Protivítr

John J. Nance

(2003)

Štítky:

Romány, Literatura světová

Příběh z pera mistra leteckého thrilleru zavádí čtenáře do míst, v nichž dráhu Boeingu 737 kříží víry vysoké politiky. Když kapitán Craig Dayton na letišti v Até- nách zjistí, že svoboda jednoho z cestujících, bývalého amerického prezidenta Johna Harrise, je ohrožena, provede riskantní akci: navzdory zamítavému stanovisku řeckých bezpečnostních orgánů si vynutí povolení ke startu a svého vzácného pasažéra "unese" mimo dosah pozemských represivních sil. Na Harrise, jehož Peru obvinilo z tragického pochybení při zátahu proti výrobně drog, totiž Interpol vydal mezinárodní zatykač. Dayton a jeho posádka prožívají horké chvíle: není snadné najít pro Harrise vhodné útočiště. Boeing se vydává na napínavou pouť napříč kontinenty… Přeložili Matouš a Pavla Iblovi.Váz., 544 stran, 12,5 x 20 cm

Protivítr

John J. Nance

01 KAPITOLA

*****

VÝSTUPNÍ KORIDOR 35, MEZINÁRODNI LETIŠTĚ V ATHÉNÁCH, ŘECKO,

PONDĚLÍ – 14.00

„Pane kapitáne, myslím, že byste měl radši zajít k nám dozadu!“ prohlásila vedoucí kabiny už v okamžiku, kdy vpadla do kokpitu.

Kapitán Craig Dayton prudce otočil hlavu, a jakmile uviděl ustaraný výraz na tváři Jilliany Walzové, už sahal po přezce na bezpečnostním pásu.

„Co se děje?“ zeptal se Dayton a neušlo mu, že se vedle něj na pravém sedadle natočil i druhý pilot, aby na příchozí viděl.

Jilliana za sebou zavřela a postavila se ve stísněném prostoru blízko středu panelu s přístroji a celá udýchaná mu naznačovala, aby chvilku počkal. Sledovala policejní auto, jak vjíždí nahoru na odbavovací plochu nově otevřeného letiště a zastavuje se zapnutým modrým majáčkem před jejich Boeingem 737. Dayton se otočil ve směru jejího pohledu, pozorujícího hlídkový vůz.

„Nejspíš nám hrozí diplomatická krize,“ usoudila Jilliana. „Služba v koridoru…“

Vtom ji přerušil hlas, který se ozval z reproduktorů na stropě kokpitu. „Letu čtyřicet dva, tady věž.“

Druhý pilot vzal do ruky mikrofon. „Slyšíme, pokračujte, věži.“

„Budeme vás muset na chvilku zdržet na stojánce, dvaačtyřicítko.“

„Proč?“ zeptal se zostra druhý pilot, kterému neušel příjezd už druhého policejního auta na rampu.

„Dvaačtyřicítko, mám tu oficiální rozkaz… ehm… počkejte, prosím…“

Mikrofon v dispečinku na řídící věži zůstal zapnutý, zatímco naléhavě znějící hlasy se v pozadí o čemsi radily. „A… budeme muset odvést z letadla některé z vašich cestujících.“

Jilliana rychle přikývla a vzápětí vyhrkla. „Craigu, oni sem přijeli zatknout prezidenta Harrise!“

Craig Dayton uchopil Jillianu za pravý loket a pátravě se jí zadíval do tváře. „No tak, Jilliano, uklidni se a řekni mi přesně, o co jde.“

Den jim začal v Istanbulu, když se dozvěděli vzrušující zprávu, že s nimi přes Athény do Říma poletí první třídou bývalý prezident Spojených států amerických John B. Harris, který právě přednesl projev na mezinárodní konferenci o boji proti hladomoru. Prezident nastoupil na palubu s přitažlivou mladou asistentkou a patřičně zasmušilým agentem tajné služby. U dveří se srdečně přivítal s posádkou a dokonce nahlédl i do pilotní kabiny, aby se pozdravil s piloty. Oblečený byl velmi pečlivě; na sobě měl bezvadně padnoucí tmavý oblek, jenž k jeho necelým sto osmdesáti centimetrům výšky nějaký ten centimetr na pohled přidal. Během nyní již téměř legendárního Harrisova jediného funkčního období jej washingtonský tisk vždy popisoval jako přátelského, zdvořilého muže s vybraným chováním, a té pověsti rozhodně nezůstával nic dlužen.

„Děvče od nás, co slouží… u východu… já se s ní znám,“ právě o překot vysvětlovala Jilliana. „Přišla nástupním koridorem celá rozčílená a říkala, že řecká vláda tvrdí, že má v rukou mezinárodní soudní příkaz k jeho zatčení.“

„Proč, kvůli čemu?“

Zavrtěla hlavou a dlouhé kaštanové vlasy se jí tím pohybem rozevlály. „To nevěděla.“

První důstojník Alastair Chadwick hvízdl a naklonil hlavu směrem k nástupnímu koridoru, pod nímž už zastavovala další dvě policejní auta, a u všech prudce blikaly majáčky. „Něco se musí každopádně dít, kamaráde.“

„Tohle je letadlo cizího státu,“ odtušil suše Dayton. „A nikdo bez mého povolení odtud neodvede žádného cestujícího.“ Posunkem naznačil Jillianě, aby zase otevřela dveře do pilotní kabiny, zároveň už se odsunul s kapitánským sedadlem dozadu a chystal se z něj povstat, ale dřív se mu podařilo naplnit vzduch vůní burských oříšků, protože obsah otevřeného sáčku na jeho klíně se rozsypal všude po kovové podlaze.

„Zatraceně.“

„Já to seberu,“ slíbila Jilliana.

Druhý pilot chytil kapitána za loket.

„Craigu, víš dobře, že v Anglii se živím i jako advokát, viď?“

„To vím,“ odvětil Craig s očima upřenýma na Jillianu, která právě opustila prostor kabiny.

„Dám ti tedy jednu bezplatnou právní radu, chceš? Jsi státní příslušník Spojených států s povolením pracovat v Evropě, jsi kapitánem německého letadla, které v současné době sedí na řeckém betonu. K americkému velvyslanci máš hodně daleko. Můžou tě klidně zatknout pro bránění ve výkonu služby.“

Kapitán nedůtklivě zavrtěl hlavou. „Tady jsme v Řecku, Alastaire. Už nějaký ten rok je to civilizovaná země. Tak zhruba dva nebo tři tisíce let.“

„Craigu?“ Chadwick stiskl o něco silněji kapitánovu ruku a Dayton podrážděně zareagoval.

„No co je?“

„Buď opatrný, ano? Já vím, že je to tvůj prezident, ale ty tu nejsi, abys ho chránil.“

„Že ne?“ Následovalo několik trhavých pohybů a Dayton Craig se zvedl ze sedadla. „Tak dávej pozor!“

02 KAPITOLA

*****

ŘÍM, ITÁLIE,

PONDĚLÍ – 13.00

Prezidentské apartmá v hotelu Metropol ve středu Říma bylo uzpůsobeno pro krále, prezidenty a nejvýznamnější průmyslníky, nicméně jeho současný uživatel ani tak vysoce nehodnotil bohatou zdobnost interiéru, jako přenosný telefon a spoustu prostoru, po němž se dalo přecházet sem a tam.

„Zatraceně, člověče, kde teda jsou? Jste pořád ještě v Athénách, ne?“

Sir William Stuart Campbell, rodilý Skot a skutečný rytíř britské říše na bitevním poli obratného politického manévrování, změnil bez varování směr svých kroků a zamířil rázně na opačnou stranu k třímetrovému francouzskému oknu otevírajícímu se na bohatě zdobený balkon s výhledem na Via Veneto. Pootevřenými dveřmi na balkon proudil dovnitř vlahý vánek prosycený nejen vůní čerstvých květin a příjemnými pachy z nedaleké pekárny čile se mající k světu, ale i lehkým závanem výfukových plynů poledního provozu – Campbell naprosto soustředěný na telefonický rozhovor si však ničeho z toho ani v nejmenším nevšímal.

„Pane Kostombrodisi!“ vyštěkl Campbell přízvukem hodným člena oxfordské univerzitní koleje, kterým také jednu dobu své nebetyčné významné kariéry byl. „Drahý pane, žil jsem v explicitně daném, leč zjevně mylném domnění, že jsme si vás najali, abyste je sledoval na každém kroku, a to se mělo týkat i okamžiku, kdy opustili soud a zamířili na letiště. Je to skutečně tak obtížné chovat se podle daných instrukcí?“

Konzervativně oblečená mladá žena v šedém kostýmu potírajícím veškerou sexualitu vstoupila s ustaraným výrazem na tváři do pokoje. S ostražitostí hodnou šakala sledovala majestátní postavu sto devadesát pět centimetrů vysokého právního zástupce s velkolepou mezinárodní reputací. Odhadla, kam budou směřovat jeho další kroky přes dvanáctimetrovou rozlohu klenuté místnosti, a vyčkávala.

„Jste si naprosto jist,“ pronášel právě Campbell do telefonu, „že mají ověřenou kopii zatykače Interpolu u sebe?“

Právník se otočil a zahlédl sekretářku, která mu dávala znamení kývnutím hlavy. Odpověděl jí rovněž pokývnutím a zvedl ukazováček, aby jí naznačil, že má počkat.

„Ano. Ano. Chápu. Ve chvíli, kdy si budete jist, že ho mají skutečně fyzicky mimo prostor letadla, mi ihned zavolejte. Je to zcela jasné? Je jedno, zda bude zatčen v Athénách nebo tady v Římě, ale je nezbytné, abych měl neustálé povědomí o tom, co se děje. Ano. Postarejte se o to.“

Stisknutím tlačítka ukončil hovor, s potlačovaným výrazem opovržení složil malou anténu a ještě obrátil oči v sloup. Vzápětí už jeho pohled patřil mladé ženě, na niž se usmál. „Ano, Isabelo?“

„Ministr zahraničí už přijel, pane Campbelle.“

„Uveďte ho dál, prosím vás,“ přikázal Campbell a pokynul směrem ke dveřím. Zároveň s tím mu výrazné rysy obličeje roztály do širokého úsměvu, což mělo podobný účinek, jako když se za slunečného dne roztáhnou závěsy.

Malý, obtloustlý mužík v tmavém obleku vcupital dovnitř třímetrovými dvoukřídlými dveřmi na opačném konci pokoje a pustil se přes osmdesát let starý perský koberec. Campbell mu vykročil v ústrety, chopil se jeho pravé ruky a druhou ho poplácal po rameni v tak dokonale provedeném gestu, jehož nacvičenou eleganci může zvládnout jen skutečně rozložitý muž.

„Giuseppe, to je od vás moc milé, že jste za mnou přišel. Jsem tak rád, že vás opět vidím.“

Giuseppe Anselmo, italský ministr zahraničí, jen s obtížemi vyloudil na tváři náznak úsměvu, když opětoval uvítací obřad a přijal nabízenou židli hned vedle měkce polstrovaného gauče. Právě v okamžiku, kdy Campbell zamířil pohledem ke dveřím, se z nich bezhlesně vynořil číšník s bohatě zdobeným stříbrným podnosem, na němž stál stříbrný servis na kávu a čaj.

„Zavřete dveře na balkon a nechte nás tu o samotě, ano?“ vydal Campbell pokyn. „A zajistěte laskavě také vstupní dveře.“

Číšník pevně uzavřel dveře na balkon. Hluk z ulice, který sem až dosud doléhal, umlkl a přestal přehlušovat zvuky klasické hudby v pozadí, jež teď nabrala na slyšitelnosti.

Campbell natáhl ruku po dálkovém ovladači a hudbu ztišil.

Když číšník zmizel, Anselmo zavrtěl hlavou, naklonil se dopředu a promluvil nepříjemně tichým hlasem.

„Giuseppe,“ usmál se Campbell, pohrozil mu prstem a pak si jím lehce poklepal na ucho. „Je mi líto, starý brachu, ale mám takové obavy, že sešlost věkem způsobuje, že trochu hluchnu. Směl bych prosit, abyste poněkud zvýšil hlas? Žádné jiné uši tu nenaslouchají, ujišťuji vás.“

„Říkal jsem,“ opakoval Anselmo hlasitěji a zároveň se posunul až na okraj židle, „že nás to staví do velice obtížné situace. Neoficiálně, samozřejmě.“

„Zajisté. Smluvní povinnosti obvykle nikomu nevyhovují, ale jste si vědom toho, co stížnost Peru proti Harrisovi skutečně obsahuje?“

Campbell nalil horkou kávu do jednoho z drahých šálků zdobených pozlacenými listy a v duchu s uspokojením ocenil, jak aromatický je speciální druh, který si vždy objednával. Nakonec káva nemusela být nutně britská, hlavně byla-li silná a dobrá.

„Četl jsem to, Stuarte. Jistě.“

„Výborně. Tak to si zajisté uvědomujete, že peruánská vláda předložila dostatečně právně podložený případ peruánskému soudci, který vydal zatykač v souladu s procesními zvyklostmi Interpolu. Prezident Harris je přímo a osobně zodpovědný za čin kriminální povahy.“

Anselmo zavrtěl hlavou. „My tomu ale nevěříme, a pochybuji, že s vámi je to jiné.“

„Podívejme se na fakta, Giuseppe. Víme s jistotou, že během Harrisova funkčního období proběhla utajovaná operace výzvědné služby asi sto třicet kilometrů od Limy. Víme, že v budově, na niž byla akce zaměřena, se ukrývalo šedesát tři mužů a žen a bez ohledu na to, co tam údajně měli podnikat, byli ve skutečnosti mučeni a o tři dny později zaživa upáleni.“

„Stuarte, já…“

„Počkejte, prosím. Dovolte, abych domluvil. Víme také, že americká CIA akci objednala u místních hrdlořezů, a víme, že tato spolupráce vznikla na základě tajné operace, kterou mohl posvětit pouze prezident Spojených států, a to osobně.“

„Ale žádný přímý důkaz na to nemáte, Stuarte!“

„Giuseppe, jako právník víte, že tu máme jasný případ prima facie podle mezinárodní úmluvy proti mučení. Zatykač je platný. Bude na soudu, aby rozhodl, jsou-li důkazy dostatečné. A mimochodem, my důkaz skutečně máme, i když právě teď nejsem připraven o něm diskutovat.“

Giuseppe Anselmo napřáhl ruku a ukazováčkem poklepal Campbellovi na předloktí. „Proč je zastupujete právě vy, Stuarte?“ Pohledem se přímo zavrtával Campbellovi do očí. „Máte bohatě prosperující praxi v Bruselu. Vaše firma zastupuje snad polovinu skutečně úspěšných firem v Evropě. Jste teď velice zámožný muž. Proč se pouštíte na křížovou výpravu proti Spojeným státům v procesu, který nemůžete vyhrát?“

„Domníváte se, že tak se to dá nazvat?“ usmál se Campbell. „Že podnikám křížovou výpravu?“

„A ne snad?“

„Samozřejmě že ne! Giuseppe, jediný důvod je, že žádný člověk na této planetě se nesmí vyvyšovat nad zákon, když se jedná o tuto dohodu a příšerné zločiny, kterým má zabránit. Žádná osoba nesmí uniknout mezinárodnímu právu. Žádný venkovan, žádný král, ba ani prezident…“

„Prosím vás, Stuarte! Schovejte si takovéto projevy pro televizi,“ štěkl na něj Anselmo. „Jsem si dobře vědom, že jste sepsal velkou většinu té smlouvy vy a že jste působil jako hnací síla při jejím schvalování a ratifikaci. Jsem si plně vědom vaší úlohy při snahách vydat Pinocheta.“

„V této kauze zastupuji jako právník Peru,“ přerušil ho Campbell, „mají totiž opodstatněný případ, a přitom dost hrůzostrašný, aby to došlo i našim americkým přátelům.“

„Ale, Stuarte… Peru? Nikdo to nebude brát vážně.“

„Peru není ve hře, Giuseppe. Tady jde o Spojené státy. Vy i já poměrně dobře známe americký přístup k věci. Chovají se, jako kdyby podléhali mezinárodnímu právu, jen když se jim to hodí.“

„To ano, ale…“

„Musím vám snad připomínat, jak letadlo amerického námořnictva vletělo do lana lyžařské lanovky?“

„Ne.“

„Nebo tu arogantní právnickou reakci na vaše žádosti soudit letce podle italského práva?“

„Samozřejmě že jsem si tohoto všeho vědom!“ odpověděl Anselmo zamračeně. „To je také jeden z mnoha důvodů, proč moje vláda nakonec minulý rok padla a my jsme museli projít volbami. Není od vás právě nejšlechetnější mi to připomínat.“

Campbell si usrkl kávy a letmým pohledem se zadíval okny, sahajícími od podlahy až ke stropu, na modrou oblohu za balkonem a po nějakou chvíli nechal zavládnout tíživé mlčení. Teprve potom obrátil pohled zpátky na italského diplomata.

„Nikdy bych se k vám nechtěl zachovat nešlechetně, starý příteli,“ pronesl bezchybnou italštinou. „Pravda ale je, že kdybych zastupoval Spojené státy a požádal Řím o uplatnění zatykače vydaného na Slobodana Miloševiče, ani na chvilku byste nezaváhali.“

„Podívejte, Stuarte…,“ pokračoval Anselmo i nadále anglicky.

„Giuseppe, pravda je, že před třiceti minutami opustili mí společníci tady v Římě městský soud s podepsaným zatykačem na prezidenta Harrise, opravňující policii ho zadržet, jakmile přistane na letišti Da Vinci. Soudce je připraven svolat na zítřek okamžité soudní jednání, aby vyhověl naší žádosti o jeho urychlené vydání do Peru.“

„Cože?“

„Víte, bude tu už na něj čekat letadlo.“

„O co se to snažíte, Stuarte?“

„Jak to myslíte, samozřejmě se snažím svému klientovi poskytnout kvalitní právní zastoupení.“

„Ale… soudní projednávání vydání stíhané osoby jinému státu se přece táhnou celé měsíce, ne-li déle! Jak jste přesvědčil…“

„Spojené státy se bezpochyby budou odvolávat, ale my hodláme požadovat okamžité vydání k soudnímu procesu v Limě. Ocenili bychom pomoc vaší vlády ve smyslu odbourání všech oficiálních zdržení. Jinak podle smlouvy budu muset trvat na tom, aby soud s Harrisem proběhl v Itálii.“

Anselmo ze sebe vydal krátký neslušný staccatový zvuk, jak zavrtěl hlavou. „Ať už je vaše fantazie sebe bujnější, Stuarte, dokážete si snad představit, že by italská vláda předala bývalého amerického prezidenta soudu kvůli údajným zločinům spáchaným někde v kalných vodách Jižní Ameriky?“

Campbell s úsměvem na rtech pomalu zavrtěl hlavou. „Ne, Giuseppe, to si představit nedovedu, což je také důvod, proč si budete přát, aby se vaše země dostala do potíží jen na nezbytně nutnou dobu. Jestliže dorazí až do Říma, pomohu vám ho odsunout pryč, aby problém pominul, jak říkají Američané.“

„Promiňte,“ zareagoval Giuseppe a oči se mu rozjasnily, když svitla možnost vysvobození. „Řekl jste jestliže? Plán prezidentovy cesty není zcela jistý?“

Stuart Campbell přikývl. „Řídím to odsud z Říma, ale v tuto chvíli je letadlo s Harrisem na palubě zadržováno na letišti v Athénách do doby, než se dostaví osoby s patřičnou kompetencí. Jestli budou úspěšní, tak z vás toto potenciálně obtížné břímě sejmou. Kdyby se to ale Řekům nezdařilo, bude John Harris zadržen při příletu sem.“

„A co když se rozhodne letět někam jinam?“ zeptal se Anselmo s neskrývanou jízlivosti.

Starší partner právnické firmy Campbell, Chastane a McNaughton se usmál.

„Giuseppe, zažil jste už, abych někdy nadměrně riskoval? V tuto chvíli mám spolupracovníky s platnými kopiemi zatykače vydaným peruánskou pobočkou Interpolu, kteří jsou připraveni s mobilními telefony doslova ve všech zemích Evropy v očekávání takové možnosti. Ale předpokládám, že z Athén přijdou každou chvilku dobré zprávy.“

Jako kdyby čekal na narážku, začal přenosný telefon po Campbellově boku vyzvánět.

03 KAPITOLA

*****

MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ V ATHÉNÁCH, ŘECKO,

PONDĚLÍ – 14.10

Ve chvíli, kdy všichni cestující letu 42 přistupující v Athénách se již ocitli na palubě a jejich zavazadla byla naložena, se sedm řeckých policistů nahrnulo k nástupnímu koridoru, u kterého stálo letadlo společnosti EuroAir. V jeho dveřích se nyní objevil kapitán Craig Dayton.

„Mluví tu někdo anglicky?“ zeptal se Dayton. Tón hlasu se mu podařilo udržet vyrovnaný a klidný.

Jeden z policistů vykročil z řady, protlačil se kolem letušky mající službu u vchodu, jež pozorovala celou scénu s doširoka otevřenýma očima, v nichž se zračily jak panika, tak bezmoc. Posunkem ztišil kolegy, kteří za ním ještě i teď živě diskutovali. Pak se obrátil zpátky ke kapitánovi a pečlivě si prohlédl čtyři proužky na náramenících bílé košile jeho uniformy. „Pane kapitáne, dostali jsme rozkaz… pozdržet všechny na palubě vašeho letadla. Další… vládní činitelé… jsou na cestě sem s potřebnými dokumenty.“

„Kvůli čemu?“ zeptal se Dayton.

Důstojník zavrtěl hlavou. „Nevím. Dostal jsem jen rozkaz zadržet všechny na palubě u východu.“

„Jak dlouho to bude trvat, než se sem dostanou?“ zeptal se Craig.

„Asi půl hodiny.“

Dayton se na několik vteřin odmlčel, pak ukázal na přední dveře Boeingu sedmsetsedmatřicítky, které byly otevřeny směrem k přední části trupu letadla.

„Rozumím. Teď udělám následující. Jako kapitán jsem zodpovědný za cestující. Takže zavřu dveře letadla, abych udržel všechny na palubě, jak žádáte. Je to tak v pořádku?“

Policista to rychle promyslel a přikývl a přes obličej mu přeletěl neznatelný úsměv.

„V pořádku.“

„Také spustím jeden z motorů, abych mohl udržet v chodu klimatizaci.“

Policista se zatvářil ustaraně. „Spustit… motory?“

„To musím. Je to součást našich předpisů. Pakliže držíme cestující na palubě, musíme spustit motor. Běžný postup. Je to podle předpisů.“

Důstojník se usmál a přikývl, protože poslednímu slovu porozuměl. „V pořádku.“

„Teď ustupte,“ přikázal Craig a uvolnil pojistku na horním závěsu dveří, vtáhl dveře dovnitř, až dosedly do otvoru v trupu, a poté je v uzavřené poloze zajistil ovládací pákou.

Kapitán se naklonil a vyhlédl malým kulatým okénkem ve dveřích, aby se ujistil, že svým počínáním nevyvolal v řadách policejní delegace poplach. Policisté však už před chvílí poslušně ustoupili ode dveří a čekali s rukama v kapsách v přesvědčení, že dělají přesně to, co jim jejich nadřízení přikázali.

Craig se obrátil k Jillianě, vzal ji za ramena, očima se zahleděl do jejích, ale z jeho slov se o jejich letitém mimopracovním vztahu nedalo usuzovat pranic.

„Teď poslouchej! Řekneš prezidentu Harrisovi, co se děje, pak přivedeš toho jeho tajného agenta sem ke vchodu, zapneš ho do svého skládacího sedadla a necháš ho, aby pevně držel páku u dveří v zavřené poloze, aby je nikdo nemohl otevřít.“

„Co máš v úmyslu provést, Craigu?“

„To, co jsem přísahal, že budu dělat. Neptej se. Prostě jdi a udělej to.“ Otočil se a zmizel v pilotní kabině, usadil se do levého křesla a začal si zapínat bezpečnostní pásy. Moc dobře si byl vědom tázavého výrazu Alastaira, sedícího vpravo od něj.

„Seznam před nahozením motorů,“ štěkl Dayton.

„Tak nevím, asi mi přestávají sloužit uši,“ odvětil Alastair se zdviženým obočím. „Byl bych přísahal, že jsi něco povídal o předstartovní kontrole.“

„Přesně o tom jsem mluvil. Ten seznam, prosím. A hned! Padáme odtud.“

Alastair zaváhal, pak se krátce nadechl. „Promiň mi, kamaráde, že se Zmiňuju o něčem, co je patrné na první pohled, ale pořád ještě jsme přistaveni k rukávu nástupního koridoru a ze svého místa nevidím žádný tahač, který by nás mohl vytlačit ze stojánky.“

Craig se na něj náhle podíval. „Alastaire, počítám přesně s tímhle: Nahodíme motory a vypadneme tady odtud.“

„Tohle je ale americká záležitost, nebo ne?“

„Tos řekl zatracenou pravdu. Nikdo nebude zatýkat amerického prezidenta, abych tomu musel přihlížet.“

„Smím ti připomenout, že tahle dáma je německá?“

Craig přikývl, ale očima už kontroloval přístrojovou desku. „Připomínka vzata na vědomí.“

Z pravého sedadla nebylo slyšet než nesouhlasné ticho a Craig se obrátil k Alastairovi. „Máš snad něco proti?“

„Ty nás chceš oba dostat na dlažbu, viď?“ konstatoval tiše Chadwick.

„Tohle místo jsem ti sehnal já,“ poznamenal Dayton, „a taky se postarám, aby ti zůstalo. Je to moje nařízení a mě to bude stát krk. Donutil jsem tě to udělat. Tak se do té kontroly pusť! Přečti ten checklist, PROSIM TĚ!“

Alastair vyčetl z výrazu kapitánova obličeje, že to myslí smrtelně vážně, a beze slova si přitáhl na klín laminovaný předletový seznam a ihned se pustil do rutinního hlasitého pročítání patřičného seznamu úkonů, na něž se mu vzápětí dostávalo odpovědí.

„Brzdy?“

„Zabrzděno.“

„Hydraulika?“

*****

Jilliana Walzová šla ihned za zvláštním agentem a poučila ho, jak si má za dané situace počínat, a ten se bez váhání odebral dopředu, aby zaujal místo u dveří a zajistil uzavírací páku dveří. Pak se vrátila, aby krátce seznámila se situací prezidenta Harrise – naprosto nepřipravená, že její zprávu přijme s tak lehkým srdcem.

„Vteřinku, slečno Walzová,“ s úsměvem prohlásil prezident Harris a naklonil se směrem k ní. „Zcela zjevně se do překladu vloudila nějaká chyba,“ uchechtl se, „a nebo si z vás někdo utahuje. Jestli mě má dobrá paměť neklame, nevyhlásil jsem nikomu žádnou válku, ani jsem za posledních pár dní nesvrhl řeckou vládu, takže opravdu neexistuje nic, kvůli čemu bych mohl být zatčen. Jsem si naprosto jist, že ta delegace bude něco jako uvítací výbor. Zažil jsem jich už hodně. Zjevně příliš pozdě zjistili, že projíždím městem, a protože vyrazili se zpožděním, zavolali předem a zákonitě tím všechny vyvedli z míry.“

„Pane prezidente!“ přerušila ho Jilliana. „Naší letušce venku bylo řečeno, že vás jedou zatknout. Ne vás přivítat. Zmínila se o příkazu k zatčení.“

Prezident Harris si vyměnil pohled s ženou sedící vedle něj. Dvaatřicetileté Sherry Lincolnové – stipendistce univerzity v Oxfordu a po dva předchozí roky prezidentově asistentce – se nepodařilo cokoli říct, neboť hudba doprovázející nástup cestujících do letadla se změnila v rychlou instrumentální skladbu hodící se spíše jako zvukový doprovod k filmu, kde právě probíhá divoká honička. Sherry vrhla na reproduktor u stropu podrážděný pohled a teprve potom se opět podívala na svého zaměstnavatele.

„Co si o tom myslíte vy, Sherry?“ zeptal se a mrkl na ni. „Že by nějaká parta zuřivých demokratů u nás doma zmanipulovala příbuzné ve staré vlasti? Vždycky mě varovali, abych si dal na Řeky pozor, ať už přicházejí s dárky, nebo mávají zatykačem, ale…“

Nicméně Sherry Lincolnová se neusmívala ani trochu, a to ho zarazilo. „Pane prezidente,“ varovala ho, „jestliže použili slovo zatykač…“

„To použili,“ vmísila se do hovoru Jilliana a zároveň si uvědomila, že právě nastartovala pomocná hnací jednotka sedmsetsedmatřicítky – malý proudový motor v ocasní části letadla, který sloužil jako zdroj elektrické energie i stlačeného vzduchu při startu hlavních motorů. To vzdálené zakvílení nemohla přeslechnout.

Prezident Harris právě vrtěl hlavou. „Ale no tak, Sherry! Naši spojenci nemají ve zvyku zatýkat bývalé prezidenty Spojených států. Pořádají formální recepce a nudí nás k smrti proslovy na uvítanou. To je daleko účinnější trest. A vůbec, stále ještě se na mě vztahuje něco jako imunita hlavy státu za každou pokutu kvůli parkování, kterou jsem snad opominul zaplatit, když jsem ještě byl v úřadě.“

K Jillianiným vycvičeným uším dolétl další zvuk vyznačující se zvyšující frekvencí. Jeden z motorů běžel naprázdno a druhý se rozbíhal do otáček. Světla na kratičký okamžik blikla, jak jeden z pilotů přepnul odběr elektrické energie z pozemního zdroje na generátor motorů. Hudební zvuková kulisa se na chviličku vytratila, pak se znovu rozezvučela a rytmus hudby se téměř shodoval se zrychleným tlukotem letuščina srdce.

„Podívejte,“ pronášel právě uklidňujícím tónem prezident Harris. „Až se sem přiženou, ať je to kdo chce, promluvím si s nimi a všechno s nimi vyřídím.“

Jilliana zvedla ruku, aby ho umlčela. „Pane prezidente, pro tuhle chvíli vás kapitán žádá, abyste zůstal sedět na svém místě a připoutal se. Zastavím se tu znovu za chviličku.“

„Odlétáme na čas?“ zeptal se John Harris.

Letuška zavrtěla hlavou. „To nevím.“

*****

Řev dvou startujících dvouproudových motorů CFM-56 Boeingu 737 donutil policisty zacpat si uši a ustoupit nahoru nástupním koridorem, takže jim unikl význam nepatrného pohybu trupu letounu od harmonikově složeného rukávce koridoru, přiléhajícího ke vstupním dveřím Boeingu. O tom, že tento typ proudových motorů může pracovat v režimu zpětného tahu, neměli policisté nejmenší tušení. Skutečnost, že u obou motorů právě došlo k odsunutí zadní části krytu, aby se tak umožnil zpětný tah, jim nic neříkala.

Náhlé a naprosto nečekané trhnutí nástupního koridoru odhodilo všech sedm policistů až ke stěně a okamžitě si vynutilo jejich soustředěnou pozornost. Velitel se s obtížemi postavil znovu na nohy a doslova vystartoval koridorem směrem k letadlu. Mohl již jen přihlížet, jak se pilotní kabina Boeingu posouvá ve volném otvoru chodby směrem dozadu; vlastně to vypadalo, jako kdyby se pohyboval nástupní koridor. Když policista doběhl na konec chodby a přes řev motoru se přiměl vystrčit hlavu a podívat se vpravo, uvědomil si, že se velký proudový letoun pohybuje vlastní silou. Takový manévr se rozhodně neslučoval s jeho rozkazy.

„Opatrně, Craigu!“ vyhrkl Alastair, když kapitán trhnutím překlopil ovládací páky obraceče tahu na plný výkon, což způsobilo, že kolo podvozku pod špičkou letadla přeskočilo jediný zajišťovací klín, který mu bránil v pohybu, a začalo se otáčet směrem vzad. Dayton vzápětí stočil kola příďového podvozku vlevo, čímž nos letadla zamířil vpravo, a tím se vzdálil od nástupního koridoru. Stejně rychle kola vyrovnal do přímého směru a v odrazu oken letištní budovy znovu zkontroloval prostor za letadlem. Kam až dohlédl, nic jim v pohybu nebránilo. Dayton udržoval páky obraceče tahu na maximu, přestože si uvědomoval, že to bude mít možná za následek poškození motorů nasátím různých nečistot z odbavovací plochy.

Zvířená mračna prachu a nečistoty a několik pohozených papírů se před nimi roztančily a rozhněvaně se vzdouvaly podél boční stěny letištní budovy. Craig zahlédl polekané obličeje hned za skleněnými stěnami odbavovací haly, kde se lidé otáčeli po zvuku a zřejmě žasli, proč se letu 42 posunul odlet oproti letovému řádu, a navíc, proč posádka nepočkala na tahač, aby letadlo vytlačil zpět na pojížděcí dráhu.

Ještě v době kdy Craig startoval motory, lidé z pozemního personálu se s očima navrch hlavy otočili a zůstali bezradně stát; na náhlý pohyb letounu vzad však rozhodně připraveni nebyli. Jeden po druhém se postupně rozběhli za proudovým letadlem a rychle gestikulovali směrem k pilotní kabině.

Dveře zavazadlového prostoru v trupu letounu již byly uzavřeny prve, ale vpravo od letadla stál ještě celý vláček vozíků se zavazadly. Silný proud vzduchu vozíky převrhl a veškerý náklad se rozletěl po ploše. Stejný osud potkal i muže zodpovědného za nakládku zavazadel, který se právě v kotrmelcích pohyboval směrem k letištní budově.

Ozvalo se hlasité trhnutí, když se kabel pozemního zdroje elektrického proudu vytrhl zpod špičky letadla a esovitým pohybem se svíjel zpátky k letištní budově, přičemž jen o chloupek minul jednoho člena pozemního personálu, běžícího za letadlem; nicméně žádnou jinou škodu nezpůsobil.

Boeing 737 byl již nyní dostatečně vzdálený od nástupního koridoru a rychle couval doprostřed odbavovací plochy, což byl prostor, kam z pilotní kabiny nebylo vidět.

„Craigu! Zastav!“ zaječel Alastair. „Vždyť nevíme, jak to za námi vypadá.“

„Nic tam nebylo,“ odpověděl na to Craig a pozoroval několik vyplašených policistů, jak se vyklánějí z konce nástupního koridoru, zatímco jiní dva se vynořili ze dveří a sbíhali po železném schodišti na odbavovací plochu, aniž by měli jasno, jak zastavit vzdalující se proudový letoun.

Sedmsetsedmatřicítka se pohybovala vzad rychlostí asi jedenácti kilometrů za hodinu. Craig sklopil obraceče tahu a nyní nezbývalo než vyčkat do zastavení; připadalo mu to jako celá věčnost.

„Ne aby ses dotknul brzd!“ varoval Craig. „Převrátili bychom se přes zadek.“

„Svatá pravda,“ zareagoval Alastair.

Když se blokování dopředného tahu konečně uvolnilo, Craig posunul plynové páky vpřed a čekal, až motory naběhnou do otáček.

Pohyb vzad se pomalu zastavil a velký letoun se začal sunout vpřed. Craig stočil přední kolo podvozku vlevo a vyváděl stroj z prostoru odbavovací plochy směrem k pojížděcí dráze. Neustále měl na zřeteli, že pozemní personál je ještě stále pronásleduje, že několik policejních aut po jejich pravé straně se opatrně rozjelo za nimi a jede nyní stejnou rychlostí jako oni, ale jinak se drží v uctivé vzdálenosti.

„Spoj se s věží, ať nám okamžitě dají vzletové povolení,“ houknul Craig na prvního důstojníka.

Alastair uposlechl, ale dostal očekávanou odpověď. „EuroAiru čtyřicet dva, zastavte, opakuji zastavte, pane! Pojíždění nemáte povoleno.“

Craig zmáčkl tlačítko mikrofonu dřív, než Alastair stačil odpovědět. „Věži, nemohu respektovat. V tuto chvíli vyhlašuji stav nouze. Dejte nám, prosím, okamžité povolení k vzletu z dráhy dva sedm.“

Alastair se obrátil čelem k levému sedadlu a vrtěl hlavou. „Cože?“

„Nouzový vzlet.“

„Pokud vím, tak nic takového neexistuje. Dosáhneš leda toho, že nám oběma zabaví licence. No tak, Craigu, přestaň s tím.“

„Ne. Dokonči předvzletovou kontrolu. Jak se dostaneme na konec dráhy, provedeme vzlet z chodu.“

„Craigu,“ přemlouval ho Alastair hlubokým hlasem, v němž zaznívala vážnost situace, „prosím tě, nejdi nahoru bez povolení!“

„Copak nemáme letové povolení?“

„To ano, ale nemáme povolení vzlétnout, jak moc dobře víš,“ připomněl mu Alastair, ale oči nespouštěl z prostoru před sebou a v duchu odhadoval, jak daleko mají na konec vzletové dráhy. V cestě jim nestálo žádné jiné letadlo a auta, která je pronásledovala, už zůstala v tuto chvíli za nimi. „Jestli vjedeme na dráhu bez vzletového povolení, dostaneme se oba do pořádného maléru a nemůžu říct, že bych chtěl přijít o licenci. Tohle je šílenství!“

Craig znovu stiskl tlačítko mikrofonu. „Věži? Máte už pro mě to povolení k vzletu ve stavu nouze? Nemáme čas na vysvětlování a jsou ohroženy životy cestujících.“

„Hm… já… je to velice neobvyklé, EuroAire. Jedná se o únos?“

„Odpověď nemožná. Rozumíte?“

Nastalo výmluvné zaváhání, jak operátor ve věži zvažoval, co si z toho má vybrat. Únos! To je přesně ta správná odpověď. Nemůže to být nic jiného než únos!

„Rozumím, dvaačtyřicítko, máte povolen okamžitý vzlet ze vzletové dráhy dva sedm.“

„Předvzletová kontrola skončena,“ ozval se Alastairův hlas plný napětí a naléhavosti, zatímco sledoval, jak Craig opouští větší rychlostí, než bylo obvyklé, konec pojížděcí dráhy a vjíždí s jejich sedmtřisedmou na ranvej.

„Výkon nastaven. Regulace tahu zapnuta,“ oznámil Craig.

„Rozumím. Rychlost narůstá.“ Alastair vyčkával a sledoval, jak se vzdušný rychloměr probouzí k životu. „Sto padesát kilometrů, čeká se na dvě stě třicet pět.“

Craig letmo pohlédl vpravo za druhého pilota a téměř napůl čekal, že oknem uvidí ozbrojená vozidla, jak pronásledují boeing po rozjezdové ploše; hnali se však po dráze k místu vzletu sami, aniž by jim kdokoli kladl odpor.

Silný tah motorů je přitlačil do opěradel sedadel a ručička na rychloměru se posouvala vzhůru po ciferníku.

„Rychlost vé jedna, rotace,“ oznámil Alastair. Udával tak dosažení rychlosti rozhodnutí a rychlosti rotace, kdy se boeingu začalo nadzvedávat příďové kolo a letoun se již odpoutával od země. Došlo k tomu právě v okamžiku, kdy se v dálce vpravo od nich zableskla letištní budova, kolem níž se mihli.

Craig opatrně přitáhl řízení a ucítil, jak se zvolna zvedá nos proudového letounu vzhůru, letadlo se odlepuje od startovací dráhy a proměňuje se v letící stroj, jehož zrychlení nyní nabývá vyšších hodnot, když pominul odpor způsobený třením kol po betonu dráhy.

„Stoupání pozitivní, zasunout podvozek.“

„Rozumím,“ zazněla Alastairova odpověď. „Zasouvám podvozek.“ Přesunul páku do horní polohy a sledoval postupné zhasínání červených kontrolek, až nesvítila ani jediná. Teprve potom posunul páku ovládání podvozku do mezipolohy zavřeno, zatímco se mu hlavou honily myšlenky na možné potíže, které si právě vykoledovali. Přinejmenším se dalo počítat s tím, že vedení společnosti EuroAir dostane záchvat zuřivosti. Přinejhorším jeho a Daytona vyhodí a nejspíš proti nim bude vznesena i žaloba. Jak jen mohl jako druhý pilot a občan Spojeného království připustit, aby k něčemu takovému došlo? Je s tím snad spojena jeho sympatie k bývalému americkému prezidentovi?

„Vztlakové klapky do polohy jedna, motory do režimu stoupání, rychlost tři devět nula. Letíme kurzem dráhy.“

„Klapky… poloha jedna, režim stoupání… vše provedeno,“ reagoval Alastair. „Smím se na něco zeptat?“

„Ano, ale jen když teď zasuneš klapky.“

„Klapky… zasunuty. Tak to by bylo. Kam přesně teď vlastně letíme, když jsme na útěku?“

Craig se krátce podíval na druhého pilota. „Do Říma. Podle letového plánu. Mám v úmyslu dopravit bezpečně svého bývalého vrchního velitele, kam má namířeno.“

04 KAPITOLA

*****

ŘÍM, ITÁLIE,

PONDĚLÍ – 13.40

Zpráva, že let 42 společnosti EuroAir se odpoutal od nástupního koridoru v Athénách a odletěl s prezidentem Harrisem na palubě, dostihla italského ministra zahraničí v okamžiku, kdy už se chystal odejít z Campbellova hotelového apartmá. Stuart Campbell se s Anselmem rozloučil a vzápětí si nechal přistavit auto před vchod do hotelu.

„Uvědomte všechny, jak bylo plánováno, Isabelo,“ dal pokyny sekretářce na cestě k výtahům, „a zavolejte mi, v kolik hodin se očekává přílet.“

Vklouzl na zadní sedadlo nového mercedesu a v duchu si vychutnával pocit uspokojení, že se to představení přece jen nakonec odehraje v Římě. Dával mnohem větší přednost hlavnímu městu Itálie než Athénám, a to se ani nezmiňoval o tom, že řecky neumí ani slovo. Pro Anselma to samozřejmě nebude nic příjemného, vždyť jak on, tak celá italská vláda budou vystaveni nesnesitelnému tlaku ze strany Spojených států, aby prohlásili zatykač za neplatný a vydání do Peru odmítli. Ale to, že se Itálie ocitne ve středu mezinárodní pozornosti, a navíc nezbytnost prokázat v rámci evropského politického kolbiště, že země dokáže odolat americkému nátlaku, je nakonec donutí neustoupit.

A samozřejmě tu navíc sehrají roli základní otřesná fakta samotného případu.

Stuart Campbell se sám pro sebe usmál, když si představil nastávající právní bitvu, na niž se svým způsobem sám už připravoval – ba přímo po ní toužil – téměř celá dvě desetiletí.

*****

LET 42 SPOLEČNOSTI EUROAIR, VE VZDUŠNÉM PROSTORU, 80 KM ZÁPADNĚ OD ATHÉN, ŘECKO

Satelitní telefon v pilotní kabině letu 42 začal zvonit téměř v okamžiku, kdy letadlo vystoupalo na cestovní výšku. Operační středisko společnosti EuroAir ve Frankfurtu obdrželo od řeckých úřadů informaci, že jejich letadlo bylo uneseno, což vysvětlovalo jeho škodami poznamenaný odlet od nástupního koridoru letištní budovy, jak to popsalo řecké středisko řízení letového provozu.

„Je to pravda, dvaačtyřicítko? Jedná se o únos?“ vyptával se dispečer.

„V tuto chvíli nemůžu mluvit,“ odpověděl Craig. „Ozvu se vám po přistání v Římě.“

Ta odpověď dispečera naprosto zmátla. Z Říma? Proč by někdo unášel letadlo a nutil posádku, aby zamířila do místa určení?

Craig spojení přerušil, aby nemusel zodpovídat další dotěrné otázky.

Všichni dispečeři středisek řízení letového provozu v oblasti Středozemního moře byli uvědomeni o pravděpodobném únosu, a přestože let 42 nevysílal správný výstražný kód, aby potvrdil čin leteckého pirátství, mělo se pilotům vyhovět v čemkoli, o co požádají.

Craig vytáhl mikrofon palubního rozhlasu z objímky držáku, a když mačkal přenosové tlačítko, letmo se podíval na Alastaira.

„Vážení, mluví k vám váš kapitán. Omlouvám se za náhlý a… neobvyklý způsob odletu z Athén. Nebyli jsme… nemohli jsme získat tahač pro zpětný odtah a letiště mělo být uzavřeno. To by nám zabránilo dostat se do Říma podle letového plánu, tak jsem se rozhodl pro poněkud předčasný start a využil jsem k pohybu vzad možnosti zpětného tahu. Je mi moc líto, jestli jsem vás polekal. Mimochodem, žádná ze zavazadel, která jste viděli rozletět se po ploše rampy, nebyla vaše. Ta již byla dávno naložena. Děkuji. Do Říma bychom měli přiletět na čas.“

Hlášení zopakoval v němčině a zkrácenou verzi v docela ucházející francouzštině a pak teprve uložil mikrofon na místo.

„Půjdu dozadu promluvit si s Harrisem,“ oznámil Craig a sledoval, jak na to Alastair zareaguje. Druhý pilot jen zamrkal a s utrápeným výrazem v obličeji natočil hlavu k němu.

„Mám obrovské obavy, Craigu,“ přiznal se Alastair. „Po právní stránce jsme tomu dali pěkně na frak.“

„Já vím.“

„A smím se zeptat proč?“

„A proč bys nemohl?“

„Takže. Proč?“ zopakoval otázku Alastair. „Co tě na základě pouhých dohadů a přítomnosti několika policistů vedlo k tomu, že ses rozhodl ohrozit letadlo plné cestujících a porušit půl tuctu předpisů, včetně falešného nahlášení únosu letadla?“

„Nikdy jsem neřekl, že jde o únos. To ten z kontrolní věže.“

Alastair zavrtěl hlavou a zrudl v obličeji, jak se v něm na pozadí strachu a bezradnosti vzedmula vlna zlosti. „Nehraj si se slovíčky! Využils toho a pořád toho ještě využíváme. Nedoplatíme se, až se zjistí, že nás nikdo k ničemu nenutí!“

„Já ale ano. Já nás nutím.“

„A já v tom jedu s tebou jako druhý pilot. Pro všechno na světě, člověče. Proč?“

„Jsem důstojník vojenského letectva, Alastaire.“

„Povídali, že mu hráli! Taky jsem samozřejmě sloužil u Královského vojenského letectva, takže vlastně královně, ale to ze mě ještě nedělá stráž nad Buckinghamským palácem.“

„Jsem v záloze. Pořád ještě mám důstojnickou hodnost a jsem pod přísahou, že budu chránit prezidenta Spojených států.“

„Hrozně nerad ti to prozrazuju, Craigu, ale ten pán vzadu už žádným prezidentem není.“

„Na tom nesejde. Jednou jím byl, tak je prezidentem pořád.“

„Tohle se nám ve Frankfurtu nikdy nepodaří vysvětlit. To je ti jasné, ne? Už takhle jim musí vycházet bilance z téhle linky pro zbohatlíky jen taktak. Jestli společnost Řekům nepředhodí naše hlavy nabodnuté na kopí, tak by jim taky mohli v budoucnu odmítnout povolení v Athénách přistát. Jsme… co to užíváš za obrat? Jsme nahraní.“

Craig důrazně zavrtěl hlavou. „S tím nepočítej. Jak jsem řekl, všechno to vzešlo ode mě.“ Odsunul se se sedadlem dozadu, postavil se, poplácal Alastaira po rameni a otevřel dveře. „Za pár minut jsem zpátky. Pokus se nás udržet ve vzduchu.“

„To bych moc rád,“ odpověděl na to Chadwick smutně. „Radši si to ještě vychutnám. Může to taky být naposledy, co držím v ruce berany.“

*****

Sherry Lincolnová si všimla, jak se otevírají dveře pilotní kabiny a už byla na nohou, aby chytila kapitána hned, jak vyjde ven. Zastoupila mu cestu u přední kuchyňky, představila sebe i Matta Warda, zvláštního agenta tajné služby, který během startu zaujal místo u vstupních dveří.

„Vy jste poradkyně prezidenta Harrise?“ zeptal se Craig Sherry.

„Poradkyně, asistentka, pobočnice i sekretářka,“ vysvětlovala Sherry, „a chceme vám poděkovat, že jste nás tam odtud dostal včas.“

Craig se podíval z jednoho na druhého. „Vy jste… pochopili, co dělám?“

Matt Ward přikývl. „Vím, že sedmsetsedmatřicítka necouvá běžně od nástupního koridoru vlastním pohonem, pane kapitáne. Jilliana nám o tom zatykači řekla.“

„Byla to pěkná podívaná na ty vozíky se zavazadly,“ krátce se zasmála Sherry Lincolnová. „Strašně moc jste kvůli němu riskoval.“

Jilliana se vynořila vedle nich. „Řekla jsem jim o tvé praxi u vojenského letectva, Craigu,“ poznamenala na vysvětlenou.

Kapitán přikývl a natočil se přitom hlavou směrem k vrchní letušce. „Mimochodem, tohle je letadlo německé společnosti, ale Jilliana je také americká občanka.“

Po Jillianině tváři přelétl lehký úsměv, když se kradmo podívala na Craiga.

„Slečno Lincolnová,“ obrátil se Craig k Sherry, ale zároveň se dotkl Jillianina lokte v odpověď na její úsměv, „kdo přesně by se mohl pokusit zatknout prezidenta? Řekli nám pouze, že na letiště se má dostavit vládní delegace, aby ho vzala do vazby, a to jsem nemohl připustit. Odmítli nám říct důvod.“

Sherry se zhluboka nadechla, zády se opřela o přepážku oddělující přední část letadla a zavrtěla hlavou. „Nevím to jistě, kapitáne, ale mám silný pocit, že jste si právě vysloužil vyznamenání. Myslím, že se vám podařilo zabránit něčemu, pro co se na ministerstvu zahraničí vžil výraz jedna ze dvou nočních můr bývalých prezidentů.“

„Jedna ze dvou?“ zeptal se Craig poněkud nechápavě.

„Tou první je únos. A tou druhou zatykač na Pinocheta.“

„Na Pinocheta? Máte na mysli toho chilského diktátora?“ upřesňoval si informaci kapitán.

„Přesně tak. Toho generála, který osobně vydal rozkaz k mučení a zavraždění tisíců Chilanů z politických důvodů.“

„Počkejte…“ Craig Dayton Sherry přerušil, usmál se a zvedl ruku. „Co má Pinochet společného s prezidentem Harrisem?“

„V osmdesátých letech,“ odpověděla, „podepsala většina států konvenci, podle které je jakákoli forma mučení nařízená představitelem nějaké země, posuzována jako zločin přesahující hranice států. Jinými slovy takový člověk může být dostižen kdekoli na světě a soudně stíhán kteroukoli zemí. Pinochetův případ byl jedním z prvních silných pohnutek pro vznik té konvence.“

„Teď vlastně si na některé okolnosti toho případu mlhavě vzpomínám,“ připustil Craig.

Sherry se zarazila a podívala se na hodinky. „Kolik času zbývá do přistání?“

„Něco přes hodinu dvacet,“ odpověděl Craig. „Ale buďte tak hodná a dopovězte nám, co jste začala o Pinochetovi.“

„Tak tedy, protože musím vyřídit nějaké velice důležité telefonáty, řeknu vám to jenom v kostce. Jeden španělský soudce vydal na generála zatykač a Pinochet byl zatčen, když přijel do Londýna kvůli zdravotnímu vyšetření. Britským soudům to nicméně trvalo přes rok, než dospěli k rozhodnutí, že Pinochet musí být vydán do Španělska, aby ho tam postavili před soud.“

„Ale… vždyť oni ho poslali zpátky do Chile,“ zasáhla do toho Jilliana.

„To je pravda,“ potvrdila to Sherry, „ale jen proto, že jej nakonec soudním výrokem prohlásili za natolik zdravotně nezpůsobilého, že by proces nejspíš nepřežil vůbec nikde. Zásadní britské rozhodnutí, že bývalá hlava státu nemá žádnou ochranu před zodpovědností za spáchání zločinu, že nepožívá imunitu vládnoucí osoby, to byl bezesporu velký krok vpřed. Jenže se na něj váže jeden veliký problém. Co se stane, když této smlouvy zneužijí lidé se zlými úmysly proti nevinným?“

„Máte na mysli,“ navázal na to Craig, „případ prezidenta Harrise?“

„Přesně. Místo toho, aby byl poslán do vězení nějaký diktátor s krví na rukách, tak si představte, že by nějaká země X zneužila legální postupy takové dohody, aby se zmocnila nevinného vládního činitele ze země Y, protože země X má na něj spadeno, nebo je se zemí Y ve válečném stavu?“

„No ale kdo?“ zeptal se Craig. „Kdo byla v Athénách ta země X? Přece ne Řecko?“

Sherry Lincolnová se na okamžik zadívala na Matta Warda a pokrčila rameny. „O tom bych moc pochybovala. Ale jinak nemám nejmenší potuchy, která země by za tím mohla být. Existuje hodně států v takzvané rodině národů, které nás stále ještě nenávidí. Fidel na tenhle trh nemá rozhodně monopol.“

Všichni se na chvilečku odmlčeli, protože zvuk vzduchového víru zvenčí zaplavil malý výklenek u vchodu bílým šumem. Z kuchyňky k nim se linula vůně rozpékaných sladkých loupáčku zároveň s pronikavým aroma čerstvé kávy.

„Tím hrůzným snem,“ vmísil se do rozhovoru Matt Ward, „se myslí to, že někdo, jako je například Saddám Husajn nebo Miloševič či Muammar Kaddáfí, by si mohli vycucat z prstu zatykač založený na obvinění, že americká vojska udeřila za prezidentské podpory a mučila jejich lidi či nějaký podobný výmysl.“

Sherry pokyvovala na souhlas a znovu se zadívala na hodinky a dodala. „Podle té konvence – kterou Řecko mimochodem ratifikovalo – by klidně mohli Johna Harrise v Athénách zatknout a vydat ho, aby stanul před nějakým zmanipulovaným paskvilem soudu někde v Bagdádu a pak skončil na šibenici tamtéž.“

Jilliana si bezděky zakryla ústa rukou. „To si děláte legraci!“

„Vůbec ne. Taková skutečná hrozba existuje a bohudíky, kapitáne, vám to úžasně rychle myslelo. Prezident Harris tomu nechce věřit, ale já jsem přesvědčená, že právě k tomu málem došlo, i když Irák za tím pravděpodobně není.“

„Takže takový zatykač může vydat kterákoli země?“ ověřoval si Craig situaci.

„Doslova každá,“ potvrdila mu Sherry. „Jakýkoli soudce v kdejakém zapadlém koutě na světě může přijít se seznamem obvinění a vydat mezinárodně platný zatykač, a jak je jednou vydán, může se potom použít doslova kdekoli a na jeho základě lze vzít do vazby kohokoli, dokonce i když se jedná o takové jméno jako John Harris, Jimmy Carter, George Bush nebo třeba Jerry Ford.“

„Pane na nebi!“ vyhrkl Craig.

„To nejmenší, k čemu může dojít, je,“ pokračovala, „že budou držet bývalého amerického prezidenta rok či dva ve vězení, čímž pro Spojené státy vznikne velice nepříjemná situace.“ Odmlčela se a znovu si zkontrolovala čas. „Musím nutně vyřídit ty telefony. Můj mobilní telefon tady v letadle nefunguje.“

„Jsem na tom stejně,“ přidal se Matt Ward. „Ani jeden z mobilů, co mám tady, není k ničemu.“

Craig očima zabloudil do třetí řady sedadel v první třídě k prezidentu Johnu Harrisovi, který měl nasazeny brýle na čtení a velice pozorně něco studoval. Na palubě bylo dalších sto osmnáct cestujících, z nichž většina buď četla, nebo pospávala.

Craig se obrátil znovu na Sherry Lincolnovou. „Vy určitě dokážete vypátrat, až se dostaneme do Říma, co to mělo vlastně všechno znamenat, viďte?“

Neušlo mu, jak přes tvář mladé ženy náhle přelétl stín, když zvažovala, co odpovědět.

„Míříte přece do Říma, nebo ne?“ naléhal na ni.

Sherry se zatvářila zmateně a Craig si povšiml, že jí najednou z tváře zmizela všechna krev.

„Promiňte, co jste říkal?“ zeptala se Sherry.

„Vy jste přeci chtěli dorazit do Říma, mám pravdu?“

Kývla, navlhčila si jazykem rty a zadívala se na Matta Warda. „To ano, ale… ach můj bože, ještě jsem neměla čas to všechno domyslet do konce!“

„A co?“ zeptal se agent tajné služby.

„Jestliže existuje zatykač v Řecku,“ odpověděla mu Sherry Lincolnová, „tak už na něj může čekat zatykač i v Itálii. Itálie tu smlouvu ratifikovala také.“

„Jsou nějaké země, které tu smlouvu neratifikovaly?“ chtěl vědět Craig.

„Žádná, do které by se nám chtělo letět,“ odpověděla Sherry. „Samozřejmě, jsou zde Spojené státy, které se k ratifikaci odhodlaly až v roce 1994.“ Obrátila se na Jillianu. „Je tu v letadle nějaký satelitní telefon? Potřebovala bych ho přímo zoufale. Ještě si taky musím z kabelky vzít adresář.“

„Kterýkoli z telefonů u sedadel,“ odpověděla Jilliana. „Automaticky se přepnou na satelit, když nedostanou normální signál. Ale… počkejte, použijte ten telefon tamhle vepředu.“

Sherry se chtěla otočit a odejít, ale Craig ji jemně chytil za loket.

„Slečno Lincolnová, ještě chviličku. Chcete snad… říct, že by ho mohli zatknout i v Římě?“

„Říkejte mi Sherry. Já nevím. Kolik času jste říkal, že ještě máme do přistání?“

„Asi hodinu deset.“

„Když se mi podaří sehnat ty správné lidi…“ Zaváhala, podívala se mu do očí a vzdychla si. „Mám velký strach, že odpověď už stejně znám. Když už si nějaká země zkomplikuje život a vydá zatykač na amerického prezidenta, můžete si vsadit na to, že to tak snadno nevzdá. Ano, budou už tam na něj čekat.“

„A vy nemáte nejmenší tušení, kdo za tím vším vězí?“

„Ne.“

„Tak snad bychom měli přistát někde jinde,“ zauvažoval Craig nahlas. „Samozřejmě nesmíme zapomínat ani na naše ostatní cestující…“

„Kde jinde byste mohl přistát?“ Sherry mu skočila do řeči a v hlase jí najednou zazněla naděje.

Craig zavrtěl hlavou. „Nevím. Paliva máme dost, abychom doletěli do Švýcarska, Francie, možná do Španělska a Německa. Už takhle jsem se dostal do obrovských nesnází ve společnosti, pro kterou létám. Všichni si myslí, že nás unesli. Budou se muset vyplatit horentní sumy, až vyjde najevo, že je to všechno jinak.“

„Skutečně?“ Znovu zavrtěla hlavou. „Vy jste na to kápl! To nám ale může v jedné věci ulehčit.“

„Jako v čem?“

„Říkáte, že si lidi z řízení letového provozu myslí, že nás unesli?“

„Ano. A v mojí společnosti taky.“

„Takže Washington o tom už bude vědět.“

Jilliana podala Sherry Lincolnové telefonní sluchátko a ta se po něm téměř vrhla.

*****

„Dovolíte, pane prezidente?“ sklonil se k němu z uličky Craig Dayton.

„Á! To je kapitán. Já vím, že už s vámi Sherry mluvila, ale stejně vám chci poděkovat, že… no, že jste mě odtamtud dostal.“

„Opravdu s radostí se stalo, pane prezidente.“

„Já skutečně vážně pochybuji, že to bylo nutné, ale ona si myslí, že ano.“

Craig se posadil na bobek, aby měl oči v téže úrovni jako prezident. „Pane prezidente, bylo nám řečeno, že je na cestě z města delegace se zatykačem, aby vás mohli zadržet. Nebyla to žádná překroucená slova a v nástupním koridoru se tísnilo hned sedm policistů.“

John Harris se chvilku zamyšleně kousal do spodního rtu a přitom se upřeně díval Craigovi do očí. „Existují obavy, které mají všichni…“

Craig kývl. „Já vím. Pinochetův zatykač. Vaše asistentka nás do toho stručně zasvětila.“

„Jak moc velké potíže jste si s tím vysloužil?“ zeptal se Harris.

„S tím si nedělejte starosti, pane prezidente“

„S tím si naopak starosti dělat budu. A pokud si na vás budou vyskakovat, můžete se spolehnout, že udělám, co bude v mých silách, abych tomu zamezil.“

„Děkuju, pane prezidente.“

„Jestli zůstanete viset v Římě, rád bych vás a vaši posádku pozval dnes večer na večeři, platí?“

Craig se usmál. „Jestli to vyjde, bude nám ctí.“

05 KAPITOLA

*****

BÍLÝ DÚM,

PONDĚLÍ – 8.05 MÍSTNÍHO ČASU

Zpráva o tom, že cestovní letadlo s bývalým prezidentem Spojených států na palubě bylo údajně uneseno v Athénách v Řecku, se téměř zároveň donesla na velitelství Federální letecké asociace ve Washingtonu i na CIA se sídlem hned naproti přes řeku Potomac v Langley ve Virginii. Za dalších pět minut obdržely nezávisle na sobě tutéž zprávu Výzvědná služba ministerstva obrany, FBI a Národní průzkumný úřad.

Obvyklé vnitřní tahanice o to, kdo první předá co nejpřesnější informaci do Bílého domu, vyprovokovaly pracovníky všech těchto institucí k horečnaté činnosti. Nicméně první telefonát do operačního střediska Bílého domu přišel z Langley. Tato skutečnost, kterou zaměstnanci CIA patřičně zaznamenali, je jednak naplňovala pýchou, jednak jim poskytla předem promyšlenou možnost dívat se svrchu na ostatní.

Každodenní stručný informační materiál pro prezidenta už byl vytištěn a odeslán z Langley do Bílého domu během noci, takže na poslední chvíli došlá zpráva byla promptně zkrácena na několik odstavců a osobně předána tajemníkovi personálního šéfa, který ji donesl do Oválné pracovny a předal svému představenému již během prvních několika minut schůzky s prezidentem a s tiskovou tajemnicí Bílého domu, jež se konala vždy v 8 hodin ráno.

„Co se děje, Jacku?“ zeptal se prezident, když si všiml, že nastalo náhle ticho.

Jack Rollins, personální šéf Bílého domu a bývalý senátor za stát Maine, odložil šálek s kávou, se zdviženým obočím přelétl rychlým pohledem text, potichu hvízdl a předal zprávu svému nadřízenému.

„Zdá se, že John Harris se při tom poletování po Evropě a pronášení projevů nechal unést v letadle.“

„Unést v letadle?“ Prezident si zprávu vzal, přečetl ji a podal tiskové tajemnici Dianě Beecherové. „Co si o tom myslíte?“ zeptal se jí nakonec.

„Mám za to,“ spustila, „že to odvede hodně pozornosti od té viceprezidentovy malé nehody z dnešního rána. Ten únos bude hlavním tématem večerního zpravodajství v celé síti, zvlášť jestli se to nějakou dobu potáhne.“

„A co si o tom opravdu myslíme my?“ popíchl ji prezident.

„Abych řekla pravdu, pane prezidente,“ odpověděla mu Diana, „domnívám se, že náš názor lze vyjádřit tak, že sledujeme vývoj situace velice pozorně a s velikými obavami…“

„Správně. A dál?“

„A navíc,“ pokračovala, „jsme připraveni poskytnout patřičným úřadům veškerou potřebnou podporu, abychom dostali bývalého prezidenta zase bezpečně zpátky.“

„Jinými slovy jsme znepokojeni, leč ve střehu?“

„Ano, pane prezidente, ale ‚znepokojeni, leč ve střehu‘ je pouze váš oblíbený obrat, prosím.“

„Rozhodně se mi ta fráze moc líbí. Ale dovolím vám, abyste ji rovněž používala.“

„Upřímně řečeno, pane prezidente, já o ni rozhodně nestojím,“ zdůraznila s úsměvem Diana. „Je mi jasné, že si ze mě děláte legraci, ale abych byla upřímná, opravdu se každý večer tiše modlím, abyste ten obrat nikdy, pokud možno vůbec nikdy, nepoužil na nějaké tiskové konferenci.“

Prezident se lehce usmál a obrátil se na Rollinse. „A jen tak mezi námi, Jacku. Co si o tom myslíte vy?“

Personální šéf Bílého domu potřásl hlavou. „Pravda je, že tomu přerostlému Skautíkovi hodně dlužíme. Jako třeba vaše vítězství ve volbách.“

„Počkat, počkat!“ ohradil se prezident v hraném rozhořčení. „To je přemrštěné tvrzení. To, že si republikáni nedokázali tou dobou najít lepšího kandidáta, ještě neznamená, že jsem vyhrál kontumačně, což chcete patrně naznačit.“

„Nu, pane prezidente, asi bychom si mohli pomalu přiznat, že kdyby John Harris nedoběhl vlastní stranu tím, že odmítl sloužit ještě jedno funkční období kvůli podivnému výkladu zásadovosti, tak bychom tady neseděli. Musím vám snad připomínat, že na tom byl v průzkumech veřejného mínění o dvacet osm bodů lépe než my?“

Prezident se zakabonil. „Nic takového nemusím přiznávat.“

„To máte pravdu, pane prezidente,“ odpověděl mu na to personální šéf se širokým úsměvem. „To nemusíte. Historie to udělá za vás.“

Prezident se zasmál a otočil další stránku informačních materiálů.

„Teď už bez legrace, Jacku. Chci, abyste me neustále informoval o vývoji situace s Harrisovým letadlem. Jak vidím, tak podle této zprávy nebyl únos letadla potvrzen. Modleme se, aby to byl jen planý poplach.“

*****

LET 42 SPOLEČNOSTI EUROAIR,

VE VZDUŠNÉM PROSTORU JIHOVÝCHODNĚ OD MILÁNA, ITÁLIE

Sherry přímo cítila, jak čas odtikává, a žaludek se jí stahoval s každou další promarněnou vteřinou.

„Haló?“ pronesla znovu do sluchátka a uvažovala, kdy se konečně spojovatelka v Bílém domě opět ozve. Existovaly určité obraty, které se od ní čekaly, že je pronese, aby se jí spojovatelka okamžitě začala věnovat. Sherry měla přímá čísla všech zaměstnanců Bílého domu, se kterými se čas od času potřebovala spojit, ale nenašla svůj seznam, a tak jí z úst vyšla nechtěně nesprávná slova. Zatímco si přidržovala sluchátko u ucha, usilovně se snažila nalistovat v adresáři patřičnou stránku.

„Oddělení Bílého domu pro styk s tiskem.“

„To je tiskové? Kristepane, ona mě špatně přepojila. Nemohl byste mě spojit s někým z operačního střediska?“

„Kdo volá, prosím?“

„Tady Sherry Lincolnová. Jsem asistentka bývalého prezidenta Johna B. Harrise. Pospěšte si, prosím.“

„Víte, paní Lincolnová, zaprvé, jestli budete i nadále klít, přeruším spojení. A za druhé, nemůžeme jen tak někoho přepojovat na operační středisko. Takže, co byste ráda sdělila panu prezidentovi?“

Sherry si zmateně mnula čelo. „Víte co, buďte tak laskav a spojte mě zase se spojovatelkou Bílého domu. Mohl byste to udělat? Přepojili mě na špatnou linku.“

Ve sluchátku se ozval oznamovací tón a Sherry prolétl hlavou skutečně dlouhý seznam sprostých slov.

Podruhé navolila dlouhou řadu čísel a čekala, až se jí ozve spojovatelka.

„Takže teď poslouchejte, prosím vás. Jedná se o stav ohrožení jednoho z členů administrativy, signál Zulu. Mám tu hovor od bývalého prezidenta Johna B. Harrise pro… personálního šéfa Jacka Rollinse. Přepojte mě, prosím, okamžitě do jeho kanceláře.“

„Ano, paní. Počkejte chviličku.“

Uběhla víc než minuta, než se na druhém konci linky ozval podezřívavý ženský hlas.

„Kancelář pana Rollinse.“

Sherry rychle a pečlivě vysvětlila, kdo je a odkud volá a proč potřebuje okamžitě mluvit s personálním šéfem. V témže okamžiku se jí konečně podařilo najít seznam kódovacích jmen, které si nikdy nedokázala zapamatovat.

„A pro prokázání pravosti, označení prezidenta Harrise přidělené tajnou službou je ‚Deacon‘. A moje je… hm… ‚Magpie‘.“

Během třiceti vteřin se Jack Rollins ozval do telefonu. Pozorně ji vyslechl a pak jí teprve položil několik stručných otázek.

„Takže to není únos?“

„Ne. Kapitán je jen nechal, aby si to mysleli, aby nás dostal z jámy lvové. Z Athén, abych byla přesná.“

„Chápu. A teď jste na cestě do Říma?“

„To souhlasí. A zásadní otázka zní, pane Rollinsi: Můžeme bezpečně přistát v Římě, nebo taky riskujeme, že tam narazíme na stejný pokus o zatčení? A přirozeně ještě jeden dotaz, kdo se ho pokouší zadržet a proč?“

„Nevím, ale zjistíme to. Nazvali to soudním příkazem k zatčení?“

„Ano, pane Rollinsi. Žádné jiné podrobnosti k tomu neznám. Řecká vláda to bude vědět.“

„Máte na mysli zatykač jako při kriminálním činu?“

„Předpokládám, že ano. Proč jinak bychom byli zaslechli slovo ‚zadržení‘?“

„Je to pro mě úplná záhada. On přece nebyl na návštěvě v Řecku, že ne?“

„Ne. Jen jsme tam měli mezipřistání na cestě z Istanbulu. Dokonce jsme neměli v úmyslu ani vystoupit z letadla.“

„Což znamená, že se jedná v každém případě o něco mezinárodního. Tak a teď, jak se vám dovolám zpátky?“

„Budu muset volat já vám,“ usoudila Sherry. „Máte nějaké přímé číslo?“

Rollins jí nadiktoval dvě soukromá čísla na pevnou linku a číslo mobilního telefonu. „Zavolejte mi za deset minut, ale ne déle než za patnáct, ano?“

„Ujednáno. A jménem prezidenta Harrise vám děkuju.“

„Není třeba děkovat.“

Ve své nevelké kanceláři v západním křídle Bílého domu vzdálené více než 6700 kilometrů položil Jack Rollins sluchátko a na několik vteřin zaváhal, když si uvědomil ironii poznámek, jež sotva před půl hodinou pronesl k prezidentovi. To už mu ale bylo jasné, co je třeba udělat a vzápětí už hlasitě přivolával sekretářku a zároveň popadl sluchátko a stiskl tlačítko automaticky voleného čísla z paměti přístroje.

*****

Když Sherry Lincolnová domluvila, přesunula se rychle do oddělení první třídy, kde zastihla Matta Warda stále ještě v rozhovoru s hlavním velitelstvím tajné služby ve Washingtonu. Posunkem jí naznačil, aby počkala. Mezitím dokončil rozhovor a zavěsil.

„Co vám sdělili?“ zeptala se.

„Abych nic nepodnikal a nesnažil se porušit jakékoli zákony.“

„Odhadla jsem, že nějak tak budou muset mluvit,“ zareagovala na to.

Matt se ušklíbl. „Je to velice choulostivá záležitost, Sherry. Mohl bych udělat téměř cokoli, abych ho ochránil fyzicky, ale před tím právnickým dokladem, ani před legálním zatčením ho uchránit nedokážu. Jak jste pochodila vy?“

Obrátila se, aby zkontrolovala, co dělá prezident. Když viděla, že si i nadále čte, posadila se vedle Matta a podrobně ho zpravila o svém telefonickém rozhovoru. „Za pár minut budu muset ještě jednou zavolat.“

„Jestli je to, o čem už jsme mluvili, zatykač, tak ten oni nemohou zrušit, že ne?“

Pokrčila rameny. „Já vůbec nevím, Matte. Řekla bych, že to je záležitost pro… právníka.“

„A má nějakého?“

Upřeně se na něj zahleděla. „Na něco podobného ne. Myslíte, že bych se měla s nějakým spojit?“

„Tím nic nezkazíte. V případě, že hrozí skutečně možnost, že by ho mohli zatknout.“

Podívala se zase na hodinky a všimla si, jak se jí chvěje ruka. Zbývala jí jen chvilka, aby stručně informovala prezidenta, než bude muset znovu volat. Odebrala se proto na své původní místo, aby Johnu Harrisovi nastínila poslední vývoj událostí. Pak vytáhla telefonický přístroj u sedadla a vytočila patřičná čísla.

Ozval se sám Jack Rollins.

„Vteřinku, slečno Lincolnová, mám zároveň na drátě Rudolpha Bakera, náměstka ministra zahraničí a Alexe McLaughlina z ministerstva spravedlnosti.“

Zopakovala jména nahlas kvůli prezidentovi a ucítila, že jí položil ruku na rameno. „Nechte mě, ať si s nimi promluvím já, Sherry,“ požádal ji. „Už jste mi krásně vydláždila cestu.“

John Harris převzal telefon a jeho výrazný a zvučný hlas se ozval v hlasitém příposlechu na druhém konci linky a přítomní muži ho okamžitě poznali.

„Takže, lidi, s čím tady máme co do činění?“ zeptal se.

„Pane prezidente, tady je Rudy Baker ze zahraničí. Mluvil jsem před několika minutami se svým protějškem v Athénách. Ten… abych tak řekl právnický nástroj…“

„Nazývejte tu zatracenou záležitost pravým jménem, Rudy!“ přerušil ho někdo. „Je to zatykač, pane prezidente, a u telefonu je Alex McLaughlin, náměstek ministra spravedlnosti.“

„Děkuji, pane McLaughline,“ zareagoval John Harris. „Pane Bakere, co jste mi chtěl sdělit?“

„Toto, pane prezidente. Zrovna jsem říkal, že tento zatykač byl vydán soudem v Limě, hlavním městě Peru, a jako žalující strana je peruánská vláda, jmenovitě současný peruánský prezident Alberto Miraflores. Viní vás podle litery smlouvy proti mučení z jejího porušení… no… Alexi, nechcete pokračovat?“

„Pane prezidente, během vašeho funkčního období zjevně došlo k zátahu na továrnu vyrábějící drogy, jehož výsledek byl dost drastický.“

„Pamatuji se na to až moc dobře,“ poznamenal John Harris a hned si vybavil některé hrůzné fotografie spálených těl ve vyhořelé budově. „Byla to tragická chyba. Naši lidé z Langley zorganizovali ilegální přepad a najali si na něj partu kriminálníků.“

„Oni se ale teď snaží učinit za to zodpovědným právně vás, pane.“

„To je absurdní, Alexi.“

„Jistě, pane prezidente. Jsem přesvědčen, že ano, ale to je přesně to, co je podle řecké vlády v tom zatykači uvedeno.“

Ozval se zástupce ministra zahraničí. „Pane prezidente, vyznělo to tak, že Řekům se velice ulevilo, že vás váš pilot odtamtud dostal. Neměli žádný zájem vás zatknout a poslat do Peru nebo vás soudit u nich a ani cokoli jiného. Ale můj protějšek zdůraznil, že po právní stránce, když ten zatykač obdrželi, neměli žádnou jinou možnost, než ho uznat jako platný.“

„A pánové, jak to vypadá v Římě?“ chtěl vědět Harris.

Ve Washingtonu nastalo výmluvné ticho. Pak se slova ujal Baker.

„Pane prezidente, právní zástupce Peru jako žalující strany odvezl ten zatykač – který se už teď stal zatykačem Interpolu – někdy během dneška k italskému policejnímu soudu a nechal jeho platnost v podstatě ověřit. Na italském ministerstvu zahraničí mi řekli, stejně jako Řekové, že nebudou mít žádnou jinou možnost než se jím řídit. Jinými slovy vás budou muset zatknout, jakmile přistanete.“

„Rozumím,“ ozval se John Harris a tiše přitom bubnoval prsty na opěrku přepychového koženého sedadla. „Pánové, ta obvinění jsou nesmyslná. Nevadí mi, když se nějakou chvíli zdržím v Římě, jestliže se mi dostane nějaké podpory, abych to mohl vyjasnit. Je to proveditelné? Může mi ministerstvo zahraničí poskytnout nějakou pomoc?“

„Pane prezidente, tady opět Alex McLaughlin. Dovolte, abych k vám byl naprosto upřímný. Oni vás tam dají do jakéhosi domácího vězení. Jsem si jist, že se nikdo nebude pokoušet vás uvrhnout někam do cely. Británie se k tomu neuchýlila ani v případě Pinocheta. Ale co se nepochybně stane, bude toto. Peru prostřednictvím svých právních zástupců požádá kterýkoli italský soud, se kterým budou jednat, aby vás okamžitě vydali do Limy. Jenže my jsme zatím neměli čas, abychom si prostudovali spletitost jejich postupu při vydání stíhané osoby jinému státu, nicméně podle té konvence proti mučení, jak sám asi víte, vlastně mají v zásadě pouze dvě možnosti výběru, chybí-li jim možnost, abyste se prokázal imunitou z titulu čelního představitele. To totiž Británie už v případě Pinocheta vyloučila dost zdařile.“

„Jinými slovy,“ shrnul to Harris, „doktrína o imunitě hlav států byla prohlášena za neplatnou rozsudkem, který Británie vynesla v případě Pinocheta s ohledem na obvinění v souvislosti s konvencí proti mučení. Bývalý nejvyšší představitel státu může tedy být volán k zodpovědnosti za zločiny, které byly spáchány na základě oficiálního příkazu v době, kdy byl v úřadu.“

„Ano, pane prezidente. Vyjádřil jste to velmi výstižně. Tak přesně to je.“

„Vy jste zapomněl, že jsem bývalý právník, Alexi?“

„Ne, pane prezidente. Ale jen málokdo z nás je s touto smlouvou v její současné verzi obeznámen detailně. Ať tak či onak, oni mají pouze dvě zásadní možnosti. Buď vás poslat do Limy před jejich soud, nebo vás soudit u nich před italským soudem. Ale to druhé se prostě nestane, takže existuje reálná možnost, že vás vydají, a my moc pochybujeme, že za současného režimu můžete od Peru očekávat spravedlivý soudní proces.“

„Těžko se dá v tom případě mluvit o nějaké možnosti výběru, že? Teď se vás chci ještě zeptat na jednu věc. Kapitán našeho letadla je náhodou americký letecký důstojník v záloze. Kdyby tomu byl, řekněme, nakloněn, existuje nějaký stát v okruhu našeho doletu, který bych mohl navštívit a nemusel přistávat v Římě? Nechci od toho utíkat, ale nemám sebemenší zájem stát se Mirafloresovou obětí.“

John Harris slyšel, jak si Rudy Baker odkašlal. „Víte, neměli jsme moc času, abychom probírali všechny okolní státy, ale pochybuju, pane prezidente, že existuje jiné místo, kam bychom vás mohli bezpečně poslat, než je území Spojených států.“

„A nemohli byste mě dostat na některé naše velvyslanectví?“

„Jedině kdybyste mohl na dvoře té ambasády přistát, což by s proudovým letadlem mohlo mít katastrofální následky. A dokonce i potom bychom byli vystaveni neuvěřitelnému tlaku kvůli vašemu vydání na základě teorie, že ani velvyslanectví se nesmí stát útočištěm pro kohokoli, kdo tuto dohodu poruší.“

„Tak co byste navrhovali?“ zeptal se Harris. „Pane Rollinsi, můžete mě tady odtud nějak dostat?“

Následovaly další rozpačité povzdechy.

„Pane prezidente, tady Jack Rollins. Budeme na tom dál pracovat a uvidíme, jaké možnosti dokážeme v rychlosti vypracovat. Snad… možná kdyby pilot vašeho letadla mohl zpomalit a držet se v oblasti Říma, získali bychom trochu času, ale podle mého soudu to záleží na tom, kolik paliva máte.“

„Zjistím, jak na tom jsme,“ odpověděl Harris. „Ale když shrneme možnosti výběru, které v tuto chvíli existují, tak směřuji v Římě k zatčení a k možnému vydání. Přitom asi nemáme sebemenší důvod se domnívat, že by situace byla jiná v Paříži, v Ženevě, v Bonnu, v Madridu, nebo dokonce v nějakém tak vzdáleném místě jako je Malta, viďte?“

„Všechny, které jste právě jmenoval, se pod smlouvu podepsaly, pane prezidente,“ odpověděl mu Baker. „Dejte nám dvacet minut. Probereme doslova všechny země v dosahu.“

„Dejte se do toho, pánové.“

„A, ještě něco, pane prezidente. Prezident Cavanaugh situaci bedlivě sleduje a je velice znepokojen. Požádal mě, abych vám to sdělil, a také vám mám vyřídit, že uděláme všechno, co bude v našich ústavních silách, abychom pokusům o vaše zatčení učinili přítrž.“

„Vyřiďte prezidentovi Cavanaughovi, že si toho nesmírně vážím.“

„Zavolejte nám za patnáct minut, pane.“

„Určitě zavolám.“

„Pane prezidente, počkejte ještě,“ dodal Alex McLaughlin.

„Ano?“

„No… já, až na tom budeme pracovat, musím vám ještě říct toto, pane prezidente, že to bude… ehm…“

„Tak už to vyklopte, Alexi,“ vybídl ho jemně John Harris.

„Víte, budete potřebovat vlastního právníka. V určitém stadiu bychom se ocitli v nevýhodném postavení, kdybychom se vám snažili pomáhat. Vy bezesporu potřebujete někoho, kdo je skutečná špička v mezinárodním právu a kdo dokáže sestavit velice rychle celý podpůrný tým. Upřímně řečeno, nejsem si jistý, jak dalece může ministerstvo spravedlnosti až zajít, aby vám pomáhalo, ale můžu vám říct s jistotou, že právního zástupce vám nebudeme schopni poskytnout.“

„Chápu to, Alexi. Děkuji, že jste to zdůraznil. Mám na vás ještě jednu otázku.“

„Ano?“

„Kdo zastupuje Peru? Je to jeden z jejich vlastních právních zástupců, nebo si najali někoho na kontinentě, tak jak se domnívám?“

„Někoho si najali, pane prezidente. Nějakého Angličana, který má praxi v Bruselu a velice se v této smlouvě angažoval.“

„Ve skutečnosti to není Angličan,“ opravil ho klidným hlasem Harris. „Vlastně je to rodilý Skot. Mluvíme přece o siru Williamu Stuartu Campbellovi, viďte?“

„Ano, pane prezidente.“

„Toho jsem se bál.“

„Vy se s ním znáte osobně, pane?“

Nastala dlouhá odmlka, než John Harris pokračoval. „Děkuju vám velice za vaši radu, Alexi.“

Ve Washingtonu zůstal Alex McLaughlin sedět s hluchým sluchátkem v ruce a neodbytně se mu vracela otázka, na kterou mu prezident Harris neodpověděl.

Když John Harris položil sluchátko, zůstal několik vteřin zamyšleně sedět. Teprve pak si uvědomil, že Sherry celou dobu sedí vedle něj oněmělá hrůzou, sleduje ho a čeká na stručné shrnutí jeho rozhovoru.

„Takže v krátkosti, Sherry. Potřebuju si najmout právníka, a to hned a navíc z velké dálky.“ Pak stručně shrnul obsah zbylé části rozhovoru.

„Znáte někoho, kdo by splňoval tyto požadavky? Tedy špičkového právníka na mezinárodní právo, pane prezidente?“

Odfrkl si, čímž ji překvapil, a kývl hlavou. „Jednoho jsem znával. Kdysi dávno v jedné galaxii vzdálené světelné roky. Nejlepší právní mozek, se kterým jsem se kdy setkal na poli mezinárodního práva, ale s příliš velkým srdcem.“

„Prosím?“

Zavrtěl hlavou a vzdychl si. „Omlouvám se. Dávné vzpomínky. Měl jsem ho na jednom z prvních míst, když jsem sestavoval vládu, ale jmenovat jsem se ho nakonec neodvážil. Znemožnilo mi to něco, co provedl.“

„A nedal by se využít teď?“ zeptala se Sherry.

John Harris se na ni zadíval, a nebyl to jen letmý pohled.

„To právě byl ten jeho problém. Nechal se využít až příliš snadno.“

„Ale nemohl byste si ho najmout teď?“

„Jen pokud by mě uznali úředně nesvéprávným. Alespoň tak by určitě zněla rada, kdybych se ptal ve Washingtonu.“

06 KAPITOLA

*****

MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ LEONARDO DA VINCI, ŘÍM,

PONDĚLÍ – 14.20

Muži s vážnými obličeji se pohybovali po malé zasedací místnosti v budově, kde sídlilo vedení letiště v Římě, a připomínali tak planety obíhající po své vesmírné dráze. Každý z mužů si občas zobnul z nabídky v košíku s ovocem a nalil si z některé z lahví minerální vody stojících na konferenčním stolku.

Půl tuctu policistů bylo zabráno do rozhovoru se dvěma důstojníky tajné služby karabiniérů, zatímco tři piloti v uniformách postávali osaměle v rohu na druhé straně místnosti a jen pozorovali ostatní. Pár kroků od nich rozmlouval ředitel letiště s nějakým nepříliš vysoce postaveným zástupcem italského ministerstva zahraničí, když je přerušil sir William Stuart Campbell, který pokynul směrem k letištní ploše, kde za sebou nedávná dešťová přeháňka zanechala blyštící se vrstvu vody. Místnost se halila do kouřové clony z cigaret a několik popelníků hrozilo, že už další nedopalky nepojmou. Z prostoru pro cestující sem velice vzdáleně doléhala náladová hudba, ale tak zastřeně, že bylo takřka nemožné rozeznat i melodii.

„Přišly nějaké nové zprávy z řízení letového provozu?“ otázal se Campbell italsky nejvyššího policejního velitele.

Velitel zavrtěl hlavou. „Nic nového, signore. Posádka odmítla potvrdit, že letadlo bylo uneseno, ani nevyslali odpovídající signál, ale… postupujeme stejně jako v případě únosu.“

„Mohu vás ubezpečit,“ zareagoval na to Campbell, „že to vůbec žádný únos není. Piloti si tuhle báchorku vycucali z prstu, aby si tím vynutili volný odlet z Athén.“

„Snad,“ připustil takovou možnost policejní velitel. „Ale jsme připraveni.“ Zamáčkl nedopalek cigarety a už načínal novou krabičku, pak se ale zarazil, a nakonec jednu nabídl Campbellovi, který zdvořile odmítl.

„Děkuji vám, ale nebudu. Přestal jsem s cigaretami, je to už pár let, teď už si, bohužel, semtam zapálím jen nějaký ten doutník.“

Velitel se usmál a zapálil si cigaretu sám.

Campbell navázal hovor tam, kde přestal. „A jaké jsou vaše plány v případě, že letadlo přistane a zajede k výstupní rampě?“

„Pak na ně mí muži budou čekat u východu,“ prohlásil velitel.

„Pánové,“ dodal k tomu Campbell a obrátil se i na ředitele letiště a zástupce ministerstva zahraničí, „objeví-li se tu tisk a televize, jste připraveni je zvládnout?“

Na ta slova se hlava ředitele letiště začala vehementně pohybovat nahoru a dolů a na tváři se mu usadil pochmurný výraz. Na vychrtlé postavě připomínající svou hubeností spíše tyčku mu volně visel pomačkaný šedivý oblek. Pak na chvilku zbavil svůj kostnatý obličej jinak stále přítomné cigarety, ale dříve než odpověděl, vyfoukl do strany tenký obláček kouře.

„Ano,“ potvrdil svou gestikulaci slovy. „Jsme na ně dobře přichystáni. Už jsou na cestě.“

„Neříkejte,“ divil se Campbell a zvedl přitom nevěřícně obočí, přestože si byl velice dobře vědom, že úplně všechny složky celostátních i mezinárodních sdělovacích prostředků o blížící se události informovali anonymně lidé jeho týmu.

„Ano, prosím. Nevíme, jak se to rozkřiklo, ale posádky čtyř různých televizních stanic již v tuto chvíli jedou sem na letiště.“

„Smůla,“ dodal k tomu Campbell, kterého už cigaretový kouř začínal značně obtěžovat. „A vědí zdejší policisté, že se mají chovat k prezidentu Harrisovi s úctou a důstojně, tedy žádná želízka ani prohledávání?“

„Ale ano. Zaručeně.“

Úředník z ministerstva zahraničí naklonil hlavu směrem k oknu kanceláře, za nímž dohlédl až na kopuli chrámu sv. Petra.

„Pane Campbelle, pan ministr Anselmo již tyto záležitosti upřesnil. Za předpokladu, že nebudeme mít co dělat se vzdušným pirátstvím a dostaneme prezidenta Harrise zdravého z letadla, bude ubytován ve velmi dobrém hotelu až do zítřejšího soudního projednávání celého případu.“

„Jak je to s posádkou toho speciálního soukromého letadla?“ zeptal se Campbell.

„Pro ně jsme zajistili ubytování poblíž letiště,“ odpověděl zástupce ministerstva zahraničí pohotově. „V případě, že jich bude třeba okamžitě, bude letadlo natankováno a připraveno ihned k odletu.“

Campbell vážně přikývl. „Nu, myslím, že by bylo slušné, abychom panu Harrisovi poskytli možnost zvolit si variantu, při které by se vyhnul nutnosti soudního vydání ze země, a tím i na minimum snížil vystavování se zájmu médií. Pro tento případ navrhuji, aby se tamti piloti vrátili na palubu letadla a byli připraveni, kdyby se snad rozhodl pro takové řešení. Proberu to s ním osobně hned po přistání.“

V pozadí se ozvalo náhlé oživení zvuků z vysílačky. Hlasy v ní si v italštině vyměňovaly běžné informace.

„V každém případě,“ pokračoval velitel policie, „jsem dostal pokyn zásobit je dostatečným množstvím paliva k letu až do Portugalska, jmenovitě do Lisabonu, kde bude panu Harrisovi k dispozici mezikontinentální tryskové letadlo.“ Načež uhasil bezmyšlenkovitě v popelníku jen ze dvou třetin vykouřenou cigaretu, a aniž by zaváhal, vytáhl stříbrné pouzdro, aby si z něj vytáhl další, což u tohoto muže byla činnost už zřejmě zcela podvědomá.

„Výborně, pánové,“ prohlásil Campbell. „Děkuji vám. Ještě máme trochu času, tak si myslím, že se teď na chvilku půjdu nadýchat čerstvého vzduchu a pak se k vám přidám u východu.“

Stuart Campbell vyšel z místnosti a volným krokem sešel po schodech dolů a přitom pociťoval vděk za relativně čerstvý vzduch uvnitř letištních budov. Prošel dveřmi do hlavní letištní haly, vytáhl mobilní telefon, navolil číslo v zámoří a zároveň se vyhýbal proudu cestujících, kteří se tudy valili z celního prostoru.

„Haló, tady je Stuart Campbell z Říma. Ano. Máme ho na očích. Jen jsem vám chtěl dát vědět, že pan Harris má přiletět za půl hodiny. Zavolám vám znovu, až provedeme zatčení a policie ho zajistí.“

Poté chvilku pozorně poslouchal a občas přikývl.

„Ale já vás upozorňoval na to, že se musíte obrnit proti mezinárodní publicitě a tlaku v té záležitosti. Pevně věřím, že jste na to připraven?“

Ustoupil stranou, aby nechal kolem sebe proběhnout nějakou ženu se třemi dětmi.

„Výborně. Předpokládám, že to pan prezident pozorně sleduje. Vyřiďte mu, prosím, mé pozdravy.“

Dotelefonoval, zasunul mobilní telefon do přední kapsy saka, a už se rozhlížel po nejbližším místě, kde by si mohl dát kávu. Okamžiky, podobné tomu, jaký právě prožíval, napadlo ho, přímo volají po espresu. Kofein, který ovládá adrenalin. Bude to pravděpodobně potřebovat.

*****

LET 42 SPOLEČNOSTI EUROAIR,

VE VZDUŠNÉMPROSTORU JIHOVÝCHODNĚ OD ITALSKÉHOPOBŘEŽÍ

Kapitán Craig Dayton popojel dozadu sedadlem po kolejničkách v podlaze a snažil se posadit na něm bokem, jak mu to jen stísněný prostor pilotní kabiny dovolil.

Alastairovo sedadlo na rozdíl od jeho bylo v řádné pozici určené pro let, bezpečnostní pás měl patřičně zapnutý a pozorně sledoval systém automatického pilota a kontrolní přístroje. Zároveň naslouchal vzrušené debatě mezi Craigem a oběma ženami, jež stály vtěsnané v úzkém výklenku hned u vstupu do pilotní kabiny.

Jilliana Walzová sem přivedla Sherry Lincolnovou s naléhavou žádostí, zdali by se nedalo zpomalit, nebo jiným způsobem oddálit rychle se blížící přistání v Římě.

„Můžeme najet na takzvané vyčkávání, až se tam dostaneme, ale zpomalovat by v tuhle chvíli moc času nevyneslo,“ poučil ji Craig a mluvil přitom o poznání hlasitěji, než byl zvyklý, aby přehlušil v kabině slyšitelný sykot způsobovaný letem stratosférou rychlostí dosahující dvou třetin rychlosti zvuku. „Už jsme nad Itálií a v tuhle chvíli nás od Říma dělí pouhých třicet minut.“

„Ale říkáte, že můžete navodit nějaký druh zdržování, viďte?“ ujišťovala se Sherry.

Craig přikývl a snažil se jí i v té polotmě podívat do očí. „Můžu, a taky to udělám.“

„Ale přesto jsme do určité míry omezeni zásobou paliva,“ zasáhl do rozhovoru Alastair ze svého sedadla vpravo.

Craig se zadíval před sebe na palivoměr a rychle si v duchu propočítal, kolik paliva jim zbývá. „Máme dostatek paliva přibližně na dvě hodiny letu úspornou cestovní rychlostí, což znamená, že se nemůžeme zdržovat déle než pětačtyřicet minut, pakliže existuje nějaká možnost, že bychom potřebovali doletět někam jinam.“

„Promiň,“ vmísil se do hovoru Alastair. „Jak, někam jinam? Kam třeba by to mělo být? Do Honolulu? Nebo snad do Seattlu?“

„Nech toho popichování, Alastaire,“ ostře ho odbyl Craig.

„Nevíme,“ odpověděla Sherry a bez povšimnutí tak přešla ostrou slovní přestřelku. „Pravděpodobně není, kam jinam by se dalo letět, ale… lidé ve Washingtonu se to právě usilovně snaží zjistit.“

„Promiňte,“ nemohl se zdržet dalšího zásahu Alastair bez ohledu, na zvednutou kapitánovu ruku, která mu přikazovala mlčet. „Doufám, že si všichni uvědomujete, že jestli poletíme někam jinam, tak se v zásadě z naší strany jedná o krádež letadla?“

„Já si to plně uvědomuju,“ odpověděl Craig.

„Pane kapitáne, potřebujeme nutně získat trochu času,“ pokračovala Sherry. „Co já vím, třeba ten čas chtějí jen proto, aby stačili dopravit lidi z amerického velvyslanectví na letiště.“

„Jestliže poletíme jen do Říma,“ pokračoval ve svých úvahách Craig, „můžu zdržet přistání i víc než o hodinu, ale budou se hodně nahlas domáhat vysvětlení proč.“

„Nezapomínejte,“ přidala se Jilliana, „také na to, že máme na palubě víc než sto platících cestujících, kteří by moc rádi ještě dnes přistáli někde co nejblíž Říma.“

„To vím,“ stručně ji ujistil Craig.

„S tím je ale spojeno ještě něco jiného,“ nedala se tak snadno odbýt Jilliana. „Na palubě máme připravenou svačinu na úsek do Paříže, ale úseku do Říma se svačina neměla podávat. Neměli bychom jim ji podat teď, když hodláte oddálit přistání?“

Craig se zasmál, nevěřícně zavrtěl hlavou a pak teprve přikývl. „Je to celé vzhůru nohama,“ poznamenal si jen pro sebe.

„Po dlouhé době konečně racionální věta!“ ostře to okomentoval Alastair a v tónu jeho hlasu nebylo možné přehlédnout zlost.

„Běžte a začněte podávat svačinu, Jilliano,“ dal jí Craig přes rameno pokyn. „Za vteřinku jim to vysvětlím palubním rozhlasem. Uvědomte je o oddálení doby přistání. Svedu to na hustý provoz. Budeme také muset zjistit, jestli snad někomu z nich bezprostředně nenavazuje další spoj.“

„Zařídím.“

„A, slečno Lincolnová… tedy Sherry?“

„Ano?“

„Jakmile vy nebo pan prezident či ten člověk z ochranky budete vědět cokoli, co by mi pomohlo rozvrhnout si co a jak dál, tak mi to, prosím, přijďte bezprostředně sdělit.“

„Nebojte se, určitě přijdu.“

„Můj první důstojník je sice nezdvořilý, ale zároveň má naprostou pravdu v tom, že jsme sami sebe skutečně mimořádným způsobem ohrozili pokud jde o naši práci u aerolinií. Myslím, že jediné, co pro vás ještě můžeme udělat, je pozdržet přistání.“

„Chápu to, pane kapitáne, a prezident Harris také. Je vám nesmírně vděčný za to, co jste pro něj až do této chvíle udělal.“

Obě ženy už byly na odchodu, ale Craig Dayton ještě napřáhl ruku, aby Sherry pozdržel.

„Počkejte, chci říct…“ Zhluboka se nadechl a vyměnil si pohled s Alastairem, než se na ni znovu podíval. „Neostýchejte se mi říct, co budete potřebovat, ano? Se všemi pracovními následky se vypořádám, až bude po všem. A pokud jde tady o Alastaira, tak možná budu muset prohlásit, že jsem ho praštil palicí a svázal.“

Sherry se trochu nepřesvědčivě usmála. „Alespoň co já vidím, tak je svázaný a v ústech má roubík už teď.“

„Možná že ti taky nic jiného nezbude!“ opáčil Alastair bez sebemenšího náznaku humoru. Sherry a Jilliana pak opustily kabinu ve chvíli, kdy se Alastair zadíval ven oknem vedle kapitána a v obličeji se mu objevil překvapený výraz. „Craigu, možná že by ses měl podívat za sebe,“ upozornil ho a ukazoval mu prstem směr.

Craig Dayton se podíval k levému křídlu a značně ho zarazilo, když uviděl dvě vojenské stíhačky se znaky italského vojenského letectva, jak sestupují z pozice nad jejich hlavami směrem dopředu, což byla poloha, kde je mohlo vidět pouze osazenstvo pilotní kabiny.

„Páne jo!“

„Toronada,“ poznamenal Alastair. „Pravděpodobně je vyslali z Neapole, protože se předpokládá, že máme na krku únos.“

Craig vrtěl nevěřícně hlavou. „A kdybych teď tady v pilotní kabině u sebe měl nějakého hysterického maníka, co rád mačká spoušť pistole, a mířil mi na hlavu, tak by ho určitě pohled na ně naprosto uklidnil!“

Ve sluchátkách na uších se jim teď ozval neznámý hlas mluvící anglicky, ale s jasným italským přízvukem.

„Dvaačtyřicítko společnosti EuroAir, spojte se, prosím, na frekvenci jedna dvacet pět čárka tři.“

„Hádej, kdo to bude?“ mumlal si Alastair, když volil danou frekvenci na VHF radiostanici číslo dvě.

„Vezmu si to,“ předběhl ho Craig a zmáčkl příslušné tlačítko mikrofonu vysílačky. „Tady je dvaačtyřicítka. Mluvím s velitelem letky?“

„Souhlas, pane. Potřebujete pomoc?“

„Negativní.“

„Voláte sedmdesát pět nula nula?“ zeptal se pilot stíhačky, čímž se odvolával na mezinárodní kód označující únos.

„Ne, ale nemám možnost mluvit. Prosím ustupte dozadu a držte se mimo zorný úhel pilotní kabiny.“

„Rozumím.“

Oba bojové letouny před jejich čelním sklem vystoupaly nad ně a zmizely, ale ani jeden z pilotů nepochyboval, že už po zbytek cesty zůstanou zavěšeny za jejich sedmtřisedmou.

*****

John Harris seděl hluboce zamyšlený, když Sherry zase vklouzla na sedadlo vedle něj. Prudce vzhlédl, jako kdyby byla náhle se zjevivší duch.

„Och!“

„Jste v pořádku, pane prezidente?“

„Ale ovšem.“

Přetlumočila mu rozhovor v pilotní kabině.

„Už za pár minut se můžeme pokusit spojit se znovu s Washingtonem,“ upozornila ho Sherry.

Harris duchem nepřítomný přikývl a přitom ťukal prstem na opěrku sedadla. „Přemýšlel jsem zatím o všech dobrých právnících, které znám, Sherry. O těch, které jsem měl ve vládě. O všech, o nichž jsme uvažovali, že by mohli zastávat soudce na nejrůznějších úrovních. I o těch, s nimiž jsem počítal jako s kandidáty na ministra spravedlnosti. A také o těch, se kterými jsem se čas od času potkal v Oválné pracovně Bílého domu nebo kdekoli jinde. A že jich bylo, dobrých, špatných i takových, o kterých je hanba mluvit.“

„Dovedu si to představit.“

„Ale zatímco jste byla vepředu, dospěl jsem k dosti otřesnému závěru. Jediný právník, kterému bych mohl absolutně důvěřovat, že mi v této situaci pomůže, je ten poslední, kterého bych si měl najmout.“

„Tomu nerozumím, pane prezidente,“ přiznala celá překvapená, když zahlédla, jak se mu náhle po tváři rozlévá úsměv. Podíval se na ni a rukou jemně plácl do opěrky sedadla, jako kdyby soudcovským kladívkem odklepl rozhodnutí, ke kterému právě dospěl.

„Sherry? Jak se mohu spojit s informačním operátorem ve Státech?“

„Kdysi se jim říkalo operátoři telefonních seznamů, ale myslím, že ti už nejspíš vymřeli. Paní Bellová je všechny postřílela. Teď se můžete dohadovat pouze s počítači. Co potřebujete?“

„Telefonní číslo ústředny univerzity v Laramie ve státě Wyoming.“

„A tam… přesně koho…?“

„Nevyptávejte se, Sherry. Teď ještě ne.“

07 KAPITOLA

*****

LARAMIE, STÁT WYOMING,

PONDĚLÍ – 5.00

Asistentka studijního poradce univerzity ve Wyomingu si stáhla přikrývku pod úroveň očí a ověřila si tím své podezření. Skutečně už bylo ráno. Stáhla si přikrývku ještě o něco níž a nosem vyzkoušela, jak moc velká zima je v pokoji. Navíc ještě otevřela jedno oko na dostatečně širokou škvírku, aby byla schopna rozeznat na hodinách, kolik je, to zaprvé, a také ostatní matně povědomé okolí, než začne uvažovat o tom, kde je – a s kým.

Jay! Polilo ji horko jen při pouhém pomyšlení na něj. Zcela podle svého návyku měl ve spaní jednu ruku obtočenou kolem ní a v dlani stále ještě držel její ňadro.

Znovu si přetáhla přikrývku až přes hlavu a opět usnula.

Když se doktorka Linda Collinsová znovu kolem půl sedmé ráno probudila, vzduch byl prosycený vůní slaniny. Blahobytné se protáhla a podle zvuků, které po probuzení začala vnímat, odhadla, že Jay v kuchyni přetváří šetrný hluk na labužnickou snídani. Dveřmi do ložnice k ní semtam zalétly měkké zvuky nějaké keltsky znějící hudby.

To není spravedlivé! zlobila se v duchu, uchichtla se sama sobě, a když se posadila, odhodila si zatoulaný prstýnek světlých vlasů z obličeje. On si může dovolit sníst, na co přijde, a nikdy nepřibere ani deko.

Vajíčka á la Benedict, trochu burgundského a několik plátků do křupava osmažené slaniny, to byl jeho oblíbený ranní pokrm, a ji hnětlo, že je lepší kuchař než ona sama.

Ve vzduchu se nesla lehká vůně kouře z hořícího dřeva, pravděpodobně z krbu v jeho malém obývacím pokoji. Oba milovali praskající oheň, a nejvíc ten, který spaloval voňavá polena borovic, která si s sebou dovezli z Taosu v Novém Mexiku, když tam v zimě byli.

Linda sklouzla z postele, natáhla si župan ze zeleného hedvábí a volně si ho uvázala v pase. Jay teď neměl žádné vyučování až do pozdního odpoledne a ona si vzala den volna. Nebyl tedy žádný důvod, aby nestrávili i několik dalších hodin v posteli. Ale samozřejmě až po snídani. Jak už ze zkušenosti věděla, nevyžadovalo to z její strany žádné velké úsilí. Stačilo jen, aby po snídani vstala od stolu a nechala ho zahlédnout pod rozevírajícím se županem spoře zakrytá ňadra. To už ji potom spolehlivě znovu popadl do náruče a odnesl do ložnice. Byl naprosto neuvěřitelným milencem, dokonale soustředěným na její požitek. Jako kdyby jeho potěšení z milování zcela záviselo na úrovni extáze, ke které ji dokázal dovést.

Usmála se a začala si jemně okusovat nehet. Cítila se velice svůdná a zhýralá a uvažovala, jestli se jejich šestiměsíční vášnivá milostná aféra nezmění v něco vážnějšího. Ve zralém věku dvaačtyřiceti let, a poněkud znavená stavem rozvedené ženy, nemohla by říct, že by na to nebyla připravená.

Nad Jayem však visel velký otazník.

Linda obešla roh kuchyně a nevěřícně se zastavila. „Jayi?“

„Copak je?“ odpověděl, aniž by se na ni podíval.

„Proč ses už oblékl, zlato? Ještě nám zbývají v posteli nějaká nepolámaná péra.“ Přistoupila k němu, objala ho zezadu a silně ho stiskla v pase.

Otočil se a usmál se na ni týmž smutným, bezbranným úsměvem, který ji k němu hned od začátku tolik přitahoval. „Pojďme se najíst, Lindo,“ navrhl svým zvláštním způsobem mluvy, kdy jedno slovo následovalo za druhým rytmickým, neuspěchaným tempem. „A pak bychom si měli promluvit,“ dodal.

„Promluvit? A o čem?“

Obtočila se kolem něj, stála teď před ním na špičkách, aby ústy dosáhla k jeho, ale on odolával.

„Ne… pojďme se nejdřív najíst.“

Pozorně se mu zadívala do očí, ale odvrátil se od ní a ona v tu chvíli zažila nepatrné vzedmutí poplašného signálu. „Nechce se mi jíst. Chci vědět, co se stalo.“

„Lindo, tak se alespoň posaď a…“

„Ne, ani mě nenapadne!“ odsekla mu. „Když ženská vstane z postele svého milence a najde ho oblečeného a odtažitého, tak to poslední, na co má myšlenky, je nějaké jídlo. Cos chtěl tím ‚Potřebujeme si promluvit‘, říct? Co se stalo? Zlobíš se snad na mě kvůli něčemu?“

„Ne. Samozřejmě že ne.“

„Tak co tedy? Řekni mi to,“ naléhala a v tu chvíli ji už zaplavil panický strach.

„Teď hned?“ zeptal se a v duchu doufal, že si to snad rozmyslí.

„Teď hned!“ odpověděla mu rozhodně a najednou si nebyla jistá, jestli to vůbec chce vědět. Už ten nepřítomný pohled v jeho očích zažila několikrát, když přízraky vzpomínek na jeho minulost zaplnily místnost kolem nich.

Přikývl a stáhl plamen pod pánví s holandskou omáčkou, otřel si ruce a objal ji, držel ji, ale příliš pevně si ji k sobě nepřitiskl.

„Lindo, já… je to pro mě hrozně těžké, ale musím odejít z Laramie.“

„Cože? Proč? Tos provedl něco strašného, o čem nevím?“

„Ne.“.

„Jayi! Vzpamatuj se, miláčku. Chtějí ti tu nabídnout místo na dobu neurčitou a já tu mám velice dobré postavení, nechci odejít.“

„Chci přijmout nabídku, abych učil na jedné malé univerzitě v Kansasu.“

Svaly na tváři jí ztuhly překvapením. „Ty ses o to místo ucházel, aniž bys mi o tom řekl?“

„Chtěl jsem ti o tom, Lindo, říct, ale…“

„Je to právnická škola? Budeš tam profesorem práv?“ zeptala se nic neříkajícím tónem a snažila se ze všech sil se ovládnout.

Zavrtěl hlavou místo záporné odpovědi. „Jsou to humanitní vědy. Obchodní právo.“

Odtáhla se od něj a couvla, z očí jí teď už sršely jiskry. „Ale to přece přednášíš i tady! Kdyby ses byl… chtěl vrátit k právnické kariéře…“

„V Texasu jsem pořád právníkem. Mé dočasné vyloučení z komory už vypršelo.“

„Ale… proč v Kansasu, když to nemá nic společného s právem? Tedy, já se nechci stěhovat, Jayi, miluju to tady…“ Vtom až zalapala po dechu a ruka jí vylétla k ústům, jak nemohla uvěřit, co to vlastně všechno znamená. „Ach můj bože, ty mě… pouštíš k vodě, viď!“ dořekla a upřeně se na něj zadívala.

„Ne, já jsem… zní to strašně, Lindo. Já jen, že… si začínáme být až moc blízcí.“

„Ale?“ zareagovala na to a hlas jí ztvrdl. „Příliš blízcí? A jak přesně to jako má být? Tak jako ještě před chvílí? Jestli fyziologicky, tak to si nejsem moc jistá, že bychom na našich výkonech ještě mohli něco zlepšovat!“

Svěsil hlavu. „Lindo, mně na tobě velice záleží.“

„Tak… proč?“

Zdálo se to jako věčnost, co se díval do podlahy, pravou rukou mlčky gestikuloval, ještě než vzhlédl a pohlédl na ni.

„Protože když tě držím v náručí, nedokážu ji vypudit z hlavy. A pochybuju, že se od ní kdy osvobodím, a to ty si nezasloužíš.“

Strhla ze sebe župan, hodila ho po něm a nahá odkráčela do ložnice, aby si sebrala šaty. Hlas, který na něj vyrazil od otevřených dveří do ložnice, zněl rozzlobeně a dotčeně.

„Jdi k čertu, Jayi! Nemáš ani páru o tom, co já potřebuju!“ Zmizela za dveřmi a pak se opět prudce vynořila s podprsenkou v jedné ruce a v druhé s malým zarámovaným obrázkem ženy na horském úbočí, s rozpuštěnými blonďatými vlasy vlajícími ve větru, zahleděné do nesmírné dálky a pronásledované vidinami, které fotoaparát nemohl zaznamenat.

„Koukni!“ zavrčela na něj Linda a rámečkem s fotografií ho šťouchala do prsou. „Pekelně mě mrzí, že je mrtvá, Jayi! Na mou duši, že ano!“ Teď už jí po tvářích začaly stékat slzy, ale zároveň skřípala zlostí zuby. „Ale chceš něco vědět? Věř si, nebo nevěř, ty jsi pořád ještě naživu a máš toho sakra hodně, co můžeš někomu nabídnout! ZATRACENĚ HODNÉ!“

Otočila se, vběhla znovu do ložnice a hlas se jí ozvěnou odrážel od zdi. „Ty za její smrt nejsi zodpovědný, Jayi. Poskytls jí všechno, cos mohl. Ale za svůj vlastní život zodpovědný jsi, a jestli ho nebudeš žít sám za sebe, nikdo ti v tom nepomůže!“

Pomalu postupoval ke dveřím ložnice. „Lindo, prosím tě…“

Otočila se. „Zatraceně, Jayi! Nechoď na mě s tím Lindo, prosím tě!“ Už si na sebe natáhla spodní kalhotky a džíny a zapnula si i blůzu. Zatímco zápasila s obouváním bot, strčila si podprsenku do kabely, kde měla věci, co si s sebou vzala na noc. „Hele, jestli se někdy rozhodneš, že chceš se svým životem dělat něco lepšího, než tábořit na jejím hrobě a lkát, tak brnkni. Třeba ještě budu k mání. Ale třeba taky ne.“

„Já jen potřebuju trochu víc času,“ a v hlase mu zazněla prosba.

„Ne! Ty se jen potřebuješ připoutat. Přilnout k životu. K jednomu konkrétnímu městu a škole. A taky možná k chudákovi jedné holce, která za tebou leze už celé měsíce, zahřívá ti postel a… a… miluje tě!“ Snažila se v sobě zadržet nával vzlyků, ale marně.

„Me to tak hrozně mrzí, Lindo.“

„To mě taky,“ vypravila ze sebe po delší odmlce a tamponem na odličování si lehkými doteky sušila zvlhlý obličej.

Následoval ji až ke dveřím a přidržel je, když je trhnutím otevřela a otočila se k němu.

„Je možné, že jsem se do tebe zamilovala, Jayi, ale žít zároveň s duchem nedokážu. Měla jsem se zabouchnout do nějakého prosťáčka kovboje se starým pickupem a s IQ šest. U toho bych alespoň mohla čekat, že mě pustí k vodě kvůli příštímu rodeu.“

Vytrhla mu dveře z ruky a vší silou je za sebou zabouchla. Pak slyšel, jak se otevřely a zase zavřely dveře jejího firebirdu. V okamžiku, kdy vypálila z příjezdové cesty a rozjela se plnou rychlostí ulicí pryč, smísil se zvuk skřípějících pneumatik se zvoněním telefonu.

Jay pomalu přešel zpátky do kuchyně a snažil se nevnímat vyzvánění telefonu a jen si na chvíli přál, aby mohl utopit žal v lahvi, když je život tak plný bolesti. Ale opilost odjakživa nesnášel. Neřešilo se tím vůbec nic. A navíc se ráno zármutek ještě znásobil utrpením z bolení hlavy.

Vytrhl sluchátko z vidlice, jen aby konečně umlčel zvonění.

„Ano!“

„To je Jay? Jay Reinhart?“

Hlas mu připadal nějak povědomý. „Ano. Kdo volá?“

„Tvůj bývalý starší partner a zaměstnavatel, Jayi. John Harris.“

Jayovi se v paměti vynořila roztříštěná záplava vzpomínek. „Pane prezidente? Co…? Tedy…“

„Už jsem mimo úřad hodně dlouho, Jayi. Tykej mi zase, prosím tě.“

„Ano pane… Johne. Jak se máš?“

„Na to jsem se zrovna chtěl zeptat já tebe. Je Karen v pořádku?“

V Jayově krevním oběhu se při zmínce o mrtvé manželce zvedla hladina adrenalinu.

„Ale ne, Johne, není.“

„Co je s ní?“

Než odpověděl, těžce polkl. Měl by Johna Harrise ušetřit otřesu z odpovědi, ale naplnilo ho určité perverzní uspokojení pokaždé, když vyřkl pravdu nahlas. Snad se jednalo o jakousi formu miniaturní odplaty za nespravedlnost způsobenou její ztrátou; vždyť přece věděl, jaké rozpaky to vždy vyvolá na druhém konci linky.

„Karen je mrtvá. Zemřela minulý rok.“

„Ach, Jayi, je mi to tak líto. Nevěděl jsem to. Nějaká rychle probíhající choroba?“

Už to nedokázal déle v sobě zadržovat. Cítil, jak se mu slova střádají jako střelný prach v pušce mířící na osud. „Ve skutečnosti se, Johne, zabila sama.“

„To ne!“

„Byla pod neustálým lékařským dohledem, ale nakonec…“

„Nepřekonala ty roky, kdy ji týral její první manžel,“ snažil se mu s odpovědí pomoci Harris.

„Jo.“

„Jayi, moc se omlouvám, že jsem otevřel ještě nezahojenou ránu.“

„Vždyť jsi to nemohl vědět. Zkrátka dnešní ráno se řadí k těm nevydařeným.“ Zhluboka se nadechl a donutil se otevřít oči. „Takže teď, pane prezidente, kde jste vy?“

„V takovém menším průšvihu,“ charakterizoval to John Harris a krátce a stručně objasnil situaci a ihned vznesl otázku, co má dělat vzhledem k zatykači, který na něj bez sebemenších pochyb v Římě čeká. „Aby bylo jasné, chci si tě najmout jako svého právního poradce, Jayi, jestli máš možnost vzít si na několik dní volno.“

„Ty si chceš najmout mě?“

„Přesně tak.“

„Když jsme spolu naposledy mluvili, tak to jsi seděl v Oválné pracovně v Bílém domě, a me právě vyloučili z právnické komory v Texasu. Což následovalo bezprostředně po tom, co mě zbavili soudcovské hodnosti.“

„Ale na tom teď už nezáleží, nemyslíš? A v Itálii stejně nemáš licenci. Můžeme si najmout někoho schopného místního, aby jednal podle tvých pokynů, ale nutně potřebuju tvé odborné znalosti mezinárodního práva. Jsi obeznámen s průběhem soudního jednání v Pinochetově případu?“

„Samozřejmě. Snažím se zůstat v obraze. Nevím sice proč, protože je naprosto jasné, že se k tomu už nikdy nevrátím…“

„Chtěls říct ‚ke své praxi‘?“

„Jo,“ potvrdil Harrisova slova Jay.

„Tak teď k tomu máš příležitost.“

„To načasování je opravdu velice zajímavé.“

„Jak to?“

„Zrovna minulý měsíc mi přišlo oznámení, že mé dočasné vyloučení vypršelo a že mám opět platnou právní licenci.“

„Skvělé.“

„A jestli jsem ti to ještě nikdy neřekl… Johne, moc mě to mrzelo, že jsem tě nechal na holičkách, zrovna když jsi byl na začátku funkčního období.“

„Je ti odpuštěno za předpokladu, že mi pomůžeš z bryndy teď.“

Jay si třel čelo, uvědomoval si, že je jeho mysl stále ještě pod vlivem celé plejády protichůdných emocí, úvah a znepokojení. Měl jít do školy učit, ale stejně odchází. Měl by dohonit Lindu, ale musel ji stejně nechat odejít. A naděje na to, že by opět mohl dělat svou praxi, byly jen iluzorní. Nikdo v právnické profesi nebral vážně soudce již jednou zbaveného hodnosti.

„Tak jo,“ přistihl se náhle, jak odpovídá. „Co mám udělat?“

„Ale ne, Jayi, otázka zní, co můžu udělat já? Tohle je dynamická situace, která se neustále vyvíjí. Přitom mě ministerstvo spravedlnosti už informovalo, že mi vedoucího právního zástupce neposkytnou.“

„Chápu. Takže ze všeho nejdřív se musím tady posadit a popřemýšlet a pak se vrhnout k počítači a něco si ověřit z toho, co si ještě pamatuju z italského práva o postupu v trestních záležitostech.“

„Jak dlouho to zabere? Mám počkat u telefonu?“

„Ano. Asi tak pět minut. Možná jen čtyři. Ne aby ses mi ztratil!“

„To by mě ani nenapadlo, Jayi. Jen nezapomínej, že nám zbývá necelých patnáct minut, než doletíme nad Řím, i když pilot už slíbil, že oddálí přistání nejméně o pětačtyřicet minut.“

„Dej mi chvilku, Johne, hned to bude.“

Jay položil opatrně sluchátko na vykachlíčkovanou plochu, jako kdyby se bál, že se spojení přeruší, kdyby ten pohyb byl moc prudký. Ustoupil o krok, upřeně se zadíval na telefonický přístroj, aby si uspořádal myšlenkové pochody a mohl se soustředit na řešení problému. Musí vyhmátnout jeho podstatu! Co se vždycky snažil naučit tupce ve své třídě, kteří měli v úmyslu dobýt Wall Street, ale přitom neměli ani nejmenší představu, jak právní systém funguje? Nejdřív zredukuj problém na holou podstatu. Takže na bývalého prezidenta čeká takzvaný Pinochetův zatykač. Rychle si vybavil všechna fakta, která mu Harris poskytl, a došel ke stejnému závěru jako Sherry Lincolnová o nějakých osm tisíc kilometrů odtud: Mají-li zatykač v Římě, bude i po celé Evropě. Pouze nemovitý majetek plně ovládaný USA by mohl předejít zatčení a poskytnout mu čas, aby podnikl kroky potřebné pro obhajobu.

Půda Spojených států. Místo, které plně ovládají Spojené státy. Vojenské základny Spojených států.

Jay už se skoro vrhnul k telefonu, ale zarazil se, a místo toho se rozběhl do ložnice, aby zapnul laptop. Zápolil se zástrčkou na kabelu, který chtěl zasunout do zdířky napojující ho na počítačovou síť univerzity a umožňující připojení na internet. Prsty mu jen hrály, když vyťukával na klávesnici potřebná slova, aby systém vyhledal a otevřel stránky pod heslem ‚Vojenské základny Spojených států a detašované jednotky‘.

Na obrazovce se mu objevil celý seznam možností, a když jimi procházel, nevycházel z údivu – podle všeho snad už všechny americké vojenské základny měly své vlastní webové stránky. Letecká základna Ramstein v Německu, dvě ve Velké Británii, ve Francii žádná, námořní základna ve Španělsku a…

„To je ono!“ promluvil nahlas sám k sobě a kliknul na jméno, které právě objevil.

Obrazovka se náhle zaplnila a on dal počítači příkaz vytisknout text. Pak si vyvolal mapu zeměkoule a zvětšil patřičnou oblast a rovněž dal pokyn k tisku části mapy.

Z tiskárny vyjely dvě stránky, které Jay sebral, víceméně s nimi doplachtil zpátky do kuchyně a prudce zvedl sluchátko.

„Johne? Jsi tam?“

Telefon byl němý. Položil sluchátko a uvědomil si, jak se mu třese ruka, ale ihned po něm znovu chňapl hned při prvním zazvonění.

„To je pan Reinhart?“

„U telefonu.“

„Tady Brian od firmy Worldcom, pane. Jak se dnes máte?“

„Teď na vás rozhodně nemám čas!“ zavrčel Jay a práskl telefonem do vidlice.

Neměl na prezidenta žádné telefonní číslo. Jak asi má člověk postupovat, když se chce dovolat do letadla cizího státu letícího někde na druhé straně zeměkoule, když se ke všemu má za to, že je unesené?

To je k zešílení! mumlal si pro sebe. Co prokristapána mám teď dělat?

Telefon zůstal tichý. Podíval se na hodinky. Jestli měl John Harris pravdu, tak právě teď sestupují do prostoru nad Římem. Co když se pilot rozhodne neoddalovat přistání a půjde dolů hned? To by bylo to nejhorší, co by mohl udělat.

Možná bych je mohl zavolat přes jejich systém řízení letového provozu, napadlo Jaye. Ne, nemůžu blokovat telefon!

Hnal se znovu do ložnice, sklonil se nad klávesnici počítače, aby znovu zadal příkaz k vyhledávání, tentokrát spojení na hlavní letiště v Římě.

Na obrazovce se mu ale objevily informace o městě Řím ve státě Ohio.

Zkusil to znovu ale s přídavným slovem ‚Itálie‘, když vtom telefon znovu zazvonil.

Vyskočil ze židle tak prudce, až ji převrátil, a bezhlavě se rozběhl do kuchyně. Až vzápětí si uvědomil, že má přípojku v ložnici, zařadil zpátečku a zvedl telefon vedle své postele.

„Haló?“

„Jsi to ty, Jayi? Tady John Harris. Promiň, přerušili nás.“

„Díkybohu! Nepřistávej v Římě!“

„Zopakuj to?“

„Nepřistávej v Římě. Místo toho si myslím, že bychom tě spíš měli dostat na leteckou základnu na Sicílii, jmenuje se to tam Sigonella. Je to smluvní americká námořní základna, není to daleko od města Catania. Další americká základna je u Milána, jmenuje se Aviano, ale ta je příliš dobře známá. Podle mě je z těch dvou Sigonella lepší.“

„Americká půda, jinými slovy?“ ověřoval si John Harris.

„Ne… tak docela. Té definici skutečně odpovídají pouze ambasády, ale tohle nám celkem zaručeně vyšetří trochu času. Může to ten pilot udělat?“

„To nevím. Budu se ho muset zeptat. Tohle je civilní letadlo a už takhle se dostal do velkého průšvihu tím, že mi pomáhá.“

„Kdybych s tebou ztratil spojení, Johne, jak se ti zase dovolám?“ zeptal se Jay.

„Pochybuju, že by to šlo. Asi bude lepší, když zavolám já tobě, hlavně jestli můžeš nechat spojení volné. Nemáš náhodou domů ještě jedno číslo?“

„Ne, to nemám.“

Jay se usilovně drbal na hlavě, jak se snažil vymyslet, jakým způsobem se má telefonicky domlouvat všude, kam bude potřebovat zavolat, ale zároveň nechat spojení neobsazené.

„Máš mobilní telefon?“ zeptal se John Harris.

Jay nad sebou jen znechuceně zavrtěl hlavou. „Samozřejmě! Pevnou linku necháme volnou a já budu používat mobilní telefon. Už jsi mluvil s někým ve Washingtonu, s kým si musím promluvit i já? Chci říct, jestli máš nějaká telefonní čísla do Bílého domu nebo na ministerstvo spravedlnosti?“

„Ano. Okamžik. Předám ti svou asistentku Sherry Lincolnovou, ona ti může dát informace o kontaktech na ministerstvu zahraničí a taky spravedlnosti, včetně přímých čísel do Bílého domu, která budeš potřebovat. A já si zatím promluvím s kapitánem.“

„Tak mi ji dej. Budu si muset zajistit co nejrychlejší spojení, abych se tam dostal.“

„Dělej všechno, co uznáš za vhodné, Jayi. Jsem na tom finančně poměrně dobře. Uhradím ti všechny nutné výdaje a taky si stanov palmáre.“

Jay se chystal protestovat, ale to už se v telefonu ozval pozdrav Sherry Lincolnové. Poznamenal si tedy potřebná jména a čísla, která mu diktovala, a požádal ji, aby zůstala na lince. Nakonec vytáhl svůj mobilní telefon a jen doufal, že je úplně nabitý. Měl před sebou přinejmenším den práce, kterou však bude muset zvládnout v příští čtvrthodině.

08 KAPITOLA

*****

LET 42 SPOLEČNOSTI EUROAIRU, VE VZDUŠNÉMPROSTORU,

40 KM JIHOVÝCHODNĚ OD ŘÍMA,

PONDĚLÍ – 14.40

„Co chceš dělat dál, Craigu? Teď už se musíš rozhodnout,“ vyzval ho Alastair a prst měl připravený na tlačítku mikrofonu.

„Zdržovat. Budeme to oddalovat. Řekni jim, že potřebujeme trochu času, abychom vyřešili nějaký problém, ale neříkej, o co jde.“

Alastair stiskl tlačítko a odbýval si nezbytný hovor, zatímco Craig zvedl mikrofon palubního rozhlasu a svedl zdržení přistání na italské středisko řízení letového provozu.

*****

Směs různých národností tvořící všech 118 cestujících na palubě letu 42 byla typická pro tavící kotel, kterým se Evropa stávala v prvních letech jedenadvacátého století. Po celém prostoru pro cestující byli roztroušeni Turci, Italové, Řekové, Britové, Němci, Švýcaři, Holandané, Španělé, Francouzi a jeden Dán, a těm všem ještě dělalo společnost dvaačtyřicet Američanů na organizovaném zájezdu po světě.

Pouze skupina amerických občanů a ještě dva cestující původem z Velké Británie byli obeznámeni s tím, že na palubě je i bývalý prezident Spojených států. Ten fakt mezi nimi vzbudil rozruch ještě na půdě letiště v Istanbulu, když šéf místní pobočky společnosti EuroAir uváděl Johna Harrise do jinak ještě prázdného oddělení první třídy.

Několik amerických turistů se během letu vypravilo do oddělení první třídy, aby prezidenta pozdravili, a všichni jím byli vlídně přijati, když pokaždé pokynem ruky zarazil Jillianu v jejích snahách zahnat je zpět do prostoru druhé třídy.

V okamžiku, kdy prezident domluvil s Jayem Reinhartem a sluchátko předal Sherry Lincolnové, přistoupila k nim sama vedoucí zájezdu a poklekla u Harrisova sedadla.

„Pane prezidente?“

„Ano?“ odpověděl a silou vůle vyloudil na obličeji vřelý úsměv a potřásl si rukou s dobře oblečenou ženou, která již velmi pravděpodobně překročila šedesátku.

„Je to pro nás čest, pane prezidente, být na palubě vašeho letadla!“ vyhrkla. „Máme pocit, že jsme na palubě prezidentského speciálu vojenského letectva.“

Vesele se zasmál. „To se nedá srovnat. V prezidentském letadle je mnohem víc místa. Ale přeslechl jsem vaše jméno.“

„Annie Jane Fordová, z Denveru. Jsem vedoucí zájezdu, který cestuje druhou třídou. Všichni to jsou Američané.“

Lehce stiskl ruku, kterou ještě stále držel. „Annie, prosím vás, neříkejte to nikomu, ale právě se zabývám takovým menším problémem s časovým rozvrhem cesty a musím se vám omluvit, abych mohl dojít za kapitánem a promluvil si s ním o tom.“

„Ale jistě! Omlouvám se!“ Postavila se a ustoupila stranou, zatímco Harris jí poděkoval a vykročil směrem k pilotní kabině. Jilliana zahlédla, že se blíží a otevřela mu dveře.

Prezident vešel dovnitř do malého výklenku hned za dveřmi, levou ruku položil na kapitánovo rameno a hlavou kývl na pozdrav směrem k Alastairu Chadwickovi.

„Pane kapitáne?“

„Co pro vás mohu udělat, pane prezidente?“

„Kde teď jsme?“

„Sestupujeme, jsme asi tři tisíce sedm set metrů vysoko a blížíme se k prostoru vyhrazenému pro vyčkávání jižně od Říma. Teď už můžete město zahlédnout tamhle vpředu, asi tak padesát kilometrů od nás.“ Craig Dayton ukázal směrem vpravo a nechal uběhnout několik vteřin, aby Harris měl čas sledovat jeho prst. „Už máte nějaké zprávy z Washingtonu?“

„Pane kapitáne, chtěl bych vás požádat o velkou laskavost,“ začal oklikou Harris. „Já vím, že už jste sám o té možnosti mluvil, ale to jsem ještě nevěděl, že dostanu radu, kterou jsem si právě vyslechl.“ Pak objasnil doporučení svého právního poradce zamířit na základnu Sigonella. „Znáte tu základnu dobře?“ zeptal se nakonec.

„Ano, pane prezidente,“ odpověděl Craig.

„A… máte dostatek paliva?“

„To by neměl být problém,“ odpověděl Craig a přímo cítil, jak Alastair na pravém sedadle ztuhl napětím.

Prezident se obrátil na druhého pilota. „Vy jste Alastair Chadwick, viďte?“

Alastair k němu otočil hlavu a neskrýval překvapení, že si prezident dokázal zapamatovat jeho jméno. „Ano, to jsem.“

„Vy jste občan Spojeného království, je to tak?“

„Přesně tak.“

„A zatímco tady kapitán Dayton cítí jako důstojník letectva Spojených států povinnost pomáhat svému bývalému prezidentovi, vy zjevně žádnou takovou pohnutku nemáte, a navíc je v sázce vaše zaměstnání. Odpovídá takový rozbor vaší situaci?“

„Obávám se, že ano, pane prezidente,“ odpověděl opatrně Alastair. „Omlouvám se, že myslím na sebe.“

„Nesmysl. To je zodpovědný přístup. Jenže já jsem se tady dostal do velice svízelné situace a ocenil bych jakoukoli pomoc, kterou byste mi mohli poskytnout, kdybyste mě dostali místo do Říma na základnu Sigonella. Odvažuji se tvrdit, že soudní proces, jejž bych měl podstoupit, má být zneužit, a přestože těžko můžu být v této situaci brán jako nepředpojatý, myslím si, že prokážete mezinárodní spravedlnosti velkou službu, když zabráníte Peru, aby mu vyšlo, o co se pokouší. To je asi tak jediný argument. A nemám samozřejmě vůbec žádné právo činit na vás nátlak.“

„Ano… chápu,“ zamumlal Alastair a otočil se zpátky k přístrojovému panelu před sebou.

„Bez ohledu na to, jak se rozhodnete o tom, co můžete, nebo nemůžete ještě udělat, chci, abyste věděli, že si hluboce vážím pomoci, kterou jste mi tak nesobecky až dosud poskytli. Děkuju!“ Harris poplácal Alastaira po rameni, zasalutoval Craigovi a opustil pilotní kabinu. Dveře za ním pevně zapadly, jak je energicky zavřel.

„Přecházíme na vyčkávácí režim,“ oznámil Craig, když předběhl Alastaira a stiskl tlačítko mikrofonu v rádiové relaci s dispečerem řídícím přiblížení k římskému letišti.

Udělali první obrátku na vzdáleném konci oválné dráhy mlčky a sledovali, jak počítače řízení letu před nimi na obrazovce vytvářejí horizontální situaci letové dráhy, která připomínala tvarem závodní ovál. Dostali povolení letět minutu a půl na jih při kurzu 170 stupňů, potom se měli obrátit na zpáteční let při kurzu 350 stupňů, až dosáhnou fiktivního bodu v prostoru tři tisíce metrů nad italskou krajinou. Pak měli opakovat otáčky ve fiktivním bodě i na vzdáleném konci dráhy, dokud nedostanou povolení kroužení zanechat a připravit se na přistání.

V pilotní kabině začal jemně vyzvánět palubní telefon a Craig se chopil sluchátka, aby odpověděl.

„To je kapitán? Tady Ursula ze zádi. Máme tady vzadu dva pány, kteří zmeškají spoj do New Yorku, budeme-li kroužit příliš dlouho. Trvali na tom, abych zavolala do pilotní kabiny.“

„Řekněte jim, že děláme, co je v našich silách.“

„A to přesně znamená co? Jilliana nás instruovala o tom, proč kroužíme, ale ti pánové jsou značně rozčílení.“

„To znamená, že v několika minutách budeme vědět, kdy přistaneme, Ursulo. Nic víc jim neříkejte.“

„Jenomže oni nejsou jediní, kdo dává najevo svou nespokojenost. Ale řeknu jim to. Elli už se pasažéři také vyptávají.“

Kapitán přerušil spojení a upřeně se zahleděl na palubní desku před sebou, zatímco dál letěli několik minut mlčky. Alastair bubnoval vytrvale prsty na sloupek řízení ve znervózňujícím rytmu, svaly na čelistech mu bez přestání pracovaly a hlavou se mu honily zuřivé myšlenky.

„Je to do nebe volající profesionální sebevražda,“ vyrazil ze sebe zcela nečekaně Alastair. „Pro nás oba.“

„Já vím.“

„Už teď máme víceméně kopačky!“

„Alespoň já ano. Stále ještě tvrdím, že je dokážu přesvědčit, aby uvěřili, že jsem tě donutil dělat, co jsem chtěl.“

„Poslyš,“ vedl Alastair dál svou, „já vím, že bych teď stejně nedělal nic jiného, než se věnoval právnické praxi, kdybys tenkrát neseděl v tom baru v Abú Dhabi a nehučel do mě úplně celou noc, že jednoho dne můžu létat na civilních linkách. Na druhou stranu je fakt, že bych tě vůbec nemusel tehdy poslouchat, kdybys ty a tvůj mladistvý delikvent v letce nesrovnali s vašimi F-patnáctkami týden předtím se zemí můj přiblblej stan.“

„Jo. Byla to psina. Vy týpci od RAF jste byli dost nafrněný netýkavky.“

„Legrace to byla, to ti neberu. Ale zatraceně, Craigu, teď když už tu práci mám, tak ji dělám opravdu rád! Miluju lítání daleko víc než celá práva. Už jsem ti opakoval tolikrát, že se mi z toho zvedá žaludek. Vlastně proto, přes všechny ty tvé únavné e-maily, mi tak dlouho trvalo, než jsem se rozhoupal a odešel z RAF.“

„Alastaire, teď vážně, co kdybych ti dal rozkaz, abys opustil pilotní kabinu a šel si sednout dozadu?“

„Herr Wurtschmidt, náš ctěný hlavní pilot, by mě i tak vyhodil za to, že jsem nevyrazil dveře do kabiny a netloukl tě holí tak dlouho, dokud by ses nepodvolil.“

„To máš nejspíš pravdu,“ připustil Craig.

„Ale ty si stejně v téhle záležitosti klidně prosadíš svou, ať se děje co se děje, že je to tak?“

„Nevím, jak bych to mohl provést bez tebe, Alastaire, ale stejně dobře si nedovedu představit, že bych jednoduše přistál a vydal ho do rukou Peru, prokristapána, pochop to!“

„Tady to ale není Peru, to ti jistě neušlo, že jsme nad Itálií. Peru bude muset hodně bojovat, aby na něj dosáhli. Vždyťs to slyšel. A kromě toho Sigonella je na Sicílii, což je rovněž na italském území.“

„Mám já vůbec nějaký právní prostor k manévrování?“ zeptal se ho Craig a otočil se k němu. „Jako kapitán, myslím. Nasaď si, prosím tě, talár a pouč mě o tom.“

Alastair Chadwick nad tou otázkou chvíli dumal a pak se otočil a zadíval se příteli přímo do očí. „Vlastně si myslím, že máš. Navíc se domnívám, že jsem se prve mýlil.“

„Máš na mysli, jak jsi říkal, že vlastně letadlo krademe?“

„Přesně tak, neměl jsem pravdu,“ připustil Alastair. „Mezinárodní úmluvy, stejně jako německé právo, všechny dávají kapitánovi letadla v mezinárodních službách naprosté právo, aby postupoval podle toho, co si myslí, že je nutné v okamžiku, kdy se dá letadlo do pohybu. To je klíč. My jsme k tomu rozhodnutí došli až po započetí letu.“

„Skvělé.“

„Ale, Craigu, to pouze znamená, že nás nemůžou poslat do basy. Stejně dostaneme od EuroAir vyhazov, ani nemrkneme, takže já pořád takhle dopadnout nechci. Ani jeden z nás už o tak dobrou práci u aerolinií, jakou teď máme, nikdy nezavadí.“

Craig si povzdechl. „Nutit tě k tomu nemůžu.“

„Ne,“ zasmál se Chadwick smutně, „to tedy bez debaty nemůžeš.“

„Což ovšem znamená,“ pokračoval Craig a každé slovo pečlivě odměřoval, „že toto nesmírně důležité a kritické rozhodnutí pro vývoj mezinárodního práva – určení, zda se tahle právní fraška uskuteční, nebo ne – teď plně závisí na tom, jak se rozhodneš ty, jak si historikové zcela nepochybně neopomenou povšimnout. Možná že to i nazvou ‚Chadwickovým rozhodnutím‘.“

„No to ti opravdu pěkně děkuju! Na to, že nejsi katolík, se viny zbavuješ docela zdatně.“

„S tím, že jsme tohle představení začali, se nedá nic dělat, Alastaire. Jestli přistaneme v Římě, tak jsme ten cirkus v Athénách předvedli úplně zbytečně.“

„My? Co má tahle komedie s množným číslem znamenat, vážený pane kapitáne? Mám takový dojem, že si jasně vybavuju, jak jsem tě prosil, abychom do vzduchu nešli.“

„Říkals, a teď cituji: ‚Nejdi nahoru bez vzletového povolení.‘ A my to povolení dostali.“

„Pomalu začínám chápat, proč král Jiří nechal ty zatracený kolonie, aby si dělaly, co je napadne.“

„Moc na vybranou neměl. Cornwallis totiž od nás dostal výprask.“

„Od tebe a těch tvých Yankeeů!“

„Jo, a nandali jsme to vám, Anglánům!“

Téměř na celou minutu se odmlčeli, zatímco sedmsetsedmatřicítka se ještě jednou otočila a nabrala kurz směrem ke vzdálenému bodu vyčkávací dráhy.

„Kopnout do toho! Tak jo! Nahlásím Sigonellu, jestli mi dáš jediný alespoň zdánlivě inteligentní důvod, který bych mohl udat řídícímu přistání.“

„Děkuju ti, Alastaire. Ale neudávej směr na Sigonellu. Řekni jim, že chceme změnit místo přistání na Neapol. Nemáme přece zájem, aby si to už teď dokázali spočítat.“

„A jaký pro to mám udat důvod?“ chtěl vědět Alastair.

„To jim nemůžeme říct. A to je taky pravda. Prostě nemůžeme.“

09 KAPITOLA

*****

Laramie, stát wyoming, pondělí,

6.50 místního Času

Jay Reinhart si přitiskl ramenem mobilní telefon k levému uchu a čekal, až se znovu ozve Alex McLaughlin, náměstek ministra spravedlnosti. Mezitím zvedl sluchátko pevné linky a přitiskl si ho k pravému uchu.

„Jste tam ještě?“

Hlas Sherry Lincolnové zněl přívětivě. „Stále připravená, pane Reinharte.“

„Pořád na tom pracuju. Nezavěšujte,“ požádal ji a položil sluchátko vedle žlutého poznámkového bloku, jehož první dvě stránky se už zaplnily poznámkami.

„Pane Reinharte?“ ozval se McLaughlin ze své washingtonské kanceláře.

„Ano. Poslouchám.“ Jay chtěl opět uchopit telefon, ale málem ho upustil. Naštěstí ho na poslední chvíli zachytil levačkou. „Tak spusťte.“

„Tedy kvůli téhle záležitosti sebou budeme muset asi všichni trochu hodit. Jsem rád, že si vás prezident Harris dokázal zajistit tak rychle.“

„No, on to je tak trochu šok,“ připustil Jay a silně si přitom třel čelo.

„Ministerstvo zahraničí mě ujišťuje, že zatčení bude provedeno ohleduplně a že je připraven prvotřídní hotel. Problém však nastane zítra ráno římského času. Peruánský zástupce už má domluveno slyšení ve věci vydání na osmou ráno. Navíc, my v Římě nikoho z ministerstva spravedlnosti nemáme, ale i kdyby ano, naše role by byla v podstatě amicus curiae, tedy měli bychom jen poradní hlas. Jediné, co potřebujeme, je ekvivalent návrhu na odročení v intencích civilního práva, ale, jak říkám, ministerstvo spravedlnosti může pouze podpořit vaši argumentaci, ale podat samotný návrh nám nepřísluší. Má vaše firma někoho v Římě, kdo by se mohl dostavit k soudu a přijít s vlastním návrhem na odročení?“

„Já… žádnou firmu nemám, pane McLaughline.“

Na druhém konci linky v Beltway nastalo hrobové ticho. „Vy nemáte… vy nejste součástí nějaké firmy?“

„Ne.“

„Vy pracujete jako právník samostatně?“ zeptal se užasle McLaughlin.

„Po pravdě řečeno v současné době ani žádnou praxi nevedu. Učím na univerzitě ve Wyomingu.“

„Aha. Na právnické fakultě?“

„Ne. Na všeobecné univerzitě.“

Další ticho a pak následovaly zvuky svědčící o tom, jak si muž zastupující ministra spravedlnosti odkašlal ve stavu naprostého zděšení. „No, velice nerad vám tuto otázku kladu, pane Reinharte, ale doufám, že jste alespoň právník?“

„Ano. Mám licenci v Texasu.“

„A smím se… smím se zeptat, jakou máte specializaci právní odbornosti?“

„Uklidněte se, pane McLaughline. Jsem odborník na mezinárodní právo a bývalý aktivní právník. Jsem obeznámen se současnými trendy, i když jsem byl nějakou dobu z praktických důvodů na vedlejší koleji.“

„Ano, chápu.“

„Skutečně se v takových záležitostech vyznám a v této fázi vím, co mám dělat právě tak jako kdokoli jiný.“

„Pane Reinharte, odpusťte, ale takhle to nepůjde. Prezident Harris potřebuje okamžité právní služby rozvětvené právnické firmy s pobočkami po celé Evropě, odkud se k němu může někdo dostat během jedné hodiny. A já velice pochybuji, že by vás z Laramie do Říma dokázalo včas přepravit dokonce i americké vojenské letectvo.“

„Návrh na odročení je podle italského právního řádu velice jednoduchý úkon, pane McLaughline,“ zareagoval na to Jay klidným hlasem. „Během půl hodiny můžu najmout místního zástupce v Římě i tady odtud.“

„No… v tom můžete mít pravdu, ale to, čeho je třeba, je celá síť dlouhodobě ověřených právnických kontaktů a schopnost spolupracovat s námi na základě zkušeností a se vší pomocí ze strany úřední, kancelářské a obecně právní.“

„To všechno vím.“

„Pane Reinharte, nechci snižovat vaše odborné schopnosti, ale tohle není práce pro osamoceného právníka.“

„Prezident si mě najal, pane McLaughline. Mluvíte nyní s jeho jediným právním zástupcem. Takže se teď pojďme věnovat podstatě celé záležitosti, abych mohl přikročit k nezbytným telefonátům.“

„Jste obeznámen s našimi lidmi na římském konzulátě?“

„Ne.“

„Vy neznáte amerického velvyslance?“

„To neznám.“

„Jste seznámen s našimi vztahy s mezinárodním soudem v Haagu, nebo s americkým velvyslancem u Spojených národů a s jeho lidmi?“

„Také ne.“

„Tak jak k čertu, pane Reinharte,“ pronášel teď McLaughlin hlasem nabírajícím na příkrosti a hlasitosti, „můžete vůbec doufat, že budete schopen bránit nejen právo prezidenta Harrise zůstat na svobodě, ale i širší zájmy Spojených států amerických ve velice choulostivé záležitosti, která nesnese odkladu, z nějakýho DOJEBANÝHO ZAPADÁKOVA NĚKDE VE WYOMINGU?“

„Budu mít k dispozici telefon, fax, logický úsudek, své vzdělání a praxi, a hlavně skutečnost, že jsem jeho právní zástupce! Jak dlouho ještě budeme touhle debatou ztrácet čas? On visí nad Římem, zatímco my tu klábosíme, a je zcela závislý na milosrdenství dvou civilních pilotů. A já se vsadím o vaše přepychová privilegia, že někde hned vedle východu, kam mají na letišti Da Vinci po přistání narolovat, stojí peruánské tryskové letadlo. To je součástí malého tichoučkého komplotu, který má za úkol ho při příletu hezky odsunout pryč, zatímco místní policie se obrátí zády a bude koukat jinam. Velice vážně pochybuju o tom, že se Johnu Harrisovi podaří dostat se do hotelu v Římě, a už vůbec ne na zítřejší soudní slyšení. To už bude nad Atlantským oceánem na cestě k soudnímu monstrprocesu v Limě.“

„Jak jste se dozvěděl o tom letadle? Naše zdroje ve výzvědných službách mi to sdělily teprve teď.“

„Logickým závěrem, pane náměstku. Tak bych to totiž udělal já, být sirem Williamem Stuartem Campbellem.“

„Vy ho znáte?“

„Ano. Vy ne?“ zeptal se Jay a dovolil si vložit do hlasu nepatrnou dávku sarkasmu.

„Ne. Jen z doslechu.“

„Jenže, vážený pane, já ho znám až příliš dobře. Jsem znevýhodněn vzdáleností, ale rozhodně ne nezkušeností.“

„Víte něco o jakýchkoli intrikách, které by měly za cíl prezidenta Harrise odsunout ihned pryč?“

„Já vám jen říkám, o co by se mohli pokusit. Třeba se mýlím, ale na to bych nevsázel.“

„To by ale byla forma únosu, ne vydání. K tomu by s Itálie nikdy nepropůjčila a Peru by mohlo kvůli tomu být popohnáno k zodpovědnosti!“

„Chcete to snad jít projednávat s prezidentem Mirafloresem, zatímco prezident Harris bude hnít v nějaké cele limského vězení? To já bych ho radši držel pěkně mimo jejich dosah.“

„Ale samozřejmě, to my taky. Omluvte mě na okamžik…“

Jay dokázal rozeznat v pozadí zvuky hlasů, jak se McLaughlin s někým radil. Pak zaslechl šustění papírů, jak se jimi někdo probíral, nebo otáčení stránek a k tomu téměř neskrývané mručení vyvolané úžasem. Když se náměstek ministra spravedlnosti opět ozval do telefonu, tón jeho hlasu ochladl do té míry, že to Jay nemohl přeslechnout.

„Pane Reinharte, říkáte, že jste z Texasu?“

„Přesně tak. Ano, je to tak, býval jsem jeden čas okresním soudcem Jayem Reinhartem v okrese Dallas, abych vám to usnadnil. Lhůta pro dočasné sesazení vypršela minulý měsíc. A teď proboha už začněme mluvit o podstatných věcech a o tom, co podnikneme, zatímco se mi pořád daří udržovat spojení s letadlem, protože existuje jedna podstatná věc, o které nevíte.“

„A to je co?“

„Že nepřistane v Římě a že nás čeká stejně tolik diplomatických potyček jako právních.“

„A když ne v Římě, tak kde tedy vlastně hodlá přistát? A jak vy to víte?“ zeptal se McLaughlin sarkastickým a podrážděným tónem.

„To vám říct nemůžu, dokud nebude v pořádku na zemi. Jako právní zástupce klienta na to mám právo.“

„Ach tak.“

„A navíc, mluvím s vámi analogovým mobilním telefonem v běžné síti, který může odposlouchávat kdekdo.“

„Aha,“ vzal to na vědomí McLaughlin. „No, to alespoň dává nějaký smysl.“

„Odhaduju, že přistane přibližně za pětačtyřicet minut. Mezitím potřebuju, abyste mi byli schopni přesně říct, co, a jestli vůbec něco, mohou americké ozbrojené síly pro prezidenta Harrise udělat. Ozvu se později.“

Když to Alex McLaughlin vzal na vědomí a zavěsil, Jay složil mobilní telefon a posadil se na svou jedinou kuchyňskou stoličku, ruce se mu třásly a v ústech měl vyprahlo.

Panenanebi! Já jsem právě teď vyběhl s náměstkem ministra spravedlnosti Spojených států!

Několik vteřin zůstal sedět a snažil se promyslet si několik následujících kroků a udělat si v duchu seznam lidí, se kterými si bude potřebovat promluvit a možná jim vydat i nějaké příkazy. Ti lidé byli jak z ministerstva zahraničí, z Bílého domu (možná k nim patřili i personální šéf prezidentské kanceláře a úřadující prezident), z italského vládního kabinetu, možná se jednalo i o představitele dalších států. A to ještě ani nezačal uvažovat o celé infrastruktuře mezinárodní a evropské právní obce.

A on si tu sedí uprostřed pojebaného‘ Wyomingu, jak se McLaughlin vyjádřil, s jedinou telefonickou linkou, mobilním telefonem a vůbec nikým, koho by měl k ruce.

Jay si uvědomil, jak se mu začíná dělat špatně od žaludku. McLaughlin měl pravdu. Neexistuje způsob, jakým bych to mohl zvládnout!

Zvedl sluchátko pevné linky a byl zvědav, jestli spojení s Boeingem 737 ještě funguje. „Ehm, slečno Lincolnová? Jste tam ještě?“

„Tady John Harris, Jayi. Tak jak jsme na tom?“

„Johne, musím se ti hrozně omluvit, ale jsem z etických důvodů nucen se toho vzdát. Nemůžu se do toho pustit.“

10 KAPITOLA

*****

LET 42 SPOLEČNOSTI EUROAIR,

KROUŽÍCÍ VE VZDUŠNÉM PROSTORUJIŽNÉ OD ŘÍMA, ITÁLIE,

PONDĚLÍ – 14.50

„Zpráva pro let dvaačtyřicet společnosti EuroAir, vaše žádost o povolení změny místa přistání je zamítnuta. Cílem vašeho letu musí být Řím, pane.“

Craig Dayton se obrátil k Alastairovi Chadwickovi se zvednutým obočím.

„Co má tohle do háje znamenat?“

Alastair zavrtěl hlavou. „Ještě mi nikdy nikdo povolení neodmítl a nepřikázal, kde mám přistát. Alespoň v civilním letectví ne.“

Craig stiskl tlačítko mikrofonu. „Dispečeru řídícímu přistání v Římě. Nepochopil jste, že nežádáme o povolení pro let do Neapole, my vám oznamujeme, že tam musíme letět.“

„Odmítnuto, dvaačtyřicítko. Takové jsem dostal příkazy. Bude vám povoleno přerušit kroužení a přistát na letišti Da Vinci, jakmile o to požádáte.“

„A když místo toho požádáme o povolení k letu přímo na Maltu?“

„Aha… čekejte, dvaačtyřicítko.“

Nastala krátká odmlka, než se do rádiové relace vmísil ještě jiný hlas – zřejmě nadřízený. „Dvaačtyřicítko, italské ústřední velení vojenských leteckých sil vám dává příkaz, abyste okamžitě přistáli na letišti Da Vinci. Jste připraveni započít přistání?“

„Zkontrolujte si naše tísňové volání, Říme!“ odsekl mu Craig. „Pak uvidíte, jestli mi budete chtít ještě přikazovat, co mám dělat.“ Natáhl ruku a sáhl přes střední přístrojový panel k ovládací hlavě transponderu a změnil čísla na 7500 – mezinárodní kód v případě únosu letadla.

„Teď se strhne tam dole poplach, s tím můžeme počítat,“ poznamenal k tomu Alastair a pokračoval, „a nejenže jsme překročili Rubikon, ale spálili jsme si za sebou i všechny mosty.“

Viděl, jak Craig zlostí skřípe zuby a vrtí hlavou. „Já nedokážu pochopit tu jejich nadutost!“

Ve sluchátkách se jim znovu ozval hlas dispečera řídícího přistání, s nímž mluvili jako s prvním, ale nyní zněl daleko opatrněji než prve.

„Dvaačtyřicítko společnosti Euro Air, dostali jsme vaši naléhavou žádost sedm tisíc pět set. Co požadujete?“

„Volnou dráhu na Maltu,“ odpověděl Craig, pustil tlačítko vysílačky a obrátil se k Alastairovi. „Tak se dostaneme přímo nad Catanii a Sigonellu.“

Alastair přikývl a zároveň se ozval dispečer s odpovědí.

„Rozumím, dvaačtyřicítko. Máte povolení opustit současnou pozici a vydat se přímým kurzem na Maltu. Vystoupejte na letovou výšku osm tisíc pět set a udržujte ji.“

„Přestáváme kroužit, opouštíme tři tisíce a stoupáme na osm pět nula nula,“ potvrdil Craig. „Počáteční kurz GPS je dva jedna čtyři stupně.“

*****

MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ LEONARDA DA VINCI, ŘÍM, ITÁLIE

V okamžiku, kdy se Stuart Campbell blížil k letištní budově, upoutala jeho pozornost horečnatá činnost u východu v příletové hale přímo před ním. Policejní důstojníci v přehnaně hojném počtu se zarputilými tvářemi se potloukali všude kolem a s naléhavostí promlouvali do vysílaček, čas od času letmo pohlédli k prázdnému místu na přistávací rampě, která v tuto chvíli již měla hostit Boeing 737 označený jako let číslo 42 společnosti EuroAir.

Campbell našel ředitele letiště v těsném hloučku se dvěma příslušníky karabiniérů.

„Pánové? Děje se něco, o čem nevím?“

„Už kroužili na přistání,“ začal zeširoka ředitel letiště, „ale teď odmítají dosednout.“

„Co přesně myslíte tím ‚odmítají dosednout‘?“ upřesňoval si situaci Campbell.

Jeden z policistů si odklonil vysílačku od hlavy a pronesl několik slov přímo řediteli do ucha.

„Cože?“ zareagoval na to ředitel a oči se mu rozšířily.

„Si,“ reagoval na to policista.

„Co je?“ chtěl vědět Campbell.

Ředitel jen vrtěl hlavou. „Teď kapitán letadla žádá o povolení k letu na Maltu.“

„Vy nejspíš žertujete,“ okomentoval to Campbell s nevěřícným úsměvem. „To přece jeho problém nevyřeší!“

Stuart Campbell vytáhl mobilní telefon a volil číslo, zatímco kráčel pomalu směrem k okenní tabuli, která sahala od podlahy až ke stropu ve vstupní hale letištní budovy. Venku u přilehlého východu dokázal rozeznat kapitána a prvního důstojníka sedící v pilotní kabině Boeingu 727, najatého, aby Johna Harrise dopravil do Portugalska. Vzápětí zahlédl, jak kapitán náhle sáhl po vyzvánějícím mobilním telefonu.

„Ano?“

„To je kapitán Perez? Tady Stuart Campbell. Stále ještě sledujete tu frekvenci?“

„Ano, pane. Dvaačtyřicítka krouží a žádá o povolení k letu na Maltu. Co chcete, abychom udělali?“

„Vzlétněte, a až se rozhodne, kam poletí, nahlaste let do stejného místa, jedno kam. Rozumíte?“

„Ano, pane. Poletíte s námi, pane Campbelle?“ chtěl vědět kapitán.

„Musím si to ještě rozvážit. Dejte mi chvilku.“

Stuart Campbell si v duchu probíral všechny možnosti. Italské uznání zatykače, který vydal Interpol, bude platné kdekoli v Itálii a bude jej možné poslat maltským úřadům faxem. Co ale, jestli se kapitán EuroAiru rozhodne ještě jednou zamířit někam jinam, jako třeba do Maroka nebo do Španělska? Musel by se plahočit všude tam, kam poletí oni, a kdyby měl přitom sedět někde v kabině letadla, koordinace zatčení by se tím jenom komplikovala.

Zrovna v tu chvíli musel promýšlet tahy alespoň o tři kroky napřed, přesně jako při šachové partii. Usmál se sám pro sebe a potřásl hlavou. Takže mé možnosti volby jsou, buď táhnout koněm krále ke králi, nebo nechat koně na místě.

A on byl tím koněm krále, jímž hrál peruánský prezident.

Znovu zvedl telefon a přiložil si ho k uchu. „Ne, kapitáne, já zůstanu tady. Ozvěte se mi, až dosednete někde na pevnou zem, ať už to bude kdekoli.“

*****

LET 42 SPOLEČNOSTI EUROAIR ZA LETU

Prezident John Harris seděl vteřinku mlčky s telefonem přitištěným k uchu, přehodnocoval své rozhodnutí, a pak došel k závěru, že bylo správné. Povzdechl si a narovnal se na sedadle.

„Jayi, chci, abys mě teď bedlivě poslouchal.“

Vystřízlivění z falešných iluzí bylo v hlase přicházejícím z Laramie až žalostně patrné.

„Ano, pane prezidente, poslouchám.“

„Mou nejsilnější stránkou vždycky byla schopnost posoudit charakter a schopnosti. Myslím, že moje působení ve funkci prezidenta bylo úspěšné, a jestliže ano, tak proto, že jsem si k sobě dokázal vybrat ty nejlepší lidi.“

„Díkybohu jsem na tom seznamu chyběl. Byl bych zprávu o tvém působení pěkně poničil.“

„Ne, Jayi, k tomu by určitě nedošlo. Právě naopak. Byl bys odvedl tu nejskvělejší práci, a my oba víme, že chyba v odhadu, která tě dostala do potíží, byla záležitost srdce, chamtivost nebo ctižádost v tom nehrály roli.“

Na druhém konci linky se ozvalo krátké zasmání. „Ctižádost to tedy rozhodně nebyla.“

„Ne, a kdyby se byl Karenin případ nedostal k tvému soudu, než jsem oznámil svá jmenování, byl by ses stal prezidentovým právním poradcem a možná za nějakou dobu ministrem spravedlnosti.“

„Jste až příliš šlechetný, pane prezidente.“

„Ne, jak říkám, umím až mimořádně dobře odhadnout charakter, a ten tvůj se nezměnil.“

„Pane prezidente… Johne… na tom už teď nesejde. Já nesvedu…“

„Už toho bylo dost,“ skočil mu do řeči Harris. „Teď mě poslouchej. Oba chápeme, že tohle je pro mě velice vážná situace, a to jak osobně, tak pro naši zem, i pro každého dalšího bývalého prezidenta, který kdy opustí domovský stát. Věř mi, rozhodně nemám v úmyslu padnout do rukou Peruánců a ani si nehodlám nechat přečíst ten zatykač. Já ti nepředávám tenhle úkol v očekávání, že neuspěješ. Ale na druhé straně si rovněž nedělám žádné iluze o tom, že bys měl snadnou úlohu. A to tím spíš, že si dovedu představit, jaký budeš mít handicap proti nějaké velké mezinárodní právnické firmě co do počtu lidí, kteří by na tom měli dělat. Takže proč tedy trvám na tom, abys to vzal do rukou ty? Jsou dvě věci, které pro moje rozhodnutí mluví, Jayi. Za prvé svěřím zodpovědnost za svůj život člověku, kterého jsem si najal před mnoha lety jako mladého právníka, u nějž jsem už tehdy rozpoznal schopnosti na poli mezinárodního práva. A za druhé, můj šestý smysl mi napovídá, že jediným možným způsobem, jak porazit Campbella a Miraflorese na hlavu v jejich vlastní hře, je pevně se přidržet doktrín Suna Tsua.“

„Toho… čínského filozofa?“

„Nevím moc jistě, nakolik byl filozofem, kromě doktríny, jak vést válku, ale ten člověk předběhl o celé tisíciletí svou dobu, když vznesl otázku, proč by měl někdo bojovat proti nepříteli způsobem, který vyhovuje nepříteli. Najmout si velkou firmu by bylo přesně to, co náš přítel Campbell očekává. Ale my uděláme přesný opak.“

„Pane…“

„Splnil jsi svou etickou povinnost a varoval jsi mě o možných důsledcích toho, že jsem si najal tebe, Jayi. Takže ti oficiálně sděluju, že tímto na sebe beru zmíněné riziko a neberu na vědomí tvé obavy. To taky bylo to poslední, co o tom chci slyšet. Ty pohni zadkem a už mě sakra dostaň z tohohle průšvihu. Je to jasné?“

„Ano, pane.“

„Za půl hodiny ti zavolám a ty mi budeš referovat o tom, jak jsi pokročil.“

John Harris ukončil hovor, usmál se sám pro sebe a jen si přál mít možnost vidět, jak se bude Stuart Campbell tvářit, až se dozví, koho si muž, jenž ještě nedávno stál v čele svobodného světa, najal za obhájce.

Sherry vklouzla na sedadlo vedle něj v okamžiku, kdy ukončil hovor. Chvíli zůstala jen tak sedět a zkoumavě se na svého šéfa na několik vteřin zahleděla, než ho otázkou vytrhla z jeho zadumání.

„Mohla bych se zeptat, co to všechno mělo znamenat?“

John Harris se k ní natočil stále ještě s úsměvem na tváři. „Právě jsem si najal právníka.“

„Tak to bychom měli…“

„A on teď sedí ve Wyomingu a uvažuje o tom, jestli jsem se náhodou nezbláznil.“

„Aha. A má pravdu?“

Harris se zasmál a zavrtěl hlavou. „Vůbec ne, má sice škraloup, Sherry, ale jinak je skutečně nejlepší, jak už jsem říkal. Popsal jí všechny handicapy a těžké zkoušky, se kterými si Jay Reinhart bude muset poradit, ale také jí prozradil něco z jeho minulosti, což, jak pozoroval, vyvolalo na jejím obličeji rostoucí chmury.

„Proč přišel o soudcovskou stolici v Texasu?“ zeptala se.

„Čtyři roky vykonával svou funkci soudce velice dobře. To, že se stal soudcem, byl radikální odklon od mezinárodního práva, ale bylo to něco, co vždycky chtěl dělat. A jako soudce byl ohleduplný, spravedlivý i rozhodný. Vzor člověka, který má ztělesňovat spravedlnost. Jenže jednou se před něj dostal případ vraždy. Krásná mladá žena, zubožená manželka, ze které její manžel, místní netvor se společenským postavením a úspěšnou kariérou obchodníka, celých deset let vytloukal duši. Jednou večer ho odstřelila dvanáctkou brokovnicí, ještě než mohlo dojít ke každodennímu bití a znásilnění. Okresní prokurátor, sám známý zneužíváním manželky, nevzal v úvahu okolnosti případu, obvinil ji z vraždy prvního stupně s přitěžujícími okolnostmi a žádal trest smrti.“

„Panenko skákavá!“ zvolala Sherry a zvedla hlavu, protože se právě za jejich řadou sedadel zastavil nějaký starý pán, kterému už jistě mnoho nechybělo do osmdesátky. Prezident sledoval její pohled a očima se zastavil na Mattu Wardovi, který předstoupil před návštěvníka.

„Co je, Matte?“

„Pane prezidente, promiňte,“ omluvil se Matt a palcem dělal posunky za sebe na muže stojícího v uličce. „Tenhle pán vás chtěl pozdravit.“

Harris se natočil ještě o něco víc a na muže se usmál. Neušlo mu, jak křehce a vyzáble vypadá. Zvedl ukazováček, kterýmžto gestem naznačil, aby počkal, a muž přikývl.

John Harris se obrátil zpátky k Sherry. „Takže ve zkratce, ta žena neměla žádné peníze – o to se už ten muž postaral. Za obhájce si najala neschopného břídila a Jayovi bylo hned po zahajovacích proslovech jasné, že ta žena je zcela nepochybně na nejlepší cestě k tomu, aby dostala absolutní trest, a on to prostě nedokázal snést.“

„Ale co může soudce v takovém případě dělat?“

„Legálně nic,“ zněla odpověď a neušlo mu, že se za ním opět něco začalo dít. Prezident se letmo ohlédl a uviděl dalšího muže, jak se vtěsnal vedle toho prvního. Na klopě měl přišpendlenou malou americkou vlajku.

„Chcete si s těmi pány popovídat, pane prezidente?“ zeptala se ztišeným hlasem Sherry.

„Jen krátce,“ odpověděl a otočil se k těm dvěma. „Pánové, dejte mi jen maličkou chvilku než něco vyřídím, ano?“

„Samozřejmě!“ odpověděl ten první a nepatrně ustoupil dozadu.

„Ano, pane prezidente,“ napodobil ho ten druhý, ale trochu moc nahlas. Harris si všiml, že má v levém uchu velké naslouchátko.

Jilliana zahlédla toto malé shromáždění a vstoupila do oddělení první třídy z kuchyňky a chtěla oba muže odtamtud vyprovodit, ale Harris ji s úsměvem a mávnutím ruky zarazil. Pak se obrátil zpátky k Sherry. „Takže Jay jednoduše nesnesl pohled na tuto krásnou, zuboženou mladou ženu, jak je neodvolatelně vláčena okolnostmi. Nezapomeňte, že toto se stalo dávno předtím, než byl přijat výklad, že týraná družka, zavraždí-li svého trýznitele, mohla jednat v sebeobraně, dokonce i v případě, kdy se v průběhu bití nenaplnila skutková podstata nebezpečí zabití. Zkrátka a dobře, Jay propustil tuto citově narušenou mladou ženu na mimořádně nízkou kauci, kterou sám anonymně zaplatil. Také se anonymně pokusil pro ni najmout lepšího právníka, ale to se mu nepodařilo. Nakonec se s ní začal tajně scházet, radil jí a pokoušel se ji zachránit. Během těch setkání se do ní naprosto beznadějně zamiloval, a nebylo mu pomoci.“

„A co se stalo potom?“ zeptala se Sherry.

„Soudce Reinhart počkal, dokud se soudní proces definitivně nepřehoupl přes takzvané dvojí ohrožení obžalované, kdy už nemohla být znovu souzena kvůli témuž, a pak už celý případ velice chytře potápěl. Žalobce a okresní státní zástupce se rozzuřili, objevili jednostranné styky, předali informace sdělovacím prostředkům, to všechno se spojilo a vypukl obrovský skandál. Když se vzduch vyčistil, Reinhart sice nebyl dohnán k trestní zodpovědnosti, ale sesadili ho ze soudcovské stolice a pozastavili mu činnost jako právnímu zástupci, což je v Texasu velice komplikovaný proces. Toto se všechno odehrávalo přibližně v době, kdy jsem nastupoval do úřadu.“

„A on s ní zůstal?“

„Oženil se s ní,“ upřesnil prezident a rozepnul si bezpečnostní pás. „A pak dělal všechno možné, aby ji očistil. Ta ubohá žena byla pod neustálým dohledem psychiatrů, ale bohužel jsem se dozvěděl… právě mi to řekl, že spáchala vloni sebevraždu.“ Harris se posunul na kraj sedadla a chystal se vstát, když Sherry natáhla ruku a lehce mu ji položila na předloktí. Ve tváři výraz plný obav.

„Pane prezidente, jste pevně přesvědčený, že právě Reinhart je…“ zarazila se, protože v tu chvíli ji zvednutím ruky umlčel.

„Jestli opravdu chci, aby mě Reinhart obhajoval, vezme-li se v úvahu, co by tomu mohl říkat Washington a sdělovací prostředky? Ano, Sherry, jsem si tím naprosto jist.“ Povstal a obrátil se k mužům v uličce, ke kterým se v této chvíli přidali ještě další dva asi v témže věku. Prezident Harris napřáhl ruku k pozdravu a široce se na ně usmál.

11 KAPITOLA

*****

LET 42 SPOLEČNOSTI EUROAIR, VE VZDUŠNÉM PROSTORU,

PONDĚLÍ – 15.10

„Co jim vlastně řekneme?“ zeptal se Alastair právě v okamžiku, kdy Boeing 737 překonával výšku 4500 metrů.

„Komu?“ bez přemýšlení se zeptal Craig, myšlenkami zatoulaný jinde.

„Cestujícím. Našim cestujícím. Těm, co si zaplatili velké peníze v té či oné měně, abychom jejich těla i duše dopravili do nesmrtelného města Říma. Sám víš, že Sicílie není přijatelná náhražka. Nenechají se oblbnout.“

Craig se krátce podíval na svého druhého pilota a zavrtěl hlavou. „Vůbec nevím. Co myslíš ty?“

„Uvědomuju si,“ odpověděl mu Alastair, „že americké aerolinie by se nejspíš k takovému radikálnímu řešení neuchýlily, ale možná, že bychom jim měli sdělit pravdu.“

„Zní to opravdu jako neotřelý nápad,“ souhlasil Craig.

„Taky mi to tak přišlo.“

„Tak se do toho pusť.“

„Tak na to ale hodně rychle zapomeňte, pane kapitáne,“ zazubil se Alastair.

Craig Dayton se zhluboka nadechl a vytáhl mikrofon palubního rozhlasu z vidlice.

*****

V oddělení první třídy stál prezident Harris v uličce a zdravil se se čtyřmi cestujícími mužského rodu, kteří do této chvíle na setkání s ním čekali. Všichni to byli veteráni z druhé světové války, jak mu právě hrdě oznamovali, kteří teď cestují po Evropě. Jejich putování skončí odhalením nového válečného památníku na paměť dne D – počátku spojenecké invaze do severní Francie 6. 6. 1944. První z nich, armádní plukovník na odpočinku, právě začal s líčením celého programu zájezdu, když jejich pozornost zaujalo cvaknutí v reproduktorech palubního rozhlasu.

„Vážení cestující, hovoří k vám váš kapitán. 2ádám vás, abyste si teď velice pozorně poslechli, co vám musím oznámit. Především vám chci sdělit, že letadlu nehrozí žádná závada… problémů s bezpečností se nemusíte obávat. Nicméně se vyskytla jiná potíž, a to s přistáním v Římě. Tento problém je… diplomatického a právního charakteru. Na palubě našeho letadla máme, jak někteří z vás již víte, bývalého prezidenta Spojených států Johna Harrise. Naší zodpovědností jako letecké společnosti a mou jako kapitána letadla je postarat se o bezpečí vás všech, a to se týká i bývalého státníka, ať už pochází odkudkoli. Obdržel jsem důvěryhodnou informaci, že existuje velmi závažné ohrožení osobní bezpečnosti prezidenta Harrise, pakliže bychom přistáli v Římě. Z toho důvodu – přes velice závažné znevýhodnění některých z vás, kteří potřebují být v Římě podle časového plánu – letíme na jih do bezpečného místa poblíž Catanie na Sicílii, na základnu jménem Sigonella. Jakmile tam přistaneme, ihned podnikneme kroky, abychom vás dostali buď zpět do Říma, nebo do konečného cíle vaší cesty. Skutečně lituji, že nastala tato nutnost, ale nemám na výběr.“

Plukovník na odpočinku po dobu hlášení upíral oči směrem vzhůru, kde byly připevněny ampliony. Teď se jeho oči upřely na prezidenta. „Pane prezidente, o jakou hrozbu, smím-li se ptát, tu šlo?“

Ostatní se shlukli okolo, aby slyšeli prezidentovu odpověď, protože teď tutéž zprávu vysílal kapitán ještě ve francouzštině a němčině.

V pilotní kabině začal odehrávat svou zvonkohru palubní telefon již v okamžiku, kdy Craig vrátil mikrofon palubního rozhlasu na místo.

„Kapitáne? Tady je Ursula ze zádi. Nemohl byste sem dozadu přijít? Panuje tu velké rozhořčení.“

„Co přesně to ‚velké rozhořčení‘ obnáší?“

„Někteří cestující jsou na vás velice rozezleni.“

„A jsou v uličce?“

„Ne, sedí na místech, ale mluví velice hlasitě a nechtějí se utišit.“

„Dobře. Děkuju.“ Craig vypnul palubní telefon a znovu si vzal do ruky mikrofon palubního rozhlasu a přiložil si ho k ústům.

„Tady opět kapitán. Vím, že mnozí z vás jsou na mne kvůli mému rozhodnutí velice rozezleni, ale musíte zůstat na svých místech a pro současnou chvíli přijmout mé vysvětlení. Až přistaneme, přijdu za vámi dozadu a promluvím si s kýmkoli, kdo si bude přát o té záležitosti hovořit, teď však to není možné! NEZTĚŽUJTE mým letuškám práci, ony toto rozhodnutí neučinily. Zodpovědný za ně jsem jen já.“

Znovu přetlumočil svá slova, jak nejpřesněji to šlo, než vrátil mikrofon na místo a obrátil se na Alastaira. „Možná že budu muset dozadu zajít.“

Alastair přikývl a zkoumavě porovnával údaje na aeronautické mapě s letovými údaji z počítače.

„Máme před sebou ještě tři sta osmdesát pět kilometrů letu, Craigu. Asi půl hodiny. Mimochodem, máme v plánu promluvit si se Sigonellou před přistáním, nebo tam prostě zčista jasna přistaneme a porušíme ještě nějaký ten předpis navíc?“

„Podle mého soudu nejlepší bude, když neřekneme nic, dokud nebudeme přímo nad nimi. Nechci, abychom poskytli nějakému vojenskému veliteli příležitost nám oznámit, že nemůžeme přistát.“

„Takže vyhlásíme stav nouze?“ chtěl vědět Alastair.

„Není co vyhlašovat,“ odpověděl Craig, posunul se i se sedadlem dozadu a ústa měl roztažená v širokém úsměvu. „My už jsme přeci stav nouze vyhlásili.“

V témže okamžiku otevřela Jilliana dveře do pilotní kabiny. „Craigu, měl bys raději dojít na záď. Ursula a Elle tvrdí, že to začíná být bouřlivé.“

Švihnutím nohou se otočil kolem středové osy a vzepřel se do stoje. „Jak to?“

„Někteří lidé zezadu se domáhají, že s tebou chtějí mluvit a nadávají nám.“

„Jaké jsou národnosti?“ zeptal se Craig.

„Záleží na tom?“ odpověděla Jilliana a zatvářila se poplašeně.

Craig se zastavil a zvedl bradu.

„Jestli s nimi mám mluvit, tak by mi pomohlo, kdybych věděl, jakým jazykem.“

„Aha. No samozřejmě. Hubují ve dvou nebo ve třech jazycích.“

Zavrtěl hlavou, ale to už ji následoval dveřmi ven z pilotní kabiny.

*****

LARAMIE, STÁT WYOMING

Na vykachlíčkované ploše odkládacího pultu už byly rozloženy tři žluté poznámkové bloky, jaké používají právníci, a slova a symboly na jejich stránkách vytvářely právě vznikající impresionistický portrét horečnaté činnosti mysli jejich vlastníka.

Jay si rychle usrkl pomerančového džusu a potlačil chuť na další kávu, po které toužil a určitě by mu pomohla, ale raději se soustředil na první blok nadepsaný slovem ‚logistika‘. Teď už zatuchlá vůně smažené slaniny a přehřáté holandské omáčky stále ještě visela ve vzduchu, ale on ji vůbec nevnímal.

První řádka obsahovala pečlivě nadepsanou otázku ‚Kam poletím?‘. Po ní následovala jména měst: Londýn, Frankfurt, Ženeva a Stockholm. Mezi ně byla ještě vepsána Paříž, ale teď, stejně jako Řím, už byla přeškrtnutá. Další část stránky zaplňovala jména aerolinií létajících na starý kontinent z letiště v Denveru a průměrné doby letu. Ty doplňovalo několik telefonních čísel pro rezervace letů. Nemalý problém bude i s tím, jak se dostat do Denveru. Cesta autem tam normálně trvala dvě hodiny, ale ta pozdní zimní sněhová bouře, která silnice i průsmyk na dálnici číslo 287 do Colorada ulízala jako zrcadlo, by mohla dobu trvání jízdy pořádně prodloužit.

Druhý blok obsahoval vyvíjející se itinerář právnického problému, začínající výzvou doprovázenou poznámkami, kterou sám sebe nabádal, aby se pustil do procedurálních předpisů civilního práva, podle nichž se řídí italské, francouzské, švýcarské a švédské soudy. Většinu toho, co potřeboval, bylo možné získat pomocí jedné ze služeb vypracovávajících právní zprávy, Lexus/Nexus nebo WestLaw, problémem ale byl čas. Narychlo z webových stránek Spojených národů stáhnutý a tiskárnou před chvílí vytištěný text konvence proti mučení ležel neuspořádaně po celé ploše hned za poznámkovými bloky. Černobílé stránky vystavovaly na odiv červený inkoust tam, kde si Jay vybrané pasáže podtrhl.

Reinhart zvedl telefon a vymačkal číslo, které mu dala Sherry Lincolnová. Třetí blok zaplňovala jména a telefonní čísla včetně toho na Rudolpha Bakera, náměstka ministra zahraničí, který právě zvedl telefon na druhém konci linky. Hlas vysoce postaveného úředníka vykazoval přibližně stejnou úroveň opatrnosti, s níž za normálních okolností obvykle hovoříval s představiteli komunistických států a s iráckými ministry zahraničí.

„Pane Reinharte, právě jsem byl Alexem McLaughlinem z ministerstva spravedlnosti stručně zasvěcen do celé záležitosti a musím přiznat, že mě váš přístup ohromil. Byl byste tak laskav a vysvětlil mi, proč odmítáte sdělit americké vládě cíl cesty letadla s prezidentem Harrisem na palubě?“

„Není nutné, abyste to věděli, pane,“ odpověděl Jay věcným tónem, „dokud letadlo prezidenta Harrise skutečně nepřistane. Není zapotřebí provádět žádná předběžná opatření a po pravdě řečeno, předčasné upozornění by mohlo být škodlivé, kdyby se cíl cesty dostal na veřejnost. Nemusím vám připomínat, že existují lidé, kteří tohoto muže pronásledují s mezinárodním zatykačem v ruce, viďte?“

„To sotva, ale v každém případě přicházíte příliš pozdě. My již víme, že míří na Maltu. Již teď, co spolu hovoříme, navazujeme spojení s maltskými úřady.“

Jay se nahlas uchechtl. „Pakliže jste přesvědčen, že je to Malta, pak si rozhodně poslužte. Mezitím bych ale potřeboval vědět, zda má naše vojenské letectvo vhodný přepravní letoun s dlouhým doletem někde v oblasti Středozemního moře. Mám na mysli letadlo, které by mohlo sednout na zem, naložit prezidenta a vrátit se bez mezipřistání na pevninu Spojených států?“

„Co jste chtěl říct tím, ‚pakliže jsem přesvědčen‘?“ zeptal se nečekaně Baker. „Bude to Malta, nebo ne?“

„Já s vámi nehraju žádnou hru, pane náměstku Bakere, ale ještě asi tak hodinu mi v této záležitosti budete muset věnovat trochu důvěry. Bude to tak lepší jak pro dobro mého klienta, tak i proto, abyste mohl hodnověrně vystupovat, když tu informaci budete popírat.“

„Chápu. Vaše reakce v podstatě znamená, že vy se skutečně domníváte, že směřuje někam jinam. Dovolte, abych vám něco řekl, pane Reinharte. Pustil jste se do něčeho, na co ani zdaleka nestačíte! Budete se s tím protloukat jako nějaký diletant a Harrise skutečně ohrozíte.“

„To je to poslední, co hodlám udělat.“

„Aby bylo jasno, jestli jste ho navedl, aby letěl do Maroka, tak to děláte obrovskou chybu. Totéž platí o jakýchkoli úvahách o Gibraltaru, Španělsku, Portugalsku, Egyptu, a vlastně o jakémkoli místě ležícím v doletu letadla. Proti právním komplikacím v kterékoli z těchto zemí se bude Itálie jevit jako Vermont. Navíc nemáte ani tu nejmenší představu, čeho se dopouštíte z diplomatického hlediska.“

„Uklidněte se, pane Bakere. Do žádné z těch zemí nemíří, a kdybych si nebyl vědom, že jsem neznalý na poli mezinárodní diplomacie, tak bych vám v žádném případě nevolal. Já ale vaši pomoc potřebuju. Bezprostřední otázka však zní, zda jsme schopni pana prezidenta evakuovat letadlem vojenského letectva nebo s pomocí námořnictva, až přistane.“

„Co myslíte tím slovem evakuovat? Jak mohu na tuto otázku odpovědět, jestliže nevím, ze kterého svrchovaného státu by měl být evakuován?“

„No dobře, pojďme předpokládat, abychom zabránili zbytečným dohadům, že se nám podařilo obejít jakýkoli diplomatický problém, který by mohl vzejít z toho, že jsme ho nechali přistát tam, kde to hodláme učinit…“

Krátké, výsměšné zasmání na druhém konci přerušilo Jaye uprostřed věty. „Najděte mi, pane Reinharte, jediné místo na této planetě… jinde než ve Spojených státech tedy… kde by diplomatické aspekty nebyly problémem. Propánakrále, hovoříme přece o mezinárodním soudním příkazu k zatčení a soudním stíhání. Ať přistane kdekoli, někdo tam na něj bude čekat s kopií zatykače, zadrží ho a vezmou do vazby. Vzdejte se myšlenky, že ho budete moci uchránit před zatčením. Skutečným bojem bude zabránit pokusu o jeho vydání jiné zemi, a to bude vyžadovat celou plejádu zkušených právních zástupců a hluboký rozbor a…“

„Pane náměstku, to už stačí!“ zarazil ho Jay dost ostře. „Ať se vám to líbí, nebo ne, já jsem jeho právník. A zcela otevřeně vám mohu sdělit, že jsem se pokusil jeho žádost zamítnout, ale nedovolil mi to, takže si laskavě ty přednášky nechte pro sebe. Později můžete lát samotnému prezidentovi za neprozíravost jeho volby, ale pro tuto chvíli buďte tak laskav a soustřeďte se na tu nejdůležitější otázku, kterou máme před sebou. Nesmíme dovolit, aby k zatčení vůbec došlo, protože v tu chvíli bychom skutečně ztratili nad celou záležitostí kontrolu. Takže. Je vojenské letectvo nebo námořnictvo schopno ho odněkud vyzvednout, nebo ne?“

Na druhém konci linky se rozhostilo ticho, jak Baker konečně začal promýšlet odpověď na právě vyslovenou otázku. „Nevím. To je věc, kterou nejprve musí vyřešit Pentagon, a pak bychom se mohli dostat k tomu, jaké by s tím vznikly diplomatické a politické komplikace. Mohlo by se stát, že by skončil v nějaké zemi, která by takový způsob záchrany nepřipustila. Chci říct, že tady hovoříme o suverénních státech. Mohlo by to z jejich strany být považováno za agresi, kdyby vojenské letectvo vniklo na jejich území a vyzvedlo si odtamtud našeho bývalého prezidenta. Nicméně zjistím, jaké jsou možnosti z vojenského hlediska.“

„Výborně.“

„Ale co musíte naopak pochopit vy, pane Reinharte, je, že pouze a jedině prezident Cavanaugh může dát pokyn k takovému způsobu záchrany.“

„To si uvědomuju, ale vezme-li se v úvahu jak hrozba, kterou to představuje pro každého bývalého prezidenta, který kdy vycestuje za hranice země, tak zcela zřejmé důsledky v případě, kdyby nezasáhl, jak by proboha vůbec mohl odmítnout?“

Na odpověď však čekal Jay marně.

*****

BÍLÝ DÚM, HLAVNÍ MĚSTO USA WASHINGTON

Svolaní členové vládních institucí byli nejprve uvedeni do zasedací síně vlády, ale na ústně vyřízenou žádost prezidenta byli zástupcem personálního šéfa Bílého domu odvedeni do Oválné pracovny. Během těch deseti minut, kdy čekali na prezidenta, se Alex McLaughlin z ministerstva spravedlnosti, Rudy Baker z ministerstva zahraničí, náměstek ředitele CIA, poradce pro národní bezpečnost a generálporučík letectva bezcílně pohybovali po místnosti, pozorováni ostřížím zrakem prezidentova tajemníka.

Konečně se prezident Cavanaugh přihrnul do místnosti a vytáhl si židli od svého stolu. „Posaďte se všichni. Kam jsme se dostali s řešením té prekérní situace s prezidentem Harrisem?“

Zástupce ředitele CIA se nadechl, že mu odpoví, ale prezident ho zarazil.

„Nejprve vám chci říct, co již vím. Míří na Maltu a posádka komerčního letadla, se kterou letí, se z nějakého důvodu rozhodla vystupovat v roli jeho ochránce, což působí poněkud zvláštně, když jde o německé aerolinie.“

„Není na tom nic zvláštního, pane prezidente,“ vložil se do hovoru generálporučík. „Na místě kapitána toho letadla máme důstojníka amerického letectva v záloze. Neřídí se sice našimi rozkazy, a ani jinak s ním nejsme ve spojení, ale je každopádně jedním z našich. Jde o civilního pilota, který se usadil v zahraničí a nyní žije ve Frankfurtu.“

„Skutečně?“ podivil se prezident. „Tak tomu se říká štěstí.“

„Pane prezidente,“ ujal se slova Rudy Baker. „Mám důvod se domnívat, že Malta možná není konečným cílem letu.“ A shrnul obsah svého rozhovoru s Jayem Reinhartem.

„Kdy proběhl ten rozhovor, Rudy?“ zeptal se prezident.

„Těsně než jsme odcházeli ze zasedací síně vlády. Je to asi tak pětadvacet minut.“

Prezident Cavanaugh přikývl a zvedl ruku, aby si zjednal naprosté ticho. „A jak se ke všem čertům stalo, že nějaký sesazený texaský soudce jedná jako Harrisův právní zástupce? Co za tím vězí?“

Alex McLaughlin začal s líčením Reinhartovy minulosti, ale prezident mu skočil do řeči. „Dobře, dobře, už jsem si udělal obrázek. Z nějakého neznámého důvodu si Harris najal právnické nedochůdče, které kam šlápne, tam sedm let tráva neroste, což znamená, že se musíme chopit otěží my. Je to tak?“

„Ne, pane prezidente,“ vyvedl ho z omylu McLaughlin a podrobně zdůvodnil, proč ministerstvo spravedlnosti musí zůstat v pozadí.

Rudy Baker zopakoval Reinhartovu žádost o pomoc letectva nebo námořnictva, zatímco se do hovoru vmísil náměstek ředitele CIA a vyjmenoval odhadovaná místa, kde by Harris mohl přistát, a poradce pro národní bezpečnost je poučil o případných důsledcích pro americkou zahraniční politiku, kterou by mohla mít dlouhá bitva o vydání Harrise do Peru.

„Tak fajn,“ uzavřel prezident Cavanaugh debatu. „Z toho vyplývá, že nedokážeme dát pevný tvar seznamu možných řešení, dokud někde nepřistane.“

Všichni takřka jako jeden muž přikývli.

„Skvělé. Generále, vy jste říkal, že nemůže zůstat ve vzduchu déle než dvě hodiny, takže navrhuji, abychom se opět sešli po téhle době.“ Zabloudil pohledem na zástupce vedoucího prezidentské kanceláře. „Jsme schopni to dodržet?“

„Ano, pane prezidente. Upravíme program podle toho.“

„A co novináři, ještě se toho nechopili?“

„Ani ne, pane prezidente. Tiskové agentury mluví o možném únosu letadla, ale dosud nikdo to nedal do souvislosti s prezidentem Harrisem.“

„To žasnu. Obvykle my nevíme ještě vůbec nic, ale CNN už vysílá živé záběry a Peter Jennings je na obrazovce se zvláštním zpravodajstvím z New Yorku.“

Skupinka se z Oválné pracovny rychle rozběhla na všechny strany a generálporučík vojenského letectva se neprodleně přesunul do přilehlé místnosti, aby využil bezpečného telefonického spojení. Vyťukal příslušná čísla a prsty druhé ruky bubnoval do stolu, zatímco čekal, až se ozve jeho protějšek.

„To jsi ty, Joe? Za malou chvilku se objevím na štábu. Spoj se přes zajištěnou linku s velitelstvím vojenského přepravního letectva ve Scottu a donuť dozorčího, který má službu, aby zjistil všechny dosažitelné C-17, C-5 nebo C-141 nebo dokonce i některý z gulfstreamu ze základny Andrews v oblasti osmi set kilometrů od Itálie, které bychom mohli použít pro nonstop evakuační let ze středu oblasti Středozemního moře na území kontinentálních Spojených států. Zajisti letoun a posádku, a ať pokud možno ihned vzlétnou, a ty buď v pohotovosti, abys jim mohl dát příkaz do toho jít. Taky budeme potřebovat čerpání paliva za letu, takže by radši měli splašit pár tankovacích strojů a zahrnout je do plánu.“

Vyslechl si odpověď a přikývl, přičemž nespouštěl oči ze dveří, aby se ujistil, že nikde kolem se nevyskytují žádné další uši.

„Chci, abyste sebou kvůli tomu pořádně hodili, Joe. Jak já to vidím, tak jediný možný způsob pro prezidenta je Harrise tam odtud sbalit, ale taky se před pár minutami doslechl, že má na seznamu možností i slovo ‚námořnictvo‘, a tak se musíme ujistit, že nám to ty námořní krysy nevyfouknou. To by se jim určitě moc hodilo do krámu pláchnout s ním helikoptérou na nějakou letadlovou loď, dopravit tam letadlem média a pak je nechat vysílat s ním rozhovory celou cestu až do Norfolku.“

Generál ještě chvilku poslouchal a čas od času přikývl.

„Tak ať máš ten plán promyšlený a připravený, jen ho spustit, jasný? V okamžiku, kdy zjistíme, kde Harris je, už chci, aby náš stroj otáčel k přistání na tý samý ranveji. Mám v úmyslu předat prezidentovi do ruky jednoduchý řešení převázaný mašlí.“

12 KAPITOLA

LET 42 SPOLEČNOSTI EUROAIR,

PONDĚLÍ – 15.40

Pohled na kondenzační stopu táhnoucí se za Airbusem 340 letícím ve velké výšce ve vzdálenosti osmdesát kilometrů před nimi začal dělat Alastairovi starosti, zatímco čekal, až se Craig vrátí do pilotní kabiny. Oblaka zkrystalizované vodní páry – pomíjivé svědectví vypovídající o pohybu obrovského stroje ve stratosféře – ostře vyvstávala jako reliéf na jasném, azurově modrém nebi jihovýchodně od nich.

Pravděpodobně po sobě necháváme vlastní kondenzační stopu, napadlo Alastaira. Sotva je to ten nejúčinnější způsob, jak se nenápadně ztratit.

Kondenzační stopa po nich zůstane ještě mnoho minut potom, co někudy proletí, a kterékoli oko, ať ve vzdušném prostoru, nebo na zemi, ji může sledovat až tam, odkud vychází. Samozřejmě že italští dispečeři letového provozu přesně vědí, kde právě jsou, ale paradox tak viditelně dopředu vytrubovaného úniku v něm vzbudil pobavení i obavy najednou.

Znovu zkontroloval radar, aby se ubezpečil, že kupovitá oblačnost před nimi nad Sicílií neskrývá bouřky. Několik dešťových přeháněk ozdobilo digitální barevnou obrazovku radaru jako světle zelené Stříkance umístěné hned za městem Catania a sopkou Etnou, ale jinak jim počasí přálo. Opětovná kontrola výšky ukázala její dodržení v letové hladině osm tisíc pět set metrů při rychlosti letu Mach 0,72, což odpovídalo sedmdesáti dvěma procentům rychlosti zvuku.

Jen na okamžik Alastair dovolil, aby se mu žaludek stáhl při pomyšlení, jaký osud ho čeká v jeho povolání, ale rychle ten proces zarazil a místo toho se v myšlenkách vrátil k rostoucímu seznamu důvodů, proč by tak jako tak měl ze společnosti EuroAir odejít. Těžko tu mohly rozhodovat finance. Hodně si našetřil a navíc měl přístup k otcově nemovitému majetku. Nikdy však ještě nezažil propuštění z práce a tento malý přepych, jenž mu byl dopřán a na nějž byl i pyšný, se nyní povážlivě hroutil.

Dveře do pilotní kabiny se podvolily klíči a otevřely se. Alastair se otočil právě ve chvíli, kdy Craig bravurně vklouzl do sedadla vlevo. Kroutil přitom očima, ale veselý jeho výraz rozhodně nebyl.

„Předpokládám, že naše směsice národů je nepokojná,“ odhadoval situaci Alastair.

„Cože? Ach tak. To bude nejspíš jeden z těch tvých britských zlehčujících výroků, nemám pravdu?“ odpověděl mu Craig a po tváři mu přelétl stín úšklebku.

„Tak povídej,“ vybídl kapitána Alastair.

Craig přikývl. „Máme tam vzadu přibližně asi tucet cestujících, kteří by na mě nejraději vyrazili s vyprošťovací sekerou, jen kdyby se k ní dokázali dostat. Zmeškané lety, zmeškané schůzky, jedna promeškaná svatba, příležitosti v trapu… ztratil jsem přehled, co dalšího.“

„A ty se divíš?“

„Ani ne. Jen že nejsem moc dobrý diplomat. Kde jsme?“

Alastair mu ve zkratce předal údaje a vyslovil obavy, jež v něm vzbuzovala kondenzační stopa. „Nevím, proč mi to připadá důležité.“

„Ale já to vím,“ zareagoval Craig a podíval se dozadu přes levé rameno, zatímco pravou rukou nahmatal ovladač pro volbu kurzu na panelu autopilota. Začal stáčet kurz vlevo, až se sedmsetsedmatřicítka ocitla v pětatřicetistupňovém levém náklonu.

„Co chceš zjistit?“ vyzvídal Alastair. „V řízení letového provozu tohle určitě zmerčí a budou se ptát, co to vyvádíme.“

„Ještě nic neříkej.“

Boeing 737 se teď o více než čtyřicet pět stupňů odkláněl doleva z původního kurzu, a jak Craig napínal zrak, aby viděl za ně dozadu, před očima se mu objevila jejich kondenzační stopa. Vytvářela pruh mnoho kilometrů za nimi, dokud se neztratila pod jiným proudovým letadlem, které letělo stejným směrem.

„Aha, tady je máme!“

„Co je, Craigu?“

„Sledujou nás. Myslel jsem si to.“

„Ale kdo?“

„To je pravděpodobně ten pronajatý let, kterému povolili start na Maltu hned po nás.“

„Netrpíme už tak trochu oba stihomamem? Jestli letí na Maltu, tak není nic divného na tom, že by za námi měl být.“

Craig zavrtěl hlavou. „Jestli chceš někoho sebrat a odvléct zpátky do Peru, bylo by docela mazané mít k tomu připravené letadlo v pohotovosti, nemyslíš? Můžu se mýlit, ale vsadím se, že nám doslova sedí na ocase.“

Craig opět přestavil ovládací panel autopilota tak, aby se Boeing 737 z levého náklonu zatáčkou doprava opět poslušně vrátil na původní trať uloženou v palubním počítači.

„Tak co, dá se s tím něco dělat?“ zeptal se Alastair. „Dost pochybuju, že má na palubě řízené střely, ale je tak trochu kumšt skrýt sedmtřisedmu, která za sebou nechává kondenzační stopu dlouhou osmdesát kilometrů.“

„Ukazuje se na radaru nějaká bouřka v těch kumulech?“ zeptal se Craig a ukázal přitom na tyčící se mračna kupovité oblačnosti asi patnáct kilometrů vepředu.

„Ne. Jediné, co tam vidím, je nějaký ten déšť.“

„A rovnou nad cílem,“ mumlal si Craig pro sebe, zatímco se nakláněl nad obrazovkou radaru. „To je dobře. Tak teď si zjistíme frekvenci věže v Sigonelle.“

„A co, prosím pěkně, můj drahý kapitáne Korkoráne, máte za lubem?“

„Jen takový menší manévr jako s ef-patnáctkou.“

„Aha. Ale nezapomeneš, viď, ty stará vojno,“ připomněl mu Alastair, „že tenhle maličký ptáček ze Seattlu manévruje trochu hůř než ta nabušená ef-patnáctka, která ti říkávala pane?“

„O tom nepochybuj, že to zvládne,“ opáčil Craig a očima provrtával mraky, do kterých se chystali proniknout.

*****

STŘEDISKO ŘÍZENÍ LETOVÉHO PROVOZU V ŘÍMĚ,ITÁLIE

Dispečer, který měl na starosti let 42 společnosti EuroAir, se silou vůle donutil zamáčknout cigaretu a soustředit se. Hned několik nadřízených mu postávalo hrozivě za zády a sledovalo mu přes ramena, jak se sloupec s údaji o letadle vleče po obrazovce radiolokátoru směrem na jih. Tenhle velice nepříjemný úkol sledovat unesené letadlo se stával utrpením, jak se neustále snažil neopomenout žádný z úkonů, jež měl provést. Náhlé stočení vlevo, k němuž došlo před chvílí, v něm vzbudilo velké obavy, ale odolal pokušení zeptat se pilotů, co se děje. Kdoví, co se tam nahoře odehrává a jak by jediné chybné slovo v nesprávném okamžiku mohlo rozzuřit únosce třímajícího zbraň nebo bombu. Naštěstí, jak si uvědomil, zůstávalo letadlo stále ještě ve vzduchu, takže naděje, že v pilotní kabině nedošlo k žádnému zápasu, ještě žila. Pamatoval si videozáznamy z Boeingu 767, který se před lety během nerovného zápasu o ovládnutí paluby letadla zřítil do moře nedaleko Seychel. Doufejme, že k ničemu tak tragickému dnes nedojde. Sloupec s údaji Boeingu 727 s povoleným letem na Maltu se přiblížil k letu 42 společnosti EuroAir o osm set metrů v důsledku toho náhlého nevysvětleného stočení vlevo, ale vzdálenost mezi oběma proudovými letadly zůstávala stále ještě v mezích povolených předpisy.

Let 42 společnosti EuroAir právě prolétal nad pobřežní čárou Sicílie, když se sloupec s údaji začal posouvat k okraji monitoru, údaje počítače ukazovaly neměnící se poslední výpočet polohy a výšky, žádné novější informace se neobjevovaly. Dispečer se lehce posunul na kraj židle a sledoval, jestli radarový odpovídač letounu neobnoví opojení‘ s počítačem řízení letového provozu. Nic se ale nedělo a pak začal blikat varovný signál, který mu sděloval, že se údaje o letadle ztratily.

„Co se děje?“ zeptal se jeden z nadřízených tak přehnaně sebevědomým tónem, že dispečer u monitoru cítil, jak v něm narůstá znechucení.

„Ztratil jsem jejich odpovídač,“ konstatoval prostě.

„A co to znamená?“ zeptal se ředitel řízení letového provozu, jenž v sále vykonával inspekci a nikdy dispečerem nebyl.

„To znamená, že jsme buď dočasně ztratili jejich signál, že ho mohli vypnout, nebo se mohlo stát něco katastrofálního, co přerušilo přenos.“

Několikrát pohnul přepínačem na vysílačce. „Dvaačtyřicítko EuroAire, tady řídící věž v Římě. Ztratili jsme váš odpovídač.“

Žádná odpověď nepřicházela.

Dispečer to zkusil znovu.

„Podívejte! Máte tam obrys!“ zvolal nadřízený, jehož horký páchnoucí dech zavanul dispečerovi přes rameno.

A opravdu se tam ukazovalo slabé echo, ale nepohybovalo se v přímé čáře. Objevilo se vpravo od původního kurzu, hned mizící, hned se vracející, když dispečer změnil polarizaci zobrazení. Náhle se celá plocha monitoru vyprázdnila tím, jak se na ní objevily odrazy deště a dispečer přepnul polarizaci zpět. Echo povrchu letounu, bylo-li to opravdu ono, se téměř otočilo v opačném směru a zdálo se, že se pohybuje po spirále.

Dispečer si uvědomil, že tají dech. Proudová civilní letadla obvykle nemění jen tak zničehonic výšku po spirále, aniž by předem pronesly jediné upozornění, a jejich sloupce s údaji zcela nemizí bez jediného varování. Ale letoun, který se náhle během letu rozlomí, by vypadal přesně jako to, na co se právě díval.

Ach můj bože, pomyslel si a představil si výbuch v pilotní kabině. Je po nich.

*****

LETECKÁ ZÁKLADNA NÁMOŘNICTVA USA, SIGONELLA NA SICÍLII, ITÁLIE

Od jihozápadu se přihnal náhlý příval deště a uplynulých deset minut bubnoval do letištní plochy, čímž skryl obvykle nádherný výhled na sopku Etnu směrem na sever a na větší část východozápadní přistávací dráhy. Dva američtí dispečeři, kteří tvořili posádku řídící věže s pobavením sledovali, jak někteří z jejich kolegů se vydali přes odbavovací plochu pod nimi, aby dorazili do letištní haly určené pro přepravu příslušníků ozbrojených sil, a měli khaki uniformy promáčené skrz naskrz. Čtyřmotorový námořní P-3 Orion určený k vyhledávání ponorek, vojenská verze Lockheedu Electra, stál na odstavné ploše pod věží a jeho posádka si někde po okolí užívala místních radovánek. Vedle ní stojící dvoumotorový E-2 Hawkeye právě dorazil z mateřské letadlové lodě Kennedy, jedné z těch, jež v současné době hlídkovaly ve Středozemním moři. Piloti s ním zrovna dosedli, když se přihnal příval deště, takže zůstali uvnitř a čekali, až se liják přežene. Dispečer, který měl na starost rádiové spojení věže, spatřil, jak se už s ustávajícím deštěm otevírají dveře, pak ale spíš jen ze zvyku zvedl dalekohled a přejel s ním prostor letiště. V témže okamžiku se nad východním koncem dráhy objevily kužely ostrých přistávacích světel.

„Kdo to do pytle je?“ položil dispečer víceméně řečnickou otázku v okamžiku, kdy ožila vysílačka.

„Věži Sigonelly, let dvaačtyřicet EuroAir se hlásí před přistáním na dráze dva sedm pro nouzové přistání.“

Dispečer si rychle strhl mikrofon k ústům a hlavou mu bleskově prolétly všechny předpisy, které posádka přibližujícího se letounu patrně porušila tím, že se s ním nespojila dřív. Nicméně stejně tak rychle tyto myšlenky z hlavy vypudil. Kouzelné slůvko „nouzové“ všechny úvahy zastínilo.

„Pro dvaačtyřicítku EuroAir. Máte povolení přistát na dráze dva sedm, vítr dva čtyři nula při rychlosti třináct, v nárazech až dvacet osm kilometrů, výškoměr jedna nula jedna dva milibarů, prudká postupující přeháňka nad letištěm. Dráha je mokrá.“

„Rozumím,“ bylo jediné, čeho se mu dostalo v odpověď. Hlas s britským přízvukem, uvědomil si dispečer a rád by věděl, co se proboha mohlo přihodit, že to k nim seslalo civilní letadlo, aniž by byli dostali z Říma varování předem.

Dispečer se opět obrátil na kolegu. „Měls o něm nějakou hlášku?“

„Zatracená práce, ne. Vůbec nic!“

„Spoj se s věží v Římě a alespoň jim dej vědět, že se mu podařilo přistát.“

Přistávací světla splynula a patřila Boeingu 737 nejnovější konstrukce, to poznal hned. Letoun byl vybavený většími motory CFM-56 s oválnými vstupními otvory a ten, kdo ho pilotoval, hladce dosedl a vzápětí použil obraceč tahu, aby stroj zpomalil již uprostřed délky přistávací dráhy. Ostře stočil letadlo vpravo a pojížděl po pojezdové dráze směrem k věži.

„Potřebujete nějakou pomoc, dvaačtyřicítko?“ zeptal se dispečer.

„Ne,“ zazněla jednoslabičná odpověď.

„Spojte se s pozemní… ne, zůstaňte ve spojení se mnou. Kde chcete zastavit?“

„Která stojánka je pod kontrolou amerického námořního letectva?“

Dispečer řídící věže znejistěl, protože ho udivilo, proč by se někdo měl o něco takového zajímat. Pilot sedmtřisedmy si to namířil přímou čarou k P-3 Orionu na stojánce.

„Celá základna patří americkému námořnímu letectvu, pane, a teď směřujete k části letiště určené pro přepravu osob. Máte zplnomocnění?“

„Teď už máme,“ zazněla odpověď, kterou vyslovil jiný hlas a ten patřil Američanovi.

Dispečer natáhl ruku k telefonu pro ohlašování nehod, poněkud zaváhal, pak zvedl sluchátko a zmáčkl tlačítko, aby uvedl do pohotovosti policejní oddíl. Boeing 737 projel rychle za P-3 a otočil se, aby mohl proklouznout mezi Orionem a letištní halou. Když se konečně zastavil, koncem pravého křídla se doslova dotýkal budovy.

„Věži Sigonelly, let dvaačtyřicet EuroAir. Prosím, poslouchejte pozorně. K letadlu se nesmí nikdo přiblížit, vyjma velitele tohoto námořního zařízení. Rozuměl jste?“

„Dvaačtyřicítko, požadavek předám, ale jaká je vaše situace, pane? Máte-li nějaký problém, prosím… hm… specifikujte ho. Potřebujete nějakou pomoc?“

Druhý dispečer hovořil na jiné lince. Najednou si odtáhl sluchátko od ucha a v doširoka otevřených očích měl vyděšený výraz. „Řím hlásí, že jde o únos a prý si mysleli, že před několika minutami letadlo ve vzduchu vybuchlo.“

„Ježíšikriste!“ vyhrkl první dispečer a rukou doslova drtil poplachové tlačítko pro případ nehody, aby vyhlásil na celé základně stav pohotovosti.

13 KAPITOLA

*****

ŘÍM, ITÁLIE,

PONDĚLÍ –16.15

Když začalo být jasné, že John Harris na mezinárodním letišti Da Vinci nepřistane, vracel se Stuart Campbell do své dočasné kanceláře v hotelu ve středu Říma, kde měl v úmyslu vyčkat na zprávu o letu 42 společnosti EuroAir a na to, jaký je konečný cíl jeho cesty. Ze zadního sedadla auta uprostřed poledního provozu v Římě svými příkazy probudil k činnosti své zaměstnance v Bruselu, jimž nařídil, aby mu narychlo vypracovali profil maltské právní struktury. Navíc se ujistil, že mladý právník, kterého vyslal na ostrov jako jednu z možností pro jakékoli nepředvídané události, je už skutečně i s kopií zatykače na letišti. Když už se konečně ocitl v hotelovém apartmá s vědomím, že všechny možné přípravy byly provedeny, objednal si kávu a opřel se pohodlně do křesla. Sledoval hodiny a nešlo mu z hlavy, proč má neustále nepříjemný pocit, že není dobře připraven.

Kávu mu přinesli zároveň se zprávou, že let 42 provedl manévr, při kterém zmizel a pak se objevil u odbavovací rampy na Sigonelle.

„Cože?“ vyštěkl Campbell a vylekal tím ředitele letiště, který to právě zjistil a neprodleně mu telefonoval. „Vy si musíte dělat legraci!“

„Ne, signore. Sigonella je americká námořní základna na Sicílii,“ vysvětloval ten muž.

„To přece vím,“ odsekl Campbell a neúspěšně se pokusil v sobě potlačit zasmání.

Chytře vymyšleno, Harrisi! pomyslel si. Ne že by ses tím Z toho dostal, o tom nemůže být řeč, ale není to zlý tah na to, že jsi pod tlakem. Jen by me zajímalo, jak jsi dokázal civilní piloty k něčemu takovému přemluvit?

Prolétla mu hlavou fantastická představa, že by bývalý nejvyšší představitel americké exekutivy skutečně mohl unést civilní letadlo. To mu vyvolalo na tváři ještě pobavenější výraz. Ať už se tam nahoře stalo cokoli, tohle vysvětlení neposkytovalo.

Poděkoval řediteli, ukončil hovor a zavolal sekretářku.

„Isabelo, dejte mi přistavit auto, aby mě odvezlo zpátky na letiště, a zařiďte, aby mí piloti byli připraveni dopravit mě na tohle místo na Sicílii.“ Podal jí vytrženou stránku ze žlutého poznámkového bloku, na které byla příslušná informace. „Spojte se s ministrem Anselmem a řekněte mu, že počkám, jestli on nebo jeden z jeho lidí nebude chtít letět se mnou. Požádejte ho, aby připravil místního velitele karabiniérů na Sicílii na to, že se spolu setkáme v Sigonelle, a také prosím, aby zařídil diplomatické povolení či cokoli je nutné, aby se mé letadlo dostalo na letiště. A také musí mít povolení k přistání na základně pro ten najatý letoun. Kdyby pilot toho najatého letadla volal… nějaký kapitán Perez… přepojte mi ho bez prodlení do auta nebo na můj mobil.“

Sekretářka dopsala těsnopisné poznámky jeho pokynů téměř zároveň s tím, kdy domluvil. „Ještě něco?“

Campbell se svižně zvedl ze židle a usmál se na ni. „To je v současné chvíli všechno. Vyřiďte řidiči, že jsem během pěti minut dole. Ne, počkejte, nejdřív se spojte s americkým velvyslanectvím tady v Římě a požádejte je, ať vám dají k telefonu přidělence vojenského námořnictva.“

V tu chvíli mu mobilní telefon zazvonil, on hovor přijal, zatímco sekretářka se obrátila, aby zařídila spojení s velvyslanectvím.

„Pane Campbelle, tady kapitán Perez.“

„Poslouchám, kapitáne. Kde jste? Doufám, že řeknete, že na Sigonelle.“

„Ne, pane,“ odpověděl kapitán najatého letadla a pak mu odvyprávěl, jak on, tak i řídící věž v Římě ztratili stopu Boeingu 737 společnosti EuroAir.

„Takže kde jste?“

„Kroužím nedaleko Sigonelly. Odmítají mě nechat přistát.“

„Buďte v pohotovosti, kapitáne. Povolení k přistání dorazí během deseti minut. Pak přistaňte a postavte se kamkoli vám řeknou a jen čekejte. Já už jsem na cestě. Dorazím tam Learjetem pětatřicítkou do půldruhé hodiny a postavím se vedle vás.“

Ukončil hovor, právě když se po jeho boku znovu objevila sekretářka se zprávou, že atašé není k zastižení.

„Přesměrujte mi hovor do auta, jestli se vám podaří ho sehnat, než vzlétnu, Isabelo,“ přikázal jí Campbell. Popadl aktovku a vykročil směrem ke dveřím, ale v předsíni se zastavil, aby se soustředil na řešení nelehké situace, která se mu v hlavě rychle rozvíjela. Pomyslel si, že řešení rovnice může nakonec být i složitější, než původně odhadoval. Sigonella byla italským územím, ale teď se bude muset proplétat mezi právními obtížemi a diplomatickými komplikacemi, které vznikly tím, že byl britským právníkem zastupujícím jihoamerický stát, pokoušející se uplatnit italský právní řád nad pronajatým americkým vojenským zařízením. Navíc proto, aby zatkl bývalého prezidenta Spojených států na základě mezinárodního soudního příkazu!

Jeho úcta vůči protivníkovi nyní znatelně stoupla.

*****

DOPRAVNÍ LETOUN AMERICKÉHO VOJENSKÉHOLETECTVA C-17, IDENTIFIKAČNÍ VOLACÍ ZNAK’DOSAH 70042’, ZA LETU

Velitelka letounu Dosah 70042 podobně jako všichni piloti podřízení rozkazům velitelství vojenského přepravního letectva Spojených států (skrývající se obvykle za zkratkou AMC) byla se vším všudy vycvičena, jak zvládat nečekané vzkazy náhle obdržené za letu. Ten současný jim přikazoval, aby odklonili dráhu letu zcela jinam, než byl původní cíl cesty. Vždycky existovala možnost, že obdržená zpráva nemusela být pravdivá, a to navzdory tomu, Že rádiové spojení zprostředkoval satelit či bylo jinak zabezpečené. Kdokoli by vysílal diverzní rozkaz ke změně letové dráhy, musel být připraven na to, že posádka zprávu prověří podle neustále se měnících kódových tabulek. Pakliže pozemní stanice odpověděla správnou kódovanou odezvou, posádka letounu uposlechla a změnila kurz.

Volání z AMC, sídlícího na letecké základně Scott ve státě Illinois, způsobilo posádce s kódovým znakem Dosah 70042 naprosté překvapení. Přelétali právě v cestovní výšce dvanáct tisíc pět set metrů v úplně novém stroji Boeing/Douglas C-17 Globemaster III na obvyklém nonstop letu ze Španělska do Daharanu v Saúdské Arábii a velitelce letounu Ginně Thompsonové trvalo až trapně dlouho, než vyhrabala ‚kouzelnou tabulku‘ z kapsy na kotníku letecké kombinézy. Ještě déle jí zabralo, než našla odpovídající sloupec a vyčetla z něj správné kódy. V době, kdy se jí podařilo dokončit patřičnou přenosovou relaci a obdržela potvrzující odpověď, prolétávali právě jižně od nejjižnějšího výběžku Itálie.

„Kódy sedí,“ oznámila. „Platí to.“

„A co se bude dít teď?“ chtěl vědět poručík v sedadle druhého pilota.

„Vyťukej tam identifikační frekvenci pro Sigonella NAS a vyjednej změnu povolení k přistání. Rozkaz zní, že máme ihned nastoupit nejoptimálnější rychlostí, a já myslím, že jsme tak akorát sto šedesát kilometrů od cíle.“

„Téměř přesně. Chybí nám sto padesát sedm kilometrů,“ upřesnil údaj druhý pilot, zatímco dokončoval provedení daného rozkazu změnou naprogramování palubního počítače.

Jakmile obdrželi z Říma povolení ke změně kurzu a k sestoupení, major Thompsonová ovinula pravou ruku okolo ovládací páčky řízení a zároveň vypnula autopilota. Pak hladce v levém náklonu otočila obrovské dopravní letadlo a začala sestupovat, když zároveň stáhla výkon na všech čtyřech motorech.

„Bille, zajdi dozadu a informuj lidi z nakládací čety,“ přikázala druhému pilotovi. „Zařiď, ať jsou vzhůru.“

„Nepřeslechl jsem se?“ ověřoval si poručík. „Když mluvil o nákladu, skutečně řekl ‚bývalý DV kód 1?“

„To jsem si taky myslela, že slyším, ale správně to být nemůže.“

„To by byl bývalý prezident Spojených států, viď? To ‚DV 1’?“

„Jo,“ přitakala. „I když myslím, že jsem ještě nikdy neslyšela použít slovo ‚bývalý‘ ve spojení s kódem pro významného činitele. To je ale jedno. Máme být připraveni ihned jednat. Ujisti se, že to chápou.“

„Rozumím.“

„Budeme tam za dvacet minut,“ dodala ještě a v duchu uvažovala, jaký asi druh nouzové situace to může být. Kdyby v Sigonelle byl bývalý nejvyšší představitel výkonné moci, mohlo se snad jednat o zdravotní problémy? Čekalo se od nich, že ho odvezou, jako nějaký vrtulník odváží raněné z bojiště? Jestli ano, už jim to měli hlásit. Posádce zajišťující náklad to zabere nějakou dobu, než kabinu připraví. Ne, zavrhla to, nedávalo by to smysl. Víc než pravděpodobně se zdálo, že spíš než bývalý prezident to byl někdo jiný, kdo se potřeboval rychle a levně dostat domů.

Zjevně ten kód DV zmotali.

*****

LARAMIE, STÁT WYOMING

Než John Harris telefonicky potvrdil, že už letadlo stojí u odbavovací rampy na Sicílii, čekání se pro Jaye Reinharta pomalu stávalo nesnesitelné.

„To je skvělé,“ reagoval na zprávu Jay.

„A co teď?“ zeptal se prezident mírně.

„No, teď to projednám s Bílým domem. Snaží se někdo vystoupit nebo nastoupit na palubu?“

„Ne,“ odpověděl Harris velice hlubokým hlasem plným obav. „Dveře jsou zavřené, ale máme na palubě spoustu velice nespokojených cestujících. V tuhle chvíli však motory stále ještě běží a my sedíme uvnitř. Nikdo se k nám nepřibližuje, pokud to mohu posoudit.“

„Johne, ať se děje cokoli, nevystupuj z toho letadla, dokud ti neřeknu, ano?“

„Dobře. Myslím, že to chápu.“

„Tak trochu jsem rozehrál hazardní hru. Není sice vyloučeno, že Italové vstoupí do prostoru, který pronajali pro vojenské účely, budou se ale velice zdráhat, aby vtrhli na palubu letadla létajícího pod cizí vlajkou a někoho z něj vyvlekli. Nepokládej telefon. Já zatím zavolám mobilem do Bílého domu. Kdyby nás přerušili, volej mi v pětiminutových intervalech.“

Jay položil sluchátko pevné telefonní linky na vykachlíkovanou plochu odkládacího pultu, chopil se mobilního telefonu a vyťukal číslo, které dostal do operačního střediska Bílého domu.

„Tady je Jay Reinhart,“ ohlásil se, když se na druhém konci ozval mužský hlas. „Potřebuju mluvit s…“

„Počkejte chvilku, pane.“

Než se ozval jiný mužský hlas a naplnil celé sluchátko, Jay zaslechl několik cvaknutí zjevně elektronického původu.

„To je pan Reinhart?“

„Ano.“

„Tady generálporučík Bill Davidsen. Jsem zástupcem velitele štábu vojenského letectva. Požádal jsem, aby vás přepojili ke mně do kanceláře, budete-li volat.“

„Díky, pane generále. Chtěl bych vám sdělit, že prezident Harris přistál na letecké základně námořnictva Sigonella na Sicílii a v současné chvíli vyčkává na věci příští v linkovém letadle u odbavovací rampy námořního letectva.“

„Ano, já vím, pane Reinharte. Obdrželi jsme tu informaci jen asi před deseti minutami z italského dispečinku letového provozu.“

„Generále, asi byste měl vědět, že prezident Harris čeká na druhém telefonu,“ oznámil mu Jay. „Poradil jsem mu, aby zůstal na palubě letadla. Myslím, že musím další postup zkoordinovat s velitelem tamního námořnictva.“

„Pane Reinharte, už jsme uvedli věci do pohybu. Měli jsme ve vzduchu jednu C-17, která právě prolétávala necelých sto šedesát kilometrů od základny, a tak jsme ji odklonili, aby přistála v Sigonelle. Teď už potřebujeme jen souhlas prezidenta Cavanaugha, ale máme v plánu dostat ten dopravní letoun během dvaceti minut na zem, přepravit prezidenta Harrise z civilního letadla do C-17 a pak ho zatraceně rychle dostat pryč a přeletět s ním nonstop sem zpátky do Států.“

„Díkybohu, pane generále!“ oddychl si s hlasitým povzdechem Jay. „To je báječná zpráva.“

„V tuto chvíli bych si raději promluvil s prezidentem Harrisem přímo, pane Reinharte. Můžete propojit obě linky?“

„To bohužel ne, nemám na to vybavení. Ale můžu mu předat vzkaz, aby vám zavolal on sám na tohle číslo.“

„Tak dobře. Co nejrychleji.“

„Ale, pane generále, jako jeho právník musím všechny zainteresované požádat, aby se soustředili na fakt, že je na něj vydán mezinárodní zatykač a že existují nějací velice mocní lidé, kteří se budou ze všech sil snažit ho uplatnit. Musím zůstat v neustálém spojení jak informačním, tak i telefonickém. Mohl byste mě přibrat k jednání, jestliže teď přeruším spojení a řeknu mu, aby se s vámi spojil?“

„Ano, pane Reinharte. Jakmile zavolá, napojíme vás zase na linku.“

Jay nadiktoval generálovi své číslo domů, vysvětlil plán Johnu Harrisovi, kterého měl na pevné lince, a oba telefony zavěsil. Zůstal sedět s upřeným pohledem na přístroj a v duchu si propočítával, jak asi dlouho může trvat navázat trojstranné telefonické spojení, a snažil se obrazně si představovat, co se právě v tu chvíli děje na letišti v Sigonelle. Dokázal si vybavit obrovský letoun C-l7, jak se řítí směrem k námořní základně rychlostí takřka osm set padesát kilometrů za hodinu, a také Williama Campbella, blížícího se k Sigonelle s ověřenou kopií soudního příkazu k zatčení v italštině, s pečlivě sestaveným týmem italských úředníků, kteří byli připraveni zatčení uskutečnit. Ale kdyby se prezidentovi podařilo přesunout do té C-l7 dřív, než by Campbell našel italského úředníka natolik odvážného, aby si troufl proniknout na pronajatý pozemek amerických ozbrojených sil, byl by v bezpečí. Bezesporu neexistoval způsob, jakým by v tak nepřehledné diplomatické situaci zabránili americkému vojenskému letounu vzlétnout.

Znovu se podíval na hodinky. Generál prve udal dvacet minut, než se tam americké vojenské dopravní letadlo dostane, pak možná dalších pět minut na rolování až k rampě a otevření dveří. Cítil, jak mu srdce bije, a hrozně zatoužil, aby existovala nějaká televizní kamera na odbavovací ploše, jejíž obraz by se dal vyhledat na webových stránkách. To čekání představovalo hotová muka.

Vzdyť za tři čtvrtě hodiny muže být vlastně po všem! opakoval si Jay v duchu.

Poprvé za déle než hodinu se postavil, otevřel ledničku a vyndal z ní další pomerančový džus a představoval si, jak by to bylo bezvadné rozdělat si oheň v krbu a sedět u něj celé hodiny s doutníkem, což bylo něco, co si málokdy dopřál.

Myšlení hodné snílka snažícího se uniknout před skutečností!

Zavřel lednici a ohlédl se vlevo, přičemž očima zavadil o otevřené dveře do ložnice. Spolu s provinilým pocitem se mu vybavilo, jak Linda rozzlobeně opustila dům. Opravdu ji musel tak zranit? Připadlo mu, že se to přihodilo už před mnoha dny, ale v okamžiku, kdy bude prezident v bezpečí ve vzduchu, tak by ji možná měl zkusit dohonit, zajet za ní domů a nějak se pokusit vysvětlit jí, co měl na mysli.

Díkybohu, že ho dostaneme pryč! Nedokážu si představit, co by se stalo v opačném případě!

Před očima se mu odvíjely představy letu do Evropy plného úzkosti, pak nekonečná šňůra pracovních dní trvajících čtyřiadvacet hodin, velice rozsáhlé vyhledání relevantních právních informací, pokerová partie s Harrisovými protivníky, při které by bylo tak mnoho v sázce. To vše teď, když už nemusel sám před sebou předstírat, že by to dokázal zvládnout, jasně vnímal jako detailní scénář nějakého neuchopitelného zlého snu. Nicméně bude nejspíš nejlepší tuto skutečnost, i když ještě nebyla úplně zažehnaná, z hlavy vypudit.

Jay seděl na kuchyňské stoličce s očima na telefonu, který zůstával němý.

14 KAPITOLA

*****

BÍLÝ DUM, HLAVNÍ MĚSTO WASHINGTON,

PONDĚLÍ – 10.30 MÍSTNÍHO ČASU

Přerušovat prezidenta, byl-li uprostřed závažného jednání, bylo v rozporu se zvyklostmi Bílého domu a vedoucí prezidentské kanceláře Jack Rollins byl mužem, který ze všech nejvíc tuto zásadu ctil.

Přesto výjimky byly čas od času nezbytné.

Rollins zaváhal přede dveřmi do zasedací síně vlády a nemohl přeslechnout hlasy pronikající k němu z velice živé debaty uvnitř. Měli už poslední možnost, jak prosadit ve sněmovně státní rozpočet, a prezident byl jediný, který oplýval dostatečným kouzlem osobnosti i politicky zavázanými významnými lidmi, aby to dokázal. Uplatňoval své kouzlo na dvanácti rozhněvaných členech Kongresu, kteří mohli zhoupnout hlasování ve prospěch rozpočtu, už dobrou půl hodinu. Situace kolem Johna Harrise se však vyhrotila natolik, že bylo nezbytné ihned jednat.

Jack Rollins otevřel dveře, tiše se přiblížil a zůstal stát vedle prezidenta Cavanaugha. „Omluvte mě, přátelé,“ pronesl prezident ke skupině kongresmanů, už když si povšiml, že Rollins vešel. Sledoval mlčky spolupracovníka, dokud nedošel až k němu, nepostavil se vedle něj a nepošeptal mu do ucha: „Situace s Harrisem už dozrává. Během dvaceti minut nastane okamžik, kdy se bude třeba rozhodnout.“

„Omluvte mě na pár vteřin,“ požádal prezident skupinu kongresmanů, povstal a odcházel směrem ke dveřím s rukou na Rollinsově rameni.

„Potřebujete me teď hned?“ zeptal se prezident.

„Myslím, že ano, pane prezidente. Vojenské letectvo už napjalo síly k záchraně, ale vyžaduje to váš podpis.“

„Tak co kdybych to odsouhlasil tady odtud?“ navrhl prezident.

„To bych nedělal, pane prezidente,“ radil Jack Rollins. „Stále se objevují další lehce výbušné okolnosti.“

Cavanaugh přikývl. „Tak dobře. Za deset minut.“

„Mám pro vás někoho poslat, aby vás přivedl?“

„Ne, Jacku. Tohle musím dokončit. Přijdu tak rychle, jak jen to půjde.“

Rollins vyklouzl tiše ze sálu, zatímco prezident se vrátil zpátky ke shromážděné skupince.

*****

Oválná pracovna se už opět začala plnit ustaranými poradci sledujícími hodiny. Generál Davidsen byl bokem obrácen k Jackovi Rollinsovi vedle prezidentova stolu s telefonem u ucha. Tisková tajemnice Diana Beecherová a poradce pro národní bezpečnost Roger Villems si zabrali jeden z gaučů. Na protějším gauči seděli náměstek ministra spravedlnosti a náměstek ministra zahraničí. Všichni drželi v rukou šálky s kávou a zápasili s poznámkovými bloky a s různými papíry, aby jim nesklouzly z kolen.

Na druhé straně Oválu – jak personál Bílého domu důvěrně nazýval nejfotografovanější místnost na světě – stál vedle krbu v hlubokém zamyšlení i nejnovější člen vlády Michael Goldboro, prezidentův asistent pro záležitosti národní bezpečnosti, jinak známý jako poradce pro národní bezpečnost. V rychlosti si prošel poznámky se stručnými informacemi a znovu si pročetl text konvence proti mučení, dřív než sem na výslovné prezidentovo přání přešel z budovy kanceláří exekutivy. Goldboro byl tichý muž s rychle se pohybujícím podezřívavým pohledem, z něhož dlouhá léta profesury na univerzitě v Georgetownu učinila prezidentova oblíbence. Přispěl k tomu i dlouhý seznam uznávaných knižních titulů a pojednání o předurčení jedinců vládnout – a to jak v minulosti, tak v budoucnosti. Protože si Goldboro dobře uvědomoval, že jej absolventi těch nejlepších amerických univerzit označovaných jako Ivy League, kteří byli zastoupeni v Cavanaughově vládě, ale i členové demokratické strany považují za chabého nástupce Henryho Kissingera ve funkci, připravoval se na možné potyčky velice pečlivě.

Generál Davidsen si oddálil sluchátko od ucha a pokynul Jackovi Rollinsovi.

„Situace tam začíná být značně kritická co se načasování týče, Jacku.“

„Popiš mi to.“

„Naše C-l7 je na rampě a čeká, ale velitel základny, nějaký námořní kapitán, mi tu povídá, že má u vchodu delegaci z Catanie včetně někoho od policejního soudu, nějakých policistů a někoho od karabiniérů, to je jejich státní policie. Říká taky, že si na něm vynutili souhlas s přistáním jednak nějakého soukromého learjetu a prázdného najatého cestovního letadla, oba přiletěly z Říma.“

Rollins přikývl. „Jsou připraveni provést přesun?“

„Prezident Harris čeká jenom na to. Teď zrovna jsem s ním mluvil. Naše posádka je připravená na to dupnout a vyrazit, hned jak bude na palubě. Okolo obou letadel rozestavěli námořní policii, ale nikdo se nesnaží si vynutit přístup… počkej.“

Generál si opět přiložil telefon k uchu a asi minutu střídavě poslouchal a odpovídal. Pak teprve se znovu obrátil k Rollinsovi.

„Tak teď už si kladou požadavky, Jacku. Na palubě toho malého soukromého letadla je někdo z italského ministerstva zahraničí a teď jim právě doručili požadavek, nejspíš od toho italského ouřady, aby se velitel základny nebránil a přenechal Boeing a všechny cestující na palubě včetně prezidenta italským úřadům.“

„Kdo na základně vykonává kapitánskou funkci?“

„Kapitán Swanson.“

„Žádá o instrukce?“

„Ještě ne. Informoval je, že základna je pod jurisdikcí námořnictva Spojených států a že jakýkoli neoprávněný pokus vstoupit na její území se setká s ozbrojeným odporem.“

„Silácká slova.“ Obrátil se k prostoru zařízenému k posezení, kde očima vyhledal náměstka ministra zahraničí Rudyho Bakera, právě zabraného do živého rozhovoru.

„Rudy? Mohl bych tě požádat o pomoc?“ oslovil Rollins Bakera, jenž vstal a postavil se vedle generála Davidsena a pozorně naslouchal, zatímco mu štábní důstojník letectva stručně vysvětloval situaci.

„Ten velitel základny nemá právo odmítat přístup italským důstojníkům, kteří jsou pověřeni dohlížením na dodržování zákona,“ prohlásil Baker a povšiml si, že Alex McLaughlin, náměstek ministra spravedlnosti, ho následoval od gauče a nyní pozorně poslouchal.

„Co myslíte tím, že nemá zplnomocnění odmítnout?“ zeptal se generál.

Baker přikývl a na čele mu vyvstaly hluboké vrásky. „Není to půda Spojených států, pánové. Je italská.“

„Je to pronajatá základna, pane Bakere,“ oponoval generál.

„Pronajatá ano, ale není vyjmutá z italské jurisdikce. Dejte mi ho, ať si s ním promluvím,“ požádal Baker a přistoupil blíž, aby si od generála převzal sluchátko a mohl se představit.

„Kapitáne Swansone, nemůžete jim odpírat vstup, pakliže se ho budou dožadovat.“

Pozorně naslouchal a vrtěl přitom hlavou. „Ne, kapitáne, poslouchejte mě. Nemáte zákonné právo ten nemovitý majetek bránit, jako kdyby to bylo americké území. Jestliže jsou vaše rozkazy odlišné, pak nejsou správné. Vyvoláte velice závažný diplomatický rozkol s Italy, budete-li v tom pokračovat.“

Baker se podíval na Jacka Rollinse a otočil oči v sloup, než velitele námořnictva přerušil. „Já… já… promiňte, kapitáne, mohl byste me pustit ke slovu? Děkuji vám. Uvědomuji si, že nejsem vaším nejbližším nadřízeným, chápete? Ale snažím se vám poradit vzhledem k nastalé situaci. Oni nám to území nepostoupili – oni nám ho pouze pronajali. Vy především byste měl chápat literu smlouvy našich vojenských sil s Itálií, máte-li ve svých povinnostech ji dodržovat. Jestli v tom budete pokračovat, může se klidně stát, že nás tam odtud vykopnou a základna se zavře. V tomhle případě je třeba jednat v rukavičkách.“

Rudy Baker si vyslechl odpověď a pak přikývl. „Souhlasím. Postaráme se o to, aby byl informován váš velitel. Ale mezitím si, prosím, uvědomte, že se pohybujete na ostří nože.“

Podal telefon zase zpátky generálovi. „Říká, že je vpustí do prostoru letecké základny NAS-jedna, což je její hlavní část, ale není součástí samotného letiště, které je asi sedm kilometrů vzdálené. Zároveň ale tvrdí, že je bude držet v tomto okamžiku mimo NAS-dvě, což je samotné letiště s přistávací rampou, na níž je odstavené letadlo. Prý souhlasili s tím, že na vlastní letiště nevstoupí bez jeho souhlasu.“ Zvedl telefon. „Pane kapitáne, zůstaňte na příjmu, prosím.“ Podal sluchátko opět generálovi a obrátil se k Jackovi Rollinsovi a Alexi McLaughlinovi. „Jestli ho tam odtud chceme stáhnout, tak bychom to měli udělat okamžitě, jinak se to zvrhne na úplně nemožné tahanice. V tuhle chvíli, když necháme prezidenta Harrise nastoupit do našeho vojenského přepravního letadla a odletíme, tak nám stačí jen říct: Jéje, moc nás mrzí, že jsme nezastavili a nepožádali vás o dovolení,‘ a situace tím bude vyřešena. Za deset či dvacet minut se ale celá záchranná akce změní v přímé ohrožení svrchovanosti italských úřadů a vsadím se o co chcete, že o pronájem základny přijdeme.“

„Potřebujeme prezidentův souhlas,“ uzavřel debatu Jack Rollins. „Je tu někdo, kdo se mnou nesouhlasí?“

„Budeme taky potřebovat někoho, když už to nebude sám prezident,“ navázal na něj Baker, „kdo by rychle podal zprávu náčelníkovi štábu námořnictva, aby toho kovboje hned zkáznili.“

„Promiňte mi, pane náměstku,“ ozval se generál Davidsen velice trpce, zatímco rukou přikrýval mluvítko, „ale já se domnívám, že kapitán Swanson nepotřebuje žádné usměrňování a že tak obtížnou situaci zvládá až obdivuhodně.“

Rudy Baker si povzdechl a zvedl omluvně ruku. „Promiňte, pane generále. Špatně jsem volil slova.“

Generál si přitiskl opět telefon k uchu v okamžiku, kdy vešla poradkyně tiskové tajemnice a šeptala něco šéfové do ucha. Diana Beecherová ihned vyskočila a popošla k televizi zavěšené na konzole vlevo od pracovního stolu prezidenta, vytáhla dálkový ovladač a obrazovka se zaplnila záběrem moderátora CNN.

*****

„Přinášíme vám teď živý záběr přes satelit, který právě vysílá italská televize… to, co vidíte na obrazovce, je patrně Boeing 737 společnosti EuroAir s bývalým prezidentem Johnem Harrisem na palubě. Letadlo, které bylo podle předchozích zpráv uneseno, stojí nyní na stojánce americké námořní základny na Sicílii jménem Sigonella.“

*****

Vojenský letoun C-l7 spadající pod velitelství vojenské vzdušné přepravy Spojených států mohli diváci neomylně zahlédnout, jak stojí z jedné strany stroje P-3 Orion, na jehož druhé straně byl patrný Boeing 737.

„No, skvělé!“ zamumlal si pro sebe Jack Rollins. „Tady máme tu naši rychlou a nenáročnou utajenou operaci vyvedenou pěkně v živých barvách.“ Otočil se a pohybem ruky si přivolal sekretářku, postávající v patřičné vzdálenosti, která k němu rychle přispěchala.

„Vyřiďte prezidentovi, že ho tu okamžitě potřebuju. Řekněte mu, že jsou věci v kritickém stavu a že musíme ihned učinit rozhodnutí.“

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR,LET 42,

NALÉZAJÍCÍ SE NA LETECKÉ ZÁKLADNĚVOJENSKÉHO NÁMOŘNICTVA USA,

SIGONELLA NA SICÍLII

K předním dveřím Boeingu 737 byly přistaveny pojízdné schůdky ještě dřív, než dal Craig svolení otevřít dveře. Když však kapitán námořnictva požádal o vstup na palubu, už byl nejvyšší čas.

Kapitán letadla se krátce s kapitánem Swansonem radili před předními dveřmi, než ho Craig uvedl do prostoru první třídy a představil prezidentu Harrisovi, který stále ještě v ruce třímal sluchátko telefonu, spojující jej s operačním střediskem Bílého domu.

John Harris předal sluchátko Sherry, povstal, podal Swansonovi ruku a vyslechl si jeho shrnutí situace.

„Budou mi chtít zabránit přestoupit na tu C-sedmnáctku?“ zeptal se prezident klidným a vyrovnaným hlasem.

Kapitán Swanson zavrtěl hlavou, že ne. „Máme tu dvě skupiny. Jedna je z Catanie a ti přejímají rozkazy telefonicky z Říma. Ta druhá, menší, odtamtud přiletěla learjetem. Jedním z těch z learu je podle mého náměstek italského ministra zahraničí. Ten druhý je nějaký vysoký člověk, právník zastupující Peru, alespoň tak mi to bylo řečeno.“

„To bude Stuart Campbell.“

„Ano, tak se jmenuje. Nechal jsem je ve své kanceláři v druhé části základny, kterou označujeme jako NAS-jedna, kde jsou více méně pod dohledem.“

„V druhé části základny?“

„Mezi nimi a námi je asi sedm kilometrů sicilského venkova, kde se pasou stáda ovcí. Campbell a ten představitel italského ministerstva zahraničí vedou velké pře o svých pravomocech. Campbell tvrdí, že mají právo sem jednoduše vpadnout a vyvléci vás z letadla, zatímco Italové se domnívají, že mají během trvání platnosti pronájmu zakázáno vstoupit do kterékoli části základny, kterou jsme označili jako uzavřenou, což je jmenovitě část letiště. Osobně si myslím, že nemají právo vstoupit sem, ani tam, pakliže k tomu nedám souhlas. Svolil jsem až na nátlak Bílého domu. A ještě nakonec, pane prezidente, ten italský představitel tvrdí, že i kdyby měl Campbell pravdu a oni mohli vstoupit na letištní rampu, nemají žádné právo vstoupit na palubu letadla pod cizí vlajkou.“

„Na to ve skutečnosti právo mají,“ vyvedl ho z omylu Harris. „Cizí registrace letadla je právně nepodstatná, je-li to na cizí půdě. Italská vláda to ale možná úmyslně protahuje, aby mi dala čas tady odtud vypadnout.“

„Taky mě to napadlo, pane. A jestli je to pravda, tak máme o důvod víc, abychom vás nechali zmizet.“

„To bych taky rád. Ve vší úctě k vám, kapitáne, raději bych si vaši základnu prohlédl někdy jindy. Takže co provedeme?“

„Víte, pane prezidente, jediné, na co teď už čekáme, je formální požehnání z Bílého domu. Nikdo nezabrání posádce C-17, která pro vás dorazila, aby nevzlétla, jakmile budete na palubě. Budou ve vzduchu, ani se nenadějeme. Mohl bych vás eskortovat k nim na palubu už teď, ale měl jsem kvůli tomu před pár minutami dost vzrušený rozhovor s několika lidmi z Bílého domu. Získal jsem dojem, že bychom radši mohli ještě chvíli posedět tady, jen abychom věděli jistě, že už za mořem nadělali všechny čárky a tečky, kde mají být.“

„Jediné, na co ještě čekají, je souhlas prezidenta Cavanaugha,“ přidala se do hovoru Sherry s telefonem neustále přitisknutým k uchu. „Už to každou minutu bude. Právě pro něj poslali, aby přišel do Oválné pracovny a dal tomu zelenou.“

„Taky mi mají kvůli tomu znovu volat.“ Swanson zvedl výmluvně mobilní telefon. „Tady odtud je to jen pro forma.“

Malá vysílačka se s praskotem probudila k životu a kapitán ji vytáhl z pouzdra připevněného sponou na opasku.

„Tady Swanson. Mluvte.“

„Pane kapitáne,“ spustil rozčilený hlas, „před vstupní bránou do NAS-dvě stojí celá kolona aut, která se domáhají vstupu a tvrdí, že mají za sebou italské úřady.“

„Co je to za auta, pobočníku?“

„No… dvě z nich jsou vojenské džípy, pak nějaký typ dodávky a dvě vypadají jako obrněné transportéry.

„Kdo si vymáhá vstup?“

„Pan Campbell ve vaší kanceláři a stráž u vstupní brány hlásí stejný požadavek.“

Kapitán zůstal na vteřinu zamyšleně stát a vybavila se mu v tu chvíli slova náměstka ministra zahraničí. Pak zvedl vysílačku.

„Tak teď poslouchej. Ať se k nim přidá Humvee z ostrahy u vstupní brány a odjede s nimi do NAS-jedna na parkoviště u mé kanceláře. Nikam jinam nemají přístup. Nejdřív ale udělej prohlídku kvůli zbraním, a to včetně lidí v těch obrněných transportérech. Všechny zbraně, které mají, se musejí deponovat na bráně.“

„Rozkaz, pane kapitáne.“

Swanson spustil ruku s vysílačkou dolů a stoupl si na horní plošinu schůdků, odkud dal pokyn nějakému poručíkovi, který vyběhl lehce nahoru.

„Jerry, kolik měříš?“

„Sto sedmdesát pět.“

„Tak se odtud ani nehni.“

Spěšně se vrátil k prezidentovu sedadlu. „Pane prezidente, kolik měříte?“

„Sto sedmdesát osm, kapitáne. Proč?“

„Chci udělat v rychlosti takovou malou zkoušku. Potřebuju si vypůjčit vaše sako od obleku.“

„Je potřeba, abych věděl proč?“

„Ještě ne.“

„Co se děje tam venku kvůli těm vozidlům?“ chtěl ještě vědět prezident Harris.

„Nic přesného nevím, pane prezidente,“ odpověděl mu Swanson. „Může to ale být něco víc než jen taková formální ukázka síly, a to je právě to, co musím zjistit.“

15 KAPITOLA

*****

KANCELÁŘ VELITELE LETIŠTĚ ZÁKLADNY SIGONELLA,

PONDĚLÍ – 17.55

Stuart Campbell stál v rohu kanceláře kapitána Swansona, díval se z okna směrem k letištní dráze vzdálené několik kilometrů a mluvil mobilním telefonem s výkonným ředitelem společnosti EuroAir ve Frankfurtu.

„Ne, pane Niemanne, nepokouším se vám radit, jak máte řídit aerolinie, ale bezesporu se zde vyskytl problém, který musíte vyřešit. Je potřeba, abyste nařídil pilotům, aby ihned zajistili odchod lidí z vašeho letadla, a varoval je, aby přestali ochraňovat člověka, který má od tohoto okamžiku statut uprchlíka před spravedlností, a to převážně v důsledku chování vaší posádky.“

Telefonát do Frankfurtu byla střela naslepo, ale nakonec by mohl pomoci jakýkoli nátlak. Bylo zcela jasné, že posádka EuroAiru si sama a dobrovolně zvolila roli strážných andělů Johna Harrise.

„Na to není čas, pane Niemanne. Je třeba, abyste jim telefonicky přikázal, a to hned z Frankfurtu, aby se podvolili. Cestovat sem by ničemu nepomohlo a hlavně byste to nestihl.“

Tohle nikam nevede, rozhodl a ukončil telefonický rozhovor, jak nejsmířlivěji to šlo. Pak se otočil ke dveřím do kanceláře, protože jimi právě vstoupil jeden důstojník od karabiniérů.

„Signor Campbell?“ zeptal se důstojník italsky.

„Si. Stuart Campbell, to jsem já,“ odpověděl právník a neušla mu nepřítomnost náměstka italského ministra zahraničí Sigerelliho.

„Dostal jsem příkaz, abych vám byl k ruce, pane Campbelle,“ prohlásil ten muž a rychlým pohledem přejel seznam lidí, kteří čekali ve vozidlech u vstupní brány na leteckou základnu. „Mým mužům bylo řečeno, že musejí zajet sem a nemají se snažit rozmísťovat podél letištní plochy.“

„Majore, potřebuju, aby vozidla, jimž velíte, dostala od vás rozkaz, že se mají pomalu přesunout k prostoru základny NAS-dvě, a to bez ohledu na protesty amerického námořnictva. Dojeďte až k letištní dráze a jakéhokoli odporu ze strany příslušníků námořnictva si zkrátka nevšímejte. 2e byste se mohli dostat pod palbu, to nepadá v úvahu, o tom vás mohu ujistit. Budete-li si muset poradit s nějakým plotem, pusťte se přes něj.“

„Rozumím.“

„Před samotným letištěm bude určitě nějaká brána, tam nenajíždějte, ale postavte se podél a buďte připraveni a…“ Podal majorovi další mobilní telefon, který vyndal z aktovky. „Prosím, ozvěte se, jestliže zazvoní. Budu vám chtít sdělit další instrukce.“

Major přikývl a vyšel z kanceláře, zatímco dovnitř vcházel ponuře se tvářící muž v dobře šitém obleku z látky s tenkým proužkem.

„Co to mělo znamenat, pane Campbelle?“ zeptal se první náměstek Giuseppa Anselma.

„Coby, pane Sigerelli, jen jsem požádal člena posádky karabiniérů, aby si vynutili vstup silou, odmítli požadavek námořnictva, aby se odsunuli na tuto stranu základny a zaujali postavení podél letištní dráhy, ale nevjížděli na ni.“

„Pane Campbelle, uvědomujete si, že hovořím ve vedlejší kanceláři s lidmi z italské vlády?“

„Ano, vážený pane, jsem si toho vědom. Měl jsem dnes ráno Giuseppa u sebe v kanceláři. Vím, že tuhle akci řídí telefonicky z Říma.“

„A uvědomujete si také, že rozhodnutí o nedotknutelnosti dráhy letiště této základny rovněž pochází od pana Anselma a z nejvyšších míst naší vlády?“

„Ano, to vím, a nemám v úmyslu porušit takový výklad právního problému dřív, dokud nedokážu přesvědčit vás všechny, že chápete podstatu pronájmu území Spojeným státům zcela nesprávně. Vy jste majiteli této základny, stejně jako vlastního letiště.“

„Současný přístup italské vlády, pane Campbelle, je ale odlišný. Nevydávejte, prosím, žádné jiné příkazy italským jednotkám bez mého schválení.“

„Jak si přejete. Ale jestli vám to nebude příliš vadit, myslím, že v této chvíli bych měl mluvit s Giuseppem osobně.“

„Prosím!“ odpověděl Sigerelli a prstem ukázal směrem k chodbě. „Beze všeho.“

*****

LARAMIE, STÁT WYOMING

Právě ve chvíli, kdy pokušení zavolat do operačního střediska už začínalo být téměř nesnesitelné, telefon zazvonil. Jay ho rychle zvedl z vidlice a ulevilo se mu, že na druhém konci slyší hlas Sherry Lincolnové.

„Pane Reinharte, jsem na telefonu spolu se seržantem Jonesem z operačního střediska Bílého domu. Generála Davidsena odvolali do Oválné pracovny, a tak jen čekáme. Seržant nechá linku volnou a já nechám přístroj vyvěšený, tak kdybyste laskavě taky nechal linku volnou.“

Patnáct minut se pomalu vleklo a k novinkám, které trochu prolomily napětí, patřilo, že na palubu Boeingu 737 se dostavil výkonný velitel na základně a do prostoru Sigonelly přiletěla helikoptéra s televizním štábem.

Jay se natáhl k malé televizi na pracovní desce a pustil si vysílání CNN. Vylekalo ho, když na obrazovce spatřil prostor letiště v Sigonelle.

V telefonu se v pozadí ozývaly hlasy a nějaký hluk.

„Co se tam děje, Sherry?“ zeptal se Jay.

„Prezident stále ještě mluví s velitelem základny a taky stěhují letadlo, které stálo mezi námi a tou C-l7. Odtahují ho, aby nepřekáželo.“

Jay se znovu v rychlosti podíval na obrazovku a měl pocit lehké dezorientace, když byl svědkem, jak začínají stěhovat P-3 Orion, jak mu Sherry Lincolnová popsala.

„Dívám se na to v televizi,“ informoval ji a naklonil se dopředu. „Já ale vidím i něco jiného, Sherry. Kameraman právě najel na řadu… různých vozidel, která stojí a čekají podél rozjezdové dráhy. Na ploše nejsou, ale zdá se, že stojí před bránou.“

„Jaká jsou to vozidla?“ zeptala se ho. „Dívám se tady z okénka, ale nevidím je.“

„No, jsou trochu stranou, řekl bych, že vaši piloti by je viděli ve směru, kam ukazuje malá ručička v jednu hodinu, když dvanáct hodin představuje směr osy letadla. Obrněné transportéry, džípy a několik dalších. Už se někdo pokoušel přesvědčit prezidenta, aby opustil letadlo a přešel do inspekční kanceláře nebo někam jinam?“

„Ne. Nic takového.“

„Označení těch vozidel nepřečtu, ale jsem si naprosto jistý, že nepřijela, aby mu asistovala při nástupu do C-17.“

„Pořád ještě je nevidím.“

Kameraman, který byl na palubě vrtulníku, najel kamerou na bližší záběr a Jay uviděl několik vojáků, kteří se hmoždili s něčím, co vypadalo jako zámek na vjezdové bráně dělící je od dopravního letounu C-17, od Boeingu 737, a tudíž i od prezidenta.

„Sherry, začíná to být velice vážné. Doporučoval bych, abyste ho ihned přesunuli na palubu C-17, jinak vtrhnou dřív na letištní plochu.“

„Počkejte chvilku,“ požádala ho. Slyšel, jak si položila sluchátko do klína nebo na nějaký povrch s látkou. Vzápětí se už zase ozvala.

„Výkonný velitel tady na základně chce vyčkat, dokud nedostane svolení z Bílého domu. Říká, že jeho muži hlídají obvod letištní plochy.“

„Sherry, jestli někdo střeží letištní plochu, tak jsou na záběru televize neviditelní. Nikdo nebrání té skupině u vrat. To, na co se dívám, může klidně být příprava na útok, a jestli k němu dojde, tak pak můžou buď obsadit palubu letadla a vytáhnout Johna ven, nebo obklíčit letadlo a znemožnit mu, aby přestoupil do té C-17. Ale kdyby už byl na palubě vojenského letounu, tak si už zasahovat netroufnou. Prosím vás! Přestěhujte ho!“

„Rozuměla jsem!“

„Seržante Jonesi, jste s námi ještě ve spojení?“ zeptal se Jay.

„Ano, jsem,“ bylo ihned slyšet pozorný hlas.

„Mohl byste mě spojit s generálem Davidsenem?“

„Je v Oválné pracovně, mějte strpení.“

Hodinky odměřily téměř minutu, než se v telefonu ozval generálův hlas.

„Ano?“

„Tady Jay Reinhart, pane generále. Vyskytl se tady problém.“ Rychle popsal, co zahlédl podél plotu. „Nemohl byste dát pověření k okamžitému přesunu prezidenta Harrise na palubu vašeho letadla?“

„Počkejte vteřinku, pane Reinharte,“ požádal ho generál. V pozadí bylo slyšet tlumený hovor, ze kterého čas od času nějaké slovo bylo srozumitelné.

„Už jsem u vás,“ ozval se konečně Davidsen. „Situace se má takto. Prezident Cavanaugh je na cestě do Oválné pracovny, aby to odsouhlasil, a my musíme čekat ještě několik málo vteřin, než sem dorazí.“

„Ale nám už taky dalších několik málo vteřin nemusí zbývat, pane generále. Nedíváte se náhodou na záběry z reportáže CNN?“

„Ano, máme televizi zapnutou a viděl jsem tentýž záběr, pane Reinharte, ale ještě se nedostali přes bránu. Takže vydržte.“

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR,LET 42,

LETECKÁ ZÁKLADNA NÁMOŘNICTVA USA,SIGONELLA NA SICÍLII

Jak Craig Dayton slíbil, zašel do zadní části letadla, aby se pokusil poněkud zklidnit rozzuřené projevy cestujících, protože hrozilo, že se nahrnou až do prostoru první třídy a zabrání přestupu prezidenta, jenž se očekával každou vteřinu. Matt Ward, agent tajné služby, se právě z tohoto důvodu přestěhoval do zadní části první třídy, neboť v něm neustále sílily obavy, že tři muži z Evropy, ti nejrozhořčenější ze všech cestujících, se určitě rozhodnou na prezidenta Harrise vyřítit právě ve chvíli, kdy bude nutné odvést ho přes rampu k C-l7. Sledoval, jak kapitán pomalu prochází uličkou, slibuje a pokouší se vysvětlovat, co se vlastně děje, aniž by zacházel do všech podrobností. Jeho taktika však nebyla příliš účinná.

Craig se celý rozladěný protlačil mezi šesti či sedmi muži, kteří opustili svá místa, a namířil si to zpátky do přední části letadla k malému mikrofonu palubního rozhlasu, který aerolinie nechaly nainstalovat na přední přepážku.

„Dámy a pánové, mluví k vám kapitán Dayton. Podívejte se laskavě směrem do přední části. Jsem tady vepředu. Teď chci, abyste mě poslouchali. Dalších dvacet až třicet minut budeme svědky závažného diplomatického střetu mezi vládami Itálie a Spojených států. Možná že jste si už všimli vrtulníků televizního zpravodajství na obloze kousek dál odtud. Právě v tuto chvíli jste zabíráni televizí, jak mi bylo sděleno, a celý svět vás pozoruje. Za několik minut bude prezident Harris přesunut do toho velkého proudového letadla vojenského letectva, které vidíte stát vedle nás. Hned poté vás všechny nechám vystoupit z letadla a pak budeme projednávat otázku, kdy vás budeme moci dopravit zpátky do Říma, nebo vás zavézt přímo tady odtud do místa cíle vaší cesty. Nikdo se však nevzdálí z tohoto oddělení, dokud neodejde prezident Harris. Na adresu těch cestujících, kteří jsou rozčílení a rozzlobení, chci říci, že křikem na mě nebo na letušky či na ostatní cestující nic neuspíšíte a nedostanete se o to dřív tam, kam potřebujete. A těm, kteří byli po celou dobu trpěliví a plni pochopení, patří mé díky. Tuto situaci vyřešíme, jak to jen nejrychleji půjde.“

Craig uložil mikrofon zase na místo a s úlevou viděl, že většina těch, kteří stáli, si zase začala sedat na místa. Usoudil, že věci se pro současnou chvíli nevymykají kontrole, a tak se otočil a vykročil zpátky do první třídy. Zarazil se, když zahlédl prezidenta Harrise, jak mizí do pilotní kabiny, zatímco Alastair stojí těsně u jejích dveří.

„Někdo mu volal na náš satelitní telefon v pilotní kabině,“ vysvětlil Alastair, když Craig došel až ke vstupnímu prostoru. „Někdo jménem Campbell.“

John Harris se spustil do zdvořile nabídnutého sedadla druhého pilota a zvedl sluchátko.

„Jak vidím, Stuarte, máš plné ruce práce,“ poznamenal Harris.

„A vy, pane prezidente, jste projevil v posledních několika hodinách mimořádnou chytrost.“

„Proč mi voláš? Právní zástupce jedné strany obvykle omezuje své kontakty jen na jednání s právním zástupcem druhé strany, jak sám dobře víš.“

„Nedoneslo se mi, že už jste si stihl najít právního poradce. Samozřejmě že se s vaším právníkem a s jeho firmou spojím, ale jen z pouhé zdvořilosti, to snad chápete. Zde se přece jen jedná o záležitost trestní, pane prezidente, a já pouze zastupuji žalující stranu, a tou je Peru. Myslím, že byste měl vědět, jen tak mimochodem, že mám v ruce nezvratný důkaz. Taky proto vám volám. Jen abych vám dal osobně vědět, že to není žádná malicherná záležitost.“

„O čem to, Stuarte, mluvíš?“

„Máme důkaz. Myslel jsem, že bych vás měl na to upozornit předem. Víme, že jste byl v Oválné pracovně v době, kdy byl vydán rozkaz k tomu nájezdu, a taky víme, že v pozadí celé akce stála CIA. Také můžeme prokázat, že došlo k úmyslnému zamlčení faktů s cílem předstírat, že se nikdo z Langley toho dne nedostal do blízkosti Bílého domu. Ve skutečnosti tam však přišel jeden vysoce postavený tajný agent CIA a vy jste ten rozkaz zprostředkoval přes něj.“

„Nevydal jsem žádné rozkazy ani přímo, ani nepřímo, aby se ten nájezd provedl,“ odsekl John Harris, „a nemám v úmyslu se zabývat debatou s tebou o takovém nepodloženém nesmyslu. Vlastně tento rozhovor nemá jakékoli opodstatnění.“

„Ale ano, myslím, že rozhodně má. Vím, že jsi státník, Johne, a utíkat před tímto činem je pod tvou důstojnost. A jelikož už nemáš k ruce šéfa prezidentské kanceláře, který by ti to mohl připomenout, tak to klidně můžu udělat za něj já.“

Harris se uchechtl. „A ty teď čekáš, že mě zahanbíš natolik, že se odevzdám do rukou peruánské justice? Stuarte, prosím tě, snad nejsi tak naivní. Ty po mně chceš, abych dobrovolně čelil vymyšleným obviněním v inscenovaném procesu vedeným nějakým diktátorem v Limě, který se zapřísahal, že me popraví? To si tedy počkáš.“

„Jsme v Itálii, pane prezidente. Očekávám, že se vydáte do rukou italské justice a necháte na italských soudech, aby rozhodly, zda a kdy máte odjet do Limy. Já vás však mohu ujistit, že navzdory vaší ostudné charakteristice peruánského prezidenta a peruánských soudů, patří tento stát mezi civilizované země, které se plně řídí mezinárodním právem a smlouvou kriminalizující mučení, což je víc, než mohu říct o Spojených státech. Ten John Harris, kterého zná svět – moralista a státník – by udělal dobře, kdyby dál nepokračoval v tomto malém pokusu o nedůstojný útěk, který je zcela jasně pod důstojnost patrně jediného amerického prezidenta, jenž kdy odmítl zaručené znovuzvolení. Mimochodem, vždycky jsem se domníval, že tvé horování pro zavedení jediného šestiletého funkčního období bylo výjimečné a epochální.“

„Nevidím žádný smysl v prodlužování této výměny názorů, sire Williame, a vaše dvojsmyslné lichotky mne nezajímají. Ale teď vážně, Stuarte, jsi až příliš dobrý právník na to, abys hrál hazardní hru s italskými soudy. Všechno jsi to narafičil, jak se patří, jen jsi nečekal, že ti proklouznu mezi prsty.“

„Ještě jsi v žádném případě neproklouzl, nezdá se ti? Stále ještě jsi tady, jen nedaleko od místa, kde stojím já.“

„Nevyvolávej diplomatický střet, Stuarte, nemůžeš vyhrát. Nevyšlo ti to před patnácti lety, a nevyjde ti to ani teď.“

„To bylo tehdy, a teď je teď. Rozhodně neprokazuješ oslnivou prozíravost, ale spíš zaujímáš velice domýšlivý postoj, když jako republikán žádáš demokratického prezidenta, aby tě zachránil. Tvoje víra v prezidenta Cavanaugha není na místě. To ty jistě víš.“

„Úřadující američtí prezidenti nemají zpravidla tendenci přihlížet, jak se špatně zachází s bývalými nejvyššími představiteli Spojených států, a už vůbec je nehodlají nechat zavírat do vězení ani vydávat do cizí země k zinscenovaným soudním procesům. Hezký den, Stuarte. V případě jakékoli další diskuse se spoj s panem Jayem Reinhartem, mým právním zástupcem.“ Nadiktoval mu číslo do Wyomingu a přerušil spojení, pak teprve vstal ze sedadla druhého pilota a zcela viditelně rozezlen zamířil na své místo.

„Kvůli čemu to bylo?“ zeptala se Sherry, ale Harris ji odbyl mávnutím ruky, protože se velice usilovně snažil vydolovat z paměti všechny podrobnosti, jež se týkaly událostí vedoucích k tomu nešťastnému zátahu v Peru s tak katastrofálními následky.

„Je to už jen otázka minut, pane,“ informovala ho Sherry.

Harris si povzdechl a mnul si unavené oči. „Už aby to bylo, Sherry. Nemůžu se dočkat, až budu tady odtud pryč.“

16 KAPITOLA

*****

BÍLÝ DÚM,

PONDĚLÍ – 12.00 MÍSTNÍHO ČASU

Prezident Jake Cavanaugh rázně prošel východními dveřmi do Oválné pracovny a přešel ihned k přední hraně svého stolu, přičemž dával pokyn tiskové tajemnici, aby ztlumila zvuk televize.

„Zdravím vespolek, co potřebuju vědět, než odtamtud Harrise dostaneme?“

Jack Rollins stál vedle stolu už ve chvíli, kdy prezident vešel. Zachytil prezidentův pohled a rukou ukázal na obrazovku televize.

„Podívejte se na vteřinku, pane prezidente. Máme to tu v živých barvách, hrajeme pro celý svět.“

Prezident se otočil a popošel k televizi s rukama založenýma na prsou. „Na jakou stanici se dívám? Na CNN?“

„Naneštěstí ano.“ Rollins ho krátce poučil o řadě vojáků a vozů vyčkávajících u nyní již otevřené brány na letištní plochu letecké základny námořnictva v Sigonelle a o skutečnosti, že místní velitel je připraven eskortovat prezidenta Harrise na palubu letounu vojenského letectva.

Prezident se otočil a rozhlédl se po místnosti, přičemž začal počítat přítomné.

„Kde je někdo z Langley?“

„Ředitel CIA je na cestě sem z New Yorku a já jsem nijak nenaléhal, aby sem z Langley poslali jeho náměstka,“ odpověděl Rollins.

„Potřebujeme je tady kvůli tomu co nejdřív.“ Podíval se na Jacka Rollinse, zavrtěl hlavou a zároveň posunkem ukázal na televizi. „Jak je vidět, teď když nám CNN poskytla obrázky přímo z místa, nepotřebujeme Národní průzkumný úřad.“

„Jiný svět, že?“ souhlasil Rollins.

„Co na to říkají Italové?“ chtěl vědět prezident, který se otočil a očima hledal mezi přítomnými náměstka ministra zahraničí Rudy Bakera, který stál u gauče a právě odkládal mobilní telefon.

„Pane prezidente, poslali formální žádost našemu velvyslanci, ve které žádají o svolení, aby italským karabiniérům byl umožněn přístup na letištní plochu z titulu soudního příkazu k zatčení. Je dost zajímavé, že italská vláda předstírá, že vzhledem k podmínkám pronájmu nemá právní nárok, aby na letištní plochu vstoupili. Ale určitě vědí své, tak nám nejspíš poskytují dostatek času. Zcela jasně nestojí o tyhle tanečky na vlastním dvorku.“

„Taky že to je taneční party se vším všudy,“ zavrčel prezident. „Dá se tedy čekat, že si vztahy s Římem nijak nepokazíme, když tam odtud Harrise vyfoukneme?“ zeptal se ještě.

„Ne, pane prezidente. Nijak podstatně.“

„Je ministr zahraničí srozuměn se situací?“

„Ano, pane prezidente,“ odpověděl Baker. „Teď právě je někde ve vzduchu nad nějakým bohem zapomenutým koutem Austrálie, ale plně jsem ho informoval o situaci a on je stejného názoru, a sice, že nám Italové dávají vědomě prostor, abychom Harrise dostali od nich pryč. To ovšem neznamená, že Řím nebude rozčileně vykřikovat a nějakou dobu hartusit na veřejnosti, ale na držení té základny to nebude mít žádný negativní dopad.“

„Dělalo by mi starosti, kdyby měl být ohrožen status dohody ozbrojených sil o té základně,“ prohlásil prezident.

„Nechceme tu základnu ztratit, pane prezidente,“ ujistil ho generál Davidsen. „Mluvím teď za společné velení, pane prezidente.“

Prezident přikývl a vzápětí Diana Beecherová vydala alarmující zvuk od jeho stolu, odkud sledovala televizi. „Nějaké vozidlo projíždí vjezdovou bránu!“

Prezident se obrátil k obrazovce, zatímco generálovi dal gestem najevo, aby posečkal. „Vypadá to, že je to zatím jediné auto. Že by v něm byl někdo z jejich štábu?“

„To by mohlo být, pane prezidente,“ usoudila Beecherová. „Ostatní vozidla zůstávají stále za branou.“

„Jaké mám možnosti volby, Jacku?“ zeptal se prezident personálního šéfa Bílého domu.

„Zaprvé, dáte svůj souhlas a my ho letadlem ihned odvezeme pryč. Zadruhé, budeme hrát o čas, zatímco přitlačíme Italy ke zdi, aby přešli bez povšimnutí své povinnosti vyplývající ze smlouvy a nechali ho odletět nějakým najatým letadlem, protože tam žádná civilní letadla nelétaji. Zatřetí, v tuto chvíli neuděláme vůbec nic, necháme ho zatknout bez zjevného amerického vměšování a pak využijeme ministerstev spravedlnosti a zahraničí, aby udělala, co bude v jejich silách, napomohla anulovat ten soudní příkaz a vymohla mu propuštění na základě normálního právního postupu podle té smlouvy. Začtvrté, neuděláme vůbec nic ani teď, ani potom a připustíme, ať to nabere jakýkoli právní směr podle libosti.“

„Čtvrtá možnost je nesmysl, Jacku.“

„Ptal jste se na všechny možnosti, a my jsme už tohle téma probírali, pane prezidente.“

„Dá se dosáhnout něčeho tím hraním o čas a vyjednáváním?“ zeptal se prezident a obrátil se přitom na celou shromážděnou skupinku. „Chce někdo odpovědět?“

Rudy Baker si povzdechl a zavrtěl hlavou. „Ničeho, pane prezidente.“

„Tak to mi zbývají už jen dvě možnosti. Buď ho zachránit, nebo ho zatím nechat svému osudu.“ Prezident Cavanaugh zůstal na chvíli mlčky stát, oči se mu zatoulaly k protější stěně. Pak se teprve opět zadíval na Jacka Rollinse. „Jak to mám udělat?“

„Co máte na mysli, pane prezidente? Dostat ho z té základny?“

„Ano. Jestliže jsem připraven, a já myslím, že jsem, tak co mám udělat?“

„Stačí, když mi řeknete, že mám zelenou, pane prezidente,“ odpověděl mu generál Davidsen rychle a udělal výmluvné gesto telefonem. „Mám kapitána Swansona na drátě a velitel C-17 je v pohotovosti. V okamžiku, kdy mi řeknete, jdeme do toho. Teď, co tu mluvíme, už prezident Harris čeká u dveří boeingu.“

„Takže,“ začal prezident a obrátil se i k ostatním, „myslím, že bychom to měli udělat. Nenecháme ho v tom.“

Prezident se otočil zpátky ke generálovi Davidsenovi, ale v tom okamžiku se ozval silný hlas z opačného konce místnosti.

„Ještě minutku, pane prezidente.“

Poradce pro národní bezpečnost Michael Goldboro náhle povstal ze svého místa poblíž krbu, kde až doposud seděl. Prezident se otočil trochu dezorientovaně, než uviděl Goldboroa, jenž s bradou zvednutou popošel o krok blíž. I generál se obrátil a z výrazu jeho tváře se daly vyčíst obavy. „Už nám dochází čas, pane prezidente,“ připomenul generál.

A opět šla prezidentova pravá ruka vzhůru v gestu vyzývajícím generála, aby vyčkal. Pohledem se soustředil na svého poradce.

„Copak je, Michaeli?“

„Byla by to chyba, pane prezidente,“ pronesl Goldboro klidným tónem. Až dosud bylo možné zaslechnout v místnosti tu a tam někoho, jak tiše pronesl pár slov, ale teď všichni ztichli a pozornost všech se obrátila na Goldboroa.

„Vysvětli to, prosím tě,“ vybídl poradce první muž exekutivy.

„Uvažte, jaký signál tím vyšleme do světa, pakliže prezidenta Harrise bleskurychle dopravíme mimo nebezpečí za pomoci vojenského letectva Spojených států. Řekneme tím, že konvence zabraňující mučení by měla být použita proti lidem typu Augusta Pinocheta, nebo někoho, jako je Saddám Husajn, ale že na americké hlavy státu se nevztahuje.“

„To je směšné!“ spustil generál Davidsen, ale prezident ho rychlým pohledem zarazil v půli slova.

„Tenhle soudní příkaz je směšný, Michaeli,“ reagoval na to prezident. „Zachraňujeme amerického prezidenta před fiktivním soudním příkazem a léčkou.“

„A je to zbývající části světa také jasné, pane prezidente? Proběhlo snad nějaké řádné soudní řízení na základě smlouvy, kterou jsme také podepsali, při němž by padlo rozhodnutí, že neexistuje žádný právně relevantní důvod k vydání toho zatykače? Vím, že je to pouhá řečnická otázka, ale je v tuto chvíli naprosto klíčová.“

„Kamenem úrazu, Michaeli,“ reagoval na to prezident a ruce se mu zatoulaly k bokům, „je právě to soudní řízení. Skutečnost, že Peru dokázalo donutit nějakého údajného peruánského soudce, aby podepsal údajně právoplatný právní dokument, který je nesprávně nazýván soudním příkazem, jenž je ve skutečnosti jen špatně zastíraným rozsudkem smrti, který prezident Miraflores napsal nejspíš vlastní rukou, nic z toho neospravedlňuje použití právních struktur, které byly vytvořeny proto, aby ochraňovaly svět před skutečnými původci mučení a vražd.“

„Pane prezidente,“ pokračoval Goldboro, aniž jeho hlas ztratil na vyrovnanosti a tlumené hlasitosti, zatímco nespouštěl zrak ze svého šéfa, „zbývající části naší planety a zvláště zemím třetího světa se čas od času jevíme jako nabubřelí násilníci a tenhle dojem nám už celé desítky let působí nepopsatelné problémy. A to platí všude, kam se podíváme, ekonomikou a obchodem počínaje a našimi snahami prosazovat dodržování lidských práv konče. Většina toho mylně získaného vnímání vychází z faktu, že jsme nejmocnějším a ekonomicky nejrychleji rozvíjejícím se státem na zeměkouli. Něco z toho jsme si ale vysloužili po právu. Způsobila to jednak tehdy na začátku devatenáctého století nezbytná arogance Monroeovy doktríny, jakož i naprosto zbytečná arogance mnoha dobrodružných podniků CIA v minulých desetiletích.“

„Pane prezidente, teď opravdu nemáme čas na takovouto debatu,“ vmísil se do hovoru generál Davidsen.

Prezident se prudce otočil ke generálovi. „Bille, už toho mám dost! Já ti řeknu, kdy jsem připraven ukončit tuhle debatu, jak to ty nazýváš.“

Davidsen se zamračil, ale zároveň ihned přikývl. „Ano, pane prezidente.“

Prezident se opět otočil ke zbývající skupince. „Chci slyšet úplně všechno do puntíku, co k tomu kdo máte. Uvědomuju si, že to má velice závažný podtext, i když vám musím říct, že jsem stále ještě přesvědčen, že to udělat musíme. Ale pokračuj, Michaeli.“

„Jak myslíte, pane prezidente. Podívejte, i já chci, aby se prezident Harris dostal do bezpečí. Velice si toho člověka vážím. Ale dáte-li tady generálu Davidsenovi zelenou pro takový druh záchrany, přiživíte tím neustále číhající podezření po celém světě, že Spojené státy nezměnily své způsoby od dob, kdy jsme skutečně osnovali převraty, sesazení vlád a tu a tam i nějaký atentát na nebezpečné zahraniční vůdce a snažili se kdekomu diktovat zásady ekonomiky a morálky. Domnívám se, že takový pocit si nemůžeme dovolit přiživovat, a to bez ohledu na to, je-li oprávněný, nebo flagrantně mylný. Pane prezidente, vy se teď musíte zaměřit právě tak na to, jak arogantní se bude vaše rozhodnutí jevit, tak i na jeho právní opodstatnění. Pakliže přiživíme takovýmto způsobem záchrany negativní obraz naší země, posune nás to zpátky v tolika aspektěch, které bych vám nedokázal vyjmenovat v informačních zprávách ani za celý rok. Svět naše vedení bezesporu potřebuje, ale v případě, že se budeme okolí jevit jako násilník jednající jen ve svůj prospěch, pro nějž mezinárodní právo platí jen potud, pokud se mu to hodí, pak vážně oslabujeme naši způsobilost někoho vést. Máme teď co dělat s právním postupem, který jsme schválili svým podpisem, a pouze v rámci tohoto legálního postupu je nutno rozhodnout, zda tento zatykač je opodstatněný, a nikoli to, že můžeme přikázat nějakému vojenskému letadlu, aby vysvobodilo, kohokoli se nám zachce.“

„Ale ten právní postup je zcela zjevně chybný,“ vyslovil své mínění náměstek ministra spravedlnosti Alex McLaughlin, „to si však v době ratifikace ještě nikdo neuvědomoval.“

Michael Goldboro zavrtěl hlavou. „Skutečnost je taková, že použití právně formalistických interpretací, abychom si ospravedlnili to, o čem uvažujeme, je projev arogance. Máme-li být šampioni na poli mezinárodního práva, je naší povinností se podřídit jeho zásadám. Jak postupujeme v našem vlastním právním systému? Je-li zákon špatný a právní postup chybný, co říkáme? Pracujte na změně zákona nebo právní procedury, ale nepřehlížejte je a ani nepostupujte proti nim. Musíme ctít mezinárodní právo se stejným zanícením.“

„Pane prezidente,“ vmísil se do hovoru Jack Rollins, „kolem brány došlo k dalšímu pohybu. Opravdu si myslím, že je to pravděpodobně otázka buď teď, nebo nikdy.“

Prezident se obrátil na generála Davidsena. „Jaká je tam situace, Bille?“

„Štábní auto je v postavení, aby mohlo prezidentu Harrisovi odříznout cestu, pane, a ostatní mohou vjet na plochu rampy každým okamžikem. Jack má pravdu.“

Prezident se znovu obrátil na Michaela Goldboroa. „Michaeli, jaké změny by zamezily takovému zneužití smlouvy, a jak by prospělo celému právnímu postupu, kdybychom nechali Harrise, ať si s ním vítr pohrává, jak se mu zachce? Rychlou odpověď. Nemáme čas na odborné diskuse.“

„Doplnit smlouvu specifickým postupem, vyžadujícím předběžné slyšení o kterémkoli soudním příkazu, při němž by se rychle a spravedlivě určilo, zda jsou vznesená obvinění platná. Každý stát by mohl svolat takovéto slyšení ve shodě s vlastním právním systémem, pokud je spravedlivý. Byly-li by důkazy nedostačující, soudní příkaz by se anuloval a bývalá hlava státu či kdokoli, koho by se to týkalo, by byl osvobozen a mohl během několika týdnů odjet.“

„Před sedmsetsedmatřicítkou právě přistává vrtulník, který má italské vojenské výsostné znaky,“ oznámila Diana Beecherová.

Prezident Cavanaugh přikývl. „Tak ano. Teď ho dopravíme domů, oznámíme světu, proč jsme to udělali, a hned vyvineme plný soudní nátlak, aby byly vytvořeny podmínky pro dodatek k té smlouvě.“

„Jaké morální právo na to budeme mít, pane prezidente?“ vyrazil ze sebe prudce Goldboro. „V okamžiku, kdy se vojenské letadlo s Harrisem na palubě zvedne z italské půdy, ztratíme v této věci jakoukoli morální autoritu a nedokážeme změnu smlouvy prosadit. Znovu přijde ke slovu moc Spojených států amerických, která si vymůže právo.“

„Promiňte, pane prezidente, smím něco dodat?“ zeptal se generál Davidsen.

Prezident přikývl, ale oči nespouštěl z poradce pro národní bezpečnost.

„Pane prezidente,“ spustil spěšně Davidsen, „panují domněnky, že ve smlouvě proti mučení se vyskytuje zjevná nedokonalost. A je tady návrh obětovat bývalého vrchního velitele ozbrojených sil Spojených států, abychom mohli vznést připomínku, že je nutné nastolit nový právní postup. Pane prezidente, promiňte mi to slovo, ale to je kravina.“

„To stačilo, Bille,“ zarazil ho prezident.

„Ne, pane prezidente, při vší úctě mi dovolte, abych dokončil myšlenku. Jestliže se Italové chtějí této záležitosti vyhnout, a to dali najevo velice jasně, pak si najdou způsob, jak prezidenta Harrise, pokud ho tam necháme, uklidit do Limy. Následně budeme mít na krku obrovskou propagandistickou kampaň a možná se dočkáme i podívané, jak jeden z amerických prezidentů stojí před popravčí četou nebo stoupá k oprátce na šibenici. Je absurdní ustupovat jenom proto, že nějaké státy třetího světa si to vezmou jako příklad nadutosti.“

„Co si myslíš ty, Alexi?“ oslovil prezident McLaughlina, když ho vyhledal očima, a hned se otočil i k Bakerovi, „a ty Rudy, myslíte si vy dva, že dokážeme vyvinout na Itálii dostatečně silný tlak, abychom jim zabránili v odsunutí Johna Harrise ze země dřív, než dokážeme zajistit legální soudní postup rozhodující o oprávněnosti vystavení zatykače?“

„Nechápu otázku, pane prezidente,“ konstatoval Alex McLaughlin.

„Já také ne,“ přidal se Rudy Baker.

„Dobře, dobře, tak rychle. Největší nebezpečí vězí v tom, že by Harrise poslali šupem do Limy. Souhlasím s tím, že to se stát nesmí.“

Alex McLaughlin vrtěl hlavou. „Je velice nepravděpodobné, že by to Italové podporovali, ale bezesporu nedokážou ovládat svou justici stejně tak, jako to nedokážeme my s tou naší.“

„Z hlediska ministerstva zahraničí,“ dodal k tomu Baker, „je evidentní, že se nám Italové snaží pomoci už teď. Ale bůhví, jakému politickému nátlaku budou možná muset čelit v příštích několika hodinách, dnech či týdnech.

Chcete mít jistotu? Když ihned posadíte Harrise do toho našeho letounu, bude to ta největší jistota, kterou vůbec v tomhle případě můžete mít.“

Prezident se otočil a v naprostém tichu popošel k jednomu konci stolu, zatímco generál Davidsen držel v ruce telefonní sluchátko a čekal na sebemenší náznak prezidentova souhlasu se započetím akce. Jake Cavanaugh se zhluboka nadechl a obrátil se k vedoucímu prezidentské kanceláře, přičemž pokrčil rameny.

„Peklo tady toho úřadu je nutnost vyrovnat se se skutečností, že i když uděláte správné rozhodnutí, často se situace otočí a přinese špatný výsledek, ale když se rozhodne špatně, přinese to výsledek ještě horší.“

„Jak to myslíte, pane prezidente?“ vybídl prezidenta k vysvětlení Jack Rollins.

„Michael se mýlí, když nepřikládá význam tomu, že ostatní vnímají naši politiku síly a příležitostný projev nadřazenosti, protože to právě udržuje naši zem v postavení mocného státu. V tomto nebezpečném světě je to stále ještě neodmyslitelný nástroj americké zahraniční politiky. Pravdu ale má v tom, že na nás také leží velká zodpovědnost. Schopnost zkrotit a vést nebezpečný svět vyžaduje, aby stát, který stojí v čele, si kromě použití síly rovněž dokázal získat všeobecnou úctu.“ Zavrtěl hlavou. „Nemůžu to udělat.“

„Jak to myslíte, pane prezidente?“ nevěřícně se zeptal generál Davidsen a údivem zapomněl zavřít ústa.

Prezident se ještě jednou zhluboka nadechl a obrátil se čelem ke generálovi.

„Ihned vydejte rozkaz, aby se letoun C-l7 zvedl ze země. A to bez prezidenta Harrise na palubě. A Rudy, ať náš velvyslanec předá naše rozhodnutí Italům spolu s mou osobní žádostí o urychlená jednání o možnostech naší spolupráce jak na dodržení patřičného právního postupu, tak i při ochraně našeho bývalého prvního muže exekutivy. Do hodiny s nimi chci mluvit a rád bych, aby se sem co nejrychleji dostavil italský velvyslanec. Diano? Zůstaňte tu spolu s Jackem ještě pár minut, abychom mohli dohodnout, s čím předstoupíme před sdělovací prostředky. Kdo má spojení s prezidentem Harrisem? Řeknu mu to osobně.“

„Linka čtyři, pane prezidente,“ napověděl Jack Rollins.

„Pane prezidente,“ promluvil ještě generál Davidsen, „Jste si naprosto jistý, že je to správné rozhodnutí? Myslím, než skutečně necháme C-17 odletět…“

Prezident se otočil, podíval se generálovi přímo do očí a položil mu ruku na rameno.

„Ano, Bille. Jsem o tom skálopevně přesvědčen.“

17 KAPITOLA

*****

SIGONELLA, LETECKÁ ZÁKLADNA NÁMOŘNICTVA USA, KANCELÁŘ VELITELE,

PONDĚLÍ – 18.20

Silné rozladění z toho, že nemůže získat přístup k témuž živému vysílání z letištní plochy Sigonelly, kterou mohli vidět televizní diváci v půlce světa, dohnalo Stuarta Campbella k tomu, že udržoval neustálé telefonní spojení s lidmi v zasedací místnosti své firmy v Bruselu, kde vysílaný televizní obraz zaplňoval celou stěnu. Jeden z jeho partnerů mu popisoval scénu, která se před ním odehrávala na obrazovce, zaregistroval každého, kdo se na záběru odbavovací plochy nebo v její blízkosti pohyboval.

„Jestli se tam pohne jediný komár, chci to vědět,“ vyjádřil prve svůj požadavek Campbell a poslouchal pozorně, jak jeho partner zaznamenává veškerý pohyb lidí kolem boeingu.

Bez jediného varování C-17 nastartovala motory, odjela po pojížděcí dráze pryč a zanechala Stuarta Campbella v náhlých pochybnostech, zda John Harris nemohl nějak proklouznout na její palubu.

„Viděls někoho přecházet od jednoho letadla k druhému?“

„No ano, jak už jsem ti říkal. Dva mechanici a několik důstojníků v uniformách a pak jednoho nebo dva další. Ale vždycky tolik, kolik jich vyšlo, tak se tam zase vrátilo.“

„Nahrávals to?“

„Ano.“

„Tak to vrať a velice pozorně si to prohlídni. Podívej se taky, jestli si Harris nemohl s jedním z nich vyměnit šaty a takhle proklouznout.“

Uběhlo několik minut.

„Takže, Stuarte, hrozně nerad ti to říkám, ale když jsem se teď díval znovu na tu pásku, tak je tam na záběru nějaký muž, který jde mezi dvěma důstojníky námořnictva a snaží se zůstat neviditelný, ale já ho na tom záběru dokážu rozeznat.“

„Vypadá jako Harris?“

„Je přibližně stejně velký a má na sobě sako od obleku, ačkoli kalhoty vypadají jako námořní uniforma.“

„Pane na nebi!“ uniklo Stuartu Campbellovi.

„Přešli přímo od sedmsetsedmatřicítky k tomu vojenskému dopravnímu letadlu, ale ven vyšli… jen dva v uniformě. Obávám se, že to byl on.“

„Ale taky nemusel.“

„Možná že ne, ale ať je to kdokoli, na koho se právě dívám, alespoň nikdo, kdo byl stejně oblečený, už nevyšel. A taky ti dva, co šli s ním, se ho snažili krýt.“

„Aby ho čert vzal!“ zaklel zlostně Campbell a v myšlenkách rychle probíral vzniklou situaci, když mu pohled padl na částečně popsaný poznámkový blok, který měl před sebou. „Na mou duši jsem si myslel, že takový styl útěku je pod jeho důstojnost,“ zabručel si spíš sám pro sebe.

Na stránce bloku mu padlo do oka jméno nějakého Jaye Reinharta a jeho číslo ve Státech. „No dobře, tak ti děkuju. Znovu ti za malou chvilku zavolám.“

Skončil hovor a opět sluchátko zvedl a pak se spojil přes místní ústřednu s operátorem mezinárodních hovorů přímo do USA a udal požadované číslo. Odpověď z druhého konce přišla okamžitě.

„Haló?“

„Je to pan Reinhart?“

„Ano. Kdo volá?“

„Myslím, že se neznáme, pane Reinharte, ale vyrozuměl jsem, že jste právním zástupcem bývalého prezidenta Harrise.“

„Ano, to jsem,“ zazněla odpověď znějící velice ostražitě. „A vy jste…?“

„Stuart Campbell, právní zástupce peruánské vlády, pane Reinharte. Musím mluvit osobně s prezidentem Harrisem v tom Boeingu 737. Volal jsem mu před chvílí, protože jsem si neuvědomil, že si najal právního zástupce… Mluvil jsem přes jejich satelitní telefon… a potřebuju znovu navázat spojení, s vámi na jedné lince, samozřejmě. Domnívám se, že jsem přišel na rychlé a snadné řešení, které by nezahrnovalo okamžité vypovězení do Limy.“

„Telefonický rozhovor v tomto stadiu není uskutečnitelný, pane Campbelle.“

„A proč by nemohl? Před patnácti minutami to možné bylo. Předpokládám, že bych získal povolení, abych za ním mohl dojít a promluvit si s ním osobně, ale…“

„Viděl jste, jak odlétlo vojenské letadlo, pane Campbelle?“

„Ano,“ odpověděl Campbell, kterého to najednou vyvedlo z rovnováhy.

„Takže vzhledem k tomu, že do toho letadla nemám telefonní číslo, nemůžu vám být k službám.“

„Naznačujete tím, pane Reinharte, že prezident Harris je na jeho palubě? Nikdo ho ale neviděl opustit Boeing 737.“

„A vás to překvapuje, pane Campbelle? Je to bývalý prezident pod ochranou tajné služby. A až ta C-l7 dorazí do Spojených států, mohli bychom možná uspořádat tu trojkonferenci, o které jste se zmínil. Ale v tuto chvíli i kdyby to dokonce možné bylo, neposloužilo by to žádnému účelu.“

„Chápu.“

„Pro případ, že bych se s vámi potřeboval spojit, pane Campbelle, byl byste tak laskav a dal mi na vás nějaké telefonické spojení?“

Stuart Campbell mu čísla zcela mechanicky nadiktoval, ale myšlenkami už se soustřeďoval na nepříjemný úkol, který měl teď před sebou. Nezbývá mu než informovat Limu, že neuspěl. Ukončil hovor a položil sluchátko na místo, pak nepřítomně došel k oknu, zatímco si v duchu promítal, jaké má možnosti.

Žádné před sebou neviděl.

Teď když byl Harris pryč a pod ochranou letectva Spojených států, jediné, co mu zbývalo, bylo předat soudní příkaz k zatčení nějakému soudu ve Spojených státech, což bude podobné, jako kdyby se rozhodl, že pořádně zmáčkne obrovskou houbu z pěnové gumy. Může to trvat celé roky dlouhého, vyčerpávajícího a v konečném výsledku zbytečného úsilí, protože se stejně nakonec ukáže, že všichni američtí prezidenti jsou nedotknutelní jakoukoli smlouvou, dokud na světě budou vládnout americké vojenské síly.

Takže, starý brachu, řekl bych, žes dostal pořádný výprask.

Otočil se, protože vstoupil náměstek italského ministra zahraničí.

„Pane Sigerelli, domnívám se, že naše spolupráce patrně skončila. Usuzuju, že budete chtít stáhnout své karabiniéry a já proti tomu nemám žádné námitky.“

*****

LARAMIE, STÁT WYOMING

Jay nabádal sám sebe, aby se uklidnil. Telefon zazvoní znovu a tentokrát bude na druhém konci John Harris. Bez telefonního čísla, na které by mohl na Sicílii volat, to záviselo na prezidentovi, jestli obnoví spojení, nebo ne. Je absolutně vyloučené, aby se to povedlo! říkal si. Přesto mu Campbell poskytl naprosto nečekanou příležitost a slova se mu tvořila v ústech sama bez vědomého záměru, opatrná slova, jež ani nepotvrzovala, ani nepopírala, že by prezident byl na palubě C-l7.

Když před chvílí uslyšel v telefonu Campbellův hlas, prožil doslova šok. Hluboké, zvučné zabarvení hlasu toho vysokého muže měl nesmazatelně vepsané v paměti z doby dávno minulé. Usmál se skutečnosti, že Campbell ho dokonce ani po jménu nepoznal. Nebo to byla úmyslná urážka? Ne, usoudil. K jejich setkání došlo příliš dávno a dělila je i značná vzdálenost geografická na to, aby si pamatoval nějakého bezvýznamného právníka bez tváře někde ve Státech. Pak ho napadlo, jestli si vlastně vůbec i John Harris uvědomil, že se Campbell a Reinhart už jednou utkali na bitevním poli práva. Pravděpodobně ne, a jak se věci teď měly, nestálo to ani za zmínku.

Vstal z kuchyňské stoličky, podíval se na hodiny a uvažoval o tom, jestli se má odvážit blokovat jednu ze dvou linek, které měl doma k dispozici na tak dlouho, aby stačil zrušit vyučování ve tři odpoledne. Bude se teď muset přesunout co nejrychleji do Evropy, ale kdy a jak ještě zůstávalo nerozhodnutou věcí, zvláště když se události odvíjely tak překotně.

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR,

LETECKÁ ZÁKLADNA NÁMOŘNICTVA USA,SIGONELLA NA SIClLII

Když prezident Cavanaugh zakončil telefonát omluvou a slibem, bývalý prezident John Harris pomalu sklonil sluchátko a na tváři se snažil zachovat lhostejný výraz.

„Co se stalo, pane prezidente?“ zeptala se Sherry Lincolnová, které neušlo, že se kapitán Swanson s mobilním telefonem přitištěným k uchu náhle posunul mimo dohled do přední částí letadla. Věděla, že i jeho přístroj byl až do té chvíle napojen na Bílý dům.

John Harris se zhluboka nadechl a obrátil se k ní s nepříliš radostným úsměvem na tváři. „Věděl jsem, že by to bylo až moc snadné,“ poznamenal.

„Co tím myslíte?“

Sdělil jí obsah rozhodnutí a vrtěl hlavou, aby zmírnil její zlost a šok, který se jí objevil ve tváři. „Je to těžké rozhodnutí, Sherry, nemůže mi chtít jen pomoct, musí to zvážit v daleko širších souvislostech.“

„To je hloupost!“

„Je to hotové.“ Předal jí sluchátko. „Rozhovor probíhal přes spojení Bílého domu. Musím zavolat Jayovi.“

Otevřenými dveřmi Boeingu 737 k nim dolehl zvuk startujících motorů. Oknem vlevo Sherry viděla oblak kouře, který začal vycházet zezadu, kde měla C-l7 vnější motor na pravé straně, a vyvolalo to v ní pocit, jaký by měl trosečník, kterého nezahlédli, a on teď sledoval svou poslední šanci na vysvobození, mizící zároveň s plachtou za obzorem. Její jméno na soudním příkazu k zatčení nebude a na svůj cestovní pas se dostane domů, kdykoli si vzpomene. Soucítění a loajalita však ovládly její emoce úplně stejně, jako kdyby zatykač byl vystaven na ni samotnou. Venku zela velká černá díra s jmenovkou Lima a ta je vtahovala dovnitř jako list do hlubin víru.

V oddělení první třídy se objevil Craig Dayton.

„Pane prezidente, zrovna jsem to slyšel.“

Harris přikývl. „Startují beze mě, kapitáne.“

„Co… byste chtěl, abych udělal, pane prezidente?“ zeptal se Craig rozpačitě.

John Harris zavrtěl hlavou. „To bych taky rád věděl.“

„Čekal jsem, že cestující pustím z letadla ven, až vystoupíte,“ vysvětloval Craig a podíval se přitom směrem k turistické třídě.

Vedle Craiga Daytona se teď objevil i velitel základny a znovu se zmínil o téže zprávě a položil stejnou otázku. „Pane prezidente, pro tuto chvíli jsem žádné zvláštní rozkazy z Washingtonu ani od svého velitele neobdržel. Pokouším se nějak dobrat toho, jak se mám zachovat.“

„Obkličují nás?“ zeptal se Harris.

Kapitán Swanson zavrtěl hlavou. „Stále ještě ctí letovou dráhu. To jediné auto, které dosud projelo, je moje. Chtěl jsem, abych ho měl po ruce.“

„A mně dělalo tak veliké starosti,“ s úlevou prohlásila Sherry.

„Pane prezidente,“ promluvil opět kapitán Swanson, „já to vidím tak, že pro tuto chvíli máme pohov. Vypadá to, že by Italové museli hodně změnit názor, aby se začali zajímat o tuhle rampu, a ten chlápek Campbell…“

„William Stuart Campbell, kapitáne. Právník světové třídy na poli mezinárodního práva ze Spojeného království, navíc rytíř britské říše a velice obtížně přemožitelný soupeř.“

„Pochopil jsem. Pakliže to Italové nevzdají, on se bude zdržovat opodál, pokud vy budete tady.“

„V tomhle letadle, myslíte?“

„Ano, pane.“

„Jenže tohle je civilní letadlo a tady kapitán Dayton potřebuje dostat své cestující zpátky do Říma. Je tu nějaké místo na základně, kde bych mohl v bezpečí zůstat?“

Námořní kapitán zavrtěl hlavou a zdálo se, že jej ta otázka zahnala do úzkých. „Ne, pane. Tedy vůbec bych neváhal a dal vás do admirálova apartmá, jenže v prostorách letiště není možnost ubytování, jen v té druhé části základny. Abychom vás tam dostali, museli bychom vás přepravit přes pruh italské půdy, kde je naše právní moc nulová. Jediné místo, kde vás můžu chránit, je letiště. Odbavovací plocha. Tady.“

„Kapitáne Daytone,“ oslovil Harris Craiga, „co kdybych osobně zaplatil dopravu všech těch cestujících, ať už chtějí letět kamkoli, a tenhle aeroplán bych si od EuroAiru najal?“

„Najal…,“ zopakoval Craig jakoby ozvěnou poslední slovo a hlavou se mu honily myšlenky na to, jaká je pravděpodobnost, že by ve Frankfurtu na takový plán přistoupili.

„Ano. Najal. Za prémiovou taxu, abychom získali místo, kde bychom alespoň několik hodin mohli zůstat. Kapitáne Swansone? Kdybych si najal tenhle stroj i s posádkou, můžu s nimi odletět?“

„Já… o tom jsem ještě nepřemýšlel, pane prezidente. Myslím, že otázka je, jestli příslušné italské úřady se vás nepokusí zastavit v okamžiku, kdy se letadlo rozjede po pojížděcí dráze tady odtud.“

„Jak to odhadujete?“

„V této chvíli si to netroufám odhadnout. Rozhodně bych nechtěl, abyste na takové hádání z křišťálové koule vsadil svou svobodu.“

Craig se v hlubokém zamyšlení vydal zpátky k pilotní kabině, kde zastihl Alastaira, jak sleduje C-17 mizející za rohem letištní budovy.

„Navaž spojení s Frankfurtem přes satelit.“

„Cože? To už se vydáváme na milost a nemilost našemu vrchnímu pilotovi?“

„Ne. My se teď necháme najmout.“

„Jak prosím?“

„Prostě… nás spoj a předej mi to.“

*****

LARAMIE, STÁT WYOMING

Živé vysílání ze Sigonelly zahrnovalo i efektní záběr na C-17, jak se zvedá ze země a ihned se v náklonu stáčí na západ, kde doslova mizí v nádherném západu slunce. Sdělovací prostředky měly informace, že John Harris je po celou dobu na palubě Boeingu 737, a vědělo se, že na palubu letadla vstoupilo a zase z něj vystoupilo pouze několik mechaniků ze základny a jeden důstojník námořnictva. Navzdory tomu, že neexistovaly žádné videozáznamy, na nichž by John Harris vystupoval z letadla EuroAiru, moderátor v Atlantě se významně zmínil o možnosti, že prezident John Harris právě odletěl a unikl tak zatčení, ať už mu při něm hrozilo cokoli.

Jay se znovu zadíval na telefon a v téže chvíli se mu nečekaně začal v hlavě rodit plán. Popadl mobilní telefon a vymačkal číslo do operativního střediska Bílého domu. Budou tam sestavovat informaci pro veřejnost a bylo možné, že mu už zbývají jen vteřiny.

18 KAPITOLA

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR,LET 42,

LETECKÁ ZÁKLADNA NÁMOŘNICTVA USA,SIGONELLA NA SICÍLII,

PONDĚLÍ – 18.30

Telefon, vzdálený nějakých deset tisíc kilometrů, někdo vzal při prvním zazvonění.

„Pane Reinharte, jste to vy? Jayi? Tady Sherry Lincolnová.“

„Díkybohu, Sherry. Mám toho spoustu, co vám chci říct, a na druhé lince mám právě teď Bílý dům. Kde je prezident?“

„Sedí tady vedle mě. Proč?“

„V první třídě?“

„Ano?“

„Kdo na základně ví, že tam ještě je?“

„Já… jak to myslíte?“

„Kdo to ví? Kdo ho viděl? Neukázal se v předních dveřích, kde by ho mohl kdokoli zahlédnout, že ne?“

„Ne. Předpokládám… hm, počkejte. Nikdo jiný než my tady v letadle, velitel námořnictva kapitán Swanson a několik jeho pobočníků, to je tak asi všechno.“

„Je tam ještě Swanson?“

„Ano. Právě s někým telefonuje.“

„Požádejte ho, prosím vás, aby s nikým nemluvil o prezidentově přítomnosti v letadle. A nenechte ho, aby se někde ukazoval.“

„Kdo? Prezident? Já to nechápu.“

„Ano. Ať se nikde neukazuje. Ví cestující, že je na palubě?“

„Věděli to, ale… já nevím.“

„Poslouchejte mě teď velice bedlivě, prosím vás. Od chvíle, kdy C-l7 nastartovala motory, viděl ho některý z cestujících ve vašem letadle?“

„Celou tu dobu sedí na svém místě. Přepážka do turistické třídy je zavřená a v první třídě žádní jiní cestující nejsou. Proč?“

„Prosím vás, odveďte prezidenta do… já nevím, třeba do přední kuchyňky. Jste v Boeingu sedm set sedmatřicet?“

„Ano.“

„Tak ho zaveďte do přední kuchyňky tak, aby ho ostatní cestující neviděli a zatáhněte závěs, jestli tam nějaký je, a pak požádejte pilota, aby ostatní cestující nějak dostal z letadla, jestli s tím bude svolný. A ještě něco, máte mobilní telefon, na který bych tam mohl zavolat, zatímco jste na zemi?“

„Hm… vlastně mám. Zapomněla jsem na něj. Počkejte, zapnu si ho.“ Pak mu nadiktovala své číslo, zatímco přistroj vytahovala z kabelky a stiskla tlačítko ‚on‘.

„Takže teď, Jayi, nejsem pořád moc moudrá z toho, co máte v plánu.“

„Moc vás prosím, dělejte jen to, o co vás žádám, a dejte mi k tomuhle telefonu kapitána Swansona… a zajistěte, aby posádka v letadle nikomu neprozradila, že je prezident pořád ještě na palubě.“

Sherry se zhluboka nadechla a spustila ruku se sluchátkem. Neušlo jí sice, jak se John Harris nechápavě tváří, ale rozhodla se, že nejdřív bude jednat a na vysvětlování si udělá čas až potom. Položila telefon na sedadlo a vyskočila, aby si promluvila s kapitánem Swansonem, který stál ve vchodu.

„Proč?“ zeptal se jí Swanson, když mu předala vzkaz.

„To já ještě nevím, ale je to žádost prezidentova právního zástupce. Počkejte chviličku.“ Dveře do pilotní kabiny byly pootevřené, otevřela je a našla uvnitř Alastaira Chedwicka, jak podává telefon kapitánovi, který se při jejím příchodu otočil a zarazil se.

„Copak je, Sherry?“

Položila si prst na ústa a ukázala na telefon. Craig ihned zakryl mluvítko rukou. „Co se děje?“

„Prezidentův právní zástupce prosí, abyste byli tak hodní a nikomu neprozrazovali, že je prezident ještě na palubě. Nikomu jste to neoznámili, že ne?“

„Ne,“ odpověděl Craig a podíval se na Alastaira, který rovněž zavrtěl hlavou.

„Tak to prosím neříkejte. Já tu budu za chvíli.“

„Co to vymýšlí?“ vyzvídal Craig.

„Já nevim,“ odpověděla chvatně Sherry a otočila se.

Ještě nestačila udělat krok, když ji Craig zatahal za rukáv. „Počkejte, zrovna jsem se chystal, že se pokusím tohle letadlo najmout pro prezidenta Harrise, jak mě o to požádal.“

„Odložte to, prosím!“ požádala Sherry a znovu se otočila k odchodu. Pak za sebou pevně zavřela dveře pilotní kabiny.

Craig si povzdechl a zavrtěl hlavou, když už zvedal sluchátko, a sliboval řediteli letového provozu ve Frankfurtu, že se mu za několik minut znovu ozve.

„Fantazie!“ pronesl náhle Alastair, když už bylo spojení přerušeno. Tvář se mu rozjasnila širokým úsměvem.

„Co prosím?“

„Říkal jsem fantazie.“

„Já vím, cos řekl. Ale to, cos tím myslel, mi nějak uniklo. To je další z tvých britských specialit?“

„To znamenalo, že je to zatraceně chytré! Nepodařilo se jim prezidenta dostat do vojenského letadla, ale když budou předstírat, že ano, lidi s tím zatykačem odjedou pryč.“

„Předstírat…“

„Ano. Předstírat! Není tady, tak co? Vytratil se všem na očích. Mohli bychom letět zpátky do Říma, všechny vyložit a jít si po svých a nikdo by si ani v nejmenším nevšiml jeho přítomnosti. Samozřejmě, lidi od EuroAiru tam už čekat budou, ale aby odstřelili nás, jenže to už je jiná písnička.“

„Ale co cestující…“

„Pravděpodobně neviděli vůbec nic od chvíle, kdy Tlustý Albert zmizel.“

„Proč Tlustý Albert?“

„C-jednasedma.“

„Ale ne, Alastaire. Tlustý Albert jsme říkali C-pětce. Nevím, jaká prapodivná jména si vymysleli pro tu jedna-sedmu.“

„To už je fuk. Je pryč. To je naše verze a my se jí budeme držet, jak se zpívá v té jedné písničce country & western. Zatraceně dobrej špek.“

*****

LARAMIE, STÁT WYOMING

„To je pan Rollins? Tady Jay Reinhart. Už jste sdělili něco médiím o tom, že prezident Harris neopustil Sigonellu?“

V telefonu v Bílém domě nastalo na okamžik ticho.

„Ne, ale právě pracujeme na vydání zprávy spolu s vysvětlením. Proč?“

„Já… myslím si, že dokážu pochopit, proč se prezident Cavanaugh rozhodl prezidenta Harrise neodvážet…“

„Měl pro to pádné důvody, pane Reinharte, i když vám musím říct, jen tak mezi námi, že i já jsem byl rozčarován, že to nevyšlo.“

„Ještě stále to vyjít může.“

„Ne, rozhodnutí už padlo a letoun už…“

„To já vím,“ přerušil ho Jay. „Ale i tak z toho můžeme hodně vytěžit, když alespoň na pár hodin necháme druhou stranu téhle rovnice v přesvědčení, že je pryč.“

Jack Rollins si přendal telefonní sluchátko a posadil se ke svému stolu. „Pokračujte.“

„Mluvil jsem s tím právním zástupcem Peru. Zavolal mi hned, co naše dopravní letadlo odrolovalo z rampy. Vyvodil si z toho závěr, že prezident Harris je na palubě. Já jsem ho v tom předpokladu trochu utvrdil, aniž bych ve skutečnosti řekl jediné slovo, a konečným výsledkem je, že ten právník Campbell a spolu s ním italská exekutiva, která měla zatčení provést, pravděpodobně odjede s nepořízenou. Dokud si budou myslet, že je prezident Harris pryč, tak mám šanci zařídit civilní únik.“ Vysvětlil nápad s pronajmutím Boeingu 737 a Rollinsova okamžitá reakce ho potěšila.

„Hlavní důvod, proč pan prezident tu operaci odvolal, pane Reinharte, byl, že by to uškodilo obrazu naší země v očích ostatních zemí světa. Pochybuju, že by mu taková malá časově omezená šaráda mohla nějak vadit, pokud to všechno nakonec té druhé straně vysvětlíme.“

„Děkuju vám. A co řeknete?“

„To nevím, ale radši už bych měl náš hovor skončit a zastavit vydání jakéhokoli prohlášení. Co tu spolu mluvíme, tak už jsou na cestě do tiskového střediska.“

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR,LET 42

Sherry Lincolnová se vrátila na své místo a ztěžka se posadila. Hlava se jí točila z rychle se střídajících prožitků plných naděje i obav. Zvedla sluchátko, aby požádala Jaye Reinharta, ať počká, než v krátkosti zasvětí do situace prezidenta Harrise, ale nikdo nereagoval – i když slyšela Jaye s někým mluvit na pozadí slabého syčení satelitního spojení. Účet za všechny ty telefonáty se vyšplhá do tisíců, odhadovala. John Harris si to ale nakonec mohl dovolit. Avšak představa, že by se měli snažit řešit tuhle situaci, tu noční můru, aniž by rněli možnost okamžitého spojení, v ní vyvolávala hrůzostrašné pocity.

Obrátila se k Johnu Harrisovi a vysvětlila mu nápad Jaye Reinharta, a co podnikají proto, aby ho podpořili.

„Děláte si legraci?“ zeptal se nakonec prezident a ve tváři měl značně skeptický výraz.

„Ani v nejmenším. Proč?“

Usmál se, hladil si bradu a pak odvrátil pohled. „Odhaduju, že by nám to mohlo poskytnout trochu času, Sherry, ale stále zůstávám v dosahu platnosti toho zatykače. A pak je tady ještě rozhodně nezanedbatelná otázka ostatních cestujících.“

„Cestující budou každou chvíli z letadla vystupovat, záleží to už jen na tom, jak rychle vás vtěsnáme do té přední kuchyňky.“

„A proč se vlastně nepřikrčím v pilotní kabině?“

„Italští novináři mají také teleobjektivy a vaše tvář je i přes sklo pilotní kabiny příliš dobře známá.“

„Dobrý postřeh.“ Ohlédl se pozorně za sebe přes levé rameno, než se znovu obrátil čelem k ní. „Mám se tam jít dopředu schovat už teď?“

Sherry se postavila a podívala se přes opěradla křesel za nimi. Přikývla. „Jděte, pane prezidente. Držte se zády k závěsu, až budete uvnitř, pro případ, že by se někdo pokusil tam nakouknout.“

„Řeknu Mattovi, aby se potloukal kolem.“

Prezident se rychle zvedl a vydal se směrem ke kuchyňce, a když se protahoval kolem Matta Warda, posunkem mu naznačil, aby ho následoval.

Jilliana zůstala v zadním oddělení spolu se dvěma dalšími letuškami a všem třem dalo hodně práce udržet rozhořčené cestující v relativním klidu. Craig ji zpravil palubním telefonem o nejnovějším vývoji a pak ihned spěchal za kapitánem Swansonem.

„Potřebuju ty lidi dostat ven z letadla, pane kapitáne. Zatím jsme ukryli prezidenta Harrise v přední kuchyňce.“

„Máme letištní budovu pro příslušníky námořnictva hned vedle rampy,“ reagoval bez zaváhání Swanson, „přinejmenším na pár hodin je můžeme zavést tam, dokud mi neřeknete, co hodlá vaše společnost podniknout.“

„Můžou někteří z vašich lidí vyložit zavazadla z letadla?“

„Určitě. To můžu zařídit.“

„Takže za jak dlouho bych mohl nechat vystoupit cestující?“

„Hned teď, jestli chcete.“

„Takže za pět minut.“

„Může být,“ potvrdil to Swanson.

„Díky, pane kapitáne,“ poděkoval mu Craig a už se otáčel, že půjde, když mu důstojník námořnictva položil ruku na rameno.

„Podívejte. Cílem je ochránit prezidenta. Pakliže mi nebude vydán rozkaz, abych postupoval jinak, budu vás podporovat, jakkoli to jen půjde, ale musím vás varovat… a vím, že jste bývalý příslušník letectva…“

„Současný příslušník letectva, pane kapitáne. Mám hodnost majora a jsem pilot v aktivních zálohách. To totiž… také byl tak trochu důvod, že jsem se do toho vůbec dnes ráno zamotal. Chránil jsem prezidenta. V podstatě už jsem kvůli tomu všemu vlastně přišel o práci.“

„To je mi líto, ale ctím váš smysl pro povinnost, pane majore. Jen jsem chtěl, abyste chápal, že můžu dostat rozkaz od svého velitele, abych změnil kurz a udělal cokoli, počínaje obsazením tohoto letadla, až po bůhvíco. Bude-li to legální, nezbude mi než uposlechnout.“

„Je mi to jasné, pane.“

Craig se rychle vrátil k sedadlu Sherry Lincolnové a poklekl vedle něj. „Jste připraveni na to, že je vysadíme?“ zeptal se jí.

Přikývla. „Ale ještě vás chci poprosit o jednu laskavost. Chceme si tohle letadlo najmout, ale místo aby byl klientem pan prezident, pronajme si ho z pochopitelných důvodů jeho personál. Řekněte své společnosti, že jim buď peníze poukážeme převodem telefonicky, nebo použijeme American Express.“

„Zavolám jim, ale je to hodně peněz, Sherry. Může to vyšplhat až na třicet, čtyřicet i padesát tisíc dolarů podle toho, na jak dlouho to bude a kam se poletí.“

„To není problém. Jenom… se nějak neprořekněte, aby se nezpochybnila domněnka, že je teď někde nad Atlantikem na cestě domů.“

„Nebojte, dám si pozor na jazyk. Ale stejně ještě musím vymyslet, co udělat s cestujícími, až budou venku z letadla.“

„V tom vám nepomohu. Nemohl byste najmout jiné letadlo, které by je vzalo zpátky do Říma? Zaplatíme to taky.“

Craig si povzdechl a sklonil hlavu. „Možná. Uvidíme, co se stane, až všichni vystoupí, a já si promluvím s lidmi z vedení společnosti.“

Vstal, ale ještě se zastavil a znovu se k ní obrátil. „Jaké máte plány teď, Sherry? Tedy, kam jinam může letět?“

„To já nevím.“

„Víte, myslel jsem si, že bude v bezpečí, když přistaneme tady, protože je to americká základna. Mimochodem, jste si vědoma toho, že to s tímhle typem letadla na americkou pevninu nezvládneme?“

„To si uvědomuju.“

„Možná bychom mohli, popoletět na Island, pak do Kanady, anebo to dokonce bezpečně zvládnout z Islandu na starou leteckou vojenskou základnu Loring ve státě Maine, ale Island je cizí země a jestliže někdo vyčmuchá, že je prezident na palubě, můžeme být zase zpátky tam, kde jsme teď.“

Zavrtěla hlavou. „Nemám tušení, jaký bude další krok. Jeho právník to doslova vymýšlí minutu po minutě a všichni se pokoušíme přijít na nějaké schůdné řešení. Nevím dokonce ani to, jestli nás tady odtud nechají odletět.“

Craig se usmál a ukázal ohnutým palcem směrem k předním výstupním dveřím. „Kapitán Swanson mi řekl, že karabiniéři už ze základny odjeli a že Campbell je na cestě zpátky ke svému learjetu. Nevím, jak k tomu došlo, ale spolkli to.“

Craig se vrátil do pilotní kabiny, když se po cestě zastavil u přední kuchyňky, aby zkontroloval prezidenta. Matt Ward ho zarazil v okamžiku, kdy se dotkl závěsu, ale jakmile poznal kapitána, hned ustoupil stranou.

„Je připravený?“ zeptal se Craig.

„Ano.“

„Jilliana se přesouvá sem dopředu, aby vám pomohla hlídat závěs a kuchyňku.“

„To je dobře,“ přivítal to Ward. „Já budu uvnitř, hned za závěsem.“

Craig vstoupil do pilotní kabiny a vklouzl na sedadlo. Informoval Alastaira o tom, co je nového, a pak se teprve chopil mikrofonu palubního rozhlasu a vytáhl ho z vidlice.

„Dámy a pánové, mluví k vám kapitán. Slíbil jsem vám, že jakmile odletí dopravní letoun C-l7 a my budeme mít tento problém vyřešený, umožníme vám vystoupit z letadla. Už jsme připraveni. Vezměte si, prosím, všechny osobní věci a vystupujte předními levými dveřmi, to jsou ty, kterými jste sem nastoupili. Dostavím se za pár minut do prostoru pro cestující v letištní budově, abych zodpověděl vaše otázky a informoval vás, jakým způsobem dopravíme každého z vás do cíle cesty.“

Craig totéž oznámil francouzsky a německy, načež se obrátil a zamkl dveře pilotní kabiny.

„Spoj mě ještě jednou s naší společností, Alastaire, buď té dobroty. Projdeme si znovu kapitolu s názvem najměme si sami sebe.“

19 KAPITOLA

*****

ODBAVOVACÍ PLOCHA LETECKÉ ZÁKLADNYNÁMOŘNICTVA USA,

SIGONELLA NA SICÍLII,

PONDĚLÍ – 18.40

Pro člověka měřícího přes sto devadesát centimetrů by mohl nástup na palubu Learjetu model 35, do jeho stísněné kabiny, představovat poněkud obtížný úkon. Stuart Campbell se však usadil do koženého sedadla svého learu s nacvičenou lehkostí a ihned si před sebe sklopil stolek připevněný na stěně. V dosahu periferního vidění měl vozidlo námořnictva, které ho sem přivezlo z části základny označené jako NAS-jedna. Teď poodjelo do bezpečné vzdálenosti a zůstalo tam stát.

Napřáhl ruku, aby zvedl sluchátko palubního satelitního telefonu, ale vpůli pohybu se zarazil a sluchátko nezvedl.

Jednáš poněkud zbrkle, ty panděrstvo! pravil sám k sobě v duchu a úmyslně použil toto znevažující, i když kdysi láskyplné oslovení. Přisoudila mu je jedna bývalá milenka, když zakoupil panství v Northumberlandu, se kterým k jejímu značnému pobavení zároveň získal i titul ‚zámecké lordstvo‘.

„Spíš bych řekla zámecké panděrstvo,“ rozhodla ta dáma.

Campbell byl tehdy nejen o pár kilo těžší, ale navíc se mu příčila představa pravidelného cvičení. Od té doby ho však roky posilování zbavily nejen kdysi už rostoucího břicha, ale i té mladé ženy, které připadalo tak nenáležité.

Zůstal mu po ní jen ten přídomek a z nějakého zvláštního důvodu jej vždy pobavilo, když se jím čas od času sám označil.

Campbell se naklonil dopředu, ruce s propletenými prsty si položil na malou desku stolku před sebou a soustředil se na pátrání po možné chybě ve svém uvažování. Otřes z toho, že Američané zjevně Harrise v hodině dvanácté vysvobodili, zastřel skutečnost, že neměl v ruce žádný důkaz, který by potvrdil, že k té záchranné akci skutečně došlo.

Copak by ten starý mazaný gauner nemohl ještě být na palubě toho Boeingu 737? napadlo ho. Pravděpodobně ne, ale měl by hovor s Limou odložit, dokud si tím nebude naprosto jistý.

Pilot learjetu vstoupil do dveří právě v okamžiku, kdy se jeho zaměstnavatel zase vysoukal ze sedadla a pak sestoupil zpátky na rampu.

„Vy tu s Ginou zůstaňte, Jean-Paule,“ přikázal mu a usmál se na druhého pilota, manželku Jeana-Paula. „Hned jsem zpátky.“

Jakmile se Campbell dotkl nohou betonu, terénní vůz námořnictva se dal do pohybu a rozjel se zpátky k learjetu. Řidič měl za úkol mít ho neustále na očích, tím si byl právník jistý.

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR,LET 42,

STOJÁNKA LETECKÉ ZÁKLADNY NÁMOŘNICTVA USA, SIGONELLA NA SICÍLII

V okamžiku, kdy v Sigonelle dohasínaly poslední paprsky denního světla poskytující nadpřirozené osvětlení vrcholu Etny na severovýchodě, se sto osmnáct cestujících letu 42 lopotilo po schůdkách dolů a pak přes pronajatou sicilskou odbavovací plochu. Všechny vrtulníky už odletěly, dva z konkurenčních italských televizních společností dokonce hned poté, co se jejich redaktoři pověření informováním veřejnosti o vývoji situace s bývalým prezidentem Spojených států dozvěděli, že americká mise byla úspěšná a John Harris je na cestě zpátky do vlasti. Tento mýtus byl podporovaný a oživovaný během několika klíčových rozhovorů s nejmenovaným zdrojem z Bílého domu. Harrisova přítomnost na palubě letadla vojenského letectva C-l7 tímto zdrojem sice potvrzena nebyla, ale skutečnost, že se připravovalo oficiální přijetí po příletu do hlavního města Washingtonu, byla sdělena se šťastnou úlevou a o její pravdivosti nebylo pochyb. Existoval samozřejmě jeden malý, nezmiňovaný detail, a to, že určený přivítací výbor sestával z jednoho níže postaveného poradce Bílého domu a jednoho stevarda, a oba očekávali, že ‚přijmou‘ pouze unavenou posádku letadla po příletu na základnu vojenského letectva Andrews. Nedorozumění, jež toho bylo výsledkem, rozšířily sdělovací prostředky po celé zeměkouli: Zatčení amerického exprezidenta zmařeno záchrannou akcí vojenského letectva! Podobné titulky ihned snížily hodnotu zprávy o tom, že cestující letu 42 byli přemístěni z letadla do letištní haly.

V pilotní kabině Boeingu 737 společnosti EuroAir pozoroval kapitán Craig Dayton exodus svých cestujících, zatímco čekal, až ředitel letového provozu společnosti ve Frankfurtu zvedne sluchátko a on s ním díky satelitnímu spojení bude moci promluvit. Nedá se říct, že by se na ten rozhovor příliš těšil.

„Oni chtějí udělat co?“ zeptal se provozní ředitel Helmut Walters na druhém konci linky.

„Dvě věci, pane Waltersi. Za prvé si najmout tohle letadlo k soukromým účelům přinejmenším na dva dny. Za druhé zaplatit jakékoli jiné najaté letadlo, které byste byli schopni zajistit, aby odtud dopravilo cestující zpátky do Říma. Chtějí rovněž uhradit všechny dodatečné výdaje, které tato oklika způsobila.“

„Kapitáne Daytone, tomu vy říkáte oklika? Nikdo z nás ještě neví, co jste prováděl! Byl jste unesen?“

„Ne,“ povzdechl si Craig a třel si čelo, jak se pokoušel najít správná slova.

„V jednu chvíli se řídící věž v Římě dokonce domnívala, že jste se zřítili. I my jsme si mysleli, že jste se zřítili! Počkejte… přepínám si vás na hlasitý odposlech. Je tu i hlavní pilot. Všichni chceme vědět, co jste to prováděl.“

„Podívejte se, to bylo takhle,“ začal Craig. „V Athénách jsem se dostal do situace, kdy jsem měl dojem, že nám hrozí únos nebo napadení. Nebyl jsem si jistý, jestli mám co dělat s následky vojenského puče v Řecku nebo s přímým útokem kvůli přítomnosti bývalého amerického prezidenta na palubě.“

Craig slyšel, jak tím vysvětlením vyvolal na druhém konci ohromení.

„Kapitáne, ale na dispečinku nám řekli, že jste měl příkaz zůstat u nástupního koridoru, ale přesto jste nastartoval a při couvání jste jim po ploše rozprášil kde co,“ prohlásil provozní ředitel.

„Navíc jste mohl poškodit motory nasátím cizorodých předmětů, Daytone,“ dodal ještě hlavní pilot, „a to už se nezmiňuju o faktu, že couvání porušilo všechny naše předepsané postupy.“

„Pánové,“ přešel do útoku Craig, „kdybych tam zůstal a stal se obětí nějakého krvavého vyřizování účtů, přišel o cestující i o stroj, měli byste tentýž pocit? Mějte na paměti, že jsem nemohl v žádném případě vědět, jestli právě v tu chvíli někdo netiskne dispečerovi zbraň na spánek.“

„Ale o tuhle situaci tam nešlo, viďte, kapitáne Daytone?“ kousavě se zeptal provozní ředitel.

„Ne, ale vám se to teď velice snadno prohlašuje a otlouká se mi o hlavu novinka, že žádné skutečné ohrožení neexistovalo. Jenže vy to posuzujete ze zpětného pohledu, a po bitvě je každý generál, že, pane Waltersi? Jenže já tu hrozbu vnímal! Vnímal jsem značné a bezprostředně hrozící nebezpečí. Také jsem měl v tu chvíli velení, přímo v tom místě a v danou chvíli, a musel jsem se rozhodnout. A řeknu vám, že se vždycky raději zmýlím, než abych zanedbal bezpečnost. Opravdu byste chtěli, abych jednal jinak? Naši cestující rozhodně ne.“

Na druhém konci se náhle rozhostilo ticho a Craig si uvědomil, že byli na chvíli umlčeni logikou důvodů, které uvedl.

„No dobře, kapitáne Daytone, ale proč jste tedy nepřistál v Římě, ale odletěl na Sicílii, zadržoval cestující na palubě jako ve vězení a způsobil, že se na dispečinku v Římě domnívali, že jste se zřítili?“

„Z téhož důvodu, pane Waltersi. Ten, kdo po nás šel, či co to bylo, v Athénách, na nás mohl číhat i v Římě, jak to vypadalo. Přitom důvody, které pro to měl, rozhodně nemohu probírat po telefonu, o kterém nemám jistotu, že není zabezpečený proti odposlechu.“

Než se Craig rozhodl pokračovat, koutkem oka zahlédl, jak Alastair po jeho pravé ruce v sobě dusí výbuch smíchu.

„Byl jsem naprosto skálopevně přesvědčen, že všichni na palubě jsou v ohrožení, a vybral jsem si Sigonellu, protože je to americká vojenská základna, a já měl na palubě bývalého prezidenta Spojených států, kterého pronásledoval bůhvíkdo. Navíc jsem došel k závěru, že pro mé cestující – mezi nimiž byla mimochodem i skupina čtyřiačtyřiceti amerických turistů – to bude daleko bezpečnější tady než kdekoli jinde. Italské vojenské základny neznám. Ale tuto ano. No a proč jsem se rozhodl při náhlém sestupu na přistání vyřadit transponder? Protože, jestli jste to nevěděli, jsme byli doslova a do písmene sledováni dalším letadlem a několika bojovými stíhacími letouny a já jsem je chtěl setřást. Neměl jsem žádný zájem na tom, abychom byli sestřeleni těsně před přistáním, kdy jsem s letadlem nejzranitelnější a nemám na palubě žádná protiopatření ani řízené střely.“

Při zmínce o řízených střelách to už Alastair nevydržel a tiše se na svém sedadle vpravo rozesmál do dlaní, aby ztlumil zvuk, a vrtěl přitom nevěřícně hlavou. Craig se na něj podíval a málem se sám neudržel a jen taktak ovládl hlas, když naslouchal stále zmatenější reakci z Frankfurtu.

„To je… co chcete říct tím sestřelením, kapitáne Daytone? Proč byste si pro všechno na světě měl myslet, že by se vás někdo měl pokoušet sestřelit?“ prskal provozní ředitel a hlavní pilot se k němu přidal.

„Daytone,“ výhružně zavrčel hlavní pilot, „to je na každý pád ten nejfantastičtější nesmysl, jaký jsem od kapitána aerolinií kdy slyšel!“

„Když jste mě, pánové, přijímali, najímali jste si zcela vědomě zkušeného pilota, který nalétal tisíce hodin v těch nejmodernějších stíhacích mašinách. Ve skutečnosti si, pane Wurtschmidte, vybavuju, že vy sám jste prohlásil, že pro vaše aerolinie je má zkušenost velmi ceněným obchodním artiklem. Jako veterán stíhacího letectva jsem velmi citlivý na ohrožení ve vzdušném prostoru, o kterých vy možná ani nevíte, že mohou existovat. Jestliže jsem podle vás reagoval nepřiměřeně, tak mi prosím vás vysvětlete sami, kdo nás pronásledoval a proč.“

„Nu… to my teď ještě nevíme… je na to příliš brzy…“

„Tak poslouchejte,“ vpadl mu Craig do nedokončené věty, „můžete mě vyhodit, nebo mě odměnit za statečnost, ale později. V tuhle chvíli bychom se měli dostat k podstatě toho, co je třeba udělat, zatímco nám ještě zbývá čas, než posádce skončí služba. Necháme se najmout těmi lidmi, nebo ne? A ještě než mi odpovíte, mám tu pro vás číslo, na které máte zavolat do Washingtonu.“

„Jaké číslo?“

Dayton nadiktoval jméno a telefonní číslo. „To je na personálního šéfa Bílého domu. Ten telefonát bude přísně duvěrný. Žádá nás totiž formálně o pomoc vláda Spojených států.“

„Ale… ale já jsem myslel, že jste říkal, že to bude proplaceno kreditní kartou nebo převodem. Takže to se nás snaží najmout americká vláda?“

„Ne. Nás se snaží najmout personál prezidenta Harrise. Pane Waltersi, máte z minulosti nějaké zkušenosti ve světě operací výzvědné služby nebo v záležitostech národní bezpečnosti?“

„Ne.“

„Tak mi věnujte svou důvěru. Někdy jsou důvody, aby se za určité věci platilo osobní kreditní kartou nebo šekem nebo telegraficky, které jsou buď politického, nebo bezpečnostního rázu. Ještě jednou připomínám, že to nemůžu vysvětlovat po telefonu, který může být odposloucháván.“

Nastala další odmlka na druhé straně linky. A i v pilotní kabině zavládlo ticho až na zvuky, které vydávalo klimatizační zařízení a Alastairovo dušené pochechtávání, které nabylo na hlasitosti od zmínky o odposlouchávání.

„Hm,“ ozval se konečně Walters, „máte nějakou představu, kam by asi chtěli letět?“

„Ještě ne. Možná také, že budou jen chtít zůstat tady. Udejte jim cenu, která by pokryla všechno.“

„Jak myslíte. Ještě vám zavoláme. Tohle se vymyká všem pravidlům.“

„Pánové, prosím vás. Nejdřív ze všeho zavolejte do Bílého domu.“

„Ano, zavoláme. Děkuju vám, kapitáne. A… máte pravdu. Chceme, abyste uplatnil svůj odhad bezpečnosti. Nechtěli jsme naznačit, že to tak není. Budeme to muset ještě do hloubky probrat, až se vrátíte, ale… tak dobrá. Přijímáme vaše vysvětlení.“

„Děkuju vám, pane Waltersi,“ prohlásil co nejuctivěji Craig.

Přerušil spojení a obrátil se k druhému pilotovi se zvednutým obočím v předstírané nevinnosti, zatímco Alastair vybuchl smíchy.

„Tohle,“ vyrážel ze sebe Alastair a prstem ukazoval na svého kapitána, „bylo vůbec to nejsrandovnější… naservírování naprostý pitomosti, jaký jsem… kdy slyšel!“

„No dovol?“ stačil se ohradit Craig, ale na tvář se mu dral široký, potlačovaný úsměv, přestože se snažil vypadat uraženě. „Jaké ‚pitomosti‘?“

„Mohli by nás odposlouchávat! NO TOHLE!“ Zahrozil na Craiga prstem. ‚Řízené střely? Propánakrále, nemyslíš rakety jako při ohňostroji? Dobrý bože, ty jsi úplný přeborník v plkání naprostých kravin, Daytone!“

„Jsem stíhací pilot. A ty dvě profese jsou si hodně podobný.“

*****

LARAMIE, STÁT WYOMING

Jestliže prezident Harris nemůže doletět do Spojených států, usoudil Jay Reinhart, bude se muset jeho právní zástupce vydat za ním.

A hodně rychle.

Žádný jiný postup nedával smysl. Víc už toho po telefonu a z Wyomingu podniknout nemohl a všechny další boje, které ho čekaly, bude muset vybojovat osobně na opačném břehu Atlantiku. To znamenalo vbrzku podstoupit další z činností, jež se mu víc než příčila, a pouhé pomyšlení na ni mu obracelo žaludek naruby: řítit se oblohou při šílených rychlostech v přeplněné hliníkové trubce, jinak známé jako tryskové letadlo.

Tak jo, promlouval sám k sobě v duchu, letět tam musím. Nic se mi nestane. Jinou možnost nemám.

Strach z létání byla fobie, kterou se snažil skrývat a zvládat celý svůj dospělý život, ale jen s omezeným úspěchem. Zúčastnil se různých kurzů, zkusil hypnózu, náplasti, prášky a otřepané fráze, ale nakonec to stejně skončilo téměř nezvladatelným strachem z nepřirozeného stavu, kdy jedinou oporou byl vzduch.

Poletím do Evropy. Do Londýna. Možná do Paříže. Nebude se mi to líbit, ale udělám to.

Jay si vzdychl a uvědomil si, že špičkou pera bubnuje stále se zrychlujícím vybičovaným rytmem na kuchyňskou pracovní desku.

Začni od začátku! Ukázňoval sám sebe. Nejaktuálnější problém, kterým se musel zabývat, bylo vybrat místo, kam prezidenta poslat, pokud ho vůbec bude možné dostat ze Sigonelly pryč. Itálie nebyla tou nejlepší zemí, kde podstoupit boj. Italsky neuměl a jejich právní systém byl založen na napoleonském občanském právu, významně se lišícím od britského a amerického zvykového práva, a to natolik, že ve většině soudních síní na kontinentě se v něm průměrný americký advokát nebo britský právní zástupce cítil jako ryba na suchu. Existovaly výjimky, samozřejmě. Někteří britští, irští, skotští a dokonce i američtí právníci byli úmyslně honěni v občanském právu a připuštěni, aby vystupovali před jedním nebo i více z evropských soudů. Existovalo dokonce i několik málo hvězdných právníků s mezinárodní praxí jako například Stuart William Campbell. Pro ty ostatní – dokonce i pro někoho, kdo se skutečně vyznal v mezinárodních právních záležitostech, což byl i Jayův případ – to znamenalo, že vzhledem k tomu, že nebyli členy právní komory toho kterého státu, si museli najmout místního právníka a pak se nejspíš celou dobu potýkat hledáním smyslu jeho počínání.

Jay rozuměl nesčíslnému množství variant evropské právní praxe, ale nikdy si neudělal čas, aby se pokusil o přijetí do nějaké evropské komory. Dokonce i ve Spojeném království bude potřebovat místního právního poradce a advokáta a nebude mu dovoleno mluvit při veřejném soudním jednání.

Mám popletené priority, došel nakonec k závěru. Nejdřív ze všeho si musím ujasnit, jak tam dostanu sám sebe.

V těch několika málo přestávkách mezi životně důležitými telefonáty přes oceán, které bral i sám vytáčel, se Jay snažil zjistit lety bez mezipřistání z Denveru do různých míst v Evropě. Byly to snahy nesouvislé, čehož svědectvím byly divoce naškrábané poznámky na okrajích třetího poznámkového bloku, jak běhal k počítači, aby se spojů dopátral, a vzápětí zase zpět.

Nakonec objevil pouze jediný spoj. Nově zavedený let společnosti United přímo do Londýna bez mezipřistání. Všechny ostatní měly alespoň jednu zastávku na některém z míst na východním pobřeží Spojených států.

„Bez ohledu na to, kde skončíš, Johne, já tam vždycky můžu sehnat letecké spojení z Londýna,“ oznámil už prezidentovi v posledním telefonátu, „ale budu částečně mimo spojení až deset hodin.“

„Cestuj jen první třídou, Jayi,“ nařídil mu John Harris, „a pouze letadlem, které má telefonické spojení přes satelit.“

„Jenže… to je o tisíce dolarů víc,“ odpověděl mu na to Jay a rychle hledal nějaké výmluvy, aby mohl cestovat turistickou třídou, která byla o poznání blíž k ocasu letadla než kterékoli oddělení první třídy. Při vyhlídce, že by měl sedět v oddělení letadla až úplně vpředu za pilotní kabinou, se mu zvedal žaludek. Navzdory tvrzení přítele, který byl pilotem u nějakých aerolinií, že se Jay drží naprosto nepodloženého mýtu, odmítal opustit domněnku, že cestující na zádi mají větší naději na přežití.

„Mně vůbec nevadí létat v turistické třídě.“

„Nechci o tom ani slyšet,“ odpověděl mu na to John Harris. „To je cena, kterou platíš za obchod. Promysli si to, Jayi. Já potřebuju, abys pracoval a měl spojení kamkoli po celou dobu letu přes Atlantik. Takže pouze první třídou.“

„Když na tom trváš,“ uvolil se Jay a bránil se v duchu závěru, že byl právě odsouzen k smrti při leteckém neštěstí.

„A teď si musíme promluvit o tom, co budeme dělat. Jakou jsi vymyslel taktiku?“ zeptal se ho John Harris.

„Kéž bych nějakou měl!“ odpověděl mu na to Jay. „Právě se pokouším uhodnout, jak dlouho tahle malá skrývačka s tajenkou prozrazující, kde jsi, ještě vydrží. Snad máme čas přinejmenším do doby, než C-17 přistane na letecké základně Andrews, ale co pak? Ten boeing nemůže naložit tolik paliva, abyste přeletěli Atlantský oceán, aniž byste ještě někde tankovali. Takže i když si budeme moct to letadlo i s posádkou pronajmout a dostat tě pryč, musíme stejně počítat s nutností mezipřistání někde, kde to nebude pod kontrolou Spojených států. To znamená, že tam už bude čekat Campbell, ať to bude kdekoli, a s ním místní úřady se zatykačem.“

„A co když neřekneme nikomu, kde chceme přistát? Dokáže se Campbell pohybovat tak rychle?“

„Piloti musejí odevzdat letový plán, Johne. Můžu tě ujistit, že Campbell bude mít informace o cíli cesty v okamžiku, kdy budou odeslány.“

„Ale, Jayi, jestli věří, že jsou na palubě pouze moji lidé a že já jsem pryč, kdo se to dozví?“

„Sdělovací prostředky. Počkají si na letišti vojenské letecké základny Andrews na přílet letadla a neuvidí tě vystupovat. A v tu chvíli bude na to šup zajíc z pytle venku.“

„Ale… co kdyby s tím dopravním letadlem zarolovali rovnou do jednoho z těch velkých hangárů vojenského letectva a zmizeli všem z očí. Víš, já už tam byl, Jayi, ještě jako prezident. Ty hangáry jsou obrovské.“

„Zapomínáš na něco velice podstatného,“ připomněl mu Jay a přendal si telefon k druhému uchu. „Cavanaugh dospěl k závěru, že tě nemůže chránit, protože Spojené státy si nemohou dovolit, aby je ostatní státy považovaly za pokrytce, když přijde na dodržování důležité mezinárodní smlouvy.“

„Já vím. Vysvětlil mi své důvody. Nemůžu mu to vyčítat.“

„Souhlasil s tím, že se vypustí na malou chvilku kouřová clona kvůli sdělovacím prostředkům, aby nám pomohli, ale to je pravděpodobně taky všechno, co může udělat. Tenhle trik, který měl zamlžit, kde jsi, v sobě nese velké politické riziko.“

John Harris si vzdychl. „Já vím. Jen jsem se snažil to nebrat v úvahu. Ve skutečnosti moc potřebuje dát světu na vědomí, že ten zatykač neignoroval.“

„Přepínal jsem na různé kanály, Johne. Negativní ohlasy a dohady se už objevily a Cavanaugh se pravděpodobně dostane mezi mlýnské kameny. Pochybuju, že můžeme spoléhat na to, že se Bílý dům odhodlá udělat ještě něco navíc, dokud tvůj případ skutečně neskončí v nějaké soudní síni. Tedy, je pravda, že mnoho Američanů bude hodně zuřit, že tě tam nechal, ale až sdělovací prostředky zjistí, že Bílý dům dal kolovat polopravdy, začnou křičet, že to prezident osobně tak nahrál, aby ti pomohl uniknout mezinárodní spravedlnosti. A ke všemu opozice bude vykřikovat, že neměl tu odvahu, udělat to jak se patří s využitím vojenského letectva. Ať udělá co udělá, vyjde mu to jako prohra, ať už tím, že tě tam nechal, mohl získat cokoli. Takže mě sleduj, jestli se nemýlím. Jakmile se všichni dozvědí, že jsi stále ještě v Sigonelle nebo kdekoli jinde v Evropě, Campbell tam poletí s větrem o závod s tím zatykačem. Jsem si naprosto jistý tím, že to má pojištěné ve všech zemích.“

„V tom máš zaručeně pravdu, Jayi,“ přitakal Harris a na chvíli se odmlčel. „Víš,“ začal po chvíli a v hlase mu zaznívala velká únava, „Uvažuju teď o tom, jestli by nebylo nejsprávnější… nebo spíš nejlepší… vybrat zkrátka tu nejpříhodnější zemi a vzdát se. Nakonec je to záležitost, ve které nehrají hranice roli, a navíc základní myšlenku té konvence bezesporu podporuju.“

„No…“

„Když mi Campbell volal sem do letadla, řekl mi, že utíkat před tím zatykačem je pod mou důstojnost. Je otázka, jestli nakonec neměl pravdu, Jayi.“

„To já nevím, Johne. Kdybych si mohl být jistý…“

„Možná že by pro nás bylo nejlepší spočítat si, která země by nikdy neurychlila proces vydání, a nechat se zatknout tam. Já jsem z té záležitosti vyděšený, Jayi. Mám z toho hrůzu, protože vždycky existuje vzdálená možnost, že se nějaký soudce dočasně zblázní a přistoupí na Campbellův požadavek. A nemusím ti říkat, že když mě jednou dostanou do Limy, tak tam zůstanu hodně dlouho. Jestli ne navždy.“

Jay zavřel oči a pokoušel se to domyslet. „Johne, vzdát se úřadům je až příliš velké riziko. A to, že se vyhýbáš protiprávně vydanému zatykači, z tebe žádného pokrytce nedělá. My na každý pád víme, že je nezákonný, že? Hrozně se mi příčí se tě přímo zeptat…“

„Samozřejmě,“ odpověděl Harris tiše. „Samozřejmě že je nesmyslný.“

„No ale znáš Campbella. Do háje, Johne, vždyť on tu smlouvu napsal a já se s tebou vsadím o všechny peníze, že už teď má vypracovaný podrobný plán, jak urychlit proces vydání v půl tuctu zemí, když už ne ve všech. Ten chlap je proslavený tím, že má všechno promyšlené daleko dopředu, ještě než udělá první tah. To mě na tom děsí nejvíc. Mohl bys taky skončit někde chycený do pasti na celý rok a stejně by tě nakonec poslali do Limy.“

„Jenom když nějaký soudce rozhodne, že je zatykač právoplatný, a já myslím, že to se nikdy nestane tam, kde platí řádně ustavený systém zvykového práva. Přemýšlej o tom, Jayi. Vymysli, jestli se mám jednoduše vzdát, nebo ne. Sedni do letadla, které letí někam sem, ale přemýšlej o tom, protože… já mám pocit, že utíkat před touhle lapálii není to nejsprávnější, co bych měl udělat.“

„Budu o tom přemýšlet, slibuju.“

„A uvažuj o Spojeném království. Možná že bych měl letět tam a vzdát se. S Pinochetem si počínali velice opatrně, i když po roce taky už zvažovali, jestli mu nemají spakovat kufr a poslat ho do Španělska. Anglický systém je přece jen matkou našeho právního řádu – samozřejmě bez těch směšných paruk.“

„Mně se ty paruky vždycky hrozně líbily, Johne. Dodávají důstojnost procesu, o kterém se často dá říct všechno možné, jen ne to, že je důstojný.“

Na druhém konci v Sigonelle nastala opět dlouhá odmlka. „To vlastně je to klíčové slovo, víš?“

„Prosím?“

„Důstojnost. Nechtěl bych udělat něco nedůstojného, Jayi, a to bez ohledu na to, jak moc vystrašený mužu být. Americký prezident, dokonce i když už není ve funkci, na sebe bere důstojnost tohoto úřadu, a já se snažím ze všech sil na toto nezapomínat.“

20 KAPITOLA

*****

LETECKÁ ZÁKLADNA NÁMOŘNICTVA USA,SIGONELLA NA SICÍLII,

LETIŠTNÍ HALAVELITELSTVÍ VOJENSKÉHO PŘEPRAVNÍHOLETECTVA,

PONDĚLÍ – 19.45

Během poslední hodiny se Edwin Glueck nehlučně pohyboval mezi cestujícími rozptýlenými po letištní hale a tiše promlouval k mužským účastníkům turistického zájezdu Američanů po Evropě.

Dvacet let uběhlo od chvíle, kdy odešel z aktivní služby jako brigádní generál armády Spojených států, ale jeho mozek i šestý smysl mu sloužily stále ještě výborně – dokonce i ve věku sedmdesáti devíti let.

Joanie, od svých šestadvaceti let jeho žena, se zdržovala na opačném konci letištní haly a rozmlouvala s vedoucí výpravy, aby odváděla její pozornost. Ed zaletěl pohledem jejím směrem a potěšilo ho, jak jí to sluší. I teď byla přitažlivá a v šedesáti devíti letech měla stále hezkou postavu. Pohled na ni v něm na okamžik zažehl touhu, jež hrozila, že odvrátí jeho pozornost od mise, kterou si předsevzal.

Joanie zachytila manželův pohled, usmála se na něj a téměř neznatelně kývla hlavou, aby mu dala najevo, že má vše ve svých rukou. Až mimořádně dobře si uvědomuje, co se děje kolem ní, pomyslel si. Ještě než vystoupili z letadla, nikdo jiný si nevšiml, že ve chvíli, kdy procházel uličkou, na okamžik nahlédl skrze ne zcela zatažený závěs oddělující turistickou třídu od první třídy. Tedy nikdo až na Joanie. Okamžitě jí bylo jasné, že se něco děje.

„Neměla bych se ptát, co se ti nezdá, že ne?“ šeptem na něm vyzvídala, už když jim kapitán oznámil, že je déle nebudou zdržovat na palubě a nechají je vystoupit.

„Ne,“ odpověděl jí na to. „Ale stejně ti to řeknu. Prezident Harris neodletěl. Je stále ještě na palubě tady toho letadla.“

Znala ten tón vyjadřující naprostou jistotu a neznevažovala ho. Samozřejmě že neměl vždycky pravdu, ale když Generála –jak mu vnoučata říkala – zaujal nějaký problém, tak se ve většině případů trefoval do černého.

„Tys ho viděl?“

„Ne.“

„Tak jak si můžeš být tak jistý?“ oponovala manželovi.

„Dej na mě.“

„To dělám vždycky.“

Ve chvíli, kdy v řadě za sebou cestující postupovali uličkou k východu, generál předstíral, že klopýtl, právě když se ocitl u přední kuchyňky, a nohou obratně nadzvedl konec závěsu zakrývající vchod. Na vteřinu se předklonil a vzepřel se o přední přepážku, aby se mohl opět narovnat. Letmý pohled pod závěs odhalil to, co čekal: dva páry pánských bot v oddělení pro posádku letadla čítající tři letušky.

Dva muži se schovávají v kuchyňce. Nejsou-li to piloti…

Vystoupal na horní stupeň schůdků, ohnul se, aby si upravil nohavice kalhot, ale hlavně aby se podíval dozadu do pilotní kabiny.

Oba piloty zahlédl uvnitř, jasně rozpoznával košile jejich uniforem.

Žádný z těch lidí, kteří přecházeli směrem k C-l 7, nevypadal jako on, takže je stále tady a skrývá se, což znamená, že je ve velmi vážném nebezpečí.

Generál neřekl nic, když sestupoval z přistavených schůdků a kráčel směrem k letištní budově, ale v hlavě už se mu rodil plán.

*****

Kapitán Swanson právě dorazil do letištní budovy pro přepravu cestujících, když dostal informaci, že ten právník zastupující Peru nakonec přece jen ještě neodletěl.

Fakt, že se podle telefonátu důstojníka policejní ostrahy základny, který řídil terénní vůz štábu a ihned právníka naložil, Stuart Campbell opět objevil na rampě, kapitána dost znepokojil.

„To musí být nějaký špatný žert. Budu tam za pět minut, abych to vyřídil osobně,“ informoval Swanson řidiče a vyčítal si, že se už dřív nespojil s řídící věží a nezkontroloval si, zda Campbellův learjet s určitostí odstartoval a odletěl i s majitelem na palubě.

Jak vidno, opak byl pravdou.

Swanson naskočil do štábního vozidla velitele základny, ale na okamžik zaváhal a celou situaci si promýšlel. Pak zvedl mobilní telefon propojený pouze se sítí mobilních telefonů na základně a naťukal číslo do štábního vozidla policejní ostrahy, a než vydal zvláštní řadu rozkazů, ujistil se, že řidič vozu má sluchátko pevně přitištěné k uchu.

*****

„Rád bych se dostal na palubu toho letadla EuroAiru, pane kapitáne,“ požádal Campbell Swansona, když ten vystoupil ze svého vozu.

„Proč, pane Campbelle?“ zeptal se ho Swanson. „Domníval jsem se, že vaše jednání s námi tady už skončilo. Pustil jsem vás na základnu, protože jste byl součástí italské delegace a právo ke vstupu, které uplatňovali, bylo součástí smlouvy. Máte teď nějaké oficiální pověření ke vstupu na půdu základny?“

„Ne. Vůbec žádné,“ připustil Campbell přátelsky. „Jestliže prezident Harris odletěl ze základny tím vojenským letounem, tak oficiálně nemám důvod, abych tady setrvával.“

„Proč říkáte jestliže‘?“

„Chci vás požádat jen o laskavost a o spolupráci, pane kapitáne.“

„Pochopil jsem, že jde o žádost. Ale proč ji vznášíte?“

„Jste bystrý muž, pane kapitáne, jinak byste nenosil ty distinkce s malými orly na náramenících. Vy víte, že se tu jedná o velice závažné mezinárodní záležitosti na vysoké úrovni. Určitě si také uvědomujete, že si musím být jistý správností každého kroku, který učiním, a každou událostí, která s tím souvisí.“

„O čem to hovoříte, pane? Jsem mimochodem velice zaneprázdněn.“

„Je to prosté. Musím se přesvědčit, pane kapitáne, a to osobní prohlídkou, že Harris už není na palubě toho boeingu.“

Swansonovi dalo obrovskou práci, aby udržel v obličeji naprosto neměnný výraz, ale cítil, jak mu jeden malý sval na tváři začíná cukat, a ovládnout ten pohyb nedokázal. „Chápu,“ pronesl co nejvyrovnaněji.

„Je s mou žádostí spojen nějaký problém, pane kapitáne?“ zeptal se Campbell přehnaně starostlivým tónem hlasu.

„Ano, pane, je tu problém. Mí nadřízení nejsou nijak nadšení tím, že jsem vám a Italům povolil okamžitě přístup na tuto základnu, to za prvé. Takže budu muset vaši žádost předat normálním služebním postupem.“

„Znám se s vaším nadřízeným velitelem osobně, pane kapitáne. Nechtěl byste, abych mu zavolal?“

„Jsem schopen postupovat pro mě závazným služebním postupem, pane Campbelle,“ odsekl mu Swanson a okamžitě litoval své příkré odpovědi. „Podívejte, nastupte si a pojedeme zpátky do mé kanceláře, kde můžete zůstat, zatímco já vyřídím ten telefonát. Pakliže to letadlo tu stále ještě bude v době, kdy dostanu povolení, velice rád vás tam osobně doprovodím.“

Stuart Campbell se usmál a zvedl bradu. „Pane kapitáne, zdržovací taktika vzbuzuje podezření. Obzvláště moje podezření. Jestliže je prezident Harris skutečně pryč, tak mě prostě nechte vstoupit na palubu, ať se přesvědčím sám na vlastní oči. Potom vás už nechám na pokoji.“

„Pane, řekl jsem vám…“

„Kapitáne Swansone,“ přerušil ho Campbell, „my oba víme, že máte plnou moc toto rozhodnutí učinit sám, což znamená, že byste mohl říct ano, nebo ne ihned. Postavil jste jak mé, tak i to najaté letadlo co nejdál na odbavovací ploše, abyste nás měl pod dohledem, ale to je v pořádku. Ale teď to, že jste se uchýlil k představení já nejdřív musím dostat povolení, znamená, že nechcete to rozhodnutí udělat sám, z čehož dále vyplývá, že je v sázce daleko víc. Nikoli pouze to, že byste byl kritizován za špatný krok. A co může být tak závažné, že k tomu potřebujete odklady? Jedině fakt, že vy a Washington jen předstíráte, že prezident Harris je už pryč, když ve skutečnosti je stále ještě tady. Jinak už byste mě tam dávno zavedl.“

„To je absurdní, pane Campbelle. Tento druh překroucené pseudodedukce vede ke směšným závěrům.“

„Pane kapitáne, vaše tvrzení, že musím mít od někoho oficiální povolení, nemá žádné opodstatnění, z čehož usuzuju, že sem pravděpodobně budu muset zase zavolat lidi z italského ministerstva zahraničí.“

„Víte co, přestaneme se už o tom dohadovat a pojedeme, pane Campbelle,“ nečekaně rozhodl Swanson a obrátil se ke svému vozu.

Campbell se zatvářil překvapeně a nechal po celém obličeji pomalu rozlít široký úsměv. „Výborně! Takže k letadlu?“

„NE, pane!“ podrážděně odsekl Swanson a znovu se k němu obrátil čelem. „Jak jsem řekl, jedeme do mé kanceláře na NAS-jedna.“

Stuart Campbell se natočil tak, aby se mohl podívat důstojníkovi přímo do očí. „Pane kapitáne, na vaši čest amerického vyššího důstojníka, je prezident Harris na palubě C-17, nebo ne?“

„Nemůžu…“

„NE!“ zarazil ho Campbell tak prudce, že sebou Swanson trhl. „Svými činy tady reprezentujete Spojené státy. A já na vás oficiálně požaduji přímou odpověď, na vaši čest, jménem velitelství námořnictva, jménem americké vlády. Je na palubě vojenského letounu, nebo je stále ještě někde na této základně? Jestliže mi řeknete, že tu není, jen na základě vašeho čestného slova odletím pryč.“

„Pane,“ začal svou odpověď Swanson a zaváhal přesně na tak dlouho, aby to prozradilo prchavý okamžik vnitřního konfliktu, na který Campbell čekal. „Místo pobytu prezidenta Harrise je utajovaná vojenská informace. Nemám svolení ji prozradit ani vám, ani nikomu jinému.“

Stuart Campbell pomalu kývl hlavou a jeho pozorným očím neušlo, že Swansonovo dýchání se nepatrně zrychlilo.

„Jak myslíte, pane kapitáne. Pochopil jsem to dostatečně. John Harris je stále ještě tady.“

„Nic takového jsem neřekl!“

„Ale ano, řekl. Velice jasně.“

Swanson zavrtěl hlavou a přitom napřáhl ukazováček směrem k právníkovi a oči se mu stáhly do hněvivých štěrbin. „Nastupte si do auta, pane Campbelle. Ihned! Zcela proti svému přesvědčení teď poruším své rozkazy a zavezu vás k letadlu. A pak, pane, pohnete svým ctihodným zadkem a vypadnete z mé základny. Rozuměl jste?“

„Jak si přejete, pane kapitáne,“ posměšně odpověděl Campbell a zároveň vzal s povděkem na vědomí, že Swansonova vysílačka je zcela na očích na přístrojové desce, takže tím bezesporu pohasly veškeré naděje, které snad mohl velitel chovat, že odvysílá pilotům EuroAiru poplašné varování.

*****

LETIŠTNÍ BUDOVA PRO CESTUJÍCÍ, LETECKÁZÁKLADNA NÁMOŘNICTVA USA,

SIGONELLA NASICÍLII

Východ z letištní budovy ven na plochu letiště a dál k Boeingu 737 střežil mladý příslušník námořní policie. Byl to ještě chlapec ve slušivé námořnické uniformě a generál Ed Glueck odhadoval, že mu bude něco přes devatenáct, maximálně dvacet let. Velice pozorně chlapce sledoval už několik minut a pokoušel se rozpoznat, jak moc se vyzná ve světě, a všiml si, že občas zvedl hlavu a usmál se v reakci na hudbu vysílanou v místním letištním rozhlase, když právě spustila něco svižného.

Generál k němu v tichosti přistoupil.

„Synku?“

„Ano, pane?“ odpověděl mu mladý námořník, kterého poněkud zarazilo, že ho oslovuje jeden z cestujících.

„Chci, aby ses podíval na hodnost na tomto průkazu totožnosti,“ požádal ho generál a podal mu šedý průkaz vydaný americkým ministerstvem obrany, který udával, že je vysloužilý brigádní generál.

Oči mladého muže se poněkud rozšířily. „Ano, pane generále. Co… pro vás můžu udělat?“

Generál opatrně vzal průkaz totožnosti a zastrčil ho zpátky do náprsní tašky, přičemž se otočil a přehlédl hemžící se cestující a zároveň mluvil spikleneckým tónem na půl úst.

„Musím se dostat znovu na palubu toho letadla.“

Námořník na stráži se prudce nadechl a celý ztuhl, jak se mu v hlavě naráz spojily do jednoho víru protichůdné povinnosti a rozkazy a to vše podtržené nedostatečnými zkušenostmi.

Ten muž měl hodnost generála}. Jenomže penzionovaného generála.

„Pane, já… já to nemůžu udělat…“

Generál se otočil a nahnul se těsně k chlapcovu uchu. „Jedná se o záležitost národní bezpečnosti, synku, a ani jeden z nás nemá čas starat se o formální stránku věci. Kdyby tu byl tvůj kapitán, promluvil bych si s ním. Jenže já nutně musím proklouznout ven hned teď. Tohle je jeden z těch případů, na které tě výcvik připravil, kdy musíš být dostatečně odvážný a udělat to, co víš, že je správné dokonce i bez formálního požehnání.“

„Ale, pane…“

„Nejsem ozbrojen a má žena Joanie stojí přímo tamhle. Je zcela jasné, že bez ní nepůjdu nikam a že sám toho mnoho nemůžu provést.“

„Ano, pane, ale mám rozkazy…“

„Které jsou nahrazeny mými. Dávám ti k tomu zmocnění. Uvědomuješ si, doufám, že důstojník v generálské hodnosti není nikdy postaven mimo aktivní službu?“ To si vymyslel, protože věděl až moc dobře, že pouze pětihvězdičkoví generálové nikdy neodcházeli do výslužby a že posledním generálem s takovou hodností byl Omar Bradley, který zemřel už před desítkami let.

„Opravdu, pane?“

„Jednoduše otevři dveře. Za deset minut jsem zpátky. Jediné, co musím udělat, je prohodit pár slov s kapitánem toho linkového letadla. Jestliže se ten tvůj kapitán bude rozčilovat, já mu všechno vysvětlím. Stejně jsem vyšší šarže než on, že?“

„Asi ano.“

„Copak vás neučili, že hvězda přebíjí orla?“

Mladý muž přikývl a polkl, přejel pohledem místnost a pak potichu otočil klikou u dveří za sebou a nechal Edwina Gluecka vyklouznout do chladného a vlhkého nočního vzduchu.

Vzdálenost k letadlu byla minimální a generál byl v dostatečně dobré tělesné kondici, takže dokázal klusat celou cestu až ke schůdkům. Přední dveře do boeingu byly zavřené, ale nikoli dosedlé do těsnění, a on na ně lehce zaklepal.

Muž, o kterém tušil, že to je agent tajné služby, vyhlédl ven skrze štěrbinu dveří a generál mu tudy podal průkaz totožnosti. V malém vstupním prostoru za dveřmi se nejprve ozvaly nějaké hlasy a pak se teprve dveře odtáhly a ten muž mu vrátil průkaz zpátky.

„Co potřebujete, generále Gluecku?“ zeptal se komisním hlasem.

„Přístup ke kapitánovi.“

„Proč?“

„Protože vím, že prezident je stále ještě tady a já mám letištní budovu plnou amerických válečných veteránů, kteří jsou připraveni pomoci vám ho bránit.“

21 KAPITOLA

*****

laramie, stát wyoming,

pondělí – 11.45 místního Času

Poslední přímý let toho dne do Evropy z denverského mezinárodního letiště měl podle letového řádu odlétat za necelé tři hodiny a Jay Reinhart ještě stále seděl na kuchyňské stoličce u pracovní desky doma v Laramie, a od letiště ho dělilo dvě stě čtyřicet kilometrů jízdy autem.

„Musí přece existovat ještě jiná cesta,“ snažil se přesvědčit úředníka v cestovní kanceláři, jehož pomoc si vyhledal mobilním telefonem.

„Neexistuje, a navíc pochybuju, že to stihnete. Dálnice dvě-osm-sedm je v průsmyku kvůli té sněhové bouři zavřená, a jak jsem slyšel, na mezistátní na jih od Cheyenne je pořádný zmatek.“

„A co Chicago? Nemohl bych letět odtamtud? Nebo… nebo třeba z Atlanty?“

„To určitě, ale všechny zaoceánské lety budou pravděpodobně odlétat až zítra ráno, a to byste se tam dostal zítra pozdě večer.“

„A jak to vypadá s Dallasem?“

„Stejná písnička. Dokonce vás ani nestihnu posadit včas na vlak do Denveru. Ale podívejte, směl bych vám něco navrhnout?“

„To si děláte legraci. Cokoli, vždyť jsem úplně zoufalý.“

„Najměte si soukromý let, ať vás vezme na letiště do Denveru. Dokonce i cessna to zvládne za hodinu.“

„Najmout…“

„Letadlo. Ano, pane. Je to drahé, ale jestli opravdu chcete dnes odpoledne stihnout to poslední letadlo, je to vaše jediná možnost.“

Představa, že bude muset potlačovat paniku celých jedenáct hodin v obřím proudovém letadle, už sama o sobě byla dost příšerná. Najednou se přistihl, že se musí bránit vidinám, jak umírá při nehodě malého letadélka, a v tu chvíli jím proběhla menší vlna nevolnosti.

„Pane Reinharte, jste tam?“

„Cože?“

„Slyšel jste mě?“

„Á…“ Těžce si polkl. „Jo. Jo. Promiňte. Takže jinak to asi nepůjde, že?“

Poděkoval muži z cestovní kanceláře, prudce vytáhl z psacího stolu telefonní seznam a začal v něm rychle listovat ve snaze najít soukromé lety. Celou tu dobu se nutil myslet na všechno možné, jen aby si nemusel připustit fakt, že právě hodlá draze zaplatit za to, aby se mohl vtěsnat do malého letadla, které se s ním nepochybně při první příležitosti zaryje do země.

Vzmuž se! Lidi takhle létají každý den!

V seznamu našel tři firmy, ale ani jedna mu nemohla vyjít vstříc.

„Moc nás to mrzí, pane, ale všechny naše stroje jsou někde ve vzduchu, včetně našeho citationa.“

„Čeho vašeho?“

„To je tryskové letadlo.“

„Aha. Mohl byste mi doporučit někoho v Denveru, kdo by mě tady mohl vyzvednout?“

„Už jsme se o to pokoušeli asi před hodinou ještě kvůli jinému zákazníkovi, pane Reinharte. Jistě někdo takový existuje, ale my ho nenašli. V Aspenu se totiž koná nějaký společenský podnik pro boháče a zřejmě i odvážlivce, protože z naší oblasti odčerpal všechna letadla soukromých firem.“

„Zaplatím dvojnásob,“ uslyšel sám sebe a málem se mu zatočila hlava při pomyšlení, že si zaplatí za vlastní smrt.

„Je mi líto.“

Jay zavěsil a mozek už mu pracoval na plné obrátky. Nemá čas tam dojet, soukromá letadla nejsou volná, nefungují vlaky, ale…

Hlavou mu probleskla vzpomínka na rozhovor s jedním ze svých studentů během zimního semestru. Pamatoval si jen křestní jméno – David. Měl soukromou pilotní licenci a vlastnil letadlo. Tehdy se akademicky přeli, zda by lidské bytosti měly létat, a Jayův hlas zněl velice hlasitě proti. Jestlipak existovala nějaká, byť velice vzdálená možnost, uvažoval Jay, že by se mohl nechat najmout? Pokud by se tímto způsobem mohl dostat do Denveru, byl ochoten příslovečně přilézt ke křížku.

Zatraceně! Jak jen se jmenoval? David… David… Carmichael! Už to mám!

Vyťukal číslo tajemnice univerzity a poprosil o telefonní číslo Davida Carmichaela, k čemuž použil první výmluvu, která ho napadla.

„To mi stačí, pane profesore,“ odpověděla mu dáma, která s ním mluvila, a nadiktovala mu dvě čísla.

Na prvním to nikdo nezvedal. Druhé zastihlo studenta o přestávce mezi přednáškami na jeho mobilním telefonu. Jay mu vysvětlil, v jaké je situaci a jak je zoufalý.

„Víte, mně se to nějak nezdá, pane profesore Reinharte, dneska je počasí tak trochu na draka.“

„Je tak hrozné, že se nedá létat?“

„No… to pravděpodobně asi ne, ale mám na rozvrhu ještě jednu přednášku.“

„A co kdybych vás z ní omluvil? Nemůžu vám teď povídat, jak moc je to důležité, Davide. Ale doslova na tom závisí život bývalého amerického prezidenta.“

„Tak to je síla. Pane jo. No, hm, jestli předpověď počasí nebude opravdu nemožná…“

„Máte stále ještě to vlastní letadlo?“

„Ano, mám. S přístrojovým vybavením je na tom dobře, na to já si potrpím, ale stejně je lepší, když je člověk opatrný, víte?“

„To je jasné. Podívejte, hrozně nerad vás do toho nutím, ale nemám žádnou jinou možnost, jak se do Denveru dostat, abych to stihl. Takže můžete to pro mě udělat?“

„Myslím, že povolení přibírat cestující mám… už jsem sice pár týdnů v letadle neseděl, ale pravděpodobně bych tak do hodiny mohl startovat.“

„A co kdybychom to stáhli na čtyřicet minut? Zaplatím vám, kolik si řeknete.“

„Nemůžu si od vás vzít žádné peníze, leda snad na benzin, jsem jen soukromý pilot, nemůžu si tím vydělávat.“

„Jak myslíte. Ale dá se to stihnout za těch čtyřicet minut?“

„Vy se potřebujete dostat do Denveru na mezinárodní?“

„Ano.“

„Tak to abych sebou hodil. Musím si ověřit předpověď počasí a poslat letový plán. Kdy vám můžu zavolat, pane profesore?“

„Co kdybychom se sešli rovnou u letadla, Davide.“

V telefonu bylo patrné, že Carmichael váhá. „No tak dobře,“ uvolil se konečně a dal Reinhartovi instrukce, jak na letišti najít takzvaného řídícího základny, kde bude jeho letadlo čekat.

„Uvidíme se… na letišti, pane profesore.“

Představa, že se navlékne do obleku, aniž by si předtím dopřál takový luxus, jako se osprchovat a oholit, byla odporná, ale na něco takového už Jayovi nezbýval čas. V daném okamžiku byl vzdušný prostor jeho ložnice naplněn ponožkami, spodním prádlem a košilemi, jak házel naprosté minimum nezbytného oblečení do kufříku. Dosud nevykonanou ranní hygienu směstnal do deseti minut a pak hned vyrazil ze dveří do garáže a k autu.

Před vnitřním zrakem mu vyskočil obraz mobilního telefonu zapomenutého na pracovním kuchyňském stole, tak se rozběhl zpátky, aby si ho vzal spolu s náhradní baterií a nabíječkou. Pak znovu úprk a skok do auta, a když otevřel garážová vrata, naskytl se mu pohled na zatažené, šedé nebe – skutečnost, kterou se vší silou pokoušel nevnímat.

David Carmichael byl dobrý student. Zkoušku udělal na výbornou. Určitě bude stejně dobrý pilot. Určitě dokáže najít Denver, i když bylo pod mrakem. Možná že by mohl letět hodně nízko a řídit se podle silnice.

*****

Carmichael na něj čekal u vchodu do budovy soukromé části letiště. V jedné ruce držel zelená sluchátka a v druhé malou leteckou tašku. Jay se donutil, aby nepřikládal ustaranému pohledu na mladíkově tváři žádný význam.

„Už mi předehřívají motor tepelným fukarem,“ oznámil mu.

„Já nevím, co to znamená,“ přiznal se Jay. „Představuje to nějaký problém?“

„Ne,“ ujistil ho Carmichael. „Jen to, že moje letadlo za minulý týden pořádně promrzlo, takže to pomůže nastartovat motor.“

„Aha. To je tryskové letadlo?“

Carmichaelovo obočí vylétlo překvapeně vzhůru. „Proudové? Kéž byl“

„Tak tedy jaké?“

„Je to Cessna stodvaasedmdesátka, pane profesore. Jednomotorové, vrtulové, čtyřsedadlové. Co jste myslel?“

„Já… toho moc o soukromých letadlech nevím,“ zmohl se nakonec Jay na odpověď, zatímco se mu žaludek scvrkl do velikosti zeleného hrášku.

„Pane profesore,“ začal Carmichael opatrně, protože mu neušel výraz panické hrůzy na tváři Jaye Reinharta, a současně položil ruku na profesorovo rameno, „je to skvělé, stabilní letadlo. Cessna stodvaasedmdesát je jediné letadlo v dějinách, které úspěšně překonalo sovětskou vzdušnou obranu.“

„Omlouvám se, ale co že udělalo?“ dostal ze sebe Jay.

Carmichael se lehce usmál a zavrtěl hlavou. „To bylo ještě v osmdesátých letech, když nějaký šílenec z Německa přeletěl do Ruska a přistál až na Rudém náměstí, aniž by se ho podařilo veškeré sovětské protivzdušné obraně sestřelit.“

„Á. Aha. Myslím, že si vzpomínám,“ přikývl Jay a oči mu padly na maličký hornoplošník, který zahlédl hned na kraji plochy letiště. Najednou si uvědomil, že to je přesně to letadlo, o kterém se právě zmínil David Carmichael. Napadlo ho, že je už na pohled moc malé, aby uneslo jakéhokoli pasažéra. Po pravdě řečeno nevypadalo ani dost velké na to, aby uneslo alespoň pilota!

„Počasí je v pořádku?“ zmohl se Jay na otázku.

„No…“ David Carmichael nevěděl, jak to nejlépe vyjádřit. „Budeme muset letět podle přístrojů. Celou cestu poletíme v mracích, ale myslím, že to zvládneme. Nějak vážné tvoření námrazy pod tři tisíce šest set metrů nepředpovídají, takže, ehm, pokud žádnou nechytneme, turbulence nebudou moc znát.“

„Co jste to povídal o té námraze?“

„Nesmím letět, když je hlášen stav možného namrzání. Nejsem vybavený odmrazovacími návleky.“

„Jakými návleky?“

„To je pogumované zařízení na náběžné hraně křídla –na přední hraně – křídel, které se nafouknou, aby rozbily led.“

„Aha.“

„Ohlásím Denveru požadavek na ILS.“

Ta zkratka Jayovi zhola nic neříkala, ale přesto kývl hlavou na souhlas.

„Mělo by nám to trvat asi hodinu.“

Jay se podíval na hodinky, celý dychtivý zaměstnat myšlenky něčím jiným než letem, který ho čekal. „Měli bychom se už raději pohnout.“

David Carmichael natáhl ruku a chytil ho za předloktí. „Pane profesore, vy se tam musíte dostat, ať se děje co se děje, že je to tak? Na to, abyste tam dojel autem, čas asi není, a jiný let, kterým byste se dostal do Evropy, nestihnete, viďte?“

Jay jen zavrtěl hlavou. V tónu Carmichaelova hlasu zazněl varovný tón, ale Jay se silou vůle donutil, aby ho nevnímal, protože se obával, že jinak by mohl rozhodnutí změnit. Obraz Stuarta Campbella, jak se sápe po Johnu Harrisovi, nad ním visel daleko hrozivěji než strach z létání. David Carmichael předtím určitě reagoval na nezdravě bledou barvu, jakou má nejspíš Jayův obličej. Pilot by přece nikdy neletěl, kdyby to nepovažoval za bezpečné.

David Carmichael si povzdechl a pohledem zaletěl k letadlu a vzápětí zpátky ke svému pasažérovi. „Pane profesore, možná že byste se nejdřív mohl zastavit na toaletě.“

Jay se na mladíka podezřívavě podíval a snažil se dát dohromady souvislou otázku, zatímco se mu v hlavě rojila jedna divoká představa za druhou.

„Proč?“ bylo jediné, na co se zmohl.

„Protože,“ začal Carmichael váhavě, „na palubě žádná není.“

„Ne?“

„Letadlo je moc malé.“

„Samozřejmě,“ slyšel Jay sám sebe říkat. „Hned… jsem zpátky.“

„Je to tamhle, pane profesore,“ napověděl mu Carmichael a prstem ukázal na pánské záchodky.

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR,LET 42,

ODBAVOVACÍ PLOCHA LETECKÉZÁKLADNY NÁMOŘNICTVA USA,

SIGONELLA NA SICÍLII

Telefonát na satelitní linku přišel jako naprosté překvapení a na vteřinku si Craig nebyl jistý, jak na něj má reagovat.

„Kdo to byl?“ zajímal se Alastair, když Craig položil sluchátko.

„Jeden chlap z policejní ostrahy mi sděloval, že kapitán Swanson je na cestě sem s tím právníkem Campbellem.“

„Sem k našemu letadlu?“

„Tak jsem to… alespoň pochopil.“

„Pane na nebesích! Jdu jim to říct,“ rozhodl se Alastair, vyprostil se ze sedadla a otevřel dveře zrovna v okamžiku, kdy Matt Ward pouštěl generála Gluecka předními dveřmi na palubu.

„Agente Warde, vyskytl se takový zádrhel,“ upozornil ho a hlavou udělal pohyb směrem ke staršímu pánovi s tázavým výrazem ve tváři.

Ward pohlédl na generála a pak zpátky na Alastaira Chadwicka, v rychlosti představil penzionovaného generála a zmínil se, že přišel nabídnout pomoc. „O jaký problém jde?“

Alastair ho seznámil s obsahem telefonátu a sledoval, jak se Wardovi otevírají doširoka oči a pak se vrhnul směrem k oddělení první třídy a nechal generála svému osudu. Během několika vteřin už byl zase zpátky.

„Takže nám nezbývá než předpokládat, že Campbell donutil kapitána Swansona, aby ho vzal na palubu letadla přesvědčit se, jestli tu prezident Harris náhodou není.“

„Jestli je to tak,“ vyvozoval Alastair, „bude chtít zkontrolovat úplně celý prostor i s umyvárnami a záchodky.“

„Je na palubě nějaké místo, kam by se jeden muž mohl schovat?“ zeptal se Ward, ale už předem tušil odpověď.

„Ano a ne. Ne tady nahoře, ale… kdybychom to dokázali provést, aby to nikdo neviděl, a kdyby se prezident mohl skrčit, mohli bychom ho vtěsnat do kóje s elektronikou za předním kolem.“

„Jak velké to tam je?“

V tu chvíli už také Craig vyšel z pilotní kabiny, připojil se k nim a naslouchal vzrušené debatě.

„Dost těsné, ale vešel by se tam,“ usoudil Alastair. „Ale musíme sebou hodit. Bude ho odevšad jasně vidět, až tam poleze, ale jakmile se za ním zavře poklop, nikdo ho nenajde.“

„Pane generále, buďte tak laskav a zůstaňte tady,“ požádal důrazně Matt Ward generála a odešel zpátky za prezidentem. Předtím ještě stihl v rychlosti představit generála Craigovi.

*****

John Harris si vyslechl plán, ale zavrtěl hlavou. „Ne, do toho se nebudu pouštět.“

„Co prosím? Pane prezidente, berte to tak,“ začal s přesvědčováním Matt Ward, „že jsem tady, abych vás chránil, ale vy se mnou musíte spolupracovat.“

„Neprobírali jsme to už spolu náhodou několikrát, Matte?“

„To ano, pane prezidente, probírali. Ale čas letí a ten právník sem už míří.“

„A já odmítám, aby mě někdo viděl, jak cupitám jako nějaká krysa do díry na břiše tohoto letadla,“ prohlásil Harris a tón jeho hlasu zněl pevně a rozhodně.

„Pane prezidente,“ ozvala se teď Sherry, ale prezident zvedl ruku a zarazil ji. „Ne! Jestli Campbell vstoupí na palubu, setkám se s ním přímo. Jede s ním i italská delegace?“

„To my nevíme, pane,“ odpověděl Ward. „Podívejte, nešel byste si alespoň stoupnout třeba na jednu z těch toalet vzadu nebo někam jinam? Prosím vás, neusnadňujte mu to tak.“

John Harris si to chvíli rozmýšlel. „Jdu do té zadní kuchyňky udělat si trochu kávy, Matte. Jestli ten člověk bude chtít prohlížet letadlo, pozdravím se s ním tam vzadu. Nebudu se kvůli němu schovávat a někde se krčit strachy.“

„To není možné považovat za krčení se strachy. Je to jen falešná ješitnost.“

„Matte! Tak to už by opravdu stačilo!“ zostra ho okřikl prezident. „Vaším úkolem je zajistit mi možnosti, abych se mohl cítit bezpečně, ale je na mně, abych rozhodl, jestli ji Využiju, nebo ne. Jen a jen na mně. Je to jasné?“

„Ano, pane.“

„Promiňte, pane prezidente,“ ozval se hlas za nimi. Matt Ward, Dayton i Chadwick se otočili a hleděli na generála Gluecka, toho času ve výslužbě, který vzrušenou rozmluvu vyslechl. Napřáhl ruku k pozdravu a prezident ji poněkud překvapeně přijal.

„Ano?“

Generál se v rychlosti představil. „Mám třiadvacet chlapců z řad amerických veteránů z druhé světové války v letištní budově, pane prezidente. Jsou připraveni znemožnit přístup tomu mizerovi, o kterém tu mluvíte. Už jsem je dal dohromady. Jestliže někdo nařídí tomu mladému strážnému u východu z letištní budovy, aby jim otevřel, zaručuju vám, že vás nikdo z tohoto letadla stěhovat nebude.“

„To obnáší celou vaši turistickou skupinu, pane generále?“

„Ne všechny, pane prezidente. Cestujeme také s manželkami, přítelkyněmi i dětmi. Ale své muže jsem už zorganizoval, takže jsou připraveni s vámi zůstat, ať se rozhodnete vydat kamkoli. Domyslel jsem si, že se k něčemu takovému schyluje.“

„Děkuju vám, pane generále.“

„Není třeba žádných díků, pane prezidente. Chránit prezidenta je naší povinností. A když jste jednou ten úřad zastával, jsme podle mého soudu za vaši bezpečnost zodpovědní stále.“

„Velice si toho vážím.“

Matt Ward se otočil a pospíchal ke dveřím s generálem Glueckem hned v patách, zatímco John Harris povstal a vykročil směrem k zadní části letadla.

22 KAPITOLA

*****

LETIŠTĚ V LARAMIE, STÁT WYOMING,

PONDĚLÍ –12.35 MÍSTNÍHO ČASU

Rozhodnutí, že společnost EuroAir souhlasí s pronajmutím Boeingu 737 zaměstnancům Johna Harrise, bylo Jayi Reinhartovi vyřízeno mobilním telefonem právě ve chvíli, kdy vycházel z pánských toalet na letišti v Laramie. Ve stejnou chvíli jeho mozek i žaludek sváděly bitvu s představou, že má letět malým letadlem Davida Carmichaela. Provedl telefonicky patřičný úkon, aby podle pokynů Sherry Lincolnové převedl čtyřicet tisíc dolarů z prezidentova účtu společnosti EuroAir, a pak jí zavolal zpátky na její mobil.

„Najali taky další proudové letadlo, aby ostatní cestující dopravili zpátky do Říma,“ ohlásil jí, když telefon vzala, „a účtují si za to patnáct tisíc.“

„Jak brzo?“

„Letadlo je už v Sigonelle, jak mi sdělili, takže se může přestup na to druhé letadlo uskutečnit téměř okamžitě.“

„Tak to je dobře. A jak jste na tom vy, Jayi?“

Jayovi blesklo hlavou hned několik trpkých průpovídek o nevyhnutelnosti brzkého skonu při letu letadlem, ale necítil se v dostatečně humorné náladě, aby je použil.

„Zrovna se chystám odletět do Denveru, kde přestoupím na přímý let společnosti United do Londýna. Teď mě, Sherry, poslouchejte. Promýšlím všechno, jak nejrychleji jsem schopen. Myslím, že chci, abyste zamířili do Londýna, ale počkejte, dokud se nedostanu do Denveru a nenastoupím na ten mezinárodní spoj. Do té doby se rozhodnu a zavolám vám.“

„Proč do Londýna?“ zeptala se.

„Pan prezident bude vědět. Necháme ho vzdát se úřadům tam a vybojujeme to podle britského právního systému.“

„Jste si naprosto jist, že je to ta nejlepší metoda?“ chtěla vědět Sherry.

„Ne,“ přiznal se Jay. „Nejsem si jist ani trochu. Taky proto si to chci pár hodin ještě nechat pořádně uležet v hlavě. Jenže zatím žádnou jinou možnost nevidím a nebude dlouho trvat, než se svět dozví, že je ještě na Sicílii.“

Jay se mimoděk podíval z oken recepční místnosti na cessnu a to mu vnuklo ještě jinou myšlenku. „Sherry, kdybych se vám za tři hodiny neozval, zkuste zavolat vy. A kdybych se ani pak neozýval, berte to, že jsem patrně havaroval nebo něco jiného, a vydejte se do Londýna sami.“

„Teď není moc vhodný čas na vtípky, Jayi,“ napomenula ho.

„Já jsem taky ani v nejmenším nežertoval,“ ujistil ji.

Ukončil hovor, prošel rychle skleněnými dveřmi a zamířil k malé cessně, kam vlezl opatrně dveřmi na pravé straně a posadil se na místo druhého pilota vedle Davida Carmichaela.

„Na tom bezpečnostním pásu není nic mimořádného, pane profesore. Stačí, když si ho opásáte pevně kolem těla,“ instruoval Jaye Carmichael ze svého sedadla vlevo.

Přístrojová deska před ním byla pro Jaye stejně záhadná jako nějaké pojednání v sanskrtu. Byla poseta ciferníky, vypínači a měřicími přístroji, a to vše sdělovalo tajuplné informace, ale pro nezasvěcené zcela nesrozumitelné. Ještě ke všemu Jaye na okamžik zmátlo, proč mu David podává druhý pár zelených sluchátek.

„K čemu to je?“

„Nasaďte si je, prosím, a upravte si mikrofon, abyste ho měl před ústy. Mám tu intercom a můžeme si povídat přes něj.“

„Tak jo.“

David začal pročítat text z laminovaného seznamu úkonů, jež bylo nutno před startem udělat. Cvakal vypínači a seