projela vlna hnusu.

„Panebože, Kene, to je dítě! Nemůže jí být… podívejte se na její tělo! Nemůže jí být víc než devět nebo deset let!“

DVACET ČTYŘI

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, oblastní letiště Telluride, Colorado, 16:23 h

Wolfe a Bronskyová seděli mlčky a snažili se nedívat na nechutnou barevnou fotografii na displeji Bostichova osobního počítače.

Ken si nakonec odkašlal.

„Myslel jsem, že bych mohl mít štěstí a najít nějaký dopis, odkaz, zápis, něco inkriminujícího. Ale dětské porno? Jakkoli Bostiche nenávidím, tak tohle jsem nečekal. Ta holčička není starší než Melinda.“ Těžce vzdychl při pomyšlení, čím musela Melinda projít, a na několik okamžiků ho zaplavil bezmocný vztek a zoufalství. S velkým úsilím soustředil znovu myšlenky na současnost, promnul si oči a podíval se na Kat. „Co budeme dělat, Kat? Co teď budeme dělat?“

Se smíšenými pocity účasti s Kenovou ztrátou a úlevy z toho, že se opět vzpamatoval, se Kat opřela o zeď. „Kene, pouhé držení takovéhle špíny je zločin. Minimálně to zavdá podnět k federálnímu vyšetřování.“

Ken se k ní pootočil. „Díky vaší opatrnosti, Kat, jste s otevřením těchhle souborů neměla nic společného. Otevřel jsem je já.“

Přikývla.

Ken znovu něco rychle vyťukal a uložil fotografii do nechráněného souboru. Pak otevřel novou.

Na displeji se objevila další barevná fotografie nahé holčičky s dospělým mužem, který se k ní žádostivě vinul.

„Panebože, vsadil bych se, že takové jsou všechny.“ Otevřel třetí, na níž se objevil podobný výjev.

„Kat, je tu nejmíň padesát fotografií tohohle typu. Chvíli by to trvalo, než bych je otevřel, a… já na to nemám žaludek.“

Já taky ne.“

Ken vzhlédl od počítače a podíval se z okna, než se znovu obrátil na Kat, která se přesunula zpátky na sedadlo druhého pilota. Několik vteřin ji mlčky pozoroval, pak se zhluboka nadechl a ze středního panelu si vzal mikrofon palubního rozhlasu.

„Přátelé, před chvílí jsem na palubu letadla přivedl protijejí vůli agentku FBI Katherine Bronskyovou. Právě teď sedí na místě druhého pilota a dělá, co může, aby mi pomohla ukončit tuhle záležitost tím, že mi pomáhá vyřídit zatčení Bradleyho Lumina se svými nadřízenými. Je tu ještě něco, co byste měli vědět, ale nejdřív chci, aby se Rudolph Bostich znovu postavil do uličky vedle svého sedadla, kam před nějakou dobou utekl. Mnozí z vás si dozajista myslí, že když je Rudolph Bostich prokurátor Spojených států a člověk z vysokých politických kruhů, zatímco já jsem pouze ublížený otec, musím se ohledně jeho lhaní soudci mýlit, protože člověk v Bostichově postavení by patrně nelhal pod přísahou.“

Ken si rozepnul přezku pásu, podal Bostichův počítač Kat a svižně vstal. Katinu pozornost upoutalo něco, co se pohybovalo v dálce na obzoru. Když Ken otevřel dveře kokpitu, vyhlédla levým oknem a rozpoznala obrys letounu C-130, který měl zjevně namířeno do Telluride.

Na zlomek vteřiny se jí zmocnilo nutkání otočit se a upozornit na to Kena, ale okamžitě je potlačila, když si uvědomila, kde je, kdo je a co se děje. Sama skutečnost, že ji něco takového vůbec napadlo, byla alarmující.

Co to se mnou je? Jde mi přece o to vyřešit tenhle únos, ne pomáhat únosci! Jenže myšlenka na fotografie, které viděla, v ní vyvolala bouři vzteku na vysokého státního úředníka, kterého vůbec napadlo nechat si takovou špínu v počítači.

Vzpomněla si na letadlo C-130. Jestliže se jeho pilotům podaří přistát, než Ken objeví jejich přítomnost, může se situace změnit.

Zároveň si však vzpomněla na Kenovy výhrůžky, zvláště pak na tu, že vzlétne, pokud se tu někdo ukáže.

Ohlédla se. Stál ve dveřích kokpitu zády k ní a stále mluvil do mikrofonu na napjaté šňůře.

Znovu se podívala k západu. Stotřicítka mizela na jihu za nimi. Podle vojensky šedé barvy soudila, že se jedná nejspíš o armádní letadlo, které má na palubě zvláštní oddíl pro záchranu rukojmích, vyslaný na naléhavou žádost vedení FBI.

Sáhla po krátkovlnné vysílačce a nenápadně navolila univerzální nouzovou frekvenci 121,5. Zatímco se rozhodovala, co má říct, doléhal k ní Kenův hlas.

‚JVo tak dělejte, Bostichi, vstaňte. Potřebuju na vás vidět. Annette? Slyšíte mě?“

Annette se objevila hned za Bostichem. Měla zdviženou ruku, ale byla tak daleko, že se jí z tváře nedalo nic vyčíst.

Annette, prosím vás, vytáhla byste ze zadní kuchyňky mikrofon palubního rozhlasu a podala ho panu Bostichovi, aby s námi mohl mluvit?“

Annette zaváhala, ale pak na okamžik zmizela a vrátila se s mikrofonem, který podala velice zmatenému Rudolphu Bostichovi. Několik vteřin na něj mluvila – zřejmě ho instruovala, jak má stisknout dačítko na mikrofonu.

„Už držíte ten mikrofon, Bostichi?“

Ozvalo se několikero bouchnutí a škrábání, jak Bostich zkoušel dačítko, než si přiložil mikrofon k ústům.

„Co chcete, Wolfe?“

Ken stiskl tlačítko na svém mikrofonu.

„Chci odpovědi na několik jednoduchých otázek, Bostichi. Přátelé, věnujte jim pozornost, prosím. Takže Bostichi, schvalujete tvrdou pornografii?“

Bostich odpověděl okamžitě.

„Ne, jistěže ne! Co je to za hloupou otázku?“

Ken pokýval hlavou.

„Panu prokurátorovi se ta otázka nelíbila, přátelé. No tak dobře, pane kandidáte na křeslo ministra spravedlnosti Spojených států, druhá otázka zní: Koupil jste nebo jinak získal nebo u sebe měl cokoli, co se dá označit za tvrdou pornografii, která zachycuje nezletilé děti?“

Bostich znovu rychle a posměšně odpověděl.

„On je šílený, lidi, ale pro úplnost odpovídám nejen’ne\ ale,sakra, ne!‘“Ken stiskl dačítko.

„Dobře, znovu jste odpověděl,.ne‘. Takže Rudolphe, před chvílí jsem vám z přihrádky nad vaším sedadlem vzal kufřík. Uvnitř byl váš počítač. Čirou náhodou jsou počítače mým koníčkem, takže jsem si prohlédl vaše soubory, abych zjistil, zda bych tam nenašel důkazy o tom, že jste lhal connecticutskému soudci. Mimochodem, přátelé, vy tam vzadu se otočte a sledujte, jak bude reagovat na tohle. Rudolphe, vzpomínáte si na heslo 97883PSY ve vašem osobním počítači?“

Podmračený Rudy Bostich stál v uličce, v jedné ruce držel mikrofon a druhou měl založenou v bok. Nejdřív se tvářil zmateně. Několik desítek cestujících, kteří se otočili a pozorovali ho, viděli, jak chvíli bledne, rozšiřují se mu oči a otvírají ústa, než se vzpamatoval a pokusil se o dřívější naštvaný výraz. Znovu zdvihl mikrofon k ústům.

„Ne!“

Ken ve dveřích kokpitu znovu přikývl.

„Rudolphe? Ještě jednu otázku. Jsou vaše odpovědi tak pravdivé, jako ta, kterou jste dal connecticutskému soudci, když se vás ptal, jestli jste telefonoval detektivu Matsonovi?“

Tentokrát si dal Bostich s odpovědí trochu na čas.

Kenovi se zdálo, že na Bostichově čele vidí kapičky potu. Znovu se ohlédl přes rameno. Kat ho napjatě sledovala.

„Dobře, přátelé, Rudolph Bostich tvrdí, že třikrát odpověděl pravdivě, stejně, jako tehdy odpověděl connecticutskému soudci. V tom případě, Rudolphe, můžete mi vysvětlit, proč jsem ve vašem počítači našel více než padesát fotografií stažených z internetu, které jste zjevně koupil? Ochránil jste je heslem, o kterém jste před chvílí prohlásil, že je neznáte, 97883PSY. Můžete mi tedy říct, proč jste tímtéž heslem ochránil některé právní dokumenty, na nichž je uvedené vaše jméno? Jediný logický závěr – ve skutečnosti jediný možný závěrje ten, že heslo, o kterém jste údajně nikdy neslyšel, je ve skutečnosti heslo, které znáte velice dobře nazpaměť. Přátelé, pro ty z vás, kteří nepoužívají počítače, heslo je řada číselných a písmenných znaků, které se uživatel naučí nazpaměť. Když potom v počítači hledá něco, co oním heslem ochránil, musí je zadat, aby soubor otevřel. Lidé používají hesla v těch případech, kdy nechtějí, aby si někdo prohlížel jejich soubory.“

Při Kenových slovech Bostich vrávoravě couvl a opřel se o zadní přepážku.

„Vidíte, a já jsem to heslo zjistil a podíval se na tři jeho fotografické soubory, které si Rudolph Bostich ochránil svým osobním heslem. Na to, co uvidím, jsem nebyl připravený. Všechno to byly barevné fotografie. Na všech třech byli různí dospělí muži v nepopsatelných sexuálních polohách s jednou nahou devítinebo desetiletou holčičkou.“

V letadle to zahučelo, cestující se ohlédli, aby se podívali na Bostiche, který v šoku vrtěl hlavou.

„Přátelé, pouhé držení tvrdého dětského porna je federálním zločinem.“

Ken se odmlčel a nechal svá slova působit. Skousl si ret a snažil se, aby se mu do hlasu nevloudily emoce.

„Závěr je následující. Slyšeli jste, jak Rudolph Bostich řekl, že na mé otázky odpověděl stejněpravdivě, jako odpověděl v Connecticutu, a vy už teď víte, že mi na všechny tři otázky odpověděl lživě. Pan Bostich má plný počítač zakázané dětské pornografie. Nejenže znal heslo, kterým je chráněna, ale je to jeho osobní heslo. A nejenže ty obscénnosti schvaluje, ale on je i podporuje. A teď, přátelé, si položte otázku, kdo spíš lhal o tom telefonickém hovoru – Bostich, nebo ten detektiv? A kdo tím zavinil, že vraha mé dcery pustili na svobodu?“

Ken pustil tlačítko mikrofonu, ale neočekával, že se okamžitě ozve Bostichův rozzuřený hlas.

„Vy odporný zločinče! Jak se opovažujete vymyslet si tu tak pobuřující příběh‘? Lidi, to vůbec není pravda! On lže! Jestli mám v počítači něco, co by tam být nemělo, vložil to tam on nebo někdo jiný! Já bych nikdy“

Ken stiskl tlačítko na svém mikrofonu a přerušil ho.

„Něco vám řeknu, přátelé. Postoupíme o krok dál. Annette? Vezměte tomu milovníkovi dětské pornografie mikrofon a usaďte ho zpátky na jeho sedadlo. Já se teď vrátím do pilotní kabiny a předám mikrofon agentce FBI Bronskyové, která byla svědkem mé exkurze v Bostichověpočítači, přestože se hledání v něm nezúčastnila, protože neměla povolení. Agentko Bronskyová? Řekněte prosím cestujícím, zda jsem je informoval pravdivě.“

Kat se na něj naprosto zmateně podívala, ale Ken ji gestikulací vybízel k odpovědi, takže stiskla tlačítko a přiložila si mikrofon k ústům.

‚Jmenuju se Katherine Bronskyová, jak vám řekl kapitán Wolfe. Jsem agentka FBI. Není mým úkolem vystupovat jako jeho advokátka, ale pokudje pro vás prospěšné to vědět, ano, to co říká… to co vám kapitán Wolfe řekl o hledání v počítači Rudolpha Bostichejeho hledání, ne mém – bylo naprosto přesné. Na počítači je jméno pana Bostiche, takže věřím tomu, že je jeho. Viděla jsem také, jak kapitán Wolfe našel to heslo a jeho pomocí otevřel nejen ty fotografické soubory, ale i normální soubory, což znamená, že ty pornografické soubory se tam neocitly náhodně. Viděla jsem také něco, čeho si kapitán Wolfe možná nevšiml – datum a čas, kdy byly tyhle heslem chráněné soubory naposled otevřeny, a to bylo dneska ráno, v době bezprostředně před tím, než jsme nastoupili do letadla v Colorado Springs. To mi připadá jako dostatečný důkaz a na základě toho, co jsem viděla, zahájí FBI okamžitě trestní vyšetřování pana Bostiche s cílem zjistit, proč vlastní tyto materiály.“

Kat se na okamžik odmlčela.

Ještě… ještě jednu věc. Nevěřili byste tomu, jak je tahle… tahle špína odporná, jak se vám z ní dělá špatně. Šlo o malou holčičku, a těch fotografií, které jsem neviděla, tam bylo ještě mnoho.“

DVACET PĚT

Ft. Collins, Colorado, 15:40 h

Stanoviště jedna. Nikdo, opakuji nikdo se ani nehne, dokud nedám povel.“

Policejní náčelník Ft. Collins Greg Villias odložil mikrofon a znovu zdvihl k očím polní dalekohled a zahleděl se na vchod důvěrně známého obchodního domu K-mart. Někde uvnitř byl tlustý povaleč a pedofil Bradley Lumin, na Východním pobřeží dvakrát trestaný ztroskotanec, který se náhle vyšvihl na první místo seznamu nejhledanějších osob FBI. Jeden Villiasův policista, který měl zrovna volno, nahlásil, že Lumina viděl nakupovat ponožky.

Villias se podíval na prázdné sedadlo spolujezdce svého neoznačeného policejního vozu, aby se ujistil, že tam leží zatykač – směšně rutinní příkaz k uvěznění za nepřítomnost při projednávání několika dopravních přestupků v Connecticutu.

Znovu zdvihl dalekohled a opřel si loket o volant, aby si stabilizoval výhled.

Jeho policisté byli vzrušení, a to mohlo znamenat chybu. Lumin zřejmě nebyl ozbrojený a nějaké nebezpečí představoval jen pro malé děti, ale nemohli nic riskovat. Zatknout ho v obchodě plném lidí nebylo zrovna nejbezpečnější.

Z obchodu vyšli další dva lidé – velice mladá žena, která dačila kočárek s dvěma dětmi, následovaná manželem, který dačil nákupní vozík.

„Volám stanoviště jedna, tady je čtyřka. Subjekt platí u pokladny.“

Villias odložil dalekohled a sáhl po mikrofonu.

„Přesuňte se na pozice, pouze vy v civilních šatech. Čtyřko, ty a šestka zůstanete vzadu.“

„Rozumím.“

Nastartoval auto, zařadil rychlost a pomalu se rozjel ke vchodu.

V ruce balancoval s mikrofonem. Automatické dveře se otevřely a za nimi se objevil zanedbaný muž.

„Teď!“ rozkázal a v duchu se pokáral za svůj vzrušený tón.

Zleva se přiloudal mladík v modrých džínách, zprava muž v obleku. Za Luminem se objevila policistka s nákupní taškou. Nenápadně obklopili korpulentního muže. Policista v džínách mu s úsměvem něco řekl, zatímco druhý policista mu přiložil k hlavě služební revolver a policistka vzadu si připravila pouta.

„Pan Lumin?“

„Co je?“

„Pane, jsem policista Wallace od místní policie a zatýkám vás na základě zatykače vydaného státem Connecticut. Máte právo nevypovídat…“

Villias viděl, jak Lumin při čtení jeho práv a nasazování pout nejistě pomrkává.

Policejní náčelník změnil frekvenci.

„Dispečinku, oznamte federálům, že ho máme. Nekladl žádný odpor.“

Na palubě Lockheedu C-130 Sage 44 letectva Národní gardy, 15:40 h

Velitel Sage 44 stočil svůj velký čtyřmotorový letoun k západu a nespouštěl oči z civilního Boeingu 737 pod sebou, který stál na východním konci jediné ranveje tellurideského letiště. Mužský hlas ve sluchátkách ho přiměl podívat se doprava na sklápěcí sedátko za středním panelem, kam se právě vrátil agent FBI a zapínal si pás. Velitel letadla, major, si odtáhl sluchátko od pravého ucha a naklonil se k agentovi.

„Přeslechl jsem, co jste říkal.“

„Ptal jsem se, jestli se nám znovu neozvala.“

Major zavrtěl hlavou. „Stále máme jen to její první hlášení na nouzové frekvenci, abychom se drželi stranou a nepřistávali.“

Agent si skousl ret a natáhl hlavu, aby se podíval z levého okna. Pak se naklonil k majorovu uchu, aby přehlušil rachot silných turbovrtulových motorů.

„Mluvil jsem s Washingtonem. Máme co nejrychleji přistát a zabránit té sedm set třicet sedmičce ve vzletu. Ta dáma dole je naše agentka, ale drží ji jako rukojmí, takže velení už rozhodlo nedat na její doporučení. Když máte u hlavy pistoli, co asi řeknete, ne?“

Major ustaraně sklonil hlavu.

„Při rychlosti větru pod deset uzlů a při tak vysoké tlakové výšce je velice řídký vzduch, a to vyžaduje delší ranvej pro přistání a zastavení než na úrovni hladiny moře. Proto bych raději počkal, až sroluje z té ranveje, než bych se pokusil tam přistát. On stojí na východním konci a já bych přistával ze západu, proti němu. Zřejmě bychom stačili v klidu zastavit, ale kdyby při dojezdu došlo k nějakému problému, mohli bychom do něj narazit.“

„A co kdybychom přistáli nad ním z východu? Přiletěli bychom zpoza něj, přeletěli ho a sedli si až za ním.“

Pilot se znovu podíval na tellurideské letiště, které teď ubíhalo pod levým křídlem.

„Jen v nejkrajnějším případě, pane. Bylo by bezpečnější přistát od západu, protože jinak bych musel nalétnout sto stop nad koncem letiště, abych měl jistotu, že do něj nenarazím, a to znamená, že bych si sedal poměrně daleko.“

„Teď se budete držet na jihu, viďte?“

Major přikývl. Instrukce agentky FBI z uneseného boeingu byly jasné. „Jsme natočeni nosem k severu,“ řekla. „Když se budete držet jižně od letiště a dost vysoko, kapitán vás neuvidí.“

Zatím měla pravdu. Boeing se nepohnul.

Major se znovu natočil k agentovi. „A co vlastně tam dole chcete dělat? Prostřílet mu pneumatiky?“

Agent zavrtěl hlavou. Ještě nevím. Je to dost ošemetné. Jen se tam musíme co nejrychleji dostat. Mohl byste se přiblížit?“

Major vzdychl a rozhlédl se. „Připravím se na přiblížení ze západu. Provedeme bojové přistání na prvních sto stopách západního konce ranveje a co nejrychleji zastavíme. Všichni se musí pořádně připoutat. Bude to razantní manévr.“

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, oblastní letiště Telluride, 15:40 h

Když Kat ukončila hlášení do palubního rozhlasu, Ken dal mikrofon na místo. Chvíli jen mlčky seděli; Ken přemýšlel o smyslu toho, co našli v Bostichově počítači, Kat zase o tom, kdy a kde se objeví C-130. Ať už se jí to líbí nebo ne, Washington se zřejmě rozhodl ignorovat její prosby, aby se drželi stranou. C-130 se bez ohledu na riziko pokusí přistát a Kenova reakce bude nebezpečně nepředvídatelná.

Zvonění interního telefonu je překvapilo oba.

Ken okamžitě popadl sluchátko.

„Tady je Annette, Kene. Jsem ještě celá zkoprnělá, takže nevím, jestli budu mluvit srozumitelně, ale měla bych prosbu.“

Jistě, Annette.“

„Před nějakým časem jsi zapnul telefony a všem jsi řekl, aby volali, kam chtějí, ale od chvíle, kdy jsme tu přistáli, telefony u sedadel nefungují. Asi bych ti to neměla říkat, já nevím… jsem tak děsně zmatená… ale zřejmě chceš, aby všichni věděli, co se děje…“

„K věci, Annette, prosím.“

„Mezi cestujícími je korespondent CNN, který je na infarkt, protože si myslí, že má reportáž století, jenže já jsem jim před několika hodinami sebrala mobilní telefony a ty u sedadel jsou mimo provoz a on říká, že ho vyhodí, pořád dokola. Jestli chceš, aby vysílal, vrať mi jeden dva mobily. Signál tady v Telluride funguje.“

Ken si promnul spánek a na okamžik zavřel oči. „Já vím. Už jsme z jednoho volali. Tak dobře, Annette. Přijď sem. Čtyřikrát zaklepej, ale nezapomeň, že kdyby někoho z cestujících napadlo mě zneškodnit, pořád držím tu spoušť.“

Když Annette vstoupila, Ken jí ukázal na tašku s mobilními telefony za svým sedadlem. „Vezmi si čtyři. Řekni tomu reportérovi, ať to odvysílá hezky nahlas a srozumitelně, a pokud by nám nevěřil ohledně těch fotografií, přivedu ho sem a ukážu mu je.“

Kat se ohlédla.

„Dobrý den,“ řekla Annette. „Já jsem – nebo aspoň jsem byla – vedoucí palubní průvodčí Annette Baxterová.“

„Pořád jsi vedoucí palubní průvodčí, Annette,“ řekl Ken a v jeho hlase bylo slyšet únavu.

Kat natáhla pravou ruku. „Katherine Bronskyová. Letenku nemám.“

Annette potřásla Kat rukou a sklonila se, aby si vzala z tašky čtyři mobilní telefony. Když se postavila, tvářila se hluboce znepokojeně. Ken, který ji sledoval, byl přesvědčený, že kvůli němu.

Odvrátil pohled. Já vím, Annette, já vím,“ řekl tiše. „Neexistuje způsob, jak bych se mohl přiměřeně omluvit“

„Ne!“ přerušila ho ostře. „Tohle jsem neměla na mysli. To… ty fotografie. Tos myslel vážně? Jde vážně o tvrdou dětskou pornografii?“

Ken i Kat současně přikývli a Ken zdvihl obočí.

„Proč?“

Annette vzdychla a na okamžik se zahleděla do stropu. „Připadám si špinavá, Kene, připadám si špinavá, protože jsem seděla vedle Bostiche.“ Zavřela oči a zachvěla se. „Když jsi nám řekl, abychom si sedli, Kene, tak se mě dotkl. Stáhl mě do sedadla. Teď když vím, jak je slizký, naskakuje mi husí kůže.“

Kat souhlasně přikývla.

Ken se zhluboka nadechl. „Víš, čemu nerozumím? Tomu, že Rudolph Bostich má dceru Annie, která je sice dospělá, ale on přece musí mít nějaké vzpomínky z doby, kdy jí bylo deset nebo jedenáct, musí si ji pamatovat jako malou holčičku. Jak by proboha mohl otec s takovými vzpomínkami tolerovat, neřkuli vlastnit takové fotografie, jaké jsme našli?“

Kat náhle vydechla a sáhla po mobilním telefonu, který Ken připojil k intercomu.

„Co je?“ zeptal se Ken.

Začala rychle vyťukávat nějaké číslo, ale pak se zarazila a podívala se na Kena a pak na Annette.

„Zůstala jsem tu nečinně sedět, zatímco jsem měla hlásit, co jsme našli – co jste našel, Kene,“ opravila se, „ostatním agentům, kteří můžou začít klást ty správné otázky.“

„Myslíte začít okamžitě vyšetřovat vlastnictví té špíny?“ zeptal se Ken.

„Ano. Mě ovšem nejvíc znepokojuje ta neskutečná shoda okolností.“ Položila si telefon na klín, aniž dokončila volbu čísla. „Vám, Kene, to jen potvrzuje, že Bostich je lhář. Ale možná vám uniká skutečnost, že se tu najednou objevilo neuvěřitelné spojení mezi Bostichem a Luminem, o kterém zatím nikdo neměl ani tušení.“

„Co tím myslíte?“

Annette stála ve dveřích a mlčky poslouchala.

„Víme, že Lumin je pedofil s dlouhým trestním rejstříkem,“ řekla se vzrůstajícím vzrušením. „Pedofdové přirozeně zneužívají, obtěžují a využívají děti a často se podílejí na tvorbě a prodeji dětské pornografie. Až dodneška jsme věděli o jediném spojovacím článku mezi Luminem a Bostichem, a to byl telefonát tomu detektivovi, že Bradley Lumin je vrah.“ Několik vteřin se mlčky dívala na Kena.’A ano, Kene, já skutečně věřím, že Bostich v téhle věci lže.“

„Díky.“

Kat místo odpovědi sklonila hlavu a pokračovala. „Všichni se domnívají, že prokurátor Spojených států Bostich mohl získat informace o Luminovi jen díky své práci. Bostich by přece nemohl být osobně napojený na odporné podsvětí, kde se kšeftuje s dětskou pornografií, ne?“

Jistě,“ přitakala Annette. „Moje první reakce taky byla, že se jedná o příjemného, bezúhonného, celostátně uznávaného státního zástupce.“

Jinými slovy,“ pokračovala Kat, „jsme všichni předpokládali, že nějaký špinavý udavač, nějaký lump z programu na ochranu svědků, někdo, s kým se Bostich mohl sejít pouze profesionálně, mu našeptal do ucha onu šokující informaci o Luminovi, kterou pak Bostich telefonicky sdělil tomu detektivovi. Tomu bych rozuměla. Naopak vůbec nerozumím tomu, proč se tuhle skutečnost snaží později skrývat, zvlášť když vidí, že to zničí žalobu proti Luminovi. Prokurátoři žijí pro příležitost někoho usvědčit, ne zprostit viny. Nicméně pokud je tu osobní zájem, nějaké osobní propojení s tím odporným pornografickým podsvětím, pak se dá pochopit, že Bostich nechtěl, aby mu soudce kladl otázky o tom, jak se dozvěděl, že Lumin je vrah, na které by musel odpovídat pod přísahou. Pokud odpřísáhl, že takový tip nikdy nedal, vyhnul se odpovědím na jeho zdroj. A při tom, co jste našel v jeho počítači, se tu náhle objevuje další propojení Bostichova světa se světem Luminovým.“

„To znamená,“ vyhrkl Ken, „že Bostich mohl znát Lumina proto, že kupoval dětskou pornografii?“

Kat zavrtěla hlavou. „Pochybuju, že by Bostich znal takového slizouna osobně, ale ta spojitost mezi nimi je v tom, že oba vlastnili dětskou pornografii.“

Ken si poposedl a vytáhl obočí. „Kat, možná nevíte, že našli taky… teď mluvím o connecticutské policii… fotografii…“ Odmlčel se, aby se vzpamatoval. Chvíli upíral pohled do země a snažil se znovu ovládnout svůj hlas. „Fotografii Melindy s Luminem, když ji znásilňoval. Tu fotografii chtěl zřejmě prodat lidem stejně úchylným, jako je on sám. Našli také podobné fotografie s jinými holčičkami, ale žádnou z nich neidentifikovali. To všechno je na seznamu věcí, které zabavili.“

Kat vzdychla. „Ne, tohle jsem nevěděla, ale jen to podporuje mou teorii. Lumin vlastnil, a možná i zajišťoval podobné odporné svinstvo, jaké jsme našli v Bostichově počítači. Jejich cesty se možná někde protínají, na nějakém místě, v nějakém pokoutním obchodě, na webové stránce, na e-mailové adrese… prostě někde. Možná je dokonce spojuje společný známý.“

Annette ve dveřích přešlápla, ale nespouštěla oči z Kat. „Chcete říct, že když má Bostich s Luminem společnou zálibu v téhle špíně, byť se osobně neznají, mohl se Bostich dozvědět o Luminovi od nějakého dalšího člověka, který se angažuje v dětské pornografii? Dejme tomu, že se tajně pohyboval v těchhle kruzích, kde mu někdo řekl – ‚Ty, Rudy, tu vraždu spáchal jeden z mých zákazníků‘, nebo mu nedejbůh někdo nabídl fotografii dcery kapitána Wolfea, on ji poznal a dostal se na stopu Luminovi?“

Kat vyhledala Annettin pohled. „Samozřejmě, Annette. To je ve skutečnosti velice dobrá teorie. Vidíte, jak se takovým spojením dá snadno vysvětlit, proč Bostich raději pohřbil obžalobu z vraždy, než aby přiznal, kde tu informaci o vrahovi získal.“

Ken se otočil k čelnímu sklu, spíše aby ukryl svou reakci, než aby se podíval, co se děje venku, ale náhlý pohyb jeho hlavy doleva okamžitě upoutal Katinu pozornost. K závěrečnému přiblížení se tam stáčel obrovský šedý Lockheed C-130, aby nalétl na opačný konec ranveje, na které stáli.

„Kristepane,“ vykřikl Ken, sáhl po páce parkovací brzdy na středním panelu a přidal plyn.

‚Annette? Radši si sedni a něčeho se chyť. Já s tím letadlem trochu pohnu.“ Sáhl nahoru a zapnul signalizaci pásů.

„Odstartujeme?“

„Ne, jen trochu popojedem.“

Annette přikývla, vyšla z pilotní kabiny a chopila se mikrofonu palubního rozhlasu.

„Tady je Annette, přátelé. Kapitán přemísťuje letadlo, nechystá se vzlétnout. Přesto vás prosím, abyste se připoutali.“

DVACET ŠEST

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, oblastní letiště Telluride, 15:45 h

Kat Bronskyová sledovala stroj C-130 se specializovanou jednotkou FBI pro záchranu rukojmích, jak se stáčí směrem k jediné tellurideské ranveji. Dlouhá rovná křídla silného turbovrtulového letadla se náhle zablýskla v odpoledním slunci.

„Kene, co budete dělat?“ zeptala se Kat s očima upřenýma na přibližující se letadlo, které dotáčelo posledních pětadvacet stupňů.

„Nepustím je na ranvej, Kat,“ odpověděl Ken Wolfe tiše, pravou rukou sdačil obě páky dopředu a boeing se dal do pohybu.

Motory se rozeřvaly a stroj začal zrychlovat a naklánět se doleva, jak ho Ken srovnával s ranveji. Přitom zapnul přistávací svěda.

C-130 srovnala křídla. Nalétávala na ranvej přímo proti nim, asi tak míli od vzletového konce.

„Hlaste mi rychlost, Kat,“ přikázal jí Ken a ona se okamžitě podívala na rychloměr a začala hlásit ještě dřív, než si uvědomila, že nezasvěcenec by nemusel vědět, co po něm pilot vlastně chce.

„Čtyřicet pět uzlů, padesát, šedesát, sedmdesát uzlů, osmdesát uzlů, Kene,“ odříkávala. Při nahlášení osmdesáti uzlů náhle vrátil páky do původní polohy a nechal letadlo pojíždět po ranveji, jejíž střední část se rychle blížila.

Do očí jim teď zářila oslnivá přistávací světla C-130 a velký čtyřmotorový turbovrtulový stroj se řítil k závěrečné části přiblížení, asi půl míle daleko.

Ken šlápnutím na brzdový pedál vysunul aerodynamickou brzdu a zapnul obraceč tahu a boeing zpomalil, jak se blížil ke středu rozjezdové dráhy.

C-130 se stále řítila proti nim. Obě letadla se k sobě blížila souhrnnou rychlostí přes dvě stě dvacet mil za hodinu a boeing blokoval celou ranvej kromě prvních tří tisíc pěti set stop.

„Vzdej to, sakra,“ zahuhlal Ken s očima upřenýma na blížící se letadlo.

„Stihne přistát a zastavit ještě před námi?“ zeptala se Kat.

„V téhle nadmořské výšce těžko. Potřebuje delší část ranveje. Níž by to možná zvládl.“

„Co když se o to pokusí? Stihnul byste mu uhnout?“

Kat viděla vpravo pojezdovou dráhu směřující k terminálu, která jí připadala jako příhodná úniková cesta, ale Ken jen zavrtěl hlavou. C-130 právě přeletěla práh západního konce ranveje a dál se snášela k betonovému povrchu.

„To se mi jen zdá!“ vykřikl Ken. „On se o to pokusí! Zkouší, kdo má pevnější nervy.“

Na palubě gulfstreamu N5LL, oblastní letiště Telluride, 15:45 h

Dane zavolal Billu Northovi, aby přišel dopředu, přesně v okamžiku, kdy bylo zřejmé, že se C-130 pokusí přistát. Když Bill vešel do kokpitu, boeing se začal pohybovat po ranveji opačným směrem.

„Co se děje, Dane?“

„Vypadá to na nebezpečnou hru. Wolfe se zřejmě chystá zablokovat ranvej.“

„On se nepokusí vzlétnout?“

Dane zavrtěl hlavou. „Bože, doufám, že ne.“

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, oblastní letiště Telluride, 15:47 h

„Kene, oni vás nechtějí zneškodnit, vážně. Uvolněte jim dráhu. Nechte je přistát.“

„Nikdy! Vás už neposlouchají Kat, copak si nevzpomínáte? To je škoda. Chystají se na nás zaútočit.“

C-130 už byla necelé tři tisíce stop od nich. „Nebude chtít ohrozit cestující, Kene.“

„Už je ohrožuje!“ řekl, přidal plyn a uvolnil brzdu.

Světla velkého Lockheedu C-130 se před nimi zvětšovala. Stroj ještě neměl kola podvozku na zemi. Blížící se zářivá svěda náhle zastřel dým ze všech čtyř turbovrtulových motorů, jak velitel letadla přidal plyn a přitáhl berany, aby stroj opět zdvihl.

Kat ani nedýchala. Nadechla se, až když viděla, že C-130 začíná stoupat směrem k Telluride. Asi po půl míli se začala ostře otáčet zpět k údolí na západě.

„Co teď, Kene?“

„Měla jste volat,“ řekl, „tak prosím zavolejte. Já prostě budu pojíždět, abych jim zabránil v přistání.“ S očima stále přilepenýma na otáčející C-130 zdvihla mobilní telefon a přemítala, komu má zavolat. Frankovi sice případ vzali, ale asi by jí mohl pomoct. Jenže kdyby zavolala do Washingtonu, třeba by se jí podařilo rozmluvit jim ten nesmyslný pokus o útok.

Číslo Frankova mobilu si dobře pamatovala. Navolila je a vděčně naslouchala, jak mobilní sítě hovor poslušně spojují.

Frank se ozval okamžitě. Vysvětlila mu situaci s C-130 a poprosila ho o intervenci u kolegů ve Washingtonu.

„Kat, tebe považují za vyřízenou a o můj názor nestojí. Zkoušel jsem to. Předpokládám, že mě poslouchá i kapitán.“

Koutkem oka viděla, jak Ken přikyvuje, i když se věnuje pojíždění po ranveji a sledování C-130.

„Poslouchá, Franku. Připojil tenhle telefon na palubní intercom, takže tě má ve sluchátkách. Franku, máš po ruce nějaké pero a kus papíru?“

„Samozřejmě, Kat.“

„Kde jsi?“

„Právě jsem se vrátil do naší kanceláře.“

„Máš neomezený přístup k normálním kanálům?“

Na druhém konci se ozvalo tiché odfrknutí. „Samozřejmě, Kat, já nejsem rukojmí, kterého by někdo hlídal. Jenom už v tom případě nejedu.“

„Už zase ano. Pozorně mě poslouchej. Potřebuju trochu tvůrčího telefonického a počítačového pátrání. Objevilo se nové spojení mezi Bostichem a Bradleym Luminem.“

Rychle mu popsala digitalizovanou pornografii nalezenou v Bostichově počítači, ujistila ho, že důkazní materiál nezničila, a řekla mu, že fotografie se do počítače dostaly nejspíš po telefonní lince.

Ježíši Kriste, tos mě dostala, Kat, a že mě už hned tak něco nepřekvapí.“

„Franku, když budu hledat informace, můžu bezpečně prohledat databázi toho počítače? Kdybych našla e-mailovou adresu nebo něco na webu, přes co bych se mohla dopátrat zdroje, mohl by to být klíč, ale nerada bych zničila přípustnost důkazu.“

Ken se na ni překvapeně podíval. „Vy jste odbornice přes počítače?“ zeptal se.

Přikývla. „Dokázala bych najít to heslo dokonce rychleji než vy, Kene. Jsem dobře vyškolená.“

V uchu se jí ozval Frankův hlas. Já tě neslyším, Kat. Mluv hlasitěji.“

Upravila šňůru, která spojovala telefon s palubním komunikačním systémem, znovu si přiložila telefon k uchu a opakovala otázku.

„Kat, jestli to, co teď najdeš, někam povede, myslím, že po právní stránce budeme krytí. S těmi fotografiemi jsi měla pravdu. Jenže teď když o nich víme, podobá se to nálezu části těla na zadním sedadle auta. Je to dostatečný důvod pro pokračování v pátrání. Ty fotografie, které kapitán našel, jsou dostatečným důvodem. Jdi za tím.“

„Výborně!“ zaradovala se.

„Co můžu dělat já tady?“ zeptal se.

„Otázka číslo jedna zní, jak spojit Lumina s Bostichem. Mohl bys prověřit jejich zázemí, rodiště, školy, vzdálenost jejich bydlišť, cokoliv tě napadne? Třeba Lumin Bostichovi sekal trávník nebo něco podobného. Třeba obchodovali s nějakou nezvyklou firmou a my bychom to vypátrali přes záznamy z jejich kreditek. Třeba to svinstvo, které kupují na webu, platí kreditkami. Udělej všechno, co tě napadne, a já zatím prohledám jeho databázi, jestli bych tam nenašla nějakou stopu.“

Jsi přesvědčená, že existuje přímé spojení?“

„Franku, to ty do mě pořád vdoukáš, že nahodilé shody okolností můžou stvořit realitu. Pokud je tohle shoda okolností, pak je to skvělé.“

„Rozumím. Kam se ti mám ozvat?“

Odkázala ho na číslo mobilu. „Kdyby to nešlo,“ dodala, „ozvu se ti za čtvrt hodiny.“

„Kat, protože poslouchá kapitán Wolfe, mohl by zvážit ukončení celé téhle akce a počkat, než to tu vyřídíme? Koneckonců, když najdeme to spojení, můžeme dokázat, že Bostich lhal, ať už podepíše přiznání nebo ne. Vždyť děláme přesně to, co požadoval, dokonce víc.“

Kenův hlas, který jim vstoupil do hovoru, Kat překvapil.

„Podívejte se Franku, neznám vaše příjmení. Tady je Ken Wolfe. Rád počkám, když mě zbavíte té zatracené C-130, která si tu chce sednout. Vím, že má na palubě nějaké komando, a já tu nehodlám trpět nějaké jejich lsti, zatímco budu čekat, až chytíte Lumina.“

Odpověď ze Salt Lake City byla rychlá. „Pokusím se, kapitáne, ale musíte těm lidem zajistit bezpečí a nesmíte nikomu ublížit, ani nedopatřením.“

„Já chci ublížit jedině Luminovi a Bostichovi,“ odpověděl Ken. „Ale připomeňte jim ve Washingtonu, že stačí jediný pohyb prstem, abych tohle letadlo vymazal ze světa. Ať na to ani na chvíli nezapomenou.“

Kat se podívala na přední řídící panel, ale nic z něj nevyčetia. Myslí jí vířily mety možností.

Ještě něco, Franku,“ řekla do telefonu. „Sežeň mi k telefonu toho detektiva z Connecticutu, Matsona. Řekni mu, co jsem zjistila. Uvidíme, jestli by nám nemohl pomoct někde něco spojit.“

„Provedu, Kat. Pokusím se odrazit to armádní letadlo. Nicméně kdyby to nešlo, ujisti kapitána, že pokud neudělá nějakou nepředloženost, nikdo na vás nezaútočí a nikdo se nebude snažit poškodit letadlo.“

„On tomu nevěří, Franku.“

Zavěsila a Ken ukončil pojíždění na východním konci ranveje.

„Kde je teď?“ zeptala se Kat?

Kenovy oči pátraly po vzdáleném obzoru. „Odletěl nad údolím na západ.“

„Výborně. Takže zřejmě bude chvíli pryč.“

„O tom pochybuju. Nejspíš hledá vhodné místo, aby se mohl otočit, aniž bych ho viděl.“

Sáhla za kapitánovo sedadlo pro Bostichův počítač, zatímco Ken natočil letadlo znovu nosem k západu.

„Zřejmě jsem ho odrazil, Kat, ale pokud má rozkaz tady přistát“

Zarazil se, naklonil se k čelnímu oknu a upřel oči někam za vzdálený konec ranveje. Kat sledovala jeho pohled. Něco se tam v dálce chvělo, hned nad trávou, velmi nezřetelně, ale určitě v pohybu. Náhle se nad okraj náhorní planiny zřetelně vyhoupla C-130.

„Krucinál!“ Kenova ruka vystřelila k pákám a stlačila je prudce dopředu, zatímco sto třicítka se snášela ke vzdálenému konci ranveje, tentokrát se zhasnutými přistávacími svědy.

„Odkud se vzal?“ zeptala se Kat.

„Prudce se otočil dole v údolí pod úrovní téhle ranveje a pak přelétl okraj, aby mě překvapil.“

Boeing nabral rychlost a Ken znovu sáhl nahoru a rozsvítil přistávací světla. Velký lockheed se k nim hřmotně blížil rychlostí sto čtyřicet mil za hodinu.

„Rychlost!“ požádal znovu Ken.

„Čtyřicet, padesát…“

„Hlaste osmdesát.“

„Dobře, jsme na šedesáti.“

Jestli přistane a přestaví ty vrtule na zpětný tah, tak jsme v sobě,“ zamrmlal si Ken pro sebe a stále zrychloval.

C-130 světélkovala v odpoledním slunci, její kola se blížila k povrchu ranveje, výkon motorů se snižoval, jak se pilot připravoval na dosednutí.

„Osmdesát uzlů!“ Podívala se na Kenovu pravou ruku v očekávání, že ubere plyn. Ken však sdačil páky ještě více dopředu a upíral oči na střední panel, aby kontroloval maximální tah.

„Devadesát uzlů, Kene, to je strašně rychle! Máme dost místa k zastavení?“

Ken neodpověděl.

C-130 se děsivě blížila, její kola se v oblaku dýmu z pneumatik dotkla ranveje a obrovský stroj se řítil přímo na ně.

„Sto uzlů! Kene, zastavte!“

Odtrhla pohled od rychloměru a podívala se na blížící se letadlo, jehož obrovské čtyřlistové vrtule se na pilotův povel zařízly do vzduchu a stroj se před rozjetým boeingem odlepil od země.

„Zvedl to! Zvedl to!“ vykřikla Kat s pohledem upřeným na břicho C-130, která se před nimi zdvihla jako váhavá velryba.

S pocitem beznaděje si však vzápětí uvědomila, že stále jedou na plný plyn.

Znovu se podívala na rychloměr.

Bože! Sto deset!

Konec ranveje už byl v dohledu, práh mnohem blíž, než si představovala.

„Kene, vždyť už je pryč. Co to děláte? Co to děláte?!“

„Při takhle vysoké rychlosti už nezastavíme, Kat,“ řekl klidně.

Rachot přelétající C-130 ji rozechvěl hrůzou. Očekávala, že jim utrhne ocas. Obrovský stroj vyplňoval celou oblohu. Nárazu se nedalo zabránit.

Jenže C-130 je velice rychle přelétla a k žádnému nárazu nedošlo.

Teď se k nim s hrozivou rychlostí blížil konec ranveje.

Kat se podívala na rychloměr.

„Sto dvacet pět uzlů. Jakou rychlost potřebujeme ke vzlétnutí?“

„Sto čtyřicet osm.“

Zbývalo méně než tisíc stop ranveje. Viděla červená světla označující její západní konec a travnatou plochu za nimi, která vyplňovala krátký úsek k útesu. Kdyby teď chtěl zastavit, spadnou dolů.

Čas se začal natahovat a rychlost jí teď připadala nepodstatná, jak jí myšlenky uháněly jako o závod.

„Sto třicet pět,“ uslyšela vlastní hlas.

Patnáct uzlů do vzletové rychlosti a poslední kousek betonu. Napadlo ji, jestli rozbijí červená svěda. Ken přitáhl berany a Kat ucítila, jak se její sloupek ručního řízení dotýká Bostichova počítače, který měla na klíně. Okamžitě ho odložila stranou.

Poslední kousek ranveje ve zlomku vteřiny zmizel a nos boeingu se na Kenův povel zdvihl, podlaha letadla se rychle nakláněla a berany jí tlačily na břicho, jak je Ken přitahoval. Vzdálený řev motorů jí připadal příliš slabý na to, aby je vytáhly z téhle bryndy.

Jsme za okrajem!

Někde za nimi se něco zatřáslo a Kat cítila, že náhle stoupají, ale nemohla se vzpamatovat z toho, že se podvozek odlepil od země na posledních několika stopách ranveje, dokud na ni Ken nevyštěkl povel.

„Zasunout podvozek! Kat, tím ovladačem s kroužkem na konci. Do polohy’zasunuto‘!“

Kat sáhla levou rukou po páce ovládání podvozku, odjistila ji a posunula do žádané polohy. Okamžitě uslyšela pracovat hydrauliku, která začala zasunovat podvozek. V čelním okně už bylo vidět jen oblohu a berany před ní se divoce roztřásly.

„Co to je?“ zeptala se zaskočeně.

„Výstraha na přetažení.“

Sdačil berany dopředu a srovnal nos letadla. Stočil se mírně doleva a letadlo přeletělo okraj stolové hory a nad úzkým údolím začínalo nabírat rychlost.

Vlevo bylo vidět dálnici, která se táhla podél další obrovské stolové hory, a kus před nimi strměl útes.

Berany stále rozechvíval výstražný systém přetažení a rychlost byla stále příliš nízká, než aby udržela let víc než několik stop nad rovným povrchem. Tento jev nazývaný přízemní efekt však zmizel za okrajem stolové hory.

Napůl letěli, napůl padali. Kat cítila, jak při propadám boeingu bledne; gravitace působící na cestující i posádku byla méně než poloviční.

Ken stáčel stroj míně doleva, aby se srovnal s dálnicí, která se vinula údolím k západu, a výšku vyměnil za rychlost, již letadlo postupně nabíralo.

Vibrace ustaly!

Berany se přestaly třást stejně náhle, jako začaly, protože elektronický systém výstrahy přetažení rozpoznal, že už znovu letí.

Stále však ještě sestupovali a dálnice v čelním okně se přibližovala.

Kat pociťovala neskutečný klid, i když se k ní stotisícilibrový stroj stále blížil při rychlosti sto padesáti mil v hodině.

Ken přizdvihl páku ovládání klapek k zarážce označené dva stupně. Stáčel se doprava a srovnával se s dálnicí, která byla nějakých sto stop pod nimi. Po pravé straně měli útes, po levé stolovou horu. Jejich vrcholky byly mnoho tisíc stop nad jejich letovou úrovní.

Bude sledovat dálnici a nabírat rychlost nad středem tohohle malého kaňonu.

Podívala se na rychloměr. Ručička ukazovala sto osmdesát a pomalu stoupala. Do pilotní kabiny doléhal jednotvárný řev motorů.

Na dálnici pod nimi byla auta a Kat si představila překvapení řidičů, když nad sebou ve výšce korun stromů uviděli obrovské letadlo, což byl výjev zároveň nesporný i absurdní.

Dvě stě uzlů!

Když Ken Wolfe srovnal letadlo a začal stoupat, znovu ucítila, jak ji gravitace dači do sedadla. Stěny stolových hor po obou stranách se začaly propadat a náhle zmizely, jak se boeing elegantně vyhoupl nad okolní terén. Jeho kapitán lehce přitáhl páky a nastavil motory na stoupání.

Kat provedla v duchu inventarizaci svých smyslů a zjistila, že jsou opotřebované, ale zotavují se. Srdce jí bušilo, prudce oddychovala, ale vzrůstající výška a vzdušná rychlost na ni působily jako tonikum. Když sledovala Kenovu ruku, jak nastavuje páku ovládání klapek do polohy pro vzlet, tělem se jí rozlila vlna úlevy.

Ken se na ni podíval. „Díky za pomoc. Vedla jste si dobře.“

„Snad ano, díky.“

„Vy už jste někdy letěla, viďte?“

V hlavě se jí spustil poplach.

„Párkrát už jsem byla v pilotní kabině. V letadlech FBI a tak. Někdy bych se to ráda naučila, ale pochybuju, že to zvládnu.“

Ken se podíval na obzor a pak se pozorně zahleděl na ni. Určitě pátral v její tváři po nějakém náznaku toho, že mu lže.

„Líbilo by se vám to,“ řekl nakonec a znovu se zahleděl na přístroje. Já vím, že mi to bude strašně chybět.“

Na chvíli se odmlčela a ujasňovala si priority. Ještě před třemi minutami si myslela, že zůstanou v Telluride. Najednou byli znovu ve vzduchu a ona zase stála před obrovskou záhadou, již musela – vzhledem ke krajně rozrušenému člověku, který chtěl nemožné hned – v minimálním čase vyřešit.

Kat nedokázala odolat otázce.

„Byl to jen pokus, Kene?“

Zatvářil se zmateně. „Co?“

„Říkal jste, že vám ohledně vzlétnutí můžu věřit, ale málem jsme havarovali.“

Odmítavě zavrtěl hlavou. „Ale kdepak. Proběhlo to přesně tak, jak jsem očekával. Zdvihnout to pár stop nad ranvej, zatáhnout podvozek, sletět z útesu a zrychlit. Vyšlo to dokonale. Jen jsem nebyl připravený na to, že to přijde tak brzy.“

‚A co máte v plánu teď?“

„Základní rovnice zůstává, Kat, navzdory tomu, co jsme našli v Bostichově počítači. Lumin musí být zatčen, velká porota ho musí obvinit a Bostich se musí přiznat ke lži, nebo se mu ta lež musí dokázat, aby mohlo dojít k procesu.“

„Už jsme v polovině cesty, Kene.“

Unaveně se na ni podíval, v očích smutné odhodlání.

„Pro člověka, kterému už nezbývá moc času, je polovina málo, Kat.“

Hlasitě a dlouze vzdychla. „Po tom, co jste našel, je Bostich politická mrtvola a Lumina zatknou každou chvíli. Už není důvod tenhle únos protahovat. Přistaňte a pusťte ty lidi. Dobře víte, že trest za to, co jste udělal, bude přísný, ale když to teď ukončíte a nikomu se nic nestane, máte naději.“

Pomalu zavrtěl hlavou.

‚Já žádnou naději nemám, Kat. Tu jsem ztratil už dávno.“

„To nemůžete vědět!“

„Kat, pro mě to tímhle končí.“

Zatvářila se znechuceně. „Nechte si těch odevzdaných řečí, že pro vás život skončil. Řádný soudní proces trvá dlouho a stát se může leccos. Musíte počkat a uvidíte.“

„Nemám v úmyslu čekat.“

„Co jiného vám zbývá než počkat, jak to dopadne?“

„Kat, vy musíte něco pochopit,“ odpověděl a na chvíli upřel oči na střední panel. Pak vyhledal její pohled. „Kat, tu pistoli jsem tomu policistovi nevzal proto, abych zastřelil Bostiche.“

DVACET SEDM

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 15:52 h

Když bylo zřejmé, že zůstanou ve vzduchu a do ničeho nenarazí, Annette Baxterová opustila přední sklápěcí sedátko, aby se podívala na své vyděšené cestující.

Viděla, že Kevin s Bev dělají vzadu totéž, ale vyhýbají se zadní řadě, kde zamračeně seděl Rudy Bostich.

Louise Richardsonová, která teď byla v první třídě sama, zamávala na Annette svým poznámkovým blokem.

„Snažím se dělat něco užitečného. Všechno si tu zaznamenávám.“ Annette se na ni usmála avtu chvíli se ozval palubní rozhlas.

„Přátelé, tady je znovu Ken Wolfe. Neměl jsem v úmyslu odletět z Telluride, alespoň prozatím. Nicjiného mi však nezbylo. Ten řev, který jste slyšeli nad námi, když jsme pojížděli, bylo armádní letadlo, které se pokusilo pňstáts týmem na mě vyslaných federálních agentů. Musel jsem vzlétnout, protože tahle akce ještě neskončila a nechtěl jsem vás – ani sebe – vystavovat možným taktikám útočného komanda. Takže… kam letíme? Odpověď zní: Nevím. Čekám na oznámení vlády, že vrah mé dcery je ve vazbě a že velká porota vznesla federální obvinění. K obojímu by mělo vbrzku dojít. Poslední položka záleží na tom milovníkovi dětského porna tam vzadu, Bostichovi. Abych mohl akci ukončit, potřebuju jeho přiznání. Takže jestli by někdo z vás rád něco řekl muži, který si kupuje fotografie zneužívaných malých dětí, poslužte si, prosím. Čím dříve Bostich přizná, že lhal, tím dříve s tímhle letadlem bezpečně přistanu a pustím vás. Abych nezapomněl, teď, když jsme trochu nabrali výšku, telefony budou zase fungovat, takže je prosím zcela volněpoužívejte.“

Annette se dívala dozadu do kabiny, když ji za rukáv zatahala Elvira Gatesová. Vedoucí skupiny lidí, kteří se chtěli zbavit strachu z létání, měla v očích výraz chmurného odhodlání.

Jak jste na tom, Elviro?“ zeptala se jí.

„Přijde na to,“ odpověděla Elvira.

„Na co?“

Elvira otázku pominula a upřela oči na Annette.

„Musím se vás na něco zeptat, má drahá, a potřebuju pravdivou odpověď.“

Annette si vedle ní klekla. Jistě.“

„Říká nám váš kapitán pravdu o své dceři?“

„Ano, myslím, že říká.“

Elvira Gatesová se ohlédla do zadní části letadla. Jsem si dobře vědoma, že to, co dělá, je zločinné, ale když už jsme vydrželi tak dlouho..

„Co to povídáte, Elviro?“

„Naše skupina mezi sebou hlasovala. Všichni kromě jednoho chceme zůstat jako rukojmí, dokud se pan Bostich nepřizná k tomu, co udělal.“

Annette se chystala odpovědět, když ji o několik řad vzadu upoutala nějaká horlivá činnost.

Policejní detektiv v důchodu Mike Clark, který nedávno mluvil s Kenem Wolfem, vstal ze svého místa a rozčileně mířil dozadu.

Annette se postavila a nevěděla, co má dělat. Clark se protáhl kolem Kevina a rychle mířil k Rudymu Bostichovi. Annette se vydala za ním.

I z rozestupu deseti řad slyšela Clarkův vzteklý hlas.

„Bostichi, vy ubohej parchante, vy nás tu držíte jako rukojmí, a přitom jste podle všech důkazů úplně jasně vinnej!“

Bostichova odpověď byla rozmrzelá a téměř neslyšná. „Nepřiznám se k něčemu, co jsem neudělal.“

„Tak nás tu všechny zabijete.“

„Kdo sakra jste?“ zavrčel Bostich.

„Kdo sakra jsem? Jsem bývalý detektiv Mike Clark. A vy, vy parchante, jste jasnej lhář a všichni v tomhle letadle to vědí. Ale já vás zcela náhodou znám, Bostichi. V Connecticutu jste očernil mýho dobrýho přítele Rogera Matsona. Je to nejčestnější a nejrovnější chlap, jakýho znám. To už je dostatečnej důvod vám nevěřit, a teď se ještě navíc dozvídáme od FBI, že jedete v dětský pornografii. Panebože•!“

Clark měl zaťaté pěsti a musel se hodně krotit. „Udělals to, ty prasáku, a přiznáš se k tomu.“

„Žádné takové věci jsem v počítači neměl. Jde o nějaký kapitánův amatérský pokus vynutit ze mě falešné přiznání, ale to mu nevyjde.“

„A co ta agentka FBI tady, Bostichi? Taje s ním tajně dohodnutá?“

Bostich pokrčil rameny. Je to rukojmí. Zřejmě ji výhrůžkami přinutil, aby to řekla taky. Jestli je v tom počítači něco, co tam nepatří, tak to tam vložil Wolfe.“

„Jasně, pane prokurátore, jako bych slyšel výmluvy všech těch prodejců drog, který jsem kdy potkal.“ Zdvihl hlas do posměšného falsetta. Rozinku, chcete říct, že jste v mém sklepě našli tři sta liber cracku a laboratoř na výrobu metamfetaminu? To je šok! To není moje, pane. Vůbec netuším, kde se to tam vzalo. Přesně takhle, Bostichi. Zkuste to znovu.“

Bostich si pohrdavě odfrkl. Jestli ten šílenec vepředu skutečně něco našel, tak to musely být pozůstatky souborů, které tam kdysi byly, ale byly vymazány ještě předtím, než jsem počítač koupil. A kdo vůbec jste, strážník z nějakého Balíkova? Chystáte se mě zmlátit, když se nepřiznám, šerife Earpe? Zalezte zpátky pod kámen. Ten zločinec v kokpitu s vámi prostě manipuluje, a vy jste příliš hloupý na to, abyste to poznal.“

Detektivova svalnatá ruka bez varování vystřelila a popadla Bostiche za límec. Přetáhla ho přes dvě sedadla a přitiskla ke stěně za poslední řadou. Annette ho chtěla zarazit, ale pak si to rozmyslela a sledovala, jak se velký muž sklání až k Bostichovi a mluví na něj hrdelním hlasem.

„Poslouchej mě, hajzle. Mluvíš s detektivem Mikem Clarkem z policie v Providence, osmatřicet let v činný službě, teď už ve výslužbě. Rozhodně nemám v úmyslu stát se obětí tvý blbosti. Znám týpky jako ty, Bostichi. Slizkej, kluzkej nadutej parchant, kterej si myslí, že je lepší než my. Kapitán Wolfe nepochybně páchá celou řadu zločinů, ale určitě se ti dostal na kobylku. To ty nás tu držíš, a to teď skončí.“

Obrovskou rukou, kterou držel Bostiche za límec, si ho přitáhl a znovu ho přirazil na přepážku.

‚Až příště otevřeš tu svou arogantní držku, Bostichi, tak se koukej přiznat, že jsi shodil mýho kamaráda Matsona a u toho slyšení jsi lhal.“

„Nebo… co?“ vypravil ze sebe ztěžka Bostich.

Detektiv ve výslužbě se rozhlédl kolem sebe s vědomím, že se za ním shromáždilo několik dalších cestujících. Stálo tam nejméně šest lidí a jeden muž s divokým výrazem už měl připravenou odpověď.

„Vyhodíme toho hajzla ze dveří. Nechci dýchat stejný vzduch s někým, kdo má zálibu v dětském pornu.“

Ostatní mu horlivě přizvukovali a další dva cestující, muž se ženou, se postavili v nedaleké řadě a souhlasně přikyvovali. Do Bostichových očí se vkrádalo zděšení.

„To není tak špatný nápad,“ přidal se další cestující se smrtelně vážným výrazem ve tváři.

Clark sledoval Bostichovu reakci.

„Ale, ale, ale, že ty se bojíš vejšek, co, prokurátore?“

Bostich se levou rukou úporně držel opěradla svého sedadla, zatímco pravou se marně snažil zbavit se Clarkova sevření; pro svalnatého detektiva však nebyl soupeřem.

Mike Clark pohrdlivě odstrčil Bostiche zpět na sedadlo k oknu; ten si bolestivě narazil bok o opěrku.

„Zajdu teď dopředu požádat kapitána Wolfea, aby ten nápad zvážil. Pokud by ses nepřiznal, snížil by tlak a já bych tě hodil přes palubu.“ Rozhlédl se kolem sebe, jako by odhadoval vzdálenost k nejbližším dveřím, a pak se škodolibě usmál na naprosto vyděšeného Bostiche. „A věř mi, že přesně vím, který ty dveře otevřít.“

„Nebuďte směšný,“ vykoktal Bostich. „To… nemůžete! To byste spáchal vraždu!“

Mike Clark zdvihl obočí v předstíraném překvapení. „Vážně? Myslíš si, že když i únosce s bombou něco přikáže pod hrozbou odpálení tý bomby, že je to vražda? To bych neřekl.“ Obrátil se k ostatním. „Myslíte si, lidi, že bych měl na vybranou?“

K Bostichovým uším dolehlo několikeré „Ne“.

„Říkají, že ne, prasečkáři. A já taky.“

Clark se obrátil k pilotní kabině. Annette znepokojeně sledovala tváře ostatních cestujících a přemýšlela, jestli detektiv nepodněcuje k lynčování. Neviděla žádné úsměvy, jenom hněv – a všechen určený Bostichovi.

Zachytila Clarkův pohled a zdvihla ruku. „Podívejte se, všichni už si to přejeme ukončit, ale“

„Než ho vystrčíme ven, dáme mu příležitost přiznat se k tomu, co udělal, madam,“ řekl detektiv tak hlasitě, aby ho slyšel Bostich. „Ale tohle mu neprojde.“

Clark došel k Annette a ztlumil hlas do šepotu. „Nebojte se, nevyvolám žádný nepokoje. Jen se ho snažím znejistět.“‚

Chvíli studovala jeho tvář a pak se podívala na ostatní cestující, kteří se tlačili v uličce.

„Vy… jste s těmi lidmi předem mluvil?“

Přikývl.

„Já jenom nechápu, jak z něj fyzickým napadením vytáhnete přiznání, které by se dalo někde použít.“

„Nepůjde o přímý napadení,“ řekl jí Clark. „Jenže já jsem s těmahle nadutejma frajerama pracoval desítky let, madam, takže vím, že se musej trochu postrašit, než ta jejich skořápka pukne. Hlavně nedělejte nic pro to, aby si myslel, že ho nevyhodíme ven, dobře?“

Zavrtěla hlavou. „Nemůžu se zúčastnit

Zdvihl ukazovák a usmál se. „Věřte starýmu irskýmu poldovi, ano? Hlavně nezkazte tu iluzi.“

Annette nakonec přikývla a on se na ni usmál. „Já teď půjdu do první třídy a zmizím, jako bych mluvil s kapitánem. Dobře?“

„Dobře,“ souhlasila Annette.

Bostich se uchýlil do svého růžku a s očima upřenýma z okénka si mnul zátylek. Dobře oblečený muž ze skupiny, která se zbavovala strachu z létání, se k němu naklonil a přiměl ho, aby se otočil. „Vy jste toho člověka poznal, viďte?“ zeptal se ho muž s úsměvem.

Bostich chvíli nic neříkal a pak jen zavrtěl hlavou.

„Zajímavé, a to jste prokurátor.“ Muž se podíval dopředu, jako by se ujišťoval, že Clark zmizel, a pak se zahleděl Bostichovi do očí.

„Policajti v Providence mu říkali Šílenej Mike. Mafiáni ho nesnášeli, ale respektovali ho natolik, že si ho po jeho odchodu do důchodu chtěli najmout jako vymahače. Šílenej Mike se vykroutil tolika obviněním z policejní brutality, že by je nikdo nespočítal, ale vždycky dostal přiznání, a to přiznání vždycky obstálo, i když je pravda, že po jeho výsleších došlo ke spoustě sebevražd. To je dost zvláštní. Zločinci v jeho přítomnosti skákali z oken nebo se topili v záchodových mísách.“ Napřímil se. „Přemýšlejte o tom, Bostichi. Všechny nás unavujete. Šílenej Mike se tady u těch lidí nesetká s odporem, ať se rozhodne udělat cokoliv.“

Muž vykročil uličkou a Annette ho chytila za paži.

„To bylo domluvené, viďte? Přece nemyslíte vážně, že detektiv Clark je darebák?“

Muž se otočil a usmál se na ni. „Kdo?“

„Detektiv Clark. Mluvil jste o něm jako o Šíleném Mikeovi a já Konečně jí došla jeho reakce. Obrátila oči v sloup a usmála se na něj. Jistě, už to chápu.“

Ztišil hlas. „V životě jsem o něm neslyšel.“

Na palubě gulfstreamu N5LL, 15:52 h

Při zmrazujícím pohledu na Boeing 737, který se hřmotně řítil po zkrácené ranveji, na jejímž konci se sotva zdvihl, tři muži na palubě gulfstreamu téměř zkameněli.

Když neviděli téměř žádný kouř, poklesli na duchu.

Dane se jako první chopil mobilního telefonu a na linku 911 nahlásil, co se stalo a čeho se všichni obávají. Jenže na šerifův dispečink nevolali žádní občané a nikdo nehlásil žádnou havárii v údolí.

Když se vzpamatovali natolik, že začali uvažovat o přežití cestujících i posádky, Dane Bailey nahodil motory gulfstreamu, aby rychle odstartovali na západ – stejným směrem, jakým odletěl boeing.

Během tří minut byli ve vzduchu a stoupali k západu. Po chvíli Jeff uviděl v dálce rychle stoupající boeing.

Všichni tři muži vydechli úlevou.

Bill North klečel mezi sedadly pilotů, kde před tím klečela Kat. Ukázal na letadlo před nimi. „Myslíte, že monitorují stejné frekvence?“

Dane a Jeff přikývli a Bill sáhl po sluchátkách.

„Kat, jste tam ještě? Tady je Bill North.“

Uběhlo několik okamžiků, než se mu v uších ozval její hlas.

„Jsem tu, Bille.“

„Už jsme zase za vámi a sledujeme vás, protože jsem si říkal, že byste mohla potřebovat naši pomoc při vysílání vašich hovorů.“

„Díky, Bille, máte naprostou pravdu. Je mi jasné, že se dostaneme mimo dosah vysílačů pro mobilní telefony.“

„A můžeme pro vás něco udělat už teď? Nepotřebuje kapitán znát počasí v nějaké konkrétní oblasti?“

„Dám vám vědět. Počkejte, gestikuluje na mě.“ Na okamžik se odmlčela, ale hned se zase ozvala. „Ano, tak potřebujeme počasí v Denveru… a v Colorado Springs.“

„Ozvu se vám, Kat.“

Bill North se podíval na Jeffa Jaysona, druhého pilota, který už nastavoval zvláštní frekvenci pro informace o počasí.

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 16:01 h

Když se Ken od N5LL dozvěděl, že nad Denverem jsou prudké bouře, zavolal na denverské řízení letového provozu, obrátil letadlo k jihozápadu a vystoupal do pětatřiceti tisíc stop. Radarový odpovídač měl zapnutý, aby ho viděl řídící letového provozu.

Kat se ponořila do Bostichova počítače a za pomoci vyhledávače si ověřovala Kenův závěr, že je tam přesně jedenapadesát pornografických fotografií, jichž se Bostich, nebo někdo jiný, kdo to s počítačem moc neuměl, pokoušel zbavit, aniž věděl, že v počítači je i program na oživení vymazaných souborů.

Původní jména souborů byly ztracena, ale všechny nesly podobná označení a charakteristiky. Kat jich pro jistotu asi tucet otevřela a pokaždé se snažila nevnímat oplzlosti, které se jí postupně objevovaly na barevném displeji.

Jeden název souboru se částečně zachoval, ale jen jako nerozluštitelná změť písmen, která začínala na W. Kat zadala příkaz k zobrazení fotografie a slibovala si, že to bude poslední.

Žádná intuice ji nevarovala před tím, co ji čekalo tentokrát. Na displeji se postupně objevila fotografie nahé dívky a Kat bylo hned od začátku jasné, že je odlišná. Nebyly tu žádné falešně zamilované pohledy násilníka s dítětem a na snímku nebyl žádný mužský obličej – třebaže mužskou přítomnost bylo cítit. Dívka byla předpubertální, ale nešlo tu o žádné odporné předstírání zábavy. Byla připoutaná k židli, měla slepené vlasy, popálené a pořezané tělíčko, obličej zkroucený bolestí.

Na fotografii byly i další věci, zvrácené, nechutné věci, a Kat se musela podívat stranou a bojovat s nevolností, když si uvědomila, že tvář té jedenáctileté holčičky viděla před necelou hodinou na středním panelu.

Byla to Melinda Wolfeová.

Kat rychle stiskla klávesu Escape a odstranila fotografii z displeje, než ji mohl zahlédnout Ken. V myšlenkách se rychle probírala možnostmi.

Znovu se podívala do adresáře počítače a ověřila si, že ty obrazové soubory mají kódy, které dokazují, že přišly přes internet.

Nemůžou to být staré soubory, které sloužily jako důkazní materiál. Důkazy se neposílají přes internet.

Je možné, že se jednalo o nějaký bizarní výzkum, ale je to nepravděpodobné. Bostich by je nepochybně prohlásil za smazané důkazní materiály, nebo za fotografie, které už v počítači byly v době koupě, ale bylo by snadné ověřit si datum koupě počítače a jeho předchozího majitele.

Jakákoli pochybnost však znamenala, že Bostich může uniknout vězení.

Kdybychom tak měli čas, povzdechla si. Jenže čas k podrobnému rozplánování důkladného pátrání jim chyběl. Neměli čas zkoumat pozadí.

Ale proč měl na pevném disku fotografii Melindina mučení?

Soustřeď se, říkala si. Prioritou číslo jedna je dokázat, že Bostich soudci o tom tipu Matsonovi lhal. Ale jak to udělat, než Wolfe ztratí trpělivost? Jak mu můžu dát, co chce, abychom s tímhle mohli skoncovat, než mu sklouzne prst z té spouště?

Kat se podívala na displej, který ukazoval dlouhý seznam programů. Klikla na ikonu internetu, které si předtím nevšimla.

V programu byla i historie, která obsahovala seznam webových stránek a e-mailových adres, které počítač kontaktoval.

Kat se podívala na Kena, který byl plně zaměstnán řízením letadla. Věděl, že Kat něco hledá, že mu chce pomoct. Čekalo ji přinejmenším několik minut práce.

Ponořila se do programu hlouběji a snažila si vybavit zvláštní příkazy pro vyvolání archivního souboru v naději, že uživatel jako Bostich, který nevěděl o schopnosti svého počítače rekonstruovat „vymazané soubory“, mohl také zanechat zřetelný záznam o tom, které internetové a webové stránky navštívil.

Spustila archivní soubor, který se jí okamžitě otevřel v kaskádě e-mailových adres a webových stránek.

Katiny prsty tančily po klávesnici a vytahovaly ze změti informací data a časy stahování fotografu, které pak porovnala se seznamem adres, dokud se jí na displeji neobjevila ta, kterou hledala.

SHRDLU2.

Připadala jí nějak povědomá, ale proč? Poskytl ji velký provider internetových služeb, ale mohla patřit komukoli, kdo měl přenosný počítač a pár dolarů na zakoupení takové adresy.

Pronajal si svou vlastní tajnou e-mailovou adresu?

Starosti jí však působilo něco jiného. Člověk jako Bostich se nemusel příliš dobře vyznat v počítačích, ale určitě nebyl tak hloupý, aby si kupoval ilegální pornografii prostřednictvím kreditní karty. Určitě by platil anonymními penězi, což ovšem znamenalo buď osobní styk, nebo použití složenky na zaplacení každého nákupu pornografického zboží. Obojí se dalo jen stěží dohledat. Možná dokáže, že Bostich kontaktoval obchodníka s tím svinstvem, který se skrývá na adrese SHRDLU2, ale určitě mu nedokáže, že mu za jeho „produkt“ zaplatil.

Kdo je SHRDLU2? Kde je SHRDLU2? Pokud na tohle najdeme odpověď, možná zjistíme, jak se Bostich opravdu seznámil s Luminem.

„Něco nového, Kat?“ Kenův hlas ji překvapil, až nadskočila. Zdvihla oči, překvapena, jak hluboko byla ponořená v myšlenkách. Řekla mu o svých objevech, ale o Melindině fotografii se nezmínila. Nahlásila mu také adresu, ale zklamalo ji, že mu nepřipadala povědomá.

„Co je to za zvonění, Kat?“ zeptal se Ken. Podívala se doprava a uvědomila si, že zvuk vydává malý mobilní telefon, z něhož už předtím volala. Zatápala po něm a otevřela kryt.

„Haló?“

„Je to agentka Bronskyová?“

„Ano. Ano, je. Kdo volá?“

„Detektiv Roger Matson,“ odpověděl klidným a vyrovnaným hlasem. „Volal mi agent Frank Bothell ze Salt Lake a dal mi tohle číslo. Vysvětlil mi, kde jste, a že víte, kdo jsem já. Nemůžu uvěřit tomu, co Wolfe vyvádí.“

Jistě, detektive, a já potřebuju vaši pomoc, abychom tuhle situaci vyřešili.“

Podrobně ho informovala, co zjistila a co potřebuje dokázat.

„Bože. Dětská pornografie?“

„Ano. Padesát fotografií, které tvoří určitou sérii, a pak jedna, která se odlišuje.“

„To jsem blázen. Věděl jsem, že je to hňup a lhář, ale nikdy bych ho nepodezíral ze záliby v dětské pornografii. To je… mimořádně odporné.“

Kat mu sdělila e-mailovou adresu, kterou našla.

„Zapíšu si ji, agentko Bronskyová.“

„Říkejte mi Kat.“

„Dobře. Zapíšu si ji, Kat, a já jsem Roger. Říkala jste SHRDLU2, je to tak?“

‚Ano. Říká vám to něco?“

Zamyslel se. „Tuším, že je to zastaralý výraz, který souvisel se starými linotypy. To byly takové ty obří řádkové sázecí stroje, které se používaly k tisku novin ještě před offsetem.“

„Aha, proto mi to připadalo povědomé. Slyšela jsem o tom. Typografové to používali jako nějaký podpis, viďte?“

„Když přejeli prstem přes horní řádku klávesnice, vytiskla se písmena SHRDLU. Stalo se to jakýmsi podpisem.“

„Nejsem si jistá, jestli nám to pomůže, pokud nebyl Lumin nějak spojený s novinami.“

„Ne, nebyl. Nedokončil ani střední školu, ale nějak se to velmi slušně naučil s počítači a v osmdesátých letech pracoval jako programátor. Počítačová klávesnice je stejná jako klávesnice psacího stroje, ale má jiné uspořádání než linotypová.“

„Rogere, znal jste Rudolpha Bostiche ještě před Wolfeovým případem?“

Já se z toho pořád nemůžu vzpamatovat! Ano, znal jsem Rudyho. Do té doby jsem si vždycky myslel, že je to rovný chlap. Proto jsem se taky neptal, kdo volá, když mi ten večer telefonoval. Bylo to jasné. Jeho hlas bych poznal kdekoliv.“

„Máte tušení, proč lhal?“

‚Až do téhle chvíle jsem neměl. Předpokládal jsem, že kryje nějaký svůj zdroj z programu na ochranu svědků, ale teď… když jsem zjistil, že kouká na dětské porno… tím se všechno mění. Třeba lhal, aby chránil sám sebe.“

„To si myslím taky,“ odpověděla Kat. Jestli se bál toho, že ten connecticutský soudce se začne šťourat v tom, kde on vzal informace o Luminovi, musel se bát toho, že se přímo nebo nepřímo prozradí jejich spojení, a to už je dostatečná motivace.“

Na druhém konci nastala krátká odmlka. Kat slyšela Matsonův dech.

„Sakra! Počkejte!“

„Co je?“

„Počkejte chvilku, než si dojdu pro svůj počítač. Přetáhl jsem si do něj celý soubor z Luminova počítače. Nepřestal jsem se tím případem zabývat, ale než něco řeknu, musím se na něco podívat.“

„Prosím. Ale pro případ, že by se spojení přerušilo, mi nechte své číslo.“

Nadiktoval jí číslo domů a položil telefon. Za dvě minuty se ozval znovu, slyšitelně vzrušený.

„Kat! Vraťte se k těm souborům s fotografiemi a čtěte mi jejich čísla.“ Vysvětlil jí, o jaké číslo mu v každém souboru jde.

Začala číst, až ji zarazil u osmého souboru.

„Tak, Kat, teď otevřete první tři fotografie a – omlouvám se, ale je to nutné – podrobně mi je popište.“

Ztěžka polkla, jak musela přemáhat nevolnost.

„Dobře, to stačí,“ řekl Roger Matson konečně.

„Kat, předpokládám, že ten zbytek odpovídá. Přesně tyhle fotografie měl Lumin v počítači, když ho zatkli za vraždu Melindy Wolfeové. Zřejmě je koupil na webu u stejného zdroje.“

Kat na sobě cítila Kenův pohled. Na okamžik zapomněla, že je poslouchá. Podívala se na něj a zjistila, že se tváří zaskočeně.

Kat se vrátila k telefonu. „Můžeme tedy předpokládat, že Lumin koupil tohle svinstvo od stejného zdroje jako Bostich, nebo že si ho Bostich stáhl z jeho počítače stejně jako vy?“

„Nestáhl, Kat. Já jsem jediný, kdo se k jeho počítači dostal. To vím určitě, a musel jsem to udělat tajně v rámci práce na případu. Luminův počítač byl na mou žádost soudně zapečetěný a systém interní paměti, pevný disk, byl před převzetím do policejní úschovy dezaktivován. Před tímhle rozhodnutím jsem pořídil jedinou kopii. Věděl o tom jen soudce, který to schválil. Bostich by byl potřeboval soudní příkaz, aby získal další kopii, a to bych se okamžitě dozvěděl.“

„Rogere, je na tom seznamu soubor, padesátý první soubor, s následujícím názvem a číslem?“

Přečetla mu podrobnosti posledního souboru, který otevřela.

„Žádné další soubory kromě těch uvedených padesáti tu nejsou, ale název toho souboru poznávám. Byl v Luminově počítači.“

Kat cítila zvláštní rozechvění, směsici vzrušení a hrůzy z toho, kam až tohle zajde, umocněnou vědomím, že Ken Wolfe poslouchá každé jejich slovo.

„Díval jste se na něj?“

„Ano. Samozřejmě. Kat, možná to nevíte, ale tohle byl klíčový důkaz pro obžalobu, tohle mohl vlastnit jenom vrah. Jsem z toho celý rozklepaný. Odkud máte název toho souboru?“

„Rogere, víte o tom, že nás poslouchá Ken Wolfe, viďte?“

„To jsem předpokládal. Kapitáne Wolfe, mě… strašně mrzí, že jste se dostal do takové situace, pane. Škoda, že jsem vám nemohl pomoct, aby k tomuhle vůbec nemuselo dojít.“

Ken stiskl tlačítko na beranech.

„Ale vždyť vy mi pomáháte, detektive. Moc mi pomáháte.“

Kat zdvihla ruku, aby Kena zarazila. „Rogere? Ptal jste se, kde jsem vzala název toho souboru?“

„Ano! Jsem zmatený, i když jedna neuvěřitelná možnost mě napadá.“

„V Bostichově počítači.“

Uplynulo téměř půl minuty, než se Roger Matson ozval znovu. Zaražený a otřesený.

„To… jste našla v Bostichově počítači?“ zeptal se.

„Ano.“

„A poznala jste… ten subjekt?“

„Ano,“ ujistila ho. „Viděla jsem ten obličej na jiné fotografii, ale nečekala jsem, že ho uvidím tady, v tomhle souboru.“

„Kat, chápete, co tenhle nález v Bostichově počítači znamená?“

Kat při odpovědi vrtěla hlavou. „Nejsem si tak docela jistá, co to znamená. Snad je to starý důkazní soubor, který si Bostich stáhl, aniž jste o tom věděl.“

„Ne. Věřte mi, Kat. Po Luminově zatčení tohle Bostich nikde nezískal, ani získat nemohl. Muselo to být odesláno z Luminova počítače, ještě než ho sebrali, na nějakou jinou adresu, kvůli… kvůli zvláštní povaze té fotografie. Chápete, co říkám? Ten, kdo to obdržel, říkejme mu pan X, zřejmě přesně věděl, co dostává. Takže přítomnost té fotografie v Bostichově počítači znamená, že Bostich má co do činění se stejnou osobou, panem X, a pan X musel mít nějaký zvláštní důvod, proč to dal Rudolphu Bostichovi.“

„Tohle není typ souboru, který se může nekontrolované šířit?“

„Myslíte tu fotografii?“

„Ano. Jako že se dá vyvěsit na internet a tak.“

„V žádném případě! A to vím. Prohlédl jsem tam z téhle branže skoro všechno, ale tahle fotografie tam není.“

Oba se odmlčeli, než znovu promluvila Kat. „Takže kdo je ten pan X? Může to být Bostich?“

„Pochybuju,“ odpověděl Matson. „Někdo musel dát Bostichovi tip na Lumina, takže si myslím, že pokud nějaký pan X existuje, je to osoba, která dala Bostichovi tip, že Lumin je vrah. Bože, tak by to mohlo být! Vždycky jsem byl přesvědčený, že to Bostichovi někdo řekl. Vzpomínám si, že i ten večer, co volal, mě napadlo, že pro něj musí být nezvyklé čerpat skutečně užitečné informace od nějakého parchanta z podsvětí. Ale nikdy jsem neměl tušení, kdo by ten tipař mohl být. A tohle by mohlo být vysvětlení – je to nějaký pan X, od kterého Bostich osobně kupoval to svinstvo.“

„Můžete mi prověřit tu adresu SHRDLU2? Zjistit, jestli její majitel není náš pan X?“

„Jistě. Pro všechny případy se ale nejdřív podívám do těch Luminových souborů. Vydržte.“

Ozval se za dvě minuty.

„Kat!“ uslyšeli ve sluchátkách vzrušený hlas Rogera Matsona.

„Ano?“

„Kat, adresa SHRDLU2 je i v Luminově databázi! Právě jsem ji našel. Vyměňovali si e-maily, ale nečed jsem je. Toho jsem si předtím nikdy nevšiml! Jenže stejně bych tu adresu nepoznal, a taky nebyl žádný důvod hledat někoho jiného, protože jsme si mysleli, že vraha už máme. Všechno nám řekly fotografické důkazy v Luminově počítači.“

„Dá se najít majitel té adresy?“

„Určitě dá, ale varuju vás, může nás to zavést do slepé uličky, protože pan X určitě platil hotově a použil falešnou identitu. Dělá to mnoho lidí, aby utajili svou skutečnou totožnost, zvlášť když se pouštějí do něčeho ilegálního. Proto je internet taková džungle. Nikdy nevíte, s kým máte co do činění.“

„Ak k tomu, kdo tu adresu používal, přece musí vést nějaká stopa.“

„Ano, třeba budeme mít štěstí. Podívám se na to a ozvu se vám.“

„Za jak dlouho? Jsme v letadle a kapitán drží v ruce odpalovací zařízení k bombě v předním zavazadlovém prostoru. Musíme si pospíšit.“

Jistě. Nejvýš za dvacet minut. Mám s tím určité zkušenosti. Vím, komu zavolat, ale nechte mě pracovat. Panebože, zahnat Bostiche ke zdi za zmaření případu je strašně vzrušující, ale vím, že vy tam nahoře jste v tísni. Á, kapitáne Wolfe, můžu s vámi mluvit?“

Ken stiskl dačítko. Jsem tady, Rogere.“

„Podívejte se, kapitáne, čím dřív pustíte ty lidi a skončíte to, tím líp se to pro vás bude vyvíjet. Jste v pěkné bryndě, víte to?“

„Vím, Rogere. Neměl jsem na vybranou.“

„Navzdory tomu udělám všechno, co bude v mých silách. Slyšel jsem, že požadujete federální obvinění Lumina, ale kapitáne, pokud soudce neobnoví zatykač, nebude to k ničemu. Na základě toho zatykače byly získány veškeré důkazy.“

„To já vím,“ řekl Ken.

„Tak proč požadujete federální velkou porotu?“

„Mám své důvody, Rogere.“

„Podívejte se, Kene,“ řekl Matson po krátké odmlce, „dopouštíte se leteckého pirátství. Musíte to co nejdřív ukončit. Nechci, aby popravili toho nepravého.“

„Nezáleží na tom, co se stane se mnou, pokud Lumin nadobro zmizí ze světa.“

Zavěsili a Kat chvíli zůstala zamyšleně sedět. Pak se podívala na Kena, který upíral pohled na čelní sklo a střídavě zatínal a povoloval zuby, zřejmě v reakci na předchozí rozhovor.

Nakonec se pronikavě podíval na Kat a ona si všimla prázdného výrazu jeho obličeje.

„Ta padesátá první fotografie, Kat…,“ řekl Ken tiše.

‚Ano?“ Sevřel se jí žaludek, protože věděla, co přijde.

„To byla fotografie z mučení Melindy, viďte?“

Přikývla a skousla si ret. „Mně je to tak líto, Kene.“

Zavrtěl hlavou a něco nastavil na předním panelu.

„To je v pořádku. Já tu fotku znám. Přemluvil jsem Matsona, aby mi ukázal všechny ty fotografie z Luminova počítače. I tuhle jednu, která byla zvlášť.“

Bezvýrazně se na ni podíval. „Tu fotku nenašli, jen laciný polaroid v jeho přívěsu. Zřejměji skartoval poté, co si ji naskenoval do počítače. Mám v paměti každý pixel té fotografie. A Bostich ji má v počítači taky, viďte?“

Je to jedna z těch, které jste obnovil.“

Ken klidně vyťukal do palubního počítače nějaký příkaz a nechal autopilota, ať stočí stroj doleva k nějakému novému cíli.

„Kam letíme?“ zeptala se Kat.

Ken hlasitě vzdychl. „Do Phoenixu. Chtěl jsem letět do Denveru nebo do Colorado Springs, ale ženou se tam nějaké bouřky, takže poletíme na jihozápad. Stejně jsme tam dopoledne měli letět.“

Náhle pocítila příval naděje. „To je dobrý tah, Kene. Propustit ty lidi v původní destinaci.“

Přikývl, ale nepodíval se na ni.

Chvíli čekala, než pokračovala. „Máte v úmyslu ukončit to tam, viďte? Lumina zatknou každou chvíli, Bostiche máme na lopatkách a i kdybyste teď přistál v Aspenu a všechno tam ukončil, myslím, že soudci by to stačilo ke změně názoru a obnovení zatykače.“

„Phoenix je dobré místo na zakončení, Kat, bez ohledu na to, co bude dál.“ Znovu zdvihl odpalovací zařízení. „Díky vám jsem trochu blíž k tomu, abych tohle dezaktivoval, ale ze svých požadavků neslevím. Bostich se musí přiznat. Musí se přiznat bez ohledu na všechno ostatní a jeho přiznání musí být plně přípustné jako důkaz.“

„Kene?“ Všiml si, že do jejího hlasu se vloudil zvláštní tón, a podíval se na ni, překvapen tím, že ho pronikavě pozoruje.

„Musel to být docela šok, když jste ráno zjistil, že máte na palubě Bostiche, viďte?“

Odpověď mu vyklouzla dřív, než si ji stačil promyslet.

„Ano, byl. Strašlivý.“

„Což znamená,“ pokračovala, „že pokud nemáte ve zvyku vláčet se na každý svůj let s bombou, a o tom silně pochybuju, tak v tomhle letadle žádná bomba není.“

„To není pravda, Kat, já

„Nechte toho, Kene! Já jsem si to vaše odpalovací zařízení prohlédla. Je to dálkové ovládání k autu, viďte?“

Mlčky se na ni podíval, zdvihl spoušť a přendal si ji do pravé ruky. Dával si při tom pozor, aby nepustil tlačítko. „Vypadá skoro stejně.“

„Předvedl jste úžasný výkon, Kene, ale je to podvod. No tak! Jste tu stejně jediný pilot, takže vás sotva zastřelím, abych nás všechny zabila.“

„Ta bomba je skutečná, Kat.“ Zašátral levou rukou v pouzdru na mapy a vytáhl něco, co jí pak hodil do klína.

Kat se podívala na obdélníkový předmět, který připomínal plastelínu v otevřeném balíčku. Sebrala ho z klína, zdvihla a očichala. Snažila se vybavit si základní znalosti z pyrotechnického výcviku na akademii FBI.

„Co je to?“

„Kus z bloku plastické trhaviny, kterou jsem dal do tašky v zavazadlovém prostoru.“

Znovu se na ni podívala. „Plastická trhavina?“

„Přesně tak.“

Kat se na něj podívala a zavrtěla hlavou.

„Kene, jak jistě víte, tohle není ani C-4, ani semtex. Tohle je sýr!“

Několik vteřin na ni zíral s prázdným výrazem a pak se pousmál.

„Sýr Tilamook z Oregonu, abychom byli přesní. Je moc dobrý, ale ani trochu nebouchá.“

Zasmála se. „A ta spoušť je od vašeho auta?“

Zdvihl ovladač a pustil dačítko.

„Ano. A ta příruční vysílačka, kterou jsem měl v Telluride, je skener z Rádio Shacku.“

‚A my všichni jsme se báli ničeho?“

Přikývl. „I kdybych byl věděl, že Bostich bude dneska na palubě, nikdy bych neohrozil své cestující, a to ani kdybych znal způsob, jak se dostat k plastické trhavině, a ten neznám.“

„Někde hluboko uvnitř cítím, že jsem vás z toho podezírala už v Telluride.“

„Vaši kolegové by mi ve vteřině ustřelili hlavu, kdyby to jen tušili.“

„Bez ověření ne, Kene, to přece víte. Jak už jste zdůraznil, znáte všechny naše postupy.“

DVACET OSM

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 16:20 h

Ken nejdřív uslyšel cvaknutí Katina rozepínaného pásu, než zachytil na pravém sedadle nějaký pohyb. Zpozorněl a podíval se doprava v očekávání nějakého útoku, ale Kat si jen odsunovala sedadlo druhého pilota a opatrně při tom zavírala Bostichúv počítač. Zdvihla oči a podala Kenovi mobilní telefon.

„Až se ozve Roger Matson, tak mě prosím zavolejte.“

Chvíli pátral v jejích očích a napadlo ho, kdo tady vlastně dává příkazy, ale pak jednoduše přikývl.

„Kam jdete?“

Přehodila nohu přes střední panel a postavila se za něj s levou rukou na opěradle jeho sedadla.

Jdu udělat to, proč jsem sem přišla. Vyslechnout Rudolpha Bostiche.“

Natáhl ruku a dačítkem otevřel dveře pilotní kabiny.’Až budete chtít zpátky, šestkrát zaklepejte.“

„A poletíte do Phoenixu pro změnu v rozumné výšce?“

Ken se částečně natočil, aby viděl její výraz, a náznak úsměvu ho uklidnil.

„Ve velice rozumné výšce,“ řekl. „Kolem šesti mil.“

Kabina pro cestující připadala Kat neskutečná, jako by právě vyšla z přední toalety jakéhokoli linkového letadla a všechno vypadalo normálně, až na vyjevené pohledy cestujících, které ji sledovaly.

Annette Baxterová klečela u jedné řady a mluvila s mladíkem, který měl v ruce telefon. Kat jí sáhla na rameno a Annette nadskočila.

„Nechtěla jsem vás vylekat,“ řekla Kat a zachytila pohled muže u okénka.

„To nic,“ vstala Annette a ukázala na muže. „To je Chris Billings ze CNN.“

Kat přikývla.

‚A vy jste agentka FBI?“ zeptal se. Jeho oči těkaly od bloku plného poznámek k ní a zpátky. „Slečna Bronskyová?“

„Kat Bronskyová, ano. Vysíláte?“

Podíval se na telefon. „V tuhle chvíli zrovna ne. Teď je desetiminutová přestávka, pak mám další živý vstup. Jak řekla Annette, jsem Chris.“ Natáhl ruku a Kat mu jí potřásla.,Agentko Bronskyová, můžu vám položit pár otázek?“

„Stručně.“

„Dobře. Když jste mluvila palubním rozhlasem o té pornografické fotografii, kterou jste našla v Bostichově počítači, měl jsem pocit, že pokud jde o Rudyho Bostiche, tak s kapitánem souhlasíte. Ale když jsem před chvílí zašel dozadu a s Rudým Bostichem si promluvil, než mu začali vyhrožovat, že ho vyhodí z letadla, přísahal, že když do letadla nastupoval, žádné pornografické fotografie v počítači neměl, a jestli jste tam něco našla, tak to tam vložil kapitán, aby ho diskreditoval. Totéž říkal kapitánovi v tom bizarním’souboji‘ v palubním rozhlase.“

Kat se podívala na Annette a pak znovu na Chrise Billingse. „Pravda je, že kapitán neměl čas vkládat mu něco do počítače, Chrisi.“ Načrtla mu sled událostí a ujistila ho, že od prvního okamžiku, kdy Ken přinesl dopředu počítač, s ním byla v pilotní kabině.

‚A ty fotky jsou… tak odporné?“ zeptal se.

Chvíli se na něj mlčky dívala, až bylo zřejmé, že začíná být nesvůj.

„Chrisi, viděl jste někdy pornografickou fotografii s malou holčičkou? Myslím tvrdě pornografickou, kde je všechno vidět. Ilegální.“

Rychle zavrtěl hlavou. „Ne, mě nezajímají takové“

Zarazila ho zdvižením ruky. Já neříkám, že vás zajímají, ale copak jste se ve vaší reportérské kariéře s takovým svinstvem nesetkal?“

„Nikdy.“

„Tak dobře. Jen abyste to věděl, já za chvíli půjdu dopředu, a pokud to Wolfe schválí, vrátím se pro vás, abyste se na ten důkaz podíval. Ručím za to, že vám z toho bude špatně.“

Napřímila se a vydala se za Annette. Rozmrzelý Bostich seděl stále na svém místě u okénka a díval se ven.

„Pane Bostichi?“

Podezíravě na ni pohlédl. „Ano?“

„Musíme pokračovat v našem rozhovoru, pane. Jsem agentka Katherine Bronskyová z FBI. Asi tak před hodinou jsme spolu mluvili vysílačkou.“

Pozoroval ji, levou rukou si podpíral bradu a ukazováčkem mnul koutek úst.

„Co chcete?“

„Vstaňte, prosím. Půjdeme dopředu.“

‚Já se do kokpitu k tomu šílenci nevrátím.“

„Ne, pane, chci, abyste mě doprovodil ke svému místu v první třídě, kde si můžeme promluvit v soukromí.“ Rozhlédla se po několika okolních cestujících, kteří se ohlédli a zpozorněli, aby slyšeli jejich rozhovor. „Nebo chcete radši mluvit tady, kde nás každý slyší?“

Bostich vzdychl a s podmračeným výrazem se zdráhavé zdvihl ze sedadla. Cestou do kabiny první třídy si musel vyslechnout nevybíravé nesouhlasné projevy cestujících, než ho usadila na sedadlo 1A a požádala Louise Richardsonovou, která seděla přes uličku na sedadle 1C, aby si přesedla o několik řad dál.

Bostich si zachoval svůj vzdorný, podmračený výraz.

„Tak co chcete?“

Posadila se bokem na opěrku sedadla 1B a podívala se na něj. „Otázka zní, pane Bostichi, co chcete vy? Jste v pěkné bryndě. Ale počkejte, málem jsem vám zapomněla přečíst vaše práva.“

Odfrkl. Já jsem nic špatného neudělal. Mně Mirandu číst nemusíte.“

Jde o oficiální výslech, pane Bostichi. Jste podezřelý z vlastnictví ilegálních pornografických materiálů. V první řadě máte právo nevypovídat.“ Kat mu přečeda celou litanii, kterou si vyslechl s odvrácenou hlavou a úšklebkem na tváři. Teprve když skončila, znovu se na ni podíval.

Je to všechno?“

„Ne, pane, to byl jen začátek.“

„Vážně? Tak já vás uvedu do skutečnosti, holčičko. Jste úplně mimo. Ten blázen v kokpitu skončí na stole v Leavenworthu s jehlou v předloktí a vy – až s vámi skončím, slečno Bronskyová – vy budete ráda, když někde najdete místo u dopravky, kde budete na přechodu hlídat, jak přecházejí dětičky.“

Usmála se. „To se mi vždycky líbilo, a navíc mám ráda děti. A podle těch fotografií v počítači je máte rád taky, pane Bostichi. Zvlášť holčičky. Nejlépe nahé a s roztaženýma nohama.“

„Pitomost!“

„Myslíte? Určitě jste slyšel, jak kapitán Wolfe říkal, co našel ve vašem počítači. Odmítáte přiznat, že ten počítač je váš?“

„Nemám jediný důvod věřit, že se vůbec dotkl mého počítače.“

Zdvihla obočí. „Vážně? V tom případě bude lepší, když se podíváte nahoru nad sebe, kde jste ho nechal.“

Kat ustoupila a Bostich vstal a otevřel přihrádku pro zavazadla. Když zjistil, že je prázdná, vztekle ji zabouchl.

„Sedněte si, pane Bostichi,“ přikázala mu. „Hned se vrátím.“

Kat došla ke dveřím pilotní kabiny a podle Kenova pokynu šestkrát tiše zaklepala. Dveře se otevřely a ona zmizela uvnitř, aby se za několik okamžiků vrátila s Bostichovým počítačem a malým diktafonem, který našla v prokurátorově aktovce.

Posadila se na sedadlo přes uličku a podívala se na Bostiche.

„Pane Bostichi, půjčila jsem si – nebo zabavila, jestli chcete – váš diktafon, který teď zapnu. Jste si vědom skutečnosti, že budu nahrávat, co budete říkat?“

„Tak vy jste mi ukradla diktafon, abyste ho použila proti mně? Jistě, poslužte si. To nikdo jako přípustný důkaz nevezme.“

Zdvihla jeho počítač.

„Tenhle počítač má na kufříku vaši vizitku, pane Bostichi. Poznáváte v něm svůj počítač?“

Přikývl.

„Nahlas, prosím.“

„Ano, krucinál, je to můj počítač, ale protože mi ho ukradl ten šílenec, nemohl jsem ovlivnit, co do něj kdo vložil.“

„Koupil jste ho jako nový?“

„Ano.“

„Kde jste ho koupil?“

„Objednal jsem si ho u výrobce v Texasu a přišel mi poštou, tuším.“

„Používal ho pravidelně někdo jiný?“

„Nebyl jsem jediný, kdo k němu měl přístup.“

„Na to jsem se neptala, pane Bostichi. Ptala jsem se, jestli to byl váš soukromý počítač, užívaný pouze vámi.“

„Ano, hlavním uživatelem jsem já.“

„Zůstaňte sedět, pane Bostichi.“ Kat otevřela kryt a zapnula počítač. Zadala příslušné příkazy, aby se dostala do seznamu oživených souborů. Otevřela první, počkala, až se objeví nechutná fotografie, posunula se k opěrce sedadla u uličky a natočila k němu displej, aby dobře viděl.

„Nechte si ruce v klíně, pane Bostichi, ale podívejte se na displej. Poznáváte tu fotografii?“‚

„Ne! Samozřejmě, že ne! Tu mi tam musel dát!“

Zaklapla víko a nechala si počítač na klíně. Bostich ukázal nejdřív na něj a pak na kabinu.

„Ukradl mi počítač! Tu nechutnou fotografii, stejně jako všechno ostatní, co tam nepatří, mi tam dal on!“

Kat sklonila hlavu, jako by byla zmatená. „Ale to je dost problematické vysvětlení, pane Bostichi, protože já mu můžu dosvědčit, že než objevil ty fotografie, nebyl s tím počítačem ani chvíli sám.“

Bostich se zlověstně usmál.

„Samozřejmě! Vy jste mu pomáhala. Bez příslušného povolení a dostatečného důvodu jste začali zkoumat můj počítač a vy jste mu pomohla vyrobit tyhle důkazy. To znamená, že to, co jste údajně našli, je jako důkaz nepřípustné.“

Zavrtěla hlavou. „Omyl. Než byly tyhle soubory objeveny, já se počítače ani nedotkla. Ken Wolfe je našel bez jakéhokoli přispění FBI. Jakmile byly objeveny, vytvořily dostatečný důvod. To byste měl vědět.“ Mírně se předklonila. „Víte, pane Bostichi, navzdory vašemu arogantnímu přístupu, když jsme spolu před chvílí mluvili vysílačkou, jsem prakticky neměla důvod podezírat vás z toho, že se vám líbí dětské porno. A když už jsme u toho, neměl ho ani kapitán.“

„Mně se nelíbí dětské porno!“

„A proto máte tuhle fotku – společně s padesáti dalšími – ve svém počítači? Taková je skutečnost. Právě jsem vám jednu z nich ukázala.“

„K tomu vám můžu říct jen tolik, že když jsem nastupoval do letadla, žádné takové soubory v mém počítači nebyly! Wolfe musel nějak zmanipulovat vás i můj počítač. Jinak si to vysvětlit neumím. Proč tam ta fotka je? To nevím, sakra, ale já ji tam nevložil a netušil jsem, že tam je.“

Kat vlevo postřehla nějaký pohyb a všimla si, že k nim tiše došla

Annette a že stojí o jednu řadu za nimi a poslouchá. Už ji chtěla poprosit, aby odešla, ale pak si to rozmyslela a podívala se na Bostiche.

„Tak vy mi tvrdíte, pane Bostichi, že jste vůbec netušil, že máte v počítači nějaké pornografické fotografie?“

„Přesně tak,“ přitakal Rudy Bostich. „V životě jsem v počítači nic takového neměl. Bože, vždyť jsem federální prokurátor. Na mém pevném disku nikdy žádný takový materiál nebyl.“

„Ale teď tam je.“

„Počítač mi ukradl únosce, který mě nenávidí, ne? Vy si myslíte, že soud by to mohl považovat za nedotčený důkaz? V žádném případě.“

„Možná jste mě neslyšel, pane Bostichi,“ řekla Kat. „Od chvíle, kdy jsem vešla na palubu tohoto letadla, jsem Kena Wolfea měla neustále na očích a on neměl ani chvilku na to, aby manipuloval s vaším počítačem.“

Bostich se k ní naklonil a ušklíbl se. „Vážená amatérská obhájkyně, zvážila jste skutečnost, že se to mohlo stát předtím, než jste vešla na palubu?“

Natočila hlavu směrem k cestující, která si poposedla o několik řad dozadu. „Určitě zjistíte, že je tu svědkyně, která dosvědčí, že od chvíle, kdy jste počítač uložil do přihrádky na zavazadla, se ho nikdo ani nedotkl, dokud ho Wolfe nevytáhl a nepřinesl do kokpitu… a já jsem ho při tom sledovala.“ Poplácala víko počítače a zdvihla pohled. „Máte velký problém, pane prokurátore. Ty soubory existují, jsou ve vašem počítači, jsou ilegální a nevložil je tam ani kapitán, ani já. Tak jak to vysvětlíte?“

„Podívejte se, vy huso! Už jsem vám to říkal. Ve svém počítači nemám, nepřechovávám ani nevlastním žádné pornografické materiály. Rozumíte?“

„Pornografické soubory, které se našly ve vašem počítači, byly zajištěny vaším heslem. Nikoli nějakým náhodným heslem, ale heslem, které jste prokazatelně používal k jištění rutinních materiálů. Slyšel jste, že o tom hesle mluvil kapitán Wolfe?“

„Slyšel jsem, že se o nějakém hesle zmiňoval, ale nezapamatoval jsem si je.“

„To heslo, o kterém se zmiňoval, bylo 97883PSY.“

„Dobře.“

Je to vaše heslo?“

Je to heslo, které jsem užíval, ano. Ale není ve skutečnosti nijak bezpečné, což nepochybně Wolfe zjistil, takže ho mohl použít kdekdo.“

Jaký mají význam ty číslice a písmena?“

Jsou vybrané náhodně. Jsou to náhodné číslice.“

„A ta písmena’PSY‘?“

Pokrčil rameny. „Nevzpomínám si.“

„Nemůže to být zkratka nějakého určitého slova, pane Bostichi?“ »Ne.“

„Takže nemají žádný význam, byla vybrána náhodně a v žádném případě se nevztahují ke slangovému označení jisté části ženského těla.“

„Co tím chcete říct? Že’PSY‘ je zkratka pro pussy? Ne. Není. Myslím, že jste posedlá sexem, Bronskyová.“

Usmála se a udiveně zavrtěla hlavou. Já ve svém počítači neukrývám dětskou pornografii.“

Zrudlý Bostich se vztekle plácl rukama do kolen.

„Krucinál! V mém počítači žádná dětská pornografie nebyla! Žádnou jsem tam nenatáhl, žádnou jsem tam neměl, žádnou jsem tam neschovával, a pokud vím, na pevném disku nebyly žádné vymazané soubory! Rozumíte?!“

Kat se na něj mlčky podívala a on jí čelil vzdorovitým pohledem, nevěda, co z něj vypadlo. Čekala dlouhou půlminutu, než Bostich mrkl a odvrátil pohled, a pak si odkašlala.

„Pane Bostichi, proč jste se zmínil o vymazaných souborech?“

„Cože?“

„Když jsou soubory vymazané, jsou pryč, ne?“

„To jsem si vždycky myslel,“ odpověděl a těkal očima od stěny k ní a zpátky.

„Tak proč jste cítil potřebu ujišťovat mě, že jste žádné soubory nevymazal? Zajímá mě to, protože než jste s tím začal, nikdy jsem se nezmínila o tom, že takové soubory existují.“

Bostich se opřel. Bylo na něm vidět, že je v úzkých. Jen jsem tím myslel, že jsem ve svém počítači nikdy neměl žádné pornografické soubory. Nechtěl jsem, abyste si myslela, že jsem je tam kdysi měl a pak se jich zbavil.“

Kat prudce zavrtěla hlavou, jako by setřásala pavučiny. Já prostě nechápu, proč jste začal mluvit o vymazaných souborech, pane Bostichi. Tak si to proberme…“

Mírně se napřímila a upřela pohled do stropu, jako by si to rozmýšlela.

„Pokud jste nikdy neměl fotografie s dětským pornem, nemohl jste mít ani příležitost fotografie s dětským pornem vymazávat. A když jste věděl, že tam nikdy takové soubory nebyly, nemusel jste mě ujišťovat, že jste si je nikdy nestáhl, nevymazal nebo s nimi jakkoli nemanipuloval. Připadá vám to logické?“

„Přesně jak jsem vám říkal, Bronskyová. Žádné takové soubory jsem tam nikdy neměl.“

„Dobře, ale pokud mi neříkáte pravdu a to dětské porno jste si stáhl, abyste si je mohl prohlížet, a později jste se rozhodl, že se ho zbavíte, tak jste je musel vymazat. Jinak byste jistě utrpěl značný šok, kdyby někdo otevřel váš počítač a řekl – ‚Ty, Rudy, našli jsme tvoje fotky s dětským pornem!“ Myslím si, že byste věděl, kdyby byly vymazány. A pokud byly vymazány, jak je někdo mohl najít? Proboha, když se někdo ocitne v takové bryndě, musí uvažovat tak, že pokud z toho počítače nezmizely, i když je vymazal, tak se nějakým způsobem musely dát rekonstruovat. Částečně vymazané soubory nalezené na pevném disku počítače jsou nezvratným důkazem toho, že ty soubory byly kdysi aktivní, a tím pádem je ten dotyčný přistižen při lži.“

„Nevím, co to blábolíte, ale ty soubory nejsou moje. Tečka.“

Jenže logicky tomu všechno nasvědčuje, pane Bostichi. Nevinný člověk by vykřikl – ‚Tam žádné soubory nebyly!‘ Provinilec, který se snažil důkazů zbavit, by řekl totéž, ale dodal by – A nebyly tam ani žádné vymazané soubory!‘ Což jste udělal vy.“

Bostich se tvářil zmateně a obličejem se mu mihl stín nejistoty, který tam Kat chtěla vidět. Natáhl pravou ruku, jako by se chystal k přátelskému vysvědení. Promluvil mírně a dumeně; z hlasu se mu vytratila veškerá zuřivost, která ho ještě před chvílí ovládala.

„Podívejte se, vy mi špatně rozumíte. Tvrdíte, že jsem měl v počítači nějaké odporné fotografie. Já vím, že jsem tam nikdy žádné takové fotografie neměl, ledaže by mi je tam někdo bez mého vědomí natáhl, nějakým způsobem je ochránil mým osobním heslem a… a pak, pak nejspíš znovu uložil počítač do kufříku, aby mě zkompromitoval. A netuším, kdy se to mohlo stát.“

„Ty soubory byly staženy po telefonní lince, pane Bostichi, jak víte.“

„Ale já to nevím, copak to nechápete?“

Já myslím, že víte. Byly staženy z konkrétní internetové adresy, kterou se někdo z těch souborů neúspěšně pokusil vymazat. Tutéž internetovou adresu jsem navíc našla ve vašem počítači na jiném místě.“

„Ale to je samozřejmě past, komplot. Koneckonců jsem kandidátem na vysoký úřad. Mám nepřátele.“

„Proč jste mluvil o těch vymazaných souborech, pane Bostichi?“

Znechuceně vzdychl, zdvihl ruce dlaněmi vzhůru a rozhlédl se kolem sebe. „Vy na mě vyvíjíte tiak. Jsem v příšerné situaci, unesený, ohrožovaný šílencem v kokpitu, kterému se podařilo přesvědčit agentku FBI a všechny cestující na palubě, že jsem strašný člověk, ale to je všechno falešné!“

„Takže vy jste se zmínil o těch vymazaných souborech jen proto, že jsem na vás vyvíjela dak?“

Přikývl. „Čirou náhodou, pro všechno na světě, uřekl jsem se. Bylo to poprvé, kdy mě vůbec napadla myšlenka… něco vymazat.“

„To není pravda!“ vložila se do hovoru Annette.

Její hlas je oba překvapil. Kat se na ni otočila a s překvapením zjistila, že vedoucí palubní průvodčí provrtává pohledem Bostiche, který na ni udiveně zíral.

„Vy o tom něco víte, Annette?“ zeptala se jí Kat.

„Nic neví!“ vyjekl Bostich.

„Buďte zticha,“ přikázala mu Kat a obrátila se k Annette. „Povídejte.“

„Před nějakou dobou jsem ho vzadu zaslechla říkat jednomu z cestujících, že pokud kapitán něco našel, budou to pozůstatky souborů, které tam možná někdy byly, ale jsou to jen… jsou to jen pozůstatky souborů, které byly vymazány, ještě než ten počítač koupil.“

Kat se znovu otočila k Bostichovi a pozorovala, jak mu z obličeje mizí krev.

Jenže vy jste si ten počítač koupil nový. To jste se taky uřekl, pane Bostichi? Nebo vás Annette nesprávně citovala? Nebo vaše slova znamenala něco jiného?“

„K čertu s vámi, Bronskyová. Manipulativních výslechů jsem zažil už tisíce, zatímco vy jste v nich amatérka.“

„To je možné, ale o vymazaných souborech jste se několikrát zmínil a já chci vědět proč. Vymazával jste někdy nějaké pornografické fotografie?“

„Ne! A na další otázky už vám nebudu odpovídat.“

„Ale ještě jednu bych vám přece jen položila, pane Bostichi. Protože si myslím, že jsem si všechny ty fotografie důkladně prohlédla, chci se vás zeptat, proč na vás zvláště ta jedna nijak nezapůsobila.“

Naklonila se k Bostichovi, který se tiskl do sedadla u okna. Naklonila se mu až k uchu a přiváděla ho do značných rozpaků.

„Vzpomeňte si na tu fotografii, Rudy,“ začala šeptem. „Byla na ní malá holčička připoutaná k židli, zbitá, tělíčko samou modřinu. Byla to Melinda Wolfeová, jak víte, a autorem fotografie byl její vrah.“

Cítila, jak v Bostichovi narůstá napětí.

Jděte ode mě!“ ohradil se.

Odtáhla se a sledovala, jak se v něm sváří zuřivost s citovým pohnutím, jak sám v sobě svádí vnitřní boj s vlastním zdravým úsudkem.

Jak se ta fotografie mohla ocitnout ve vašem počítači?“ hnala ho do kouta.

Já ji tam neměl!“

‚Ale je tam. Viděla jsem ji na vlastní oči.“

Já o ní nevím.“

„Chcete ji vidět znovu?“

„Ne! Já ji nikdy neviděl!“

Jak to? Vždyť tu je, Rudy! Je ve vašem počítači, chráněná vaším heslem. Nejstrašlivější fotografie, jakou jsem kdy viděla. Ta odporná fotografie ve vašem počítači je ta, kterou jsem vám teď popsala. Ta samá!“

„Nic takového tam nebylo, krucinál!“ Měl zavřené oči, zaťaté pěsti a sevřené čelisti.

„Mohla to být vaše malá dcerka. Na stejné fotografii! Jak jste takovou fotografii mohl mít?!“

Já ji neměl!“

„Ak já můžu veřejně dokázat, že měl! Představte si na ní svou dceru.“

Bostich se třásl a skřípal zuby.

Já nevím, co to sakra pořád blábolíte!“

Naklonila se mu až k uchu, aby dokončila popis.

„Na té fotografii, Rudy, už Lumin použil nůž a pořezal ji. Vy víte, o co ji připravil, a taky víte, že to na té fotce je vidět. Představte si tam svou dcerku, zakrvácenou a zmasakrovanou.“

Kat mu zašeptala několik posledních podrobností s vědomím, že na fotografii v Bostichově počítači nebylyas vědomím, že Rudy Bostich to musel vědět taky.

„Cože?!“ zavyl.

„Tady to je, přímo ve vašem počítači.“

„Není!“

„Vy, otec dcery, které taky jednou bylo jedenáct let! Jak jste proboha mohl přechovávat takovou fotografii?“

„Ale to není pravda! Tam žádná taková fotografie není!“

„Chcete mi říct, že ten soubor byl důkazní materiál, Rudy?“

Zaváhal a zjevně uvažoval, jestli by mu takové prohlášení nepomohlo, ale pak si uvědomil, že by ho dostalo do pasti. „Ne! Žádná taková fotografie tam není.“

Je na ní vidět pořezaná kůže, krev, bolest té holčičky!“

„V mém počítači to není! A nikdy to tam nebylo!“

Je to tady, ve vašem počítači, který mám na klíně. Je to ta fotografie, krucinál!!!“ zařvala najednou. Sledovala, jak se mu zachvěla víčka a jak se předklání, aby na ni zařval odpověď.

„To je jiná fotka, než jsem tam měljá!“

Kat viděla, jak se Bostichův výraz mění z běsné zuřivosti do čiré hrůzy, a nechala doznít nastalé ticho.

Sklopila oči a přikývla. Já vím, že je, pane Bostichi.“ Podívala se mu do očí. „Chtěla jsem se jen ujistit, že jste to věděl taky. Máte pravdu, jak sám dobře víte. Na fotografii Melindy Wolfeové ve vašem počítači není vidět žádné zmrzačení, ale vy jste nevěděl, že dostanete nějaké fotografie oběti vraždy, že ne? Myslel jste si, že od svého dodavatele kupujete obvyklý balíček.“

Měl vykulené oči, otevřená ústa, a ani se nesnažil odpovědět.

Znovu sklopila pohled. „Podívejte se, Rudy. Muži občas mívají o ženách zvláštní mínění, a přestože držení podobných fotografií v počítači je protizákonné, já vím, že tenhle odporný zájem se občas promění ve zvrácenou potřebu a narůstá, až vás jednou ty deviantní fantazie ovládnou a koupíte něco, čeho jste se neměli ani dotknout. Váš dodavatel vám poslal Melindiny fotografie jako varování, abyste ho neodhalil, viďte? Je to tak?“

Viděla, jak si olizuje rty a jak se mu zrychluje dech.

„Víte, Rudy, já už vím, že to byl ten dodavatel, kdo vám dal tip na Melindina vraha. Volal jste detektivu Matsonovi ve vší počestnosti a ve snaze vraha dopadnout, ale když s vámi o tom chtěl mluvit soudce, váš dodavatel, který vám tu informaci poskyd, vás varoval, abyste o svém zdroji mlčel, nebo promluví o vaší zvrácené zálibě prohlížet si fotografie dětí nucených k sexu.“

„To jsou kecy! Takové záliby nemám!“

„Což by vám samozřejmě zničilo kariéru,“ pokračovala Kat, „a tak jste soudci lhal, abyste chránil sám sebe. Pak jste v poslední zásilce objevil Melindinu fotografii, a tak jste dostal strach a v zoufalství jste všechno vymazal, ale nevěděl jste, že to musíte dostat z počítače natrvalo. Neměl jste tušení, že tam ty soubory ještě jsou a jen čekají, až někdo stiskne správnou klávesu a obnoví je. Pochopila jsem to zatím správně?“

Bostich nasucho polkl a mírně se nadzdvihl na sedadle.

„Celé je to naprostý výmysl, Bronskyová.“

„Aha, a nic z toho nemůžu dokázat?“

„Nemůžete dokázat vůbec nic, protože to není pravda.“

Kat se podívala na Annette.

„Vy jste slyšela všechno, co řekl, viďte, Annette?“

Rozhodně přikývla. „Sepíšu to až do těch nejděsivějších podrobností.“

Kat se znovu podívala na Bostiche.

‚A díky vašemu magnetofonu to máme i na záznamu. Takže Rudy, nabízím vám dohodu. Oba jsme rukojmí, stejně jako všichni ti lidé vzadu. Navzdory potížím, v kterých se nacházíte vy, můžeme stále všichni zemřít, jestli Ken Wolfe nedostane, co chce, což je vaše přiznání, že jste tomu connecticutskému soudci lhal.“

Začala mu vypočítávat na prstech.

„Zaprvé, máme důkazy z vašeho počítače, které samy o sobě stačí k usvědčení. Zadruhé, víme, kdo je váš dodavatel. Už je za mřížemi a uvolil se svědčit, že ten tip pochází od něj, protože Lumin byl také jeho zákazníkem.“

„To je lež,“ vyhrkl Bostich nepřesvědčivě.

Jistěže je to lež, ty slizoune! pomyslela si Kat, ale zachovala si neutrální výraz. Ale jistý si být nemůžeš, viď?

„Máme ho, Rudy, a on nám ve zlomku vteřiny přistoupí na dohodu a udá vás.“

Viděla, jak se jí ze sevřené ruky vysouvá prostředníček.

„Tak, a zatřetí, máme mnoho svědků vašich protichůdných opatření a vašeho podivného chování na palubě tohohle letadla.“ Podívala se na něj. „Já si myslím, že se na ministerstvo spravedlnosti v nejbližší době nepodíváte, Rudy. Otázkou je spíše délka trestu, a pokud tohle martyrium přežijeme bez vaší pomoci a vy budete později usvědčen, nikdo nebude mít zájem přimhouřit oko, když jste měl tu možnost svým přiznáním tenhle únos ukončit.“

‚Jděte k čertu,“ řekl tiše.

‚Je po všem, Rudy. Smiřte se s tím. Snažte se z toho vytěžit co nejvíc. Ještě pořád máte jakousi možnost udělat jedinou správnou věc. Zatelefonujte tomu connecticutskému soudci. Pokud je Lumin na svobodě, je koneckonců v ohrožení i vaše dcera.“

„Má dcera je dospělá a ani já sám nevím, kde je.“

Kat se zatvářila účastně.

„Ona s vámi nechce mít nic společného?“

„Ne.“

„A co její matka?“

„Jsme rozvedení.“

„A dcera žila po rozvodu s matkou?“

„Ne. V šestnácti utekla z domova.“ V jeho obličeji se mihl bolestný výraz a Kat v duchu zvažovala pravděpodobnost, jestli je její předtucha správná.

„Rudy, vy to víte, viďte?“

„Co vím?“

„Proč utekla.“

„Ne, to nevím.“

„Ale ano, víte. Už dlouho vás to trápí. Víte, že za to může ta vaše nemoc – a je to duševní nemoc, Rudy.“

Oběma rukama si mnul spánky a němě na ni zíral s poraženeckým výrazem.

„Co to říkáte? Ze jsem alkoholik, nebo co?“

„Kéž by to bylo tak jednoduché, Rudy, ale sám víte, že není.“

Svěsil ruce a zahleděl se na ni. „Jak to sakra o mně můžete vědět?“

Smutně zavrtěla hlavou. „Vy to vážně nechápete, viďte?“

„A co?“

„Ten syndrom, který vás ovládá.“ Posunula se v sedadle a vzdychla. „Já jsem psycholožka, Rudy. Muži s vaší fixací mají předvídatelný vzorec chování. Je velice smutné, že jste to nevěděl, protože jinak se vám možná dalo včas pomoct.“

„Co mi to tu proboha povídáte?“

„Mluvím o vašich zvrácených touhách, Rudy. O půlnočních touhách, o vašich podivných představách, o zvrácenostech, které v duchu děláte ženám. Tyhle pokroucené představy vás pronásledují už odmalička, ale vy jste o nich nikomu neřekl, viďte?“

Odvrátil pohled a zavrtěl hlavou v předstíraném znechucení. Kat se k němu naklonila a promlouvala klidným, naléhavým hlasem.

„Přede mnou to popřít můžete, Rudy, ale sám před sebou to nepopřete. Bojujete s tím celý život.“

Díval se z okna, poslouchal a nepatrně pohyboval čelistí, jako by v duchu skřípal zuby.

„Ty příšerné fantazie byly vždycky nepatřičné, ale zároveň byly podmanivé. Zahrnovaly vaši ženu, matku, reakce na všechny ženy. Když jsou skryté, vybuchují předvídatelnými způsoby, zvlášť v muži, který trpí touhle chorobou, neví o tom a pak skončí v péči mladé krásné dcery.“

V nastalém tichu se rozhlédl kolem sebe. „Já nechápu, co mi to tu říkáte.“

„Ale chápete, Rudy. Kdybyste ji jako malou nezneužíval, tak by v šestnácti neutekla z domova.“

Výbuch na sebe nechal dlouho čekat, ale přišel s očekávanou zuřivostí. Rudy se nadzvedl v sedadle, zajíkal se a chrlil slova.

Jdi do prdele, ty krávo! Jdi – jdi do prdele! Vždycky za všechno může chlap, co? Vždycky je to jeho vina. Ženská nikdy za nic nemůže! Seru na tebe!“ Otočil se k oknu. Kat chvíli smutně mlčela, než promluvila.

„Rudy, tohle není reakce nevinného otce.“

Vstala, nadýchla se a podívala se na zjevně otřesenou Annette.

Pak se znovu vrátila pohledem k Bostichovi. „Rozmyslete si to. Až se vrátím, zatknu vás, pokud nebudete ochoten zavolat soudci do Stamfordu a všechno mu objasnit.“

DVACET DEVĚT

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 16:35 h

Kat vyťukala na dveře pilotní kabiny smluvené znamení a Ken jí zevnitř otevřel. Zavřela za sebou dveře a vklouzla do sedadla druhého pilota. Ken ji pozoroval.

„Zvonil vám telefon,“ řekl jí, „ale byl to Frank, ne Roger Matson. Řekl mi, že Lumina zatkli a že je na cestě do okresního vězení v Denveru.“

„Výborně!“ zaradovala se.

„Taky mi přepojil hovor z Connecticutu.“ Ken zavřel oči a trhl sebou. „To bylo ze všeho nejtěžší, Kat.“

„Já vám nerozumím.“

Obličej se mu viditelně stáhl bolestí. „Od Toma Davidsona. To je ten člověk, který mi dal práci, když jsem ji před lety zoufale potřeboval. Nejdřív mě nechal létat se svým soukromým letadlem a před dvěma roky stál za mnou a víceméně mě protiačil k AirBridgi.“

„A jak proboha Davidson přiměl Franka, aby ho s vámi spojil?“

Ken pokrčil rameny. „North zřejmě využil své známé. Má jich spoustu. Pořád mě udivuje, že za společností stojí on. To jsem netušil, dokud mi Tom nezavolal. Věděl jsem, že je to miliardář, který většinově financuje Tomovy aerolinky, ale“

„Mně taky North neřekl, že je majitelem AirBridge, když jsme ho žádali o pomoc,“ ujistila ho Kat.

Ken přikývl. „To mě nepřekvapuje. Zřejmě nechtěl, abyste si mysleli, že hájí zájmy AirBridge.“ Podíval se na ni. „Tom mě chtěl přesvědčit, abych přistál a propustil všechna rukojmí včetně Bostiche. Ohromilo ho, když slyšel, co jsme objevili v Bostichově počítači.“

„To si dovedu představit,“ odpověděla Kat a v duchu ji udivovalo, že vede takový rozhovor uprostřed únosu. „Zná Bostiche?“

„Mnoho let,“ odpověděl Ken. „Říkal, že ta zpráva o Bostichově zálibě v dětském pornu ho vede k myšlence, jestli není v přímém spojení s Luminem. Byl velice rád, že Lumina zatkli.“

„To byl jeden z vašich hlavních cílů, Kene.“

„Ano, ale federální velká porota v Denveru neřekla nic o tom, že ho obžaluje, a to se taky musí stát.“

Kat se na něj podívala. „Kene, máme štěstí. S tím, co jsem vytáhla z Bostiche, podle mě nepotřebujeme federální žalobu. Myslím, že důkazy bude schopen předložit stát Connecticut.“

Ken zapátral v její tváři. „Tím chcete říct, že se přiznal?“

Odvrátila oči s pocitem podivné marnosti. „Ne, ale nechal se nachytat, Kene.“ Zdvihla Bostichův magnetofon, a když se jejich pohledy znovu středy, vzrušení se jí vrátilo. „Neřekla jsem mu nic o tom, že jste rekonstruoval smazané soubory, takže musel vědět, že tam byly.“

„To nic není. To je přece jasné!“ Obličejem se mu mihl přezíravý výraz, ale Kat okamžitě zdvihla ukazovák.

„Počkejte. Věděl také o tom, že je tam Melindina fotografie, a věděl přesně, co na ní je, takže se nevědomky přiznal před svědkyní a na zvukový záznam.“

Ještě něco?“

„Tak tohle podle vás není pádný důkaz, Kene? Jenže podle jeho reakcí na mé otázky a jeho chlípného zájmu o dětské porno jsem navíc nabyla přesvědčení, že zneužíval svou dceru, když byla malá.“

Už od chvíle, kdy ji Ken přinutil vstoupit na palubu, měl v očích uštvaný výraz, ale teď se celým jeho obličejem převalila vlna bolesti.

„To jste si musela vymyslet,“ řekl znechuceně.

Zavrtěla hlavou.

„Vlastně by to mohlo sedět. Když jsme odletěli ze Salt Lake, zjistil jsem, že má dceru Annie, a když jsem na něj dačil, jeho reakce nebyly normální.“ Ken vzdychl a podíval se na ni. „Ale zřejmě mi tu něco uniká, Kat. Jak nám tohle všechno pomůže přesvědčit soudce, že Bostich lhal o tom tipu, který dal Matsonovi?“

„Pomůže nám to zpochybnit jeho věrohodnost a současně zvýšit věrohodnost Rogera Matsona.“

„To nestačí.“

„Kene, podívejte se, až dodneška by Bostich díky svému postavení v míře věrohodnosti nad obyčejným detektivem vždycky zvítězil. Ale po tom, co jsme zjistili, už to tak není.“

„Státní soudci jsou až příliš často pokrytečtí parchanti s mizernou praxí, a tenhle nebyl žádnou výjimkou. Je vůbec možné, že podobný pitomec v taláru osvobodí vraha, jen aby dal právní lekci policii? Ten svoje rozhodnutí nezmění jen proto, že mu zavoláme z letadla a obviníme Bostiche. K tomu ho může přimět jen Bostich sám.“

„Kene,“ zkusila to znovu, naprosto nepřipravená na jeho reakci. Ken se k ní prudce obrátil se zdviženým obočím.

„Krucinál!“ zařval. Zaťal pravou pěst, sklonil hlavu ke straně a zaťal čelisti. Pak se rychle nadýchl a gestem umlčel její případné námitky. „Kat, zcela na rovinu. Buď se Bostich do hodiny ještě za lem přizná soudci po telefonu, nebo zůstávám stát na samém začátku bez možnosti Lumina obžalovat, a to je pro mě nepřijatelné!“

Kat si skousla ret a tupě zírala na palubní přístroje. Její optimismus se rozplynul v niterném vědomí, že Ken má pravdu. K Bostichově nedůvěryhodnosti, protiprávnímu držení dětské pornografie a jeho reakcím na její otázky museli ještě něco přidat. Nestačilo k tomu ani Bostichovo spojení s odporným světem dětské pornografie. Bostich sám musel dosvědčit, že zavolal detektivu Matsonovi, aby mu dal tip na Melindina vraha.

Ken se otočil k přístrojové desce a nastavoval něco na palubním počítači.

Já dělám, co můžu, Kene.“

Já to vím,“ ujistil ji příkřeji, než zamýšlel.

Kat vzdychla, vzala mobilní telefon a otevřela ho. „Doufala jsem, že Matson zavolá“

V telefonu se ozývalo charakteristické rychlé pípání.

„Sakra!“

„Co je?“

„Není tu signál.“

Jsme asi třicet minut od Phoenixu, Kat, a já se chystám kroužit, dokud k něčemu nedospějeme.“

„Bylo by“ začala, ale odmlčela se, nejistá jeho reakcí.

Já vím,“ řekl. „Bylo by snadnější, kdybychom byli na zemi, a zvlášť kdybych všechny pustil. Ale to se nestane, Kat. Nepoložím karty na stůl a neodejdu před koncem hry.“

„Kene, napadlo vás, že soudce by mohl přesvědčit pouhý výpis volání z Bostichova mobilu?“

„Přemýšlel jsem o tom, ale jsem si jistý, že ne, protože ten hlupák soudce by se nejdřív vyptával na všechno možné a Bostich by měl čas upozornit na možnost, že výpis byl zfalšovaný.“

„A byl?“

„Samozřejmě nebyl. Jenže to nám dneska nepomůže. To dokáže jenom Bostich.“

„Takže musí existovat jiný způsob,“ odpověděla.

„Tím chcete říct, že Bostiche nezlomíme, je to tak?“

Pokrčila rameny. „Kene, vy jste si vážně myslel, že se člověk s takovou právní zkušeností přizná ke křivopřísežnictví?“

„Doufal jsem, Kat, ale nedělal jsem si žádné velké naděje.“

Je to ostřílený prokurátor, takže by rozhodně nestrkal krk do oprátky a přiznával se ke zločinu.“

Ken se podíval na Kat tak zoufale, že ji zamrazilo v útrobách.

„Dovolte mi otázku.“

Jistě.“

„Představme si, že Bostiche dovlekli před popravčí čem. Nabité pušky míří na jeho hruď a pak mu někdo nabídne poslední šanci za předpokladu, že se přizná ke lži. Přizná se? Řekne nakonec pravdu, aby si zachránil život?“

„Kene, i těsně před popravou, kdyby záchrana záležela na tom přiznání, by Rudy Bostich nejspíš setrval ve lži.“

Pousmál se a přikývl. Jste velice dobrá, Kat. Rychle vám to myslí, ale vidím vám v očích, že tohle nebyla upřímná odpověď. Bostich je zbabělec a zbabělec se vždycky zlomí. Jen musím přijít na to, čím ho zlomím, a dochází mi čas.“

Zhluboka se nadechla. „Kdybych se do několika minut mohla spojit s Matsonem

„Budu muset udělat něco mnohem výhružnějšího, abych ho zlomil,“ řekl Ken. „Budu mu muset přiložit pistoli k hlavě, doslova.“

„Kene, to není moc moudré. Když vás prohlédne, jste připravený spáchat vraždu?“

„Myslíte, jako by jeden hrdelní zločin nestačil?“

„Myslím, že

„Kat, já nemám starosti o sebe, copak to nechápete? Já jsem skončil. Jsem mrtvola. Jen chci zbavit veřejnost Lumina. Díky vám může být Bostich profesionálně odrovnaný, ale tady jde o Lumina, a bez Bostichova přiznání bude Lumin dál zabíjet.“

„Gulfstream!“ vyjekla.

Otočil se k ní. „Cože?“

„Zapomněla jsem, že jsou ještě dole. Kterou vysílačku můžu použít?“

„Ta frekvence je pořád naladěná na dvojce.“ Stiskl patřičné dačítko na jejím audiopanelu.

„Tady je Dane, Kat.“

Poprosila ho o spojem s Rogerem Matsonem prostřednictvím satelitního telefonu. Když se podařilo je navázat, v Matsonově hlase byla znát úleva. „Zkoušel jsem to přes mobil a nešlo to. Dalo by se říct, že jsem začínal být nervózní.“

„To mě moc mrzí. Volám přes satelitní telefon soukromého letadla, které se nás drží už od Telluride. Majitel Bill North nebo jeho posádka nám zprostředkují spojení.“

„Kdo že jste říkala?“

„Bill North. S tím si nedělejte starosti. Co pro nás máte?“

Chvíli trvalo, než odpověděl. „Poměrně dost informací, Kat. V první řadě jsme našli internetového providera k té adrese SHRDLU2. Je to poměrně malá společnost a báli se, že něco provedli, takže byli víc než vstřícní. Říkali, že ta adresa je aktivní asi tři roky a je používána jen občas. Poslali mi e-mailem své záznamy. Jak jsem předpokládal, jméno uživatele SHRDLU2 je falešné, takže tahle cesta nikam nevede. Adresa je poštovní schránka, která se zhruba každé tň měsíce mění. A to nejen pokud jde o číslo schránky, ale i o město a stát, i když je to převážně na východním pobřeží. Tuhle informaci mi taky poslali.“

„Takže hledáme pana X, ale neznáme ani jeho poštovní úřad?“

„Takový je bohužel výsledek, ale možná jsme přece jen měli trochu štěstí.“

„Povídejte.“

„Zřizovatel SHRDLU2 platí na účet hotovostí v obálce, kterou posílá s čtrnáctidenním předstihem. Poslední platba právě dorazila. Obrátil jsem se na jednoho přítele z rochesterské policie – v Rochesteru sídlí ten provider jestli by mi nezařídil identifikaci podle otisků prstů. Přijeli tam s pojízdnou laboratoří, poprášili to, našli několik znamenitých otisků a teď je doufejme skenují do počítače FBI, aby je nechali identifikovat.“

Já žasnu, Rogere. Odvedl jste výbornou práci.“

„Byla to výborná spolupráce. Všichni jsou si vědomi, co se tam nahoře děje, Kat. Chtějí pomoct.“

Já vím, jak dlouho trvá sken otisků na tom novém přístroji,“ řekla Kat. „Pokud to půjde hladce, do patnácti minut máme jasno.“

„Kat, SHRDLU2 téměř s jistotou vlastní pan X.“

„Před chvílí jsem tu zmáčkla Bostiche. Dost tvrdě, takže mi potvrdil, že věděl o těch souborech ve svém počítači i o tom, že byly vymazány. Taky jsem mu řekla, že pana X máme ve vazbě a že je za dohodu ochotný proti Bostichovi svědčit. Bostich zatím nepřiznal, že soudci lhal, ale přemýšlí o tom.“

„Dobře. Jak jste ho dostala?“

„V první řadě přes Melindinu fotografii. Když jsem mu ji popisovala, přidala jsem si pár děsivých detailů, které na ní nejsou, jak dobře věděl, ale přesto se neudržel a upozornil mě, že ta fotografie v jeho počítači je jiná.“

„Výborně, Kat. Jsem přesvědčený, že zná tu fotku do podrobností zpaměti, včetně stromů za oknem.“

Přikývla. „To je určitě pravda.“

Přerušil je Kenův hlas. „Máme znovu společnost.“

Kat se na něj znepokojeně podívala. „Kde? Co vidíte?“

Ken se pousmál. „Asi bych se měl cítit poctěn.“

„Co je?“

„Sledují mě leteckým výstražným a kontrolním systémem AWACS. Snaží se být nenápadní.“ Naklonil se ke svému postrannímu okénku, jímž Kat viděla v dálce čtyřmotorové turbovrtulové armádní letadlo s talířovitou anténou.

„Od toho určitě nic nehrozí, Kene,“ ujistila ho Kat.

Zasmál se. „To si myslíte vy. Tentokrát nemají v úmyslu nechat mě uniknout.“

„Kat? Jste tam ještě?“ ozval se jí ve sluchátkách hlas Rogera Matsona přenášený přes gulfstream.

Jsem tu, Rogere.“

„Dvě věci. Zaprvé, ten Bill North, o kterém jste se zmínila, je předsedou správní rady NorthLight Industries v Salt Lake?“

„Ano. Poskyti nám se svou posádkou neocenitelnou pomoc. Vy ho znáte?“

Matson na okamžik zaváhal.

Jen podle jeho pověsti, Kat. Můžu vás poprosit, abyste mi zavolala za deset minut? Každou chvíli čekám hovor ohledně těch otisků a doma mám jen tuhle jedinou linku.“

Jistě,“ odpověděla.

„Kat, ještě něco. Vy jste agentka FBI a já pouhý státní polda. Nemohla byste zařídit příkaz k prohlídce Bostichova bytu i kanceláře? Na základě toho, co jste objevila tam nahoře, si myslím, že bychom mu měli zabavit přinejmenším jeho počítače a písemnosti.“

Okamžitě souhlasila a požádala Danea Baileyho, aby přerušil spojení a vytočil jí Clarka Robertse z ústředí FBI.

„Vydržte, Kat,“ odpověděl Dane.

Za minutu se ozval Robertsův hlas, chladný, odtažitý a podezíravý.

„Co požadujete, Bronskyová?“

Stručně ho seznámila s novinkami týkajícími se Rudyho Bostiche a s existencí pana X.

„A co z toho vyplývá, Bronskyová? Jaké máte požadavky?“

„Potřebujeme co nejrychleji příkazy k prohlídce Bostichovy kanceláře, domu a vozu se zvláštním důrazem na počítačové soubory a všechno, co může napomoct identifikaci plateb osobě, jejíž e-mailovou adresu jsem zmínila, nebo učiněných jejím prostřednictvím.“

Clark Roberts si dal s odpovědí na čas. „Předpokládám, že jsou to požadavky únosce, agentko Bronskyová?“

Cítila, jak rudne v obličeji. „Ne, to jsou má dobře zvážená doporučení.“

„Tohle už není váš případ, agentko Bronskyová. Myslel jsem, že je to dostatečně jasné.“

„Pořád mám odznak a hodnost a jsem stále v aktivní službě, takže ne, není to jasné a já se prostě nestáhnu a nesednu si do ústraní, když jsem uprostřed dění.“

„Tenhle rozhovor k ničemu nevede, agentko Bronskyová. Pokud mi nemáte co vyřídit od kapitána, můžeme ho klidně ukončit.“

„Kdo rozhoduje v tomhle případě?“

Jak už jsem řekl, vy to nejste. Vy jste rukojmí. Nepleťte se do toho!“

Ken ji zarazil zdvižením ruky a stiskl své dačítko.

„Pane Robertsi? Tady je únosce, kapitán Wolfe. Slyšíte mě?“

„Zcela zřetelně, kapitáne. Co pro vás můžu udělat?“

„Před chvílí jsem mluvil se současným ministrem spravedlnosti Martinem Springfieldem. Chci s ním okamžitě mluvit znovu.“

„Vydržte, kapitáne, už na tom pracuju.“

Za necelé dvě minuty se ozval hlas Martina Springfielda.

„Tak dobře, pane Springfielde, nabízím vám následující dohodu. FBI odmítá naslouchat agentce Bronskyová, která tady odvádí zatraceně dobrou práci ve snaze vyhovět mým požadavkům a ukončit ta tady. Předám vám ji. Poslechnete si, co doporučila svému zaměstnavateli. Vyjí vyhovíte v tom, co jí oni odmítli. Rozumíte?“

„To záleží na tom, o co jde, kapitáne. Víte, že jste v Telluride všechny málem zabil.“

„O tom teď nebudeme diskutovat, pane Springfielde. Tady máte agentku Bronskyovou.“

Pokývl na Kat, která stiskla dačítko a zopakovala prosbu o povolení k prohlídkám.

„To si musíte dělat legraci, agentko Bronskyová,“ řekl Springfield nevěřícně. „Vy po mně chcete, abych uvěřil, že Rudolph Bostich vlastní dětskou pornografii? To je pitomost!“

Je tady, viděla jsem ji, ty důkazy jsem nepodstrčila, budou uznány jako přípustné, jsou skutečné a ve značném množství a pan Bostich je na zvukovém záznamu v podstatě přiznává.“

„Na zvukovém záznamu?“

„Přečeda jsem mu jeho práva, vyslechla jsem ho a výslech jsem nahrávala na jeho osobní diktafon, za jeho dohledu a s jeho vědomím.“

„A on to připustil?“

„Ne přímo, pane, ale to, co řekl na záznam, je na žalobu.“

Po několikavteřinovém tichu stiskla Kat znovu tlačítko.

„Podívejte se, pane Springfielde, zmínil jste se o Telluride. My jsme stále ještě ve vzduchu, kapitán je jediný pilot na palubě, který umí pilotovat boeing a bezpečně s ním přistát, má zbraň, je tu stále ještě mnoho rukojmích a všichni jsme tu v zatraceně zoufalé situaci, jejíž úspěšné vyřešení záleží na uspokojení požadavků kapitána Wolfea ještě dřív, než dojde k nějaké tragédii. Já vím, co jsme našli, tak mi proboha věřte! Vydejte ta povolení a proveďte ty prohlídky. Pokud se nemýlím, a já se nemýlím, ale i kdyby, nemůže se stát nic jiného, než že očistíme Bostiche.“‚

Ken stiskl své dačítko. „A nezapomeňte, Springfielde, že ten prst na odpalovacím zařízení bomby už sotva držím. Vyhovte mi, nebo všichni tihle lidé zemřou při výbuchu.“

Kat prudce otočila hlavu doleva, a když zjistila, že se kapitán usmívá, povytáhla obočí.

Ken ukázal na vysílačku a podržel si prst na rtech. Kat odvrátila pohled k přístrojové desce a v duchu divoce bojovala s mravním apelem, který už se rozhodla pominout.

Prst měla na dačítku vysílačky, ale nemohla se donutit je stisknout.

Na druhém konci se ozval znechucený vzdech. „Za celá ta léta jsem se ještě nikdy neocitl v situaci, která by jen vzdáleně připomínala tuhle. Zajatá agentka FBI diktuje požadavky úřadujícímu ministru spravedlnosti Spojených států. Proboha! Jděte k čertu!“

„Pane začala Kat.

Do rozhovoru se ozval další hlas.

„Kat, tady je Bill North. Poslouchal jsem a teď na okamžik linku přeruším a promluvím si s pane ministrem. Brzy se ozvu.“

„Dobře,“ stačila ze sebe vypravit Kat, která očekávala, že vysílačka zmlkne. Místo toho ji majitel gulfstreamu nechal zapnutou, takže slyšela, jak se představuje a uvádí své četné styky se současnými obyvateli Bílého domu, o nichž Kat neměla tušení. Bill shrnul svou úlohu v současných událostech, poskytnutí vysílačky a gulfstreamu a objasnil jejich současné postavení.

„Pane Northe, jakkoli si cením vašeho občanského postoje, nechápu důvod vašeho vměšování.“

„To je velice prosté, pane Springfielde. Rád bych se vás zeptal, jestli jste ztratil rozum, který jste údajně měl.“

„Cože?“

„Dobře mě poslouchejte, pane Springfielde. Ta agentka FBI v tom uneseném letadle dneska už přinejmenším dvakrát zachránila ty lidi svým rychlým myšlením, rychlým jednáním a nezměrnou odvahou. Zatímco vy si sedíte na Beltwayi a kážete o tom, jak jednat s únosci, vaše předsunutá jednotka Kat Bronskyová s nimi skutečně jedná, a to bez zjevné podpory svých nadřízených, což je zřejmě nejskandálnější a politicky nejneomluvitelnější ukázka byrokratické stupidity, s jakou jsem se kdy setkal. Ručím vám za to, že hned, jak skončíme, zavolám prezidentovi bez ohledu na to, kde právě je, a vzápětí zavolá on vám a přikáže vám, abyste udělal to, o co vás agentka Bronskyová slušně požádala a co si vyžaduje zdravý rozum. Tak sesedněte z toho svého vysokého koně, Springfielde, a vydejte ta povolení! Ona ví, o čem mluví. Bostich je slizký chlap a vzhledem k tomu, co našla, do večera nepřežije jako prokurátor Spojených států, natož pak jako kandidát na ministra spravedlnosti. Já jsem to sledoval, vy ne. Tak se pohněte.“

„Pane Northe, když uvážím, že nemám ponětí, kdo jste, tak se mě váš tón velice dotýká.“

‚A já, Springfielde, bych si mohl za svůj hlavní politický cíl stanovit vaše okamžité odstranění ze státní administrativy. Nebo dáte přednost ukončení únosu s tím, že pana prezidenta nebudeme obtěžovat?“

„Proč bych měl věřit tomu, že vás jeho úřad zná?“

„Zavolejte si do Bílého domu. Dám vám číslo, pokud ho nemáte. Chtějte Harryho Raddisona, který by ještě měl být v kanceláři. Je to mimochodem asistent náčelníka štábu.“

‚Já vím, kdo je Raddison.“

„Počkám tři minuty. Naléhavě vám doporučuju, abyste mu zavolal okamžitě. Zeptejte se ho, kdo je Bill North a jestli byste měl poslouchat jednoho z klíčových přispěvatelů poslední kampaně.“

Martin Springfield se ozval až po několika vteřinách.

„Dobře, pane Northe. Dosáhl jste svého. Po zvážení okolností mohu myslím podpořit vámi doporučovaná opatření.“

‚Abychom si rozuměli, pane Springfielde. Ta opatření jsem nedoporučil já, ale agentka Bronskyová.“

„To je jedno. Spojte mě s ní znovu, buďte taklaskav.“

„To nebude vůbec žádný problém, pane Springfielde. Já jsem ji vlastně asi vůbec neodpojil. Poslouchala celý tenhle rozhovor.“

TŘICET

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 16:49 h

“Vedete si fantasticky, Chrisi!“ Pochvalu od ředitele z Adanty si Chris Billings povolil vychutnávat asi půl minuty.

Uvědomil si, že má plné zuby slov „údajný“, „domnělý“ a „nepotvrzený“. Bylo načase si osobně ověřit, zda fotografie v počítači prokurátora Spojených států Rudolpha Bostiche skutečně patří do kategorie dětské pornografie.

„Teď chvíli nebudu na příjmu,“ řekl Atlantě. „Nechám zapnutý telefon na sedadle, ale musím se pokusit dostat do pilotní kabiny.“

Našel Annette a ulevilo se mu, když okamžitě přikývla.

„Slyšel jsem, jak to agentka Bronskyová nabídla,“ řekla mu cestou poté, co Kena předem upozornila intercomem. Když se dveře kabiny otevřely, pokynem ruky mu ukázala, ať jde dál.

Chris Billings obezřetně vešel a podal ruku Kat Bronskyové. Ken se ohlédl a promluvil.

„Dobrý den, pane Billingsi.“

„Kapitáne. Díky, že jste mě sem pustil. Agentka Bronskyová mi říkala“

„To já už vím, pane Billingsi. Jsem rád, že vidíte, co je Bostich ve skutečnosti za odporné individuum. Doufám, že jste mohl vysílat, co se tu děje.“

Přikývl. „Budu k vám upřímný, kapitáne. Snažil jsem se být velice objektivní, ale nejsem si jistý, jestli byste schválil to, co jsem říkal.“

Ken se na něj krátce podíval a pousmál se.

„Mně je jedno, co říkáte o mně, pane Billingsi. Mě především zajímá, co říkáte o Rudým Bostichovi, o tom pitomém soudci z Connecticutu a o Bradleym Luminovi, který zavraždil mou dceru.“

„Chtěl jste vidět ty fotografie?“ zeptala se Kat, než stačil Billings říct víc.

Když přitakal, upravila si počítač na klíně a několika údery do kláves si otevřela seznam souborů.

„Tohle je balíček toho svinstva, který si koupil a stáhl. Několik vám jich otevřu.“ Nejdřív se podívala přes rameno na Billingse. „Máte děti, pane Billingsi?“

Zavrtěl hlavou.

„Nebo mladší sestru, na které vám záleží?“

„Mám tři starší sestry, které mám moc rád, a dvě malé neteře.“

Kat se zatvářila vážně. „Pak vás ty fotografie rozruší dvojnásobně.“

Naklonil se, aby dobře viděl na displej, a opřel se o střední panel. Při první fotografii jen vzdychl, při druhé byl úplně zaražený a při třetí řekl: „To stačí.“

„Ne, ještě musíte vidět jednu,“ řekla mu Kat a otevřela soubor s fotografií Melindy Wolfeové, jak chtěl Ken.

Když se fotografie objevila, Kat vysvětlila Billingsovi její význam. Chris Billings těžce polkl a odvrátil se. „Panebože!“

Kat zavřela soubor a vypnula počítač. „Vidíte tady vizitku pana Bostiche?“

Znovu se podíval na počítač, přikývl a pak se jí zahleděl do očí. „Podáte žalobu?“

„To nemůžu zaručit, protože nejsem prokurátor, ale ručím vám za to, že to vyšetřování už nikdo nezastaví.“ Chvíli mu pátrala v očích. „A co ty vaše reportáže? Změnilo to váš pohled na věc?“

„Když se novinář stane očitým svědkem, vždycky to změní jeho pohled na věc. Ale také… to změní jeho. A s tím se musím poprat.“

„Víte, že ten podezřelý Lumin už byl zatčen, viďte?“ zeptal se Ken.

„Ano. Sdělili mi to z Adanty,“ usmál se Chris Billings. „Policie v Coloradu ho zřejmě zatkla za nezaplacenou pokutu za dopravní přestupek, který spáchal v Connecticutu.“

Ken se překvapeně otočil.

„Za nezaplacenou pokutu?“

Novinář přikývl, ale vypadal znepokojeně. „Víc… zatím nevíme.“

Ken praštil pěstí do clony přístrojové desky a zaskřípal zuby.

Ježíši Kriste. Bože!“

„Co je, Kene?“ zeptala se Kat, jíž se zrychlil tep.

Ken zdvihl ze středního panelu letový plán a mrštil jím na přístrojovou desku.

„Sakra, sakra, sakra, sakra, sakra! Oni mi lhali! Očekával jsem čestné jednání, a oni mi lhali!“

„Kene, vždyť ho zatkli! Co záleží na tom jak?“

Chris Billings couval k zavřeným dveřím kokpitu, zatímco Ken s klením a nadávkami rozhazoval letecké mapy.

„Kene? Kene, prosím vás, řekněte mi, co je na tom špatného?“ Kat se naklonila přes střední panel a položila Kenovi ruku na rameno. Ulevilo se jí, když nevzdoroval.

Ken se na ni podíval. Oči měl zúžené hněvem a zatínal zuby.

„Lumin mi zabil dceru, ale za to ho zavřít nemůžou. To jim nestačí. Aby ospravedlnili zatčení toho zvířete, potřebují dopravní přestupek! To je šílené!“

„Zřejmě nedostali včas zatykač pro vraždu,“ namítla hluboce znepokojená Kat.

„Ne! Nechtěli vyhovět ničemu, co jsem požadoval, a tohle byl chytrý způsob, jak mi znovu institucionálně pohrozit prstem. Krucinál!“

Chris Billings se podíval z Kat na Kena. „Kapitáne, promiňte, že jsem vás rozčílil

Ken se k němu natočil, pak vytáhl z pouzdra na mapy revolver a namířil hlaveň na stropní panel. „Nikdy neměli v úmyslu mě poslouchat!“

Kat mírně pokrčila rameny.

„Kene, odložte tu zbraň. S tím, na čem právě pracuje Roger Matson, co jsem objevila já a co se podařilo objasnit vám, jsme blízko průlomu. Lumin je ve vězení. Na tom přece záleží. Tak nepanikařte jen proto, že provizorně použili bezvýznamný zatykač. Obvinění bude vzneseno co nejdřív.“

„Ano, pokud se Bostich přizná.“

„Nebo dřív. Myslím, že musíme dostat k telefonu toho connecticutského soudce a

„Pane Billingsi, prosím vás, vraťte se na své místo,“ řekl Ken, odsunul si sedadlo, a když vstal, aby otevřel dveře kokpitu, setřásl si z ramene Katinu ruku.

Jistě, kapitáne. Děkuju, že jste se mnou mluvil.“

Chris Billings spěšně odešel a zavřel za sebou dveře. Kat si jehoodchodu sotva všimla, protože sledovala Kena, jak vytahuje z pouzdra na mapy Magnum .44 a začíná vstávat ze sedadla.

„Kene! Co to děláte?“

Wolfe se nezastavil.

„Kene, já nejsem pilot a pořád letíme. Nemůžete mě tu nechat samotnou. Co to děláte?“✓

„Letíme na autopilota, Kat. A co to dělám? Jdu za panem Bostichem ohledně té volby, o které jsme spolu mluvili. Podepiš přiznání, nebo zemřeš.“

Chytila ho za rukáv. „Kene, už panikaříte a přeháníte to.“

„Přeháním?“ Zamračil se na ni, ale zůstal stát, nakročený ze sedadla. Kat to brala jako nadějné znamení.

„Kene, vy jste dokonalý profesionální pilot! Nikdy nesmíte opustit kapitánské sedadlo, pokud není na palubě další kvalifikovaný pilot! A teď se na sebe podívejte!“ Ukázala na něj, jak tam stál, napůl odhodlaný odejít. „Co kdyby se tu něco stalo?“

„Ono už se něco stalo! Lhali mi!“

„Kene, poslouchejte mě! Nelhali oni, nelhala jsem ani já. Nikdo vám neřekl, že Lumina zatknou pro podezření z vraždy, řekli jen, že ho zatknou. To je to důležité! Vy nejste policista! Nevíte, čím musíme projít, než dostaneme zatykač. A tak si často zkracujeme cestu, abychom dosáhli svého. Je vám to jasné?“

„Copak nechápete tu jejich metodu, Kat? Oni prostě nevyhoví jedinému mému požadavku! Pamatujete si na C-jedna-třicet?“

„Kene, poslouchejte mě aspoň chvilku.“

Pomalu se znovu usadil. „Copak, Kat? Další povrchní řeči?“

„Soustřeďte se, Kene! Co chcete? Kvůli čemu jste tohle všechno dělal? Abyste dostal Lumina za mříže. A on tam je! Komu záleží na tom, za co ho zatkli? Chtěl jste, aby byl Bostich odhalen a přiznal se. Odhalen rozhodně je a k přiznání máme jenom krůček. Chtěl jste velkou porotu, a ta se svolává, a ani ministr spravedlnosti nemůže ovlivnit, jak rozhodne. Kene, vždyť dostanete všechno! Tak to teď nepokazte, protože stačí jediná chybička s tou zbraní, a nikdy se naplno nedozvíme, co Bostich udělal.“

V tom okamžiku ožila vysílačka hlasem majitele gulfstreamu.

„Kat, jste tam?“

– – –

Podívala se na sluchátka a zpátky na Kena. „Nezapomeňte na svůj cíl, Kene. Vy jste přece původně nechtěl diktovat, jak má být Bradley Lumin zatčen a obžalován, šlo vám jen o to, dostat ho za mříže. Je to tak? No a tam je!“

„Kat, slyšíte mě?“ zeptal se Bill North.

Ken se jí podíval do očí a ona se pokusila o úsměv, i když byla vnitřně rozčilená a dávala si za vinu, že zapomněla, jak labilní ve skutečnosti je.

Když ji Bill North volal už potřetí, Ken nakonec sklopil oči a přikývl.

„Radši mu odpovězte.“

Stiskla dačítko vysílačky.

Jsem tady, Bille.“

„Už jsem měl starosti, Kat. Máte na lince detektiva Matsona. Můžu ho přepojit?“

Její oči stále spočívaly na Kenovi, který seděl téměř bokem, nevidomě zíral na střední panel a ve svěšené pravé ruce držel čtyřiačtyřicítku.

„Kat?“ ozval se Bill znovu.

Jenže její pozornost byla soustředěná na kapitána. „Kene? Co je s vámi?“

Otočil hlavu k čelnímu sklu. „Asi jsem zapomněl, že nejste pilot. Ve všem ostatním jste tak schopná, Kat. A já jsem byl Zadrhl mu hlas a na tvář mu stekla slza. Nadechl se a zdvihl oči. „Když jsem přišel o ženu, dívával jsem se na Melindu, a buduji mít…“

K uším jim znovu dolehl hlas Billa Northa. „Kat, prosím, odpovězte.“

Stále nespouštěla oči z Kena. „Vydržte, Bille. Řekněte Matsonovi, ať chvíli počká.“

Podívala se na Kena. Já vám rozumím.“

„Pořád jsem si představoval, jaká bude jako mladá žena, víte? Duševně silná, sebejistá, krásná, ženská a neuvěřitelně schopná.“

„Určitě by taková byla, Kene.“

„Ne, o to nešlo. Šlo o tu představu. Právě jsem si uvědomil, proč mi připadáte tak důvěrně známá, Kat.“ Podíval se na ni očima zalitýma slzami. „Připomínáte mi Melindu, kterou nikdy nepoznám.“

Otočil se zpět proti beranům a přitáhl si sedadlo dopředu. Opatrně uložil revolver do pouzdra na mapy po svém boku. Kat, která bojovala s přívalem citů, se přiměla znovu stisknout dačítko vysílačky.

„Tak… už můžeme, Bille. Spojte mě s ním.“

„Vydržte.“

Obrátila se ke Kenovi. Jsem velice poctěna tím, co jste mi řekl, Kene.“

Zavrtěl hlavou a mávl rukou.

„Kat? Tady Roger Matson, přepínám.“

„Pokračujte, Rogere. Něco nového?“

„Každou chvíli by měly přijít výsledky z daktyloskopie, ale ještě je nemám.“

„Dobře, Rogere. Volala jsem kvůli těm povolením k prohlídce Bostichova domu a kanceláře, a zřejmě se to hýbe, ale od našeho posledního rozhovoru jsem neměla možnost s ním mluvit.“

Něco jí stále vrtalo hlavou, nějaká malá nesrovnalost, něco, co Roger řekl nebo zmínil a o čem kvůli jiným věcem neměla čas pořádně přemýšlet. Něco, co nesedělo. Ale co to bylo?

Jak jste na tom tam nahoře, Kat?“

„Vydržte chvilku,“ řekla a zavřela oči, aby zachytila tu prchavou myšlenku.

Náhle je prudce otevřela.

„Rogere, něco mě trápí. Říkal jste něco ve vztahu k té fotografii Melindy Wolfeové, kterou jsme našli v Bostichově i Luminově počítači, k té, kterou pořídil Lumin. Říkal jste něco o stromech v okně.“

„Ano. Mluvil jsem o detailech na té fotografii.“

Stále se jí to nechtělo spojit. „Nemohla to být právě tahle zmínka o detailech, které jsem mohla považovat za falešnou stopu?“

V odpovědi detektiva Rogera Matsona byl patrný stejně zmatený tón.

Jsou tak jasně viditelné, že mi jako falešná stopa nepřipadají. Myslel bych si, že si je Bostich pamatoval.“

„Kde jsou viditelné, Rogere? Jsem zmatená.“

„Na té fotografii. V pravém horním rohu okna je vidět jehličnany. Proto si myslíme, že ji fotografoval v nějaké chatě v Maine. Podle analýzy těch stromů, i když to není nezvratný důkaz.“

Kat sklonila hlavu. „Rogere, já si nevzpomínám…“ Kat na okamžik pustila dačítko a podívala se na Bostichův počítač. „Počkejte chvilku.“

Otevřela víko a zapnula počítač. Během půl minuty se na displeji z tekutých krystalů znovu objevila Melindina fotografie, která se jí opět trýznivě zarývala do duše. Zmučený pohled, proutěná židle, holé stěny v pozadí, a žádné stromy!

„Rogere, dívám se na tu fotografii. Okno tady je, ale odráží blesk fotoaparátu. Venku nejsou vidět žádné stromy, vůbec nic.“

„Kat, jsou naprosto zřetelné! Okno zabírá možná patnáct procent pozadí. Není to žádný nepatrný detail. Bavíme se o fotografii Melindy?“

„Ano.“

„V proutěné židli?“

„Ano. Ale žádné stromy tu nejsou. Když se podívám blíž… počkejte. Počkejte chvilku!“

„Co je?“ Z hlasu Rogera Matsona zněla napjatá naléhavost.

Kat se podívala na Kena, který zíral přímo před sebe. Nadechla se a podívala se zpátky na displej. „Rogere, dřív jsem si toho nevšimla a na tomhle displeji je to dost zrnité, ale ten odraz blesku v okně… Vidím ruku, která drží kameru. Vidíte ji taky?“

„Mám tu fotografii před sebou, Kat. Žádný odraz blesku ani ruka na ní není. Je tu okno a stromy, které vy tam nemáte. Můj Bože, Kat!

V počítači Bradleyho Lumina se našla jen jedna fotografie, a vy jste mi teď popsala druhou. Jste si jistá, že je to Melinda Wolfeová?“

Než stačila odpovědět, Kenova ruka sáhla po počítači a natočila si displej. Ken se pozorně zahleděl na strašlivou fotografii své zbité dcery, natočil displej zpátky a stiskl dačítko vysílačky.

„Rogere, tady je Ken Wolfe. Díval jsem se. Je to Melinda. Nepochybně. Co říkáte?“

Nastala dlouhá odmlka, než se ve vysílačce ozval Matsonův vzdech. „Co říkám? Jsem naprosto ohromený, ale je tu pár základních skutečností. Zaprvé, ta fotografie, kterou mám já, je jediná, kterou vlastnil Bradley Lumin. Zadruhé, ta fotografie, na kterou se díváte vy, je jiná, pořízená ovšem také v době jejího únosu. Zatřetí, autorem té vaší fotografie nemohl být Lumin. Závěr? Kene, pokud nám tu nic neuniká, tak vrahem nemůže být Bradley Lumin.“

TŘICET JEDNA

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 16:54 h

To není možné,“ zamumlal Ken. „Počkejte chvilku.“

Zkontroloval na palubním počítači číselný údaj o zbývající vzdálenosti a znovu stiskl dačítko vysílačky. Hlavou mu divoce vířily myšlenky a převracely Matsonova slova.

„Rogere, to neberu! Lumin je jediný podezřelý. Sám jste našel důkaz v Luminově počítači. Já vím, že se v něm nenašla už žádná další Melindina fotografie, stejně jako u něj v domě, ale mohl přece snadno pořídit další fotky a… ještě před zatčením je někomu poslat a nadobro vymazat ze svého počítače.“

„To mi nepřipadá moc logické,“ odpověděl Matson opatrně. „Víme, že se Lumin zbavil trvalé kopie snímku, na který se teď dívám, protože v jeho přívěsu jsme našli jen prázdný polaroid. To vy víte taky. Žádné fotografie tam nebyly. Víme, že tuhle jedinou si naskenoval do počítače na svém skeneru, protože v něm je záznam. Jenže další snímky nenaskenoval, pokud nestrávil dlouhé hodiny pečlivým vymazáváním důkazů jedním z těch programů, které používá armáda, ale o tom jsme žádné důkazy nenašli. Kene, my jsme hledali i vymazané soubory. Jeho pevný disk prozkoumal špičkový odborník do posledního bytu. Všechno, i fragmenty. Nebylo tam nic, co by připomínalo vymazaný fotografický soubor, a ten se velice těžko dokonale vymazává. Já bych z toho vyvozoval, že Lumin tam neměl nikdy víc než jednu fotografii Melindy.“

Ken si mnul čelo a myšlenky mu zběsile vířily. „Rogere, a proč tedy, pokud Lumin není vrah… proč měl v počítači Melindin snímek pořízený vrahem? Říkal jste, že si ho naskenoval sám. Nedokazuje to, že on musel být autorem fotografie, nebo přinejmenším vlastnil její originál?“

„Nikoli nezbytně,“ odpověděl Roger Matson. „Kene, do každého počítače se dá něco vložit. Někdo se mohl vplížit do jeho domu ve Stamfordu a natáhnout mu tam všechno, co jsme na jeho pevném disku našli. To není nemožné. Možná nepravděpodobné, ale ne nemožné.“

V tom okamžiku se do rozhovoru vložila Kat. „Rogere, máte fotografii nebo podrobný popis Luminových rukou?“

„Ano,“ odpověděl Matson okamžitě. „Má obrovské ruce a na jejich hřbetech příšerné tetování. Myslím, že draky. Jestli je na té fotografii hřbet jeho ruky, měla byste to vidět. To tetování jde až na palec.“

Kat prozkoumala fotografii, podívala se na Kena a stiskla dačítko.

„Rogere, na té fotce je vidět celý hřbet ruky. Je tmavý, ale při bližším zkoumání je zřetelně vidět, že tam žádné tetování není.“

„V tom případě na té fotce rozhodně není Lumin,“ odpověděl Matson.’A protože pedofilní vrazi většinou jednají sami, nevím, jak by Lumin mohl být vrah. To prostě nesedí.“

Ken se na okamžik zahleděl na Kat. Nechtěl se vzdát nenávisti, kterou choval vůči Luminovi tolik bolestných měsíců, v nichž si každou noc uvědomoval, že Lumin stále žije a Melinda ne.

Rogerova slova na něj však zapůsobila a naléhavě mu vnucovala odpověď: Lumin Melindu nezabil.

„V tom případě,“ řekl Ken tiše, „jsem včera v noci málem zabil nevinného člověka.“

„Ale nakonec jste ho nezabil,“ vyhrkla Kat, „a to je důležité. Nejste vrah, Kene. Proto musíme dostat všechny ty lidi bezpečně na zem.“

„Ale Bostich stejně lhal!“

Přikývla. „Ano. Lhal, ale to je teď nepodstatné, ne?“

„Ne, není to nepodstatné! Zmařit žalobu z vraždy kvůli vlastnímu prospěchu není nepodstatné, Kat, je to zločinné, i když podezřelý nebyl pravým viníkem. Je to tak?“ Potřásal hlavou jako v transu. Já… jsem úplně zmatený. Bostich zničil důkazy, které mohly usvědčit nevinného člověka, ale kde se ty důkazy vůbec vzaly?“

Ken stiskl dačítko. „Rogere, jste tam ještě?“

„Ano.“ Ozval se dlouhý vzdech. „Mám pocit, že mě něco spláchlo do moře. Lumin je usvědčený pedofd a hajzl prvního řádu, ale vzpomeňte si, Kene, jak jsem vám říkal, že si neumím představit, jak to dokázal naplánovat tak, aby mu to skoro prošlo. Na to není dost chytrý. Takže rozumná odpověď zní, že to nenaplánoval. Byl to někdo jiný. A tenněkdo musel natáhnout veškeré materiály do jeho počítače, aby to na něj hodil. To je náš vrah. Musel mít obě ty fotografie a Lumin pro něj musel představovat dokonalého obětního beránka. Hloupý odporný zločinec s dlouhým trestním rejstříkem zneužívání dětí, který si také na počítači prohlíží dětské porno.“

„A kdyby nebylo toho Bostichova tipu…,“ začal Ken, ale vzápětí se zarazil.

„Který byl falešný,“ doplnil ho Roger. „Ale proč by Bostich ukazoval na Lumina? Jak ho vůbec znal?“

Kat stiskla své dačítko. Je tu jedna ohromující možnost, a tak ji raději vytáhneme na stůl, pánové. Viníkem je osoba, které nejvíc záleželo na tom, aby vytvořila takovýhle zmatek.“

„Co to říkáte, Kat?“ zeptal se Roger.

Zhluboka se nadechla a podívala se na Kena. Bála se jeho reakce na to, co se chystala říct. „Rogere, musíme považovat Rudolpha Bostiche za podezřelého v případu Melindiny vraždy.“

Ken se prudce otočil. V očích měl nevěřícný výraz. „Co? Bostich?! Vždyť překazil žalobu na Lumina! Kdyby… kdyby Bostich Melindu zabil, byl by podpořil zatykač i důkazy, protože mu je sám podstrčil. Byl by šťastný, kdyby šel Lumin na křeslo místo něj.“

Kat zavrtěla hlavou. „Zvažte tohle. Bostich dokonale nastrčí Lumina, zfalšuje důkazy a pak vám, Rogere, dá tip, protože ví, že ty důkazy najdete a Lumina zatknete. Jeho obžaloba na základě těch důkazů je předem vyhraná záležitost, jenže pak Bostich úmyslně lže, aby případ zmařil, protože pokud se Lumin nikdy nedostane před soud, bude v očích veřejnosti tím více vinen. Bostich věděl, že pustit Lumina na svobodu kvůli formálnímu nedostatku vyvolá ve veřejnosti takový vztek, že už nikdo nebude zkoumat, zda Lumin skutečně vraždil. Jinými slovy nikoho ani nenapadne možnost, že by to mohl udělat někdo jako Bostich. Je to dokonalá kouřová clona. Neuvěřitelně prohnané!“

„Máte pravdu, Kat,“ řekl Roger Matson. „Mě samotného nikdy vážně nenapadla možnost, že by Melindu mohl zabít někdo jiný, protože jsem byl příliš rozčilený nad ztrátou případu a důkazů. Nikdy mě to nenapadlo. Nikdy.“

„A teď už víme, že Bostich má zvrácenou zálibu v dětské pornografii,“ pokračovala Kat. „A má taky fotografii, kterou mohl mít jenom vrah a kterou Lumin nemá, a pokud se nemýlíme, ta fotografie, která byla v Luminově počítači – ta, kterou máte vy, Rogere – je také u Bostiche doma nebo v kanceláři.“

„Kat,“ řekl Roger, „pokud je tohle všechno pravda, ta e-mailová adresa SHRLU2 bude patřit Bostichovi a ty otisky prstů budou jeho.“

Podívala se na Kena, který teď byl hluboce zamyšlený. „Jak to máme daleko do Phoenixu?“

Když neodpověděl, položila mu ruku na předloktí a zopakovala otázku. Teprve potom se podíval na počítač. „Á… něco přes sto dvacet námořních mil. Zrovna se připravuju na sestup.“ Jeho hlas zněl stále zastřeně.

„Takže přistaneme?“

„Vy ano.“

Zaváhala a zkoumavě se na něj podívala. „Co tím chcete říct?“

Já už jsem mrtvý, vzpomínáte si?“

„Ne, nevzpomínám. Proč to říkáte?“

Než Ken stačil odpovědět, ozval se znovu Roger.

Stiskla své dačítko.

„Rogere,“ řekla, stále rozptýlena Kenovým prohlášením. „Ozvěte se nám, prosím, až budete mít potvrzenou identifikaci těch otisků. Přibližujeme se k Phoenixu.“

Přerušili spojení přesně ve chvíli, kdy se intercomem ozvala Annette se vzkazem od Bostiche.

„Mluv, Annette,“ vybídl ji Ken.

„Bostich říká, že je připravený promluvit si s tím soudcem z Connecticutu.“

„Neuvěřitelné,“ podivila se Kat. „Podvolí se právě v okamžiku, kdy už ho nepotřebujeme. Zjevně nás poslouchal.“

Ken stevardce poděkoval a odložil sluchátka. Kat si připravila diktafon a kus papíru.

„Nemáte nějakou knihu nebo něco, co bych mohla použít jako podložku? Á, počkejte, můžu použít ten počítač.“ Kat zavřela víko a začala psát. Ken ji pozoroval.

„Co jste si to psala?“ zeptal se, když skončila.

„Bostichovo prohlášení, že úmyslně uvedl v omyl soud a že uvedeného večera skutečně volal Rogeru Matsonovi a že se spoléhal na to, že ho Matson okamžitě pozná a nebude se ho muset ptát na jméno.“

Ještě jednou přeléda doznání, rozepnula si pás a přehodila nohu přes středový panel.

„Hned jsem zpátky. Doufám, že souhlasíte.“

Přikývl.

Když se za ní zavřely dveře kokpitu, náhle na něj dolehla osamělost a začalo se mu stýskat po její přítomnosti.

Zkontroloval zbývající vzdálenost, propočítal, kdy musí začít sestupovat, a zamyslel se nad tím, co bude dělat, až tam budou. Vytáhl zbraň uloženou v pouzdře na mapy a metodicky zkontroloval nábojové komory. Všechny byly plné. Prozkoumal náboje a s úlevou zjistil, že je to typ střely, která se zploští při nárazu na cokoli. Tím se snižuje riziko, že by pronikla pláštěm letadla.

Dvakrát zkusmo natáhl kohoutek a pak si revolver položil vedle sebe.

Měl bych se ozvat Uzení letového provozu, usoudil a naladil příslušnou frekvenci, aby jim řekl, že se po deseti mílích chystá sestupovat.

‚Je to na vás, AirBridge devadesát,“ odpověděl dispečer z Albuquerque. „Hlavně se ozvěte a udržujte odpovídač sekundárního radiolokátoru na sedmi tisících pěti stech.“

Stiskl tlačítko do zadní kuchyňky. Annette se ozvala okamžitě.

„Vzpomínáte si na toho inspektora Svazové letecké federace, Annette?“

„Ano.“

„Mluvila jste s ním?“

„Ne, Kene, proč?“

Jenom mě napadlo, na která letadla má kvalifikaci.“

„On není inspektor přes piloty, ale přes údržbu, Kene. Proč?“

Ken polkl, než odpověděl. Přišel na dokonalé řešení. Neměl v úmyslu nechat na palubě v Durangu žádného pilota, ale inspektor Svazové letecké federace na palubě byl, takže Ken předpokládal, že takový inspektor bude umět řídit Boeing 737. Za této situace ovšem musí vymyslet náhradní plán, aby bez vlastní účasti dostal všechny bezpečně na zem.

„Každopádně děkuju, Annette. Můžete říct lidem, že přibližně za dvacet minut přistaneme ve Phoenixu.“

Šest metrů za pilotní kabinou váhal Rudolph Bostich s perem v ruce nad nahrubo napsaným přiznáním, které mu připravila Kat, a zkoumal možnosti. Instinkt mu napovídal všechno popřít. Bylo koneckonců na státu, aby nade vši pochybnost dokázal zločin, a kdo ví lépe než prokurátor, jak těžké je usvědčit někoho, kdo se odmítá přiznat, pokud důkazy nejsou stoprocentně přesvědčivé?

Podíval se na Kat a uvědomil si marnost případného protestu, že dětská pornografie ho vůbec nezajímá, nebo že byl naprosto zděšený, když zjistil, že ten parchant, který mu dal tip na Lumina, mu propašoval do počítače takové fotografie, a on se je jen neobratně pokusil vymazat.

V žádném případě jí však nemohl říct, co se doopravdy stalo.

V jedné věci měla pravdu. Vlastnictví byť i vymazaných pornografických fotografií dětí by vyvolalo bouři, jakou by neutišilo ani případné odstoupení.

Rudy Bostich zavřel oči a naposledy si probral možnosti. Pokud by odmíd vyhovět požadavku Kena Wolfea, aby se přiznal, a někomu se něco stalo, byl by on sám poznamenaný dvojnásob. Kdyby to přesto podepsal, přiznal by se k něčemu, co neudělal. Důvěřivě přijal něco, co považoval za fotografie mladých žen při méně obvyklých sexuálních praktikách, ale ušetřil by ho ten rozdíl od veřejného zatracení?

Ne, prezident by musel okamžitě upustit od jeho jmenování.

Bostich se podíval na text, který napsala Kat. „Přiznávám, že jsem držel částečně vymazané počítačové soubory s fotografiemi…“

To byla pravda.

Rudy Bostich vzdychl, přiložil pero k papíru a sledoval, jak mu pod rukou odporně zřetelně rýsuje vlastní jméno. Stále mohl říct, že byl vystaven nádaku, takže takhle to bylo nakonec nejlepší. Totéž prohlášení učinil do svého diktafonu, který mu Kat přidržovala.

Kat si uvědomila, že má ještě jednu povinnost, a znovu ucítila, jak se jí svírá žaludek. Složila papír a pozorně se zahleděla na Bostiche. Diktafon držela v ruce tak, aby ho viděl. Při pohledu na něj ji zachvátila vlna odporu, když si představila, jak tahle pravá ruka utahuje smyčku kolem krku zmučené dívenky.

‚Ještě jednu otázku, pane Bostichi. Tu fotografii Melindy Wolfeové z vašeho počítače pořídil únosce a vrah, ale tou osobou nebyl Bradley Lumin.“

„Cože?!“ Bostich překvapením málem spadl ze sedadla.

Je to tak, pane Bostichi. Jsem ráda, že jste se rozhodl udělat správnou věc a přiznat, že jste lhal před connecticutským soudem, ale pokud jde o vraždu Melindy Wolfeové, je to irelevantní. Není třeba obnovovat důkazy, protože byly podstrčené.“

Jak to myslíte, podstrčené?“

Snažila se vyhodnotit jeho reakci a litovala, že nemá Frankovy letité zkušenosti.

„Ten, kdo zabil Melindu, se snažil shodit vinu na Lumina, ale nevyšlo mu to.“

Bostich zůstal jako omráčený. „Chcete říct, že to bylo zbytečné? Vždyť já se tam vzadu snažil vymyslet, co udělám, krucinál, a dal jsem vám za pravdu. Měl bych Wolfeovi vyhovět, ať je to pravda, nebo ne. A teď… teď, když jsem se falešně obvinil, jen abych ukončil tenhle únos, mi říkáte, že to bylo zbytečné?“ Chtěl mluvit dál, ale náhle se zarazil a v duchu začal rychle probírat zbylé možnosti.

Když ne Lumin, kdo tedy?

„Vzdejte to, Bostichi. Lhal jste a přiznal jste se k tomu, to je všechno.“

‚A kdo je vrah?“

„Zdvihněte pravou ruku, pane Bostichi. Dlaní dolů.“

Váhavěji poslechl a ona si porovnala jeho ruku s tou, kterou si pamatovala z fotografie.

Nevím to jistě, ale mohla by to být ona, usoudila Kat.

„Můžete ji položit.“

Poslechl.

„Rudolphe Bostichi, unesl jste Melindu Wolfeovou?“

„C-cože?“

„Ano nebo ne, prosím.“

„Proboha, ne!“

„Rudolphe Bostichi, zavraždil jste Melindu Wolfeovou?“

Výraz v Bostichově tváři byl směsicí hrůzy a paniky. Chtěl odpovědět, ale byl celý strnulý a prudce oddychoval. Nakonec zaskřehotal: „Zbláznila jste se?! Ne! V životě bych nic takového neudělal! Proč si myslíte

„Protože jste měl fotografii, kterou mohl pořídit pouze vrah, pane

Bostichi. A vrahem byl buď Lumin, nebo vy. A protože víme, že Lumin to nebyl, zbývá jediná možnost.“

Vstala a sáhla si dozadu pro plastová pouta, která si bez Kenova vědomí vzala v pilotní kabině.

„Rudolphe Bostichi, zatýkám vás pro křivou přísahu a pro podezření z vraždy Melindy Wolfeové.“

„To je omyl!“ zmohl se na sotva slyšitelný protest.

Když se Kat vrátila do pilotní kabiny a posadila se na pravé sedadlo, Ken si vzal mikrofon palubního rozhlasu. Ukázala mu podepsané přiznání. Přikývl a stiskl dačítko.

„Přátelé, tady je Ken Wolfe. Ozývám se vám už naposled. Za chvíli přistaneme ve Phoenixu, kde jste samozřejmě měli být už dneska dopoledne. Prošli jste si peklem a já se vám nekonečně omlouvám za všechno, co jste si vytrpěli. Nejsem si jistý, čeho jsem dneska dosáhl, kromě toho, že jsem odhalil Rudolpha Bostiche, který se přiznal ke křivopřísežnictví. Bradley Lumin byl sice zatčen, ale poslední zjištění nasvědčují tomu, že nakonec zřejmě nebyl vrahem mé dcery. Nevím, kdo to je, ale věřím, že vyšetřování bude pokračovat a vrah bude dopaden a odsouzen.“

Ken odložil mikrofon a podíval se na překvapenou Kat.

„Kene, co vlastně chcete dělat?“

„Řekl jsem, že přistaneme ve Phoenixu, a myslím to vážně.“

‚A propustíte lidi?“

Přikývl. „Nebude tam nikdo, kdo by jim bránil v odchodu.“

„Co tím chcete říct?“

Podíval se na ni. „Kat, myslím, že přede mnou tajíte svůj pilotní výcvik. Víte toho příliš mnoho. Jste tu jako doma.“

Snažila se nevypadat překvapeně a mávla rukou.

„Byla jsem na trenažéru, Kene, ale od trenažéru k pilotování boeingu je ještě dlouhá cesta.“

Ukázal na dva přepínače.

„Tohle je autopilot, Kat. Zapnete ho přepnutím kteréhokoli z nich do polohy, v jaké je teď. Jsou tu dva nezávislé autopilotní systémy, ale pro přesné přistání používáme oba současně.“

„Proč mi to říkáte, Kene?“

„Protože vy to tu budete hlídat, to letadlo přistane samo.“

„A kde budete vy?“ Napjatě čekala na odpověď.

Já budu… Jen Bůh ví, kde budu, Kat. Modlím se, abych byl s Melindou a její matkou. Moje tělo bude na přední toaletě.“

Prudce zavrtěla hlavou. „Zbláznil jste se, Kene? Víte, že nemůžete vystřelit v nadakovaném letadle bez… bez strašlivých důsledků.“

„To nemusí být pravda, Kat. To je stále opakovaný omyl. Vystřelte z útočné zbraně a ano, způsobíte pohromu. Ale jediná kulka nemusí proniknout ani vnějším pláštěm letadla, a i kdyby pronikla, nedojde k rychlé dekompresi. Udělá jen malou dírku. Jen na tu toaletu nikoho nepouštějte, dokud nepřijedou z patologie.“

„To je směšné! Já s tímhle létat neumím! Když tu nebudete, je po nás.“

„To není pravda. Poslouchejte mě, protože budete muset udělat několik věcí, jako vytáhnout v pravý čas podvozek a klapky.“

„Kene, přestaňte s tím! To je jako v nějakém pitomém filmovém scénáři, kdy nějaká praštěná blondýna přistane s letadlem. Já to nedokážu! Na zem nás musíte dostat vy!“

Já už se země nechci ani dotknout. Udělal jsem všechno, co jsem mohl. Odcházím.“

„A rozumným důsledkem má být smrt nás všech?“

„Tenhle boeing dokáže přistát sám, Kat, pokud vysunete podvozek, až se rozsvítí tohle svědo.“ Ukázal na kontrolku na panelu. Už jsem zapnul automat tahu, už jsem nás navedl na prodlouženou přistávací dráhu na Phoenix Skyharbor, takže teď už zbývá vám jen ukázat, jak a kdy sklopíte klapky.“

„A co když se autopilot vypne?“

„Tak ho zase zapnete.“

‚A co když to nepůjde?“

Vzdychl. „Řešení je zase jednoduché. Tady.“ Dvakrát stiskl dačítko na beranech a odpojil autopilota. „Položte si ruce na berany, Kat.“

„Ne. Tohohle já se nezúčastním.“

„Dělejte, sakra!“

Zdráhavé ho poslechla.

„Výborně. Pilotování sedm set třicet sedmičky je jednoduché. Já to teď pustím a nechám vás, abyste“

Kat prudce otočila berany doleva a vzápětí doprava, až stroj málem převrátila a vdačila je oba do sedadel.

Já to vezmu!“ zařval Ken, chopil se znovu řízení, srovnal letadlo a zastavil náhlé stoupání.

Já jsem vám říkala, Kene, že to nedokážu! Všechny nás zabiju! Vy nás všechny zabijete!“

„Ne, to není pravda. Musím vás nejdřív naučit, jak nastavit automatické přistání.“

„My se o tom ještě bavíme?“

„Ne,“ odpověděl Ken. „Přesvědčila jste mě, že neumíte létat, takže já vás teď navedu na přistání s vytaženým podvozkem a nastavenými klapkami a ujistím se, že všechno funguje, jak má. Na toaletu odejdu těsně před dosednutím. Vy pak už jen přitáhnete páky, až se kola dotknou země, vytáhnete páky zpětného tahu, a až letadlo zpomalí pod padesát, šlápnete na brzdy. Do té chvíle všechno obstarají autobrzdy. Až zastavíte, posuňte páky ovládání motoru do polohy’vypnuto*, a tím zastavíte motory.“

„To je strašně hloupé, Kene.“

„Říkal jsem vám, Kat, že už se nechci dotknout země.“

„Kam až chcete hnát to svoje sobectví?“ obořila se na něj Kat. Já celkem chápu to, co jste dneska udělal, abyste chytil vraha, ale ohrozit všechny tyhle lidi jen proto, abyste v několika vteřinách zabil sám sebe, je nesmyslné! A hloupé! A mimořádně sobecké!“

Ken natáhl ruku k přednímu panelu, udělal několik úprav v nastavení autopilota a naladil přibližovací frekvenci.

Když kapitán sahal po mikrofonu palubního rozhlasu, zavolal Bill North.

„Ano, Bille?“ odpověděla Kat.

„Znovu volá Roger Matson. Přepojím vás.“

Ken stiskl dačítko palubního rozhlasu.

„Chtěl bych vám říct ještějednu věc, přátelé. Navzdory tomu, co jsem vám záměrně řekl předtím, netušil jsem, když jsem nastupoval do letadla, že na palubě tohoto, ani kteréhokoli jiného letu AirBridge bude Rudolph

Bostich. Tuhle akci jsem předem neplánoval.“

„Kat? Tady je Roger Matson. Kde jste?“

„Připravuju se na přistání ve Phoenixu, Rogere, a snažím se rozmluvit pilotovi, aby se zabil, ještě než dosedneme na zem. Máte něco?“

„Včera bylo druhé výročí smrti mé dcery. Usoudil jsem, že zákon nedokáže odstranit Lumina z ulic a že to musím udělat sám. A tak jsem si vzal výkonnou pušku a zajel do Ft. Collins, abych ho zabil, protože zákon nedokázal odhalit Bostichovu lež a znovu zatknout Lumina a protože jsem byl přesvědčený, že od Melindiny smrti Lumin zabíjelještě dvakrát.“

„Máte pořád k dispozici mobilní telefon?“

„Ano. Proč?“

„Máte moje číslo?“

„Ano. Proč?“

„Zavolejte mi. Teď hned.“ Linka oněměla.

Jenže se stalo něco zvláštního. Zjistil jsem, že nedokážu zmáčknout kohoutek a Lumina zabít.“

Kat okamžitě rozevřela mobilní telefon a navolila Rogerovo číslo. Signál ze země byl naštěstí silný. Roger se ozval okamžitě.

„Slyšela jsem vás dobře, Rogere. Proč“

„Bill North poslouchal na satelitním telefonu, Kat.“

JSfedokázal jsem pochopit proč, ale teď už vím, že mi Bůh zabránil zabít nesprávného člověka.“

‚A co? Stejně slyšel všechno ostatní.“

„Ale já nechci, aby slyšel tohle, Kat. Ty otisky nepatří Bostichovi. Měli problém je odhalit, ale nakonec zjistili, že patří nějakému grázlíkovi z Chicaga.“

„Dneska ráno, když jsem zničehonic zjistil, že v mém letadle je Bostich, připadalo mi, že mi Bůh dal poslední příležitost, a i když jsem věděl, že se chystám spáchat zločin, chopil jsem se jí. Můj život skončil Melindinou smrtí, ale chtěl jsem mít jistotu, že vrah nebude zabíjet znovu.“

„Co jste to říkal, Rogere?“

Jmenuje se José Taurus. Nemá žádný dlouhý trestní rejstřík, ale pracuje pro jakousi podivnou firmu, která vydává pornografické videokazety a časopisy, a už ho vyšetřoval Interpol pro podezření z rozšiřování snuffu. To jsou ty filmy, kde před kamerou vraždí ženy, které si myslí, že natáčejí porno.“

‚Já vím. Mimořádně nechutná záležitost.“

„Taurus není tím vrahem, ale právě on posílal měsíčně peníze na e-mailovou adresu SHRDLU2, kterou zřejmě používal náš vrah.“

„Přátelé, pro mě je důležité, abyste věděli ještě něco. Přestože jsem vám celý den vyhrožoval, aby mi nikdo nebránil v tom, co dělám, v tomhle letadle žádná bomba není. Já bych nikdy… nikdy… nevystavoval své cestující možnosti zranění. Mrzí mě, že jsem vás přesvědčoval o opaku.“

Kat si přendala telefon k druhému uchu. „Pokračujte, Rogere.“

„Poprosil jsem kamaráda z chicagské policie, aby Tauruse našel a trochu zmáčkl. Chlap byl vyděšený, ale zjevně nic dalšího neví. Říká, že mu to nařídil jeho šéf, jenže toho nemůžeme najít. Mezitím mi další kamarád prověřil tu firmu a nevěřila byste, co zjistil.“

„Co?“

„Vím, že jsem vás všechny vyděsil k smrti, ale ve skutečnosti jste v žádném nebezpečí nebyli. Po celou dobu jsem měl řízení letadla pevně v rukou, včetně těch akrobatických kousků. 1 ten start z Telluride jsem pečlivě propočítal a nikdy jsem ani nezapochyboval o jeho úspěchu, i když jsem netušil, že budu muset vzlétnout takhle rychle.“

„Ta Taurusova odporná firma je pobočkou nějaké švýcarské společnosti, která vydává pornografické časopisy v různých jazykových mutacích pro evropský trh, a jejím majitelem je jisté multimiliardové impérium se sídlem v Salt Lake City.“

Kat se náhle cítila vyvedená z míry. Kolik významných vydavatelských společností sídlí v Salt Lake? Jak se jmenuje, Rogere?“

„NorthLight Publications. A hádejte, kdo je jeho majitelem?“

„Bill North?“

„Přesně tak.“

TŘICET DVA

Na palubě letu 90 společnosti AirBridge, 17:11 h

Kat si tiskla telefon k uchu a se zavřenýma očima se úporně soustřeďovala. Pomyšlení, že Bill North vlastní společnost, která se byť nepřímo podílí na distribuci pornografie, ji zneklidňovala, nemluvě

O náhlé možnosti spojení s e-mailovou schránkou SHRDLU2. Skutečnost, že nabídka jeho pomoci v Salt Lake nemusela být taky tak docela nezištná, ji vyváděla z míry. Předpokládala, že North je uvědomělý občan; pak zjistila, že vlastní část AirBridge a že se stará o svou investici, a teď tohle?

„Rogere, máme nějaké náznaky, kdo z Northových lidí by v tom mohl mít prsty? Bill o tom určitě nic neví.“

„Nemám tušení, Kat, a pokud si nenajdeme čas, abychom si promluvili s Taurusovým šéfem, stopa vychladne. Jeho společnost v Chicagu pochopitelně spolupracovat nechce.“

„Což znamená, že potřebujeme Northovu pomoc. Rogere, já o Northových obchodních aktivitách nevím vůbec nic, kromě toho, že podle vlastního tvrzení si své peníze vydělal jako vydavatel. Co o něm víte vy?“

Na druhém konci nastala dlouhá, výmluvná odmlka. Pak si detektiv Matson odkašlal.

„Kat, překvapilo mě, když jste říkala, že vám pomáhá. Jeho podniky vydávají v zámoří různé problematické publikace. Například na Filipínách je společnost NorthLight Publications už léta vyšetřována pro ilegální vydávání tvrdé pornografie všeho druhu a vydávání několika skutečně nechutných plátků. Vlastní také tři z nejodpornějších evropských a britských bulvárů toho typu, který živí paparazzi; ti pak uštvávají celebrity k smrti – doslova, v případě princezny Di. North podniká

1 legitimně, ale většina jeho peněz smrdí.“

„Nic takového jsem nevěděla, Rogere.“

„Také není důvod, proč byste to měla to měla vědět, pokud jste se nezabývala vyšetřováním mezinárodních obchodníků s pornografií jako já. Kde je Ken? Poslouchá?“

„Zrovna mluví do palubního rozhlasu, takže asi neposlouchá. Měl by?“

„Ne. Kat, ještě něco byste měla vědět. Něco z posledních hodin Melindina života, co vím jenom já. Nechával jsem si to pro sebe, protože jinak o tom ví jenom vrah, a já jsem si vždycky myslel, že je to Lumin. Víte, já… vlastně ani nevím, proč cítím tak silnou potřebu vám to říct, ale je to tak. Teď když se Lumin jeví jako nevinný, jde o nesmírně důležitou informaci. Dál už ji nikomu nesdělujte, pokud ji nepoužijete k ověření pravděpodobné teorie, ano?“

„Pokračujte.“

„Bude vám z ní špatně, Kat.“

„To už mi je.“

„Takže přátelé, uvolněte se, prosím, jestli můžete. Do dvaceti minut to celé skončí. Mějte prosím na paměti, že i když vám to nemůžu nikdy vynahradit, ani vás žádat o odpuštění, moc mě mrzí, čemu jsem vás vystavil.“

Ken ukončil vysílání ve stejném okamžiku, v jakém Roger Matson ukončil hovor s Kat. Kat pečlivě složila mobilní telefon a snažila se nedat na sobě znát pocit nevolnosti, který ji zachvátil, přesně jak Roger předpokládal. Na okamžik se zamyslela a zmocnil se jí hněv. Znovu sáhla po počítači Rudyho Bostiche, odhodlaná najít řešení. Začala odrazem ruky na fotografii Melindy Wolfeové. Ten si vyžadoval podrobnější prozkoumání.

Od chvíle, kdy tu ruku objevila, ji na ní něco znepokojovalo, a tak si teď fotografii prohlížela do všech podrobností. Ta ruka zřejmě patřila bělochovi, muži, a byla něčím výrazná.

Stále fotografii zvětšovala, až na obrazovce viděla jen nespočet čtvercových pixelů.

Bostich měl v počítači výborný grafický program, který použila ke zvětšení fotografie. Pozorovala, jak se obraz postupně slévá a jak křemíkový mozek počítače vyplňuje prázdné pixely nejrůznějšími odstíny barev podle svého nejlepšího odhadu.

Překvapivě zřetelná ruka náhle vyplnila celou obrazovku. Poslední článek malíčku byl výrazně vyhnutý.

Ken v levém sedadle se přikrčil. Letmo se na něj podívala a znovu věnovala pozornost zvětšené fotografii.

Jedno je jisté: Rozhodně to není Bradley Lumin, a není to ani Rudy Bostich.

„Co říkal Matson?“ zeptal se Ken. Očima visel na přístrojích a neviděl překvapený výraz v jejím obličeji.

Zopakovala mu hlavní body rozhovoru s tím, že mateřskou organizaci chicagského obchodníka s pornografií vlastní muž, který sedí v gulfstreamu, jen několik stovek yardů vlevo od nich.

„Co tím myslíte?“ podíval se na ni zmateně.

Zhluboka se nadechla. „Tu společnost vlastní Bill North, Kene, a my potřebujeme, aby nám pomohl zjistit, kdo z jeho organizace nařídil ty platby na e-mailovou schránku SHRDLU2. Nezapomeňte, že majitelem té schránky je pravděpodobně vrah nebo člověk, který nás k vrahovi může dovést. Přirozeně jsem nečekala, že nás to dovede k nějaké společnosti.“

Při zazvonění mobilního telefonu nadskočila, ale rychle se uklidnila, když se v něm ozval Frankův hlas.

„Kat, mám pro tebe nejnovější informace. Prohlídka Luminova příbytku ve Ft Collins byla velice zajímavá. Našli tam skladiště pornokazet s nezletilými dívkami. Ty kazety byly určeny k pokoutní distribuci a ty dívky na nich nebyly na žádném seznamu pohřešovaných ani mrtvých, pokud se to dalo zjistit. Jedna ta dívenka je známá útěkářka, která si tímhle opakovaně vydělává.“

„On ty filmy produkoval?“

„Produkoval je asi příliš nadnesené, ale dejme tomu. Našli adresář, podle kterého zjistili, že je Lumin lákal, vyplácel, natáčel je na nějakém odlehlém místě, někdy šlo i o hromadný sex, a pak ty filmy distribuoval.“

„Takže neexistuje důkaz, že by je zabíjel nebo mučil?“

„Ne. Některé možná obelstil nebo přinutil, ale nejsou žádné náznaky, že by je kromě sexuálního zneužívání týral nebo zabíjel. Myslíme si, že jim násilím podával drogy. V tom přívěsu našli kokain. Ale Kat, jedna ta dívka byla natočena v chatě velice podobné chatě na té fotografii, kterou mi popsal Matson.“

„Myslíte v té samé jako Melinda…“ Poočku se podívala na Kena, který je poslouchal ve sluchátkách. Gestem ji vybídl, ať pokračuje. „Vypadá to jako ta chata, kde držel Melindu?“

„AnoVynutil jsem si vrácení toho případu, když jsem si trochu zařval na našem ústředí, takže to teď posílám faxem Matsonovi k ověření.“

„Předpokládám, že na žádném tom videu nebyla Melinda Wolfeová.“

„Na žádném, Kat. Pokud ji natáčel, tak ta kazeta ve Ft. Collins nevyplula. Fakt ovšem je, že při vší té publicitě ohledně Melindina únosu by slizoun jako Lumin zpanikařil a zbavoval se důkazů.“

Poděkovala mu a přerušila spojení. Chvíli zamyšleně zírala na displej a snažila se poskládat posbírané útržky poznatků. Lumin natáčel videokazety s dětským pornem, ale své oběti nezabíjel, dokonce je ani nemučil, pokud vědí. Při prohlídce jeho connecticutského domu před dvěma lety se na žádné videokazety nepřišlo. Proč? To by podporovalo závěr, že Lumin zničehonic nezabil nějakou holčičku, kterou lákal na své webové pomostránky. Ale nemohl náhle udělat výjimku?

Upřela oči na západní obzor.

„Kene, zjistila policie, jak byla Melinda unesena? Bylo to na veřejnosti?“

Koutkem oka viděla, že pomalu vrtí hlavou, a když se k němu otočila, všimla si, že má vlhký obličej.

„Ne. Zjevně šla dobrovolně na schůzku s tím údajně třináctiletým chlapcem, s kterým si mailovala. Podle posledního e-mailu se měli setkat v nákupním středisku za městem. Policie si myslí, že právě tam byla unesena, nebo se svým vrahem odešla dobrovolně. Mohla se nechat obloudit nějakou historkou, že jí ten chlap odvede k onomu neexistujícímu korespondenčnímu příteli. Její zmizení jsem ohlásil okamžitě, ale bylo to dva dny předtím, než jsem objevil ten e-mail, podle kterého policie poznala, že se jedná o opakovaný způsob únosu, a spustila poplach.“

„Žádné požadavky na výkupné?“

„Nikdy. Vůbec nic. Zjevně to nebyl tenhle druh únosu. Ten, kdo to udělal, ji chtěl jen zneužít a odhodit.“

Kat se podívala směrem k Phoenixu, kde zatím nebylo nic vidět. Napadlo ji, jestli Lumin nemohl předat Melindu někomu jinému – někomu, kdo ji pak zabil.

„Kene, jestli opravdu chcete chytit Melindina vraha, budete muset upustit od svého plánu prostřelit si hlavu.“

Jeho iysy pokřivil výraz bolesti a hněvu.

Zkusila to znovu. „Kene, rozumíte mi? Klíčem musí být Bill North.“

„North?“ zeptal se.

„Ano, North! Jen on může přimět toho, kdo vede onu chicagskou společnost, aby odpověděl na důležitou otázku, totiž kdo užívá e-mailovou adresu SHRDLU2. Trochu jsem toho člověka poznala. Když budete mrtvý, neprozradí to, pokud by to mělo ohrozit jeho obchodní zájmy. Ale teď chce být hrdinou, který ukončí tenhle únos. Pro vás to udělá, Kene.“

Několik dlouhých vteřin zíral doleva na gulfstream a pak náhle stočil boeing prudce doprava a zapnul vysílačku.

„Kene, co to děláte?“

Pominul její otázku a prstem nahmatal dačítko vysílačky.

„Pane Northe, tady je Ken Wolfe. Jste tam?“

Na palubě gulfstreamu N5LL, 17:19 h

Bill North klečel mezi oběma svými piloty v kokpitu a stále se ještě podivoval, proč před několika minutami volal detektiv Roger Matson Kat Bronskyové přímo a ne přes něj. I jeho piloti nejspíš přemýšleli, co mohlo být námětem hovoru, který posádka gulfstreamu neměla slyšet. Do těchto myšlenek se jim znenadání ozval Wolfeův hlas.

Bill North pokývl na Danea a vzal si mikrofon.

Jsem tady, kapitáne. O co vám jde?“

„Musíme si promluvit. Rychle a soukromě. Abych tohle celé ukončil, potřebuju vaši pomoc. Byl bych rád, kdybyste za mnou přistál v arizonském Globe, což je jen pár mil opačným směrem.“

„Myslel jsem, že míříme do Phoenixu.“

‚Ano, ale teď míříme do Globe. Leťte za mnou, prosím. Když to uděláte, pustím ty lidi a přijdu k vám na palubu, jak už jste mi jednou nabízel. Vzdám se vám.“

North malou chvilku váhal a přemýšlel, ale pak nadšeně odpověděl: „Výborně! Skvěle, kapitáne! Poletíme za vámi a pak vás odvezu, kam jen budete chtít. Nabídka stále platí.“

„Zaplaťpámbu,“ řekl Dane Bailey a stočil gulfstream za větším strojem. „To by mě zajímalo, proč změnil plán.“

Bill North obvykle odpovídal velmi pohotově, ale tentokrát mlčel. Dane zostřil obrátku a podíval se na svého šéfa. Překvapilo ho, když na podmračeném Northově čele uviděl hluboké vrásky.

Letiště San Carlos Apache, Globe, Arizona, 17:26 h

Pět tisíc osm set stop dlouhá jediná ranvej letiště San Carlos Apache sotva stačila, aby poskytla dostatečně dlouhou přistávací dráhu Boeingu 737, takže narychlo ohlášené přiblížení upoutalo pozornost těch několika málo zaměstnanců letiště, kteří neodjeli domů.

Boeing přistál a na konci ranveje odbočil na širší betonovou odstavnou plochu, kde zaparkoval. Pilot nechal motory běžet na volnoběh.

V tom okamžiku přistál elegantní Gulfstream IV, který zaparkoval vedle boeingu.

Dva zvědaví mechanikové to sledovali od svého pikapu. Za chvíli se k nim přidal provozní letecký mechanik z obsluhy letadel, posunul si baseballovou čepici do týla a poškrábal se na hlavě.

„Co se děje? Myslíte, že potřebujou šťávu nebo tak něco?“

„Volal tě někdo vysílačkou, Jime?“ zeptal se jeden z mechaniků s očima upřenýma na boeing.

„Ne.“

„Tak vidíš. Kdyby tě potřebovali, tak ti určitě zavolaj.“

„U boeingu se otvírají dveře,“ všiml si mladičký mechanik Jim.

„A u gulfstreamu taky.“ Starší muž se otočil ke svému společníkovi. „Hele, Done, není to náhodou“

„Co?“

„To unesený letadlo AirBridge.“

Po chvilkovém váhání Don s vykulenýma očima přikývl.

„Co budeme dělat?“

„Pro začátek zavoláme šerifa. Dělej, Jime! Rychle!“

Na palubě letu 90, letiště San Carlos Apache, Globe, Arizona, 17:30 h

Ken mlčky přehlédl položky na kontrolním seznamu úkonů pro vypnutí motorů a obrátil se ke Kat.

„Počkejte tu vteřinku.“

Sledovala, jak hbitě vytahuje ze svého kufříku čtyřiačtyřicítku, zasunuje si ji za pásek, vstává a otvírá dveře pilotní kabiny. Při otevření venkovních vstupních dveří pocítila změnu daku a uslyšela zakvílení vestavěných schůdků, které se začaly spouštět.

Slyšela také, jak si Ken upravuje v ruce mikrofon palubního rozhlasu.

„Takžepřátelé, tady to všechno končí. Mrzí mě, že vás nechávám v Globe a ne ve Phoenixu, ale vím, že vám přepravu v krátké době zařídí. Jinak už jsem všechno řekl. Opravdu se moc omlouvám. Počkejte prosím, než nastoupím do druhého letadla. Pak můžete všichni odejít, tedy kromě Rudyho Bostiche. Pan Bostich je zatčen a každý pokus o jeho osvobození by byl posuzován jako zločin.“

Ken odložil mikrofon a naklonil se do kokpitu. „Tak pojďte, Kat.“ Když vyšla z kabiny, nechal ji přejít a pak ji k jejímu překvapení chytil zezadu levou rukou kolem ramen a krku.

„Odpusťte mi tuhle poslední komedii, ale čistě pro případ, že by měl na palubě ostrostřelce, chci vypadat náležitě nebezpečně. Zbraň není natažená, jak víte.“

„Ale budete mi mířit na hlavu, viďte?“

Se zachmuřeným výrazem v tváři ji vyvedl na denní svědo, přitiskl jí zbraň k hlavě a rozhlédl se kolem.

„Buďte klidná, Kat. Pomalu sejdeme dolů. Společně.“

Cestou ze schůdků Ken neustále těkal očima sem a tam a Kat se modlila, aby náhlé přistání v Globe předem nevytušil její zaměstnavatel nebo kdokoli jiný, kdo měl zbraně a moc vyvolat katastrofu.

Gulfstream stál necelých třicet metrů od nich, levý bok natočený k levému boku boeingu. Pomalu se vydali po schůdkách nahoru k prázdným vstupním dveřím.

„Kdo z vás tam nahoře má nejblíž ke dveřím?“ zavolal Ken.

Ve dveřích se objevil obličej, v němž Kat poznala kapitána.

„To je Dane Bailey,“ řekla Kenovi přes rameno. „Kapitán letadla.“

„Nejsem ozbrojený, kapitáne Wolfe,“ řekl Dane, zdvihl ruce a zacouval do letadla.

„Kde je pan North?“

Dane ukázal hlavou ke kabině cestujících.

„A váš druhý pilot?“

„Stále sedí připoutaný v pravém sedadle.“

Ken nasměroval Kat do vchodu a doprava.

„Nějaký unáhlený pohyb, Dane, a budu ji muset zastřelit.“

„Žádný unáhlený pohyb neuvidíte, kapitáne. Pan North vás očekává. Stejně jako já není ozbrojený.“

„To bych mu radil. Kde budete vy?“

Dane pokrčil rameny. „Kde si budete přát. Snažíme se nestát vám v cestě.“

„Tak dobře,“ řekl Ken. „Zůstaňte v kokpitu.“

„Jistě, pane.“

Když Ken Wolfe s Kat Bronskyovou zmizeli ve dveřích gulfstreamu, Annette zahájila exodus cestujících z paluby boeingu stručným hlášením do palubního rozhlasu, i když si vůbec nebyla jistá, co ji čeká.

„Opusťte prosím letadlo a okamžitě se vzdalte. Bev a Kevin vás povedou.

Jděte za nimi a poslouchejte jejich pokyny. Já půjdu poslední. Nechte tu prosím veškerá příruční zavazadla. Dostanete je později.“

Očekávala rychlou reakci.

Kromě Blenheima, který na úprku z letadla málem srazil Bev a Kevina, se však cestující většinou sunuli uličkou pomalu, jako by tak brzký odchod nečekali. Každý podal Annette ruku, nebo ji objal, nebo jí stiskl ramena, a téměř všichni se ptali, kam zmizel Ken Wolfe a co s ním teď bude.

Náhle se před Annette zjevila Elvira Gatesová, následovaná svou skupinkou lidí, kteří se chtěli zbavit strachu z létání.

„Získala jste si naše srdce, má drahá,“ řekla jí Elvira. „Chovala jste se úžasně.“

„Děkuju, Elviro. Jak jsou na tom vaši lidé?“

Rozhlédla se kolem sebe. „Jsem překvapená. Někteří možná odjedou domů autobusem, ale za absolvování tohohle kurzu si zaslouží doktorát.“ Poplácala Annette po ruce a sešla ze schůdků.

Jako poslední šel detektiv ve výslužbě Mike Clark. Zastavil se před Annette a zahleděl se jí do tváře. „Nemám zajít do toho druhýho letadla, kdyby bylo zapotřebí nějak pomoct?“

Zavrtěla hlavou. „Radši se od toho držte dál. Nemám tušení, co se tam bude dít, ale mým hlavním zájmem je dostat vás všechny do bezpečí.“

Chvíli se na ni zamyšleně díval a pak ukázal ohnutým palcem ke kapitánovu sedadlu.

„Otázka je, Annette, kdo dostane do bezpečí toho chudáka.“

TŘICET TŘI

Na palubě gulfstreamu N5LL, letiště San Carlos Apache, Globe, Arizona, 17:38 h

Když Ken a Kat vešli do přepychové kabiny gulfstreamu N5LL, Bill North už stál. Obezřetně sledoval, jak kapitán boeingu pouští agentku ze sevření. Kat zamířila k židli v zadní části kabiny, kde předtím seděl North. S úlevou si všimla, že na koberci je stále její kabelka.

„Neposadíme se, kapitáne Wolfe?“ ukázal Bill North na pohovku u pravé stěny kabiny, po jejíchž obou stranách stála houpací křesla.

„Toho kapitána bychom mohli vynechat, ne? Říkejte mi Kene. A posaďte se tamhle,“ ukázal Ken na přední houpací křeslo.

„Jak myslíte.“

„Ty lidi jsem zneužíval dost dlouho. Teď už mi pomoct nemůžou. Na rozdíl od vás.“

North se pousmál a pokrčil rameny. „To jsem vám slíbil. Co pro vás můžu udělat?“

Ken se podíval na Kat. „Máte jméno té chicagské společnosti?“

Když přikývla, zopakoval podrobnosti role Josého Tauruse v celém případu. Pozoroval při tom, jak se tvář Billa Northa nepatrně stahuje. Když skončil, North důrazně zavrtěl hlavou.

Jsem majitelem mnoha společností, které vlastní další společnosti, Kene. Nemůžu je všechny důkladně sledovat. A jméno téhle se mi ani nevybavuje. Říkal jste Elysian?“

„Ano. Vlastní ji vaše švýcarská pobočka.“

„Dovolte mi zavolat šéfovi ženevské divize a položit mu pár rychlých otázek.“ Na okamžik zaváhal. „Můžu vstát a použít telefon?“

„Kde je?“

„Poblíž Kat, tamhle.“

„Poslužte si.“

Bill North hbitě vstal a došel na konec pohovky. Kat sledovala, jak bere sluchátko zdobného přístroje. Podívala se na Kena a nepřesvědčivě se na něj usmála.

Přiměla se zklidnit vlastní tep a obrátila pozornost k Billu Northovi, který stál u telefonu s mkou v bok a francouzský se dožadoval půlnočního spojení s příslušným ředitelem. Krátce se na ni usmál, ale vzápětí se znovu soustředil na hovor. Prohlížela si jeho na míru šitý oblek na pozadí interiéru soukromého letadla za třicet devět milionů a přemýšlela, co všechno si může koupit.

Vybavila si Melindin obličej na fotografii.

North zavěsil a došel k dmhému křeslu, kam se ztěžka usadil.

„Zavolá mi za tři minuty. Mějte trpělivost, Kene. Brzy budeme znát některé odpovědi.“

Kat Bronskyová se přiměla vstát a klidně dojít k Northovu křeslu.

„Bille, v poslední hodině došlo k poměrně rychlému vývoji. Ne všechno se vyřizovalo přes satelitní telefon, takže zřejmě nemáte ucelený obraz.“

Bill North pokrčil rameny a zdvihl ruce dlaněmi dopředu. Já jsem se nesnažil nic sepisovat, Kat, jenom jsem vám pomáhal se spojením.“

Usmála se. „Toho si vážím, Bille. Vážím si veškeré pomoci, kterou jste nám poskytoval už od Salt Lake City.“

„Rádo se stalo.“

„Nicméně teď bych vás ráda seznámila s výsledky našeho dosavadního vyšetřování. Jak říkal Ken, potřebujeme vaši pomoc při získání informací z jedné vaší společnosti, ale zatímco na ně čekáme, mohl byste mi možná pomoct vysvětlit některé protichůdné skutečnosti.“

Zdálo se, že se mu ulevilo. Jistě. O co jde?“

Usadila se na pohovku za masivní ručně vyřezávaný ořechový stolek a podívala se mu do očí.

Ken postával u levé stěny kabiny a zbraní stále mířil na Northa.

„Zaprvé, Bille, Bradley Lumin pravděpodobně nezabil Melindu Wolfeovou.“

North se zachmuřil a kradmo se podíval na Kena.

„Ten hovor jsem slyšel a velice mě to překvapilo, ale nejsem si jistý, jestli to není předčasný závěr.“

„Nás to překvapilo taky, ale je jasné, že pokud tu fotografii nepořídil Bradley Lumin – a to nemohl – pak ani nezabil Melindu. Ve skutečnosti do toho ani nemusel být zapletený.“

Northe to zjevně vyvedlo z míry. „Ale měl v počítači Melindinu fotografii, ne?“

„Někdo mu ji tam přetáhl. Někdo, kdo ho chtěl falešně obvinit.“

Bill North se pozorně zahleděl na Kena Wolfea a pak znovu na Kat. Cítila, že vynakládá obrovské úsilí, aby zůstal klidný.

„Ale kdo?“ zeptal se North. „Myslíte si, že někdo, kdo pracuje pro jednu z mých společností, zná odpověď?“

„Ne, Bille. Já si myslím, že tu odpověď znáte vy osobně.“

Slyšela, jak se k ní Ken zleva sune, a téměř cítila, jak je zmatený.

North vrtěl hlavou. Já? Říkal jsem vám, jsem majitelem mnoha společností“

Zarazila ho zdvižením ruky. „V Maine je chata, která nějaký čas sloužila jako ateliér k natáčení dětských pornofilmů. Na to už máme nezávislý důkaz, který jsme získali při prohlídce Luminova obytného přívěsu v Coloradu. Je to ta chata, kde byla Melinda držena a znásilněna. Lumin tam natáčel své pornofilmy. Po Melindině smrti tu chatu přirozeně nikdo nevyužíval, ale rozhodně předtím sloužila jako ateliér k natáčení porna, jímž zásobovala jednu vaši společnost, Bille.“

Rozhlédl se v předstíraném úžasu nad její naivitou. „Snad si nemyslíte, že by majitel holdingové společnosti mohl přímo vědět o takových aktivitách, i kdyby to byla pravda?“

„Vy nejenže o té chatě víte, Bille, ale jste jejím majitelem, byť nepřímo. Víte, my jsme předtím vůbec netušili, kde tu chatu hledat. Maine má dost rozlehlé území. Teď, když víme, že jste do toho zapletený, víme taky, kde ji najdeme.“

Bill North se znenadání usmál. „Kat, vy se tragicky mýlíte. Jestliže někdo v jedné z mých společností dělal něco ilegálního, nebo dokonce jestli jsem se stal majitelem bezvýznamné nemovitosti, kterou na mě někdo koupil a zneužíval ji k pochybným aktivitám, bylo to bez mého vědomí. Já jsem pouze majitelem holdingové společnosti.“

Je to mnohem horší, Bille, stopy směřují k vám. Vaše společnost v Chicagu nám nakonec řekne, jak úzké byly vaše kontakty. My totiž víme, že si držela e-mailovou adresu SHRDLU2, která byla později využita k přetažení té úděsné fotografie pořízené během Melindina zajetí do Luminova počítače s cílem falešně ho obvinit, a téže fotografie do počítače Rudolpha Bostiche s cílem varovat ho, aby nemluvil. A k tomu všemu došlo až poté, kdy Bostich dostal tip na Lumina. Když se dostaneme na konec toho řetězce, najdeme tam Billa Northa osobně, a ne nějakého vzdáleného výkonného předsedu společnosti.“

North seděl s otevřenými ústy a výrazem, v němž se mísilo znepokojení se zuřivostí. Znenadání se teatrálně vztyčil.

„Už mám dost těch nezodpovědných nesmyslů! Vypadněte z mého letadla!“

Ken mu přiložil čtyřiačtyřicítku k hlavě.

„Sedněte si, Northe! Okamžitě! Buď nám v plném rozsahu odpovíte na naše otázky, nebo zemřete! Už jsem toho slyšel víc než dost, aby to ospravedlnilo vaše zabití.“

Bill North sklopil oči k hlavni čtyřiačtyřicítky a naprázdno polkl. Pak se podíval na Kat, která mu pokynula k houpacímu křeslu. Znovu se do něj usadil s ukázkovým výrazem zuřivosti. „Teď už vím, proč vám v FBI nedůvěřují, Bronskyová. Vy jste totiž amatérka! Popouzíte únosce tím, že spojíte velkého investora osobně s údajnými zločiny zaměstnanců nějaké bezvýznamné filiálky. Žádný prokurátor by takové žvásty neposlouchal ani minutu! A co je ještě horší, trápíte tohohle chudáka kvůli ničemu!“ ukázal na Kena.

Tvrdě se na něj podívala. „Bille, asi jsem se nevyjádřila dost jasně. Já netvrdím, že někdo z nějaké vaší filiálky falešně obvinil Bradleyho Lumina a zastrašoval Rudyho Bostiche. Já tvrdím, že jste to byl vy sám.“

„Cože?!“ North měl v očích divoký výraz.

Ken se odlepil od stěny. „Kat, upřesněte to,“ požádal ji napjatým hlasem.

Ohlédla se na něj přes rameno. „Kene, Bill North je majitelem a uživatelem té e-mailové adresy.“

Jak to začal Ken, ale Kat ho umlčela zdvižením ruky.

„Bille,“ řekla, „v tuto chvíli vás jako agentka FBI musím informovat, že jste vyšetřován pro účast na únosu a vraždě Melindy Wolfeové. Máte právo nevypovídat“

„Cože?! Co je to za pitomost?“ přerušil ji Bill North s divokým výrazem v očích.

Přiložila si prst ke rtům a pak dokončila předepsanou formuli.

Ken se celou dobu držel u levé stěny, ale teď vykročil směrem k ní. Přehodil si zbraň do levé ruky a pravou ji objal kolem ramen. „Kat, co se to tu děje?“

Autoritativně se na něj podívala. „Mějte trpělivost, Kene! Jen poslouchejte. A důvěřujte mi.“

Olízl si rty, sjel pohledem na Northa a zpátky na Kat. Pak poodstoupil, ale celou dobu nepřestával na Northa mířit zbraní.

Ten těkal očima z Kena na Kat a v jeho výrazu se mísila panika se zuřivostí.

„Agentko Bronskyová, jestli takhle oplácíte občanskou výpomoc, musí v pekle začít mrznout, než se znovu uvolím pomoct FBI.“

Podívala se na něj. „Skutečně mě překvapilo, Bille, že jste nám tak rychle poskyti své letadlo. Až pak jsem zjistila, že jste viceprezidentem postižené letecké společnosti. A nakonec jsem zjistila i to, že v rukou držíte klíč k důkazům v případu Melindiny vraždy.“

„Bronskyová, co to zase proboha žvaníte?“ zeptal se North co nejsžíravěji.

Vzdychla a na okamžik se zahleděla do koberce. Pak přejela rukou po desce vyřezávaného stolku a nechala ho ještě chvíli čekat.

„Bille, pojďme si promluvit o tom, co se opravdu stalo Melindě Wolfeové.“

Pokrčil rameny, zdvihl obočí, opřel se a obrátil dlaně ke stropu. „Výborně. Miřte na mě zbraní a mluvte si, o čem chcete,’agentko* Bronskyová!“

„Dobře. Mluvme o vzkvétajícím obchodu šíření pornografie do světa, který se zdá naprosto nenasytný.“

„Předpokládám, že za to taky můžu já.“

„Vy uspokojujete poptávku, ale pokud ji uspokojujete takovými produkty, jako je dětská pornografie, překračujete hranice zákona.“

„Žádná z mých společností vědomě“

„Sklapněte!“ umlčela ho, ale vzápětí se do jejího hlasu vrátil klid. „My už víme, že vaše společnosti nakupovaly dětské pornofilmy, které natáčel Bradley Lumin. Vy jste mu k natáčení poskytoval chatu, protože tyhle speciální pornosnímky byly příslibem špičkových zisků. Šlo o obchod. Vy osobně byste byl radši s tou holčičkou, než se na ni jen díval, ale jste obchodník a takové věci nesou peníze.“

„Nevím o tom, že by nějaká z mých společností vyráběla takové snímky.“

„Ale víte. Samozřejmě jste si udržoval patřičný odstup od výroby, jenže jednoho dne pan Lumin, který pracoval na smlouvu, unesl nesprávné dítě. Místo nějaké malé tulačky, která by to natočila, nechala se zneužít, pak si vzala peníze a nikdy by si nestěžovala, unesl Lumin Melindu, která se odmítla válet v příkopě s všivákem jeho typu. Lumin je hlupák, pedofil a zbabělec. Fotografie zdrogované spoutané holčičky ve vaší chatě v Maine se objeví ve všech zpravodajských relacích na východním pobřeží. Jedná se o oběť únosu. Lumin ji znásilní, zbije ji, aby mlčela, pak zpanikaří a uteče, protože si myslí, že ji zabil. A váš prostředník poruší veškerá pravidla a zavolá vám do Salt Lake City, aby vás o tom informoval.“

„Fantazírujete, Bronskyová.“

„Existují záznamy telefonních hovorů, Northe,“ kontrovala. Dopad jejích slov ji uspokojil.

„Prostředník vám řekne, že v Maine došlo k průšvihu a že on nic zahlazovat nebude. V podstatě od toho dá ruce pryč a řekne vám, abyste mu už nikdy nevolal. Vy jste bezradný a bojíte se, že ta holčička je mrtvá, nebo umírá, a tak rychle odjedete do Maine a vyřídíte to. Prostě skončíte v té chatě s Melindou Wolfeovou.“

„Cože?!“ Ten zuřivý výkřik zleva ji přiměl nadskočit. Možnost, že Kenovi dojde trpělivost, se proměnila ve skutečnost. Kat se otočila a zjistila, že Ken už jde k Northovi a sklání hlaveň k jeho spánku.

„Chcete říct, že Melindu zabil tenhle hajzl?“

Znovu zdvihla levou ruku, aby ho zarazila, i když si byla vědoma, že na něj téměř ztratila vliv. „Kene, uklidněte se. Pan North nám určitě má ještě co říct. Viďte, Bille?“

„Nemám nejmenší ponětí, co to tady plácáte, Bronskyová!“

Naklonila se k němu a provrtala ho pohledem. „Byl jste v té chatě s Melindou.“

„Blbost. Ani jsem se jí nepřiblížil.“

„Byla naživu, když jste tam přijel, viďte, Bille?“

Já tam nebyl! Proboha, co mám ještě říct, abyste to pochopila? V tu dobu jsem nebyl nikde poblíž Maine nebo Connecticutu nebo kdekoli jinde kromě Salt Lake City. Můžu to dokázat!“

Z uličky k pilotní kabině dolehl ke Kat povědomý hlas.

„To… není tak docela pravda, šéfe,“ řekl Dane Bailey váhavě a došel až ke Kenovi. Bill North ho sledoval.

„Co je zase tohle, Bailey?“

Pak si všiml, že kapitán drží v pravé ruce zápisník letů.

„Vozím si všechny zápisníky letů s sebou. Včera to byly dva roky, kdy jste nás s Jeffem vzbudil ve dvě v noci, abychom se připravili na let do Bostonu, což jsme učinili. Moc dobře si to pamatuju, protože syn měl svou první oslavu narozenin a já ji musel oželet, takže jsem na vás byl skutečně naštvaný. Nechal jste nás v Bostonu čekat dva dny a nikdy jste nám nevysvětlil, proč to bylo tak naléhavé.“

„Měl jsem obchodní jednání!“ vyhrkl North.

„Nicméně jste tam byl,“ vložila se do toho Kat, „a my najdeme to auto, kterým jste odvezl Melindino tělo.“

„Cože?!“

Kat se posadila na okraj stolku.

„Bille, unesl jste a zabil Melindu Wolfeovou?“

„Cože?! Ne, krucinál!“

„Bille, my víme, že jste byl v jedné místnosti s unesenou holčičkou.“

Znovu začal protestovat, ale Kat zdvihla ruku a on zmlkl, tvář zrudlou vztekem.

„Víme a můžeme dokázat, že jste byl v té chatě s Melindou Wolfeovou, jejíž tělo bylo později nalezeno v connecticutském lese. Když jste v té chatě byl, ještě žila.“

Už chtěl odpovědět, ale zarazil se a Kat si toho všimla.

Výborné! Už ho skoro mám. Strašné mi chce říct, že když tam přijel, byla už mrtvá.

Sklonila se téměř k jeho obličeji. Jak jste ji mohl vyfotit jen proto, abyste falešně obvinil někoho jiného, a pak ji tam nechat umřít?“ Slyšela, jak Ken lapá po dechu a vyje jako raněné zvíře, ale už nemohla přestat. North byl téměř zlomený. Odmítavě vrtěl hlavou, ale na čele mu naskakovaly krůpěje potu.

„Tohle je šílené! Vaše otázky jsou nesmyslné! Já tam nebyl, sakra!“

„Stál jste před ní v jedné místnosti a fotil jste ji! Potřebovala pomoc. Byla naživu a krvácela.“

„Ne!“

„Co ne, Bille? Nebyla naživu?“

Doširoka otevřel oči. „Řekl jsem, že jsem tam nebyl!“

Několik vteřin si ho mlčky prohlížela. „Znásilnil jste ji, Bille?“ Dopad jejích slov byl zřetelně viditelný. Zhroutil se do křesla, jako by ho někdo nakopl.

„Cože? Co?!“

„Znásilnil jste ji? Ta otázka je snad dost jasná.“

Ken znovu divoce zavyl.

North si ho nevšímal a zařval na Kat: „Proboha, ženská! Já nespím s malýma holčičkama!“

„Tak co jste tam dělal, Bille?“ zeptala se a stále se k němu nakláněla. „Někdo ji opakovaně znásilnil. Nebo ty tisíce holčiček ročně znásilňujete jen zástupně jako obchodník s tím svinstvem?‘“ Já tam nebyl! Udělal to Lumin nebo někdo jiný!“

„Vzdejte to, Bille!“ zaječela na něj zničehonic a napřímila se. „Tak na rovinu, Bille Northe. Máme vás v koutě. Proč jste jí nepomohl? Proč jste té holčičce nezachránil život?“

Jste si jistá, Kat?“ zeptal se Ken zlomeným hlasem. Přikývla, i když si byla vědoma, že riskuje.

V kabině gulfstreamu se rozhostilo naprosté ticho. Bill North ztuhl a jen zíral na Kat. Viděla, jak se mu pohnula ústa. V očích měl zděšení. Ken se na něj vrhl a vrazil mu hlaveň čtyřiačtyřicítky do úst.

Já to zmáčknu, když mi neřekneš, cos jí udělal, kdy, proč a jak, ty parchante! Byla to moje dcera!“

North se sápal po hlavni zbraně, ale Ken ji pevně držel, dokud mu Kat nestiskla předloktí a hlavou nenaznačila, aby odstoupil. Ken pomalu, zdráhavé vytáhl hlaveň zbraně z Northových úst a pomalu, zlověstně ji sklonil.

„Tohle je směšné!“ řekl North a jazykem zkoumal škody v ústní dutině. Kat zašla do zadní části kabiny a chvíli tam postála. Než se stačila obrátit, ozval se za ní mužský hlas.

„Bille, tenhle pád můžeš přičíst jen sám sobě.“

Kat slyšela nějaký šramot a najednou měla srdce až v krku. Otočila se a očekávala, že Kenovi už povolily nervy, ale úplně ztuhla, když v uličce k pilotní kabině uviděla stát Rudyho Bostiche, který měl ruce stále spoutané za zády.

Ken sledoval její pohled a byl stejně překvapený. „Co tady sakra děláte, Bostichi?“ zavrčel na něj.

Pak se pohledem vrátil k Billu Northovi, který ho zděšeně pozoroval.

„Když všichni odešli,“ začal Bostich, „a já si ze všech souvislostí vyvodil, komu patří tohle letadlo, nemohl jsem uvěřit, kdo že se to objevil na mé popravě. Největší ze všech všiváků na téhle planetě, hajzl, který je zodpovědný za mé falešné obvinění.“

„O kom to mluvíš, Rudy?“ podivil se North.

Bostich se usmál a sklonil hlavu. „Vidíte? Zná mě. Jenže tady můj starý dobrý přítel z golfu Bill se zřejmě nedostal k tomu, aby vám řekl, že sice jsem na porno, ale na klasické, nikoliv na dětské. A jsem si zatraceně jistý, že vám neřekl, že to dětské porno mi natáhl do počítače společně s tou fotografií kapitánovy dcery, protože si myslel, že řeknu connecticutskému soudci, že ten tip na Lumina mi dal on. Jenže tady můj přítel Bill North si zřejmě neuvědomil, že už na mě nemá žádné páky, protože už mi stihl zničit život.“

„Bostichi, jděte začal Ken, ale Kat ho gestem ruky ulčela.

„Ne. Ať pokračuje.“

Bostich zdvihl obočí a zavrtal se pohledem do zjevně znervóznělého Northa. Ještě něco vám řeknu. Nikdy jsem ho nepodezíral, že je zapletený do vraždy Wolfeovy dcery, ale jak jsem chvíli poslouchal u dveří, jak ho vyslýcháte, tak jsem to pochopil.“ Podíval se na Kena Wolfea a pak na Kat. „Budu proti tomuhle špinavci svědčit do všech podrobností, které jsou mi známy. To on mi bez mého vědomí vpašoval to svinstvo do počítače. Navzdory tomu, co jste si mysleli, jsem to nekoupil. Vyhrožoval, že mě zničí, a já jsem lhal soudci, abych chránil sebe i jeho. Ale to jsem neměl tušení, že byl přímo zapletený do její vraždy.“

„To není pravda, ty pitomče!“ okřikl ho North.

Ken se obrátil k Bostichovi. „Okamžitě vypadněte. Sedněte si venku na schůdky. Až dolů.“

Bostich pokrčil rameny a odešel ke dveřím.

„Myslím, že dneska už je těch výslechů dost, Bronskyová,“ supěl North. „Spojím se s právníkem a usvědčíme FBI z důkazní nouze.“

Kat se podívala na Kena, který znovu namířil zbraň na majitele gulfstreamu. Jestli chcete právníka, Bille, musíte si vyžádat souhlas únosce, tady Melindina otce, ale já si myslím, že ten po vás nejdřív bude chtít úplné vysvědení.“

Ken mlčky přikývl. Byl zachmuřený a rty měl úplně bílé napětím.

Kat se zahleděla do koberce a sepjala ruce. Jak už jsem říkala, Bille, promluvme si o tom, co se skutečně stalo. Vy jste ji neunesl. Dokonce jste ji ani neznásilnil. Jenom jste spěchal uklidit místo činu a zničit důkazy, které by s vámi mohly jakkoli souviset. Jenže veřejnost už o jejím únosu věděla a někdo z něj musel být obžalován, jinak by stopy mohly vést k vašemu prahu. A když jste toho dne jel z Bostonu do Maine, vyděšený až k nepříčetnosti, začal jste přemýšlet o tom, jak dostat nějaký pádný důkaz do Luminova počítače. A napadlo vás, že by to chtělo tu holčičku vyfotografovat. Uvažoval jste tak, že když ji Lumin unesl, zneužil, a nechal zemřít, měl by pykat on. Sehnal jste si polaroid. Přijel jste do chaty a očekával mrtvou holčičku. Jenže jste ji našel jen bezvládnou, připoutanou k židli, a jako mrtvá jen vypadala. Neměl jste představu, co byste dělal, kdyby ještě žila, takže jste chtěl věřit tomu, že už je mrtvá. Pořídil jste snímky, které jste potřeboval, hodil ji do kufru, odjel do Connecticutu a zatáhl ji do lesa, kde jste ji nechal.“

‚Ale já

„Ticho!“ zařvala. „Buďte zticha a poslouchejte, protože ani vy sám ještě neznáte konec toho příběhu.“

Snažil se hrdě čelit jejímu pohledu, ale když se nad něj znovu naklonila, rozklepaly se mu ruce.

„Cestou tam jste projel elektrickým plotem, Bille. Proto víme kdy a kde. Zajel jste tam, odnesl ji hlouběji do lesa a vykopal jí hrob, asi půl metru hluboký.“

Kat za sebou uslyšela Kenův přidušený vzlyk. Tohle mu nikdo nikdy neřekl.

Soustředila se na Northa a dál ho tiskla ke zdi tichým a naléhavým hlasem. „Uložil jste tam její tělo, Bille, zaházel ho, odjel, umyl se a znovu jste se objevil ve svém letadle. Takhle to skutečně bylo, viďte?“

North na ni chvíli mlčky zíral a svaly na čelistích mu jen hrály.

Jděte k čertu, Bronskyová. Do těchhle vašich fantazijních představ se zatáhnout nenechám.“

Znovu upřela pohled na koberec.

„Tak dobře, Bille. Tak na stůl vyložíme další karty. Byla mrtvá, když jste ji vezl do Connecticutu?“

Zatvářil se vzdorovitě, ale Kat viděla, jak mu ten výraz zvolna mizí z tváře.

„Strašně rád byste mi řekl, že byla, ale ve skutečnosti jste to nezkoumal. Jen jste to předpokládal.“

„Proč tím trýzníte jejího otce?“ zeptal se North.

„Ale to je omyl. Trýzníte ho vy.“ Kat se otočila ke Kenovi a snažila se odhadnout, kolik sil mu ještě zbývá. Zhluboka se nadechl a naznačil jí, ať pokračuje.

„Bille, když Melinda zemřela, byla několik set metrů od místa, kde jste ji zahrabal. A víte proč?“

Tupě na ni zíral.

„Protože se tam doplazila, Bille. Vy jste totiž tu holčičku pohřbil zaživa.“

Kat nechala doznít hrůzu vlastních slov a při tom pozorovala stín, který se přehnal Northovou tváří.

„Byla v bezvědomí z mírného předávkování drogou, kterou jí podal Lumin, ale byla ještě velice živá, Bille, když jste ji ukládal do země.“

North vzdychl. Tvář mu zčeřila vlna emocí. Snažil se udržet zavřená ústa, ale zamžily se mu oči.

Kat podvědomě vnímala Kenův tichý vzdech.

„Někdy později, když už jste byl dlouho pryč, se Melinda Wolfeová probrala půl metru pod zemí a ucítila na obličeji hlínu. Začala se vyhrabávat, lapala po dechu, ale nakonec se dostala ven. Naštěstí vás nenapadlo hlínu udusat. Ona žila, Bille. Pohřbil jste tu holčičku zaživa a ona se vlastními silami vyhrabala a odplazila několik set metrů, než zemřela na vykrvácení, prochladnutí a následky zneužití.“

Bill North otevřel a zavřel ústa a pokradmu se podíval na Kena.

Jsem úplně zničený z toho, co si ta ubohá holčička musela vytrpět,“ řekl tichým, zajíkavým hlasem. „Ale mýlíte se, já… s tím nemám nic společného.“

„Vaše zapírání je trapné, Bille. Pravdu máte vepsanou ve tváři. A důkazy máme my.“

North se ani nepohnul.

Kat sjela pohledem k jeho pravé ruce. Sáhla po ní, přitáhla si ji, roztáhla na ní prsty a dobře si prohlédla malíček. North ji pozoroval se vzrůstajícím znepokojením.

„Ten prst jste si zlomil v dětství, Bille?“

Zaváhal a přikývl, zcela vyvedený z míry. „Ano. Spíš v pubertě. Špatně srosti.“

‚Je v kloubu tak výrazně zakřivený, že je snadno identifikovatelný. Všimla jsem si toho už v Salt Lake. Vzpomínáte si, jak jsme satelitním telefonem mluvili o té fotografii, kterou jste natáhl do Bostichova počítače? Chcete vědět, jak tohle všechno vím, Bille? Chcete vědět, jak přesvědčím porotu, aby neměla důvodné pochybnosti? Zvětšila jsem si tu fotografii, která zachycuje odraz ruky v okně. Její malíček je zvláštně zakřivený v kloubu. Tu ruku jsem viděla na vlastní oči několik hodin předtím. Byla to vaše ruka.“

Vlevo od ní třeskl ohlušující výstřel ze čtyřiačtyřicítky. Kat instinktivně uskočila doprava, a když se ohlédla, uviděla kouřící hlaveň.

Rychle se podívala na Northa a s údivem zjistila, že nemá ani škrábnutí; jen ve stěně kabiny nad jeho hlavou zela obrovská díra po kulce.

Vrhla se na Kena. „Ne! Kene, tohle není řešení. Takhle by to měl příliš snadné.“

Ken Wolfe za prudkého oddychování znovu namířil nabitou a nataženou čtyřiačtyřicítku na Northovu hlavu.

„Ustupte, Kat,“ přikázal jí nebezpečně tichým hlasem.

„Kene

„Ustupte!“ zařval na ni, ale nespouštěl oči z Northa, který se krčil v levém křesle.

Kat se přerývaně nadechla a snažila se vyhodnotit situaci. Její touha přimět Northa k přiznání ustoupila nutnosti zachovat ho při životě. Vzpomněla si na svou kabelku v zadní části kabiny.

Rychle došla k druhému houpacímu křeslu, které bylo poblíž, a usadila se. Pravou rukou šátrala na zemi po kabelce, ale pohledem sledovala Kena, kterého její počínání zjevně nezajímalo.

Nahmáda kabelku a přitáhla si ji ke křeslu. Rozepnula zip, vklouzla prsty dovnitř a ucítila uklidňující dotek chladného kovu.

„Vstaňte, Northe!“ zavelel Ken.

„Proč?“

„Vstaň, ty odpornej vrahu!“ zařval. „Tahle noční můra nemá konce.

Nejenže jsi nechal Melindu umřít, ale tys ji pohřbil zaživa! Mohls ji zachránit, ty sráči!“

„Podívejte se, Wolfe, já

Ken zdvihl zbraň do úrovně očí a pak sklonil hlaveň tak, že mířila na Northův rozkrok.

„Když mi teď řekneš pravdu, nechám tě dožít procesu. Jinak ti budu ustřelovat jednu část těla po druhé, dokud se tu pravdu nedozvím.“

„Poslouchejte mě, sakra,“ začal North.

Kabinou otřásl další výstřel. North zaskučel a vyděšeně se podíval mezi nohy. Zmátlo ho, že nevidí žádné zranění.

Jsem výborný střelec, Northe. Tohle bylo poslední varování. Pak přistoupím k balistické kastraci. Tys mi zabil dceru! Přiznej to!“

North zdvihl ruce v obranném gestu. V očích měl zoufalý výraz. „Kene, prosím vás, musíte mi věřit! Já ji nezabil. Neublížil jsem jí.“

„Lžeš!“

„Ne!“

„Znásilnils ji a zabil!“

„Ne, ne, ne! Neudělal jsem to! Krucinál, poslouchejte mě. Já jsem neměl tušení, že je naživu!“

Ken si konečně uvědomil, že North se vlastně přiznává, a zůstal na okamžik ohromeně stát.

„Bože!“ zakvílel Ken zmučeně. Zavřel oči před bolestí, která mu křivila tvář.

Bill North se chopil příležitosti. Hbitě zalehl a natáhl ruku k boční straně stolku. Kat nečekaně vytáhla z kabelky poloautomatickou čtyřicítku a zamířila Kenovi na hlavu.

„Kene! Odhoďte zbraň! Okamžitě!.Už na něj nestřílejte!“

Ken otevřel oči. Mířil stále na místo, kde byl předtím North. Podíval se na Kat a pak na Northa, který se svíjel na podlaze.

Ještě jsem toho parchanta nezastřelil, Kat.“

„A taky nezastřelíte! Odhoďte tu zbraň. Dělejte!“

Ken se zhluboka nadechl a odmítavě zavrtěl hlavou. „Už celé hodiny se vám snažím říct, že můj život už skončil, Kat. Mně je skutečně jedno, jestli mě zastřelíte nebo ne. Jen dohlédněte na to, aby vraha potrestali, když se mi nepodaří ho zabít.“

„Přece nespácháte vraždu, Kene!“

„Stejně už jsem spáchal těžký zločin.“

„Tak to nedělejte ještě horší. Odhoďte tu zbraň!“

„Ne, krucinál!“

Ken namířil hlaveň na ležícího Northe. „Vstávej, vrahoune! Nejdřív ti ustřelím koule.“

„Kene!“ zařvala Kat. „To nejde! Když uvidím, že se chystáte zmáčknout kohoutek, budu vás muset zastřelit!“

„Mně je to jedno, Kat,“ řekl tiše.

„Ale Melindě by to nebylo jedno. Melinda by chtěla, abyste tohle přežil. Vy víte, že mám pravdu. Vím, co cítí dcera k milujícímu otci, Kene. Melinda by nechtěla, abyste střílel. Chtěla by, aby ten parchant shnil ve vězení, zbaven veškerých svých výsad. Zabít ho je příliš snadně!“

Ken váhal. Viděla, jak zmateně mrká a pak sklání zbraň. Odevzdaně se otočil ke Kat, příliš zamyšlený na to, aby si všiml svižného pohybu na konci stolku.

Kat ten pohyb zaznamenala a okamžitě si uvědomila, co se děje. Čas ztratil svůj rozměr, všechno jí před očima probíhalo zpomaleně. Ken si nechal vyklouznout čtyřiačtyřicítku z prstů, Bill North se jako útočící kobra vztyčil za stolkem, oči mu plály, ve tváři měl vražedný úsměv – a v ruce svíral stříbrnou automatickou pětačtyřicítku, kterou vytáhl z tajné přihrádky na boční straně stolku.

„Bille!“ vyjekla překvapeně.

Viděla, jak North upírá pohled na Kenovu hlavu a zdvihá nataženou zbraň s prstem na spoušti.

Kat instinktivně stočila svou zbraň doprava a zamířila na Northa. Vzpírala se myšlence, že by měla stisknout kohoutek.

„Bille! Nechte toho!“

North si jí nevšímal. Neúprosně mířil na Kena, který si konečně všiml pohybu a začal se rozhlížet. Vražedný výraz ve tváři majitele gulfstreamu ho překvapil.

Zabloudil pohledem ke své zbrani ležící na koberci a pak se podíval na Northa, jehož prst začínal tisknout kohoutek.

„Bille! Ne!“

Mířidla čtyřicítky teď spočívala na Northově spánku. „Ani hnout, Bille, nebo vystřelím!“

Jenže North byl zcela soustředěný na svůj jediný úkol a Kat viděla, jak tiskne kohoutek. Neměla čas na přemýšlení. Jednala zcela instinktivně. Kabinou gulfstreamu otřásl výstřel a kulka z Northovy zbraně se zavrtala Kenovi do pravé části hrudníku.

O zlomek vteřiny později prošla střela z Katiny zbraně hlavou Billa Northa.

North se zhroutil a Ken Wolfe se potácel k protější stěně. Nad pravou náprsní kapsičkou bílé košile se mu postupně zvětšovala karmínová skvrna.

Podíval se na Northovo tělo a pokusil se usmát na Kat. Pak se sesul po stěně do sedu, ale v tu chvíli už k němu spěchala Kat s oběma piloty.

EPILOG

Ústředí FBI, Washington, D. C. Po dvou měsících

Ředitel FBI vstal a došel k oknu. Kat Bronskyová čekala v pohodlném křesle na druhé straně jeho psacího stolu.

.Agentko Bronskyová, mám několik vážných problémů. Na jedné straně jsou tu pravidla a předpisy, jichž se musíme držet, a na druhé straně jste tu vy.“

Konečně se obrátil a bezvýrazně se na ni podíval.

„První problém je, že jste ignorovala rozkazy, obcházela předpisy a nechala se při tom únosu zajmout; to všechno tu někteří souhrnně nazývají kovbojskými manýry.“

Došel k velké židli za svým pracovním stolem. „A samozřejmě nesmíme zapomenout na tu drobnost, že jste zastřelila osobního přítele prezidenta Spojených států na palubě jeho vlastního letadla.“

„Pane“

Umlčel ji zdvižením ruky.

„Zároveň však musím uznat, že jste zachránila letadlo plné cestujících a během několika hodin jste díky své intuici, intelektu, výcviku a brilantní detektivní práci ve stresové situaci vyřešila případ vraždy. Takže ať se mi to líbí nebo ne, nesmírně jste před veřejností zhodnotila představu o moderním agentovi FBI – jakkoli to trápí některé vaše kolegy.“

„Děkuji, pane.“

„Nebuďte příliš domýšlivá. Tu pochvalu jsem vyslovil dost zdráhavé.“

Jistě, pane.“

„Musím také dodat, že mě prezident osobně a zcela soukromě požádal, abych vám vyřídil jeho vděk za odhalení skutečné tváře Billa

Northa. Neměl tušení, že je zapletený do celosvětového obchodu s pornografií. Mimochodem, víte o tom, že máme důkazy spojující Northa osobně s výrobou snuffiů v Mexiku?“

„Bože, to nevím.“

Ředitel přikývl. „Kdyby žil, už jenom to by stačilo k obvinění z těžkého zločinu. Takže ta kulka byla dobře mířená, Kat, a já jsem si dobře vědom toho, že byla plně ospravedlnitelná, jak je ostatně uvedeno ve zprávě. Prezident také chtěl, abych vám velice poděkoval za odhalení Bostiche, jímž jste ušetřila jeho administrativu velkého skandálu. Mimochodem, neříkala jste, že o něm máte nejnovější zprávy?“

Přikývla a zalistovala v poznámkovém bloku. „Ještě téhož dne byl zbaven funkce, jak víte. Oficiálně rezignoval, ale neměl na vybranou. Connecticutská advokátní komora mu za lhaní soudci odebrala licenci. A connecticutský soudce obnovil zatykač na Bradleyho Lumina, který, jak se ukázalo, byl nutný k získání dostatku důkazů potřebných k Luminovu usvědčení z únosu Melindy Wolfeové.“

„Takže obvinění je zaručené?“

Přikývla a usmála se. „Lumin byl obviněn z federálních zločinů únosu, znásilnění, pokusu o vraždu a spolčení ke spáchání vraždy.

V Connecticutu pak byl obviněn z násilné vraždy prvního stupně za spoluúčast na smrti Melindy Wolfeové. Publicita případu navíc povzbudila další mladé oběti Luminova kinematografického působení a chystají se další žaloby. Lumin už nikdy nevyjde na ulici.“

„Výborně!“

„Mimochodem, v jednom bodě Bostich vyvázl. Velká porota ho zprostila obvinění z držení dětské pornografie. Zdá se, že dává přednost oplzlým fotografiím dospělých žen.“

Ředitel se posadil a ukázal na notebook na Katině klíně. „Pokud jde o toho pilota, Kat, vím sice, že ho minulý týden propustili z nemocnice do vazební věznice, ale jak je na tom po právní stránce?“

„V životě jsem se nesetkala s tak zapeklitou situací. Víte o tom, že se prokurátor rozhodl nežalovat ho za letecké pirátství?“

Přikývl. „Ano, ale neznám důvod.“

„Neměl na vybranou,“ vysvětlila Kat. Jeho letecká společnost kupodivu odmítia potvrdit, že by Wolfe neměl povolení pro let nad Utahem, Coloradem, Telluride a Arizonou!“

„To si děláte legraci.“

„Ne. Po právní stránce nelze unést letadlo, jehož řízením jste oficiálně pověřen. Doslechla jsem se, že jejich právníci učinili tohle rozhodnutí i za cenu toho, že museli přiznat nějaké zanedbání. Vzhledem k obrovské vlně sympatií veřejnosti k Wolfeovi zjevně nechtěli nést zodpovědnost za to, že by vydali jednoho ze svých kapitánů žalobě, která by mohla skončit rozsudkem trestu smrti.“

Ředitel FBI udiveně zavrtěl hlavou. „Slyšel jsem, že žádný cestující se nechystá podat žalobu.“

, Ani jeden. Je to neuvěřitelné. Někteří z těch lidí, kteří pravděpodobně budou chtít na AirBridge vysoudit spoustu peněz za mentální újmu a nebezpečné ohrožení, už napsali vášnivé dopisy, v nichž požadují shovívavost pro kapitána. Wolfe je však odhodlaný přiznat vinu ve všech bodech obžaloby, takže záleží na rozhodnutí prokurátora v Denveru.“

‚A závěr?“

„Dneska ráno se Wolfe přiznal k ozbrojenému útoku, za který mu hrozí dvacet let. Rozsudek bude vynesen příští týden. Jako pilot dostal samozřejmě nejvyšší trest. Už.si nezalétá. Správa svazového letectva mu okamžitě odebrala licenci bez možnosti navrácení.“

„To je docela tragédie, Kat.“ Zdvihl oči od stolu a sklapl desky nadepsané jejím jménem. „No dobře. A co uděláme s vámi?“

„Pane, já

Znovu zdvihl mku, aby ji umlčel. „Kat, pár starých dobrých harcovníků tady je na vás naštvaných, ale spíš proto, že jste jim zabrala místo ve svědě reflektorů.“ Usmál se a ukázal na desky. „Vaši nadřízení mi ve skutečnosti zcela vážně doporučili, abych vás vyhodil za nekázeň. Nebo aspoň postavil mimo službu, degradoval, nebo abych vám nařídil nový výcvik.“

Zachmuřeně přikývla. „To jsem čekala.“

„Jenže prezident jejich názor nesdílí a upřímně řečeno, já taky ne.“

„Takže…“

„Takže žádám vaši krví podepsanou přísahu, že se v budoucnu aspoň pokusíte respektovat pravidla hry, protože takových lidí, jako jste vy, lidí, kteří v krizi odmítají přemýšlet v nějakých daných mezích a kteří se umějí dobře rozhodnout i pod palbou, tu potřebuju víc.“

Federální okresní soud, Denver, Colorado. Týden nato.

„Pane Wolfe, povstaňte, prosím.“

Hlas soudce ve zdobné soudcovské lavici se rozlehl přeplněnou soudní síní. Když Ken Wolfe odsunoval židli a vstával, musel podačit třas.

Soudce si narovnal biýle na čtení a podíval se přes okraj papíru, který držel v ruce. „Pane Wolfe, přiznal jste vinu ve všech bodech obžaloby a vzdal jste se práva na její čtení. Je to tak?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“ Ken cítil vnitřní rozechvění, což ho překvapilo, protože už celé týdny byl naprosto otupělý. Neměl důvod obávat se rozsudku. Stejně stráví zbytek života ve vězení, a je lhostejné, jestli to bude vězení federální, nebo soukromý žalář jeho mysli. Co na tom záleží?

Přesto cítil, jak se mu útroby stahují obavami.

„Dobře. Pane Wolfe, tento soud má zodpovědnost uložit vám trest úměrný vašemu porušení zákonů. Ochotně jste se přiznal ke zločinům, z nichž vás obvinil prokurátor Spojených států, a jsou to vážné zločiny; zároveň jsem však dobře obeznámený s podrobnostmi vyčerpávajícího, a mohu dodat i velice citlivého posudku, který na vás tomuto soudu předložila vláda. Jsem si také dobře vědom, že jste přišel o své zaměstnání pilota a že tato ztráta je nezbytně trvalá.“

Soudce se odmlčel a podíval se Kenu Wolfeovi do očí.

„Takže pane Wolfe, tento soud vám nařizuje šestiměsíční psychiatrickou léčbu, a pokud bude závěrečná zpráva příznivá, ukládám trest ve výši deseti let… podmíněně.“

Soudce si odložil brýle a vzdychl. „Kapitáne, vaše chování bylo neodpustitelné, ale jsem přesvědčený, že pro tuto společnost nepředstavujete žádné další riziko. Už jste ztratil mnohem víc, než by vám mohl tento soud vzít. Za předpokladu, že budete respektovat omezení, která vám uložím, budete osvobozen od uvěznění.“

Ken Wolfe přikývl a pokusil se promluvit. Tvář měl zalitou slzami, které mu bylo trapné skrývat. Vypadalo to, že ztratil hlas, ale nakonec se mu se zavřenýma očima podařilo zachroptět: „Děkuji, Vaše Ctihodnosti.“

Soudce ukončil jednání, vstal a opustil soudcovskou lavici. Soudního sluhu překvapilo, že nezamířil do své kanceláře, ale ke stolu obhajoby, kde stál Ken, oči stále zavřené, se svým obhájcem. Soudce mu položil ruku na rameno.

„Kapitáne?“

Ken sebou trhl, otevřel oči a podíval se na soudce. „Pane?“

„Čed jsem, co vám v letadle řekla ta agentka FBI. Řekla, že vaše dcerka by nechtěla, abyste se vzdal. Měla pravdu, kapitáne. Svými žádostmi o shovívavost vám vaši spoluobčané poskytli příležitost přispět jejím jménem něčím navíc. Neutopte tuhle příležitost v sebelítosti. Žijeme v nemocném světě, který potřebuje pomáhat ze všech stran.“ Po těchto slovech soudce sevřel Kenovi rameno, otočil se a odešel.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai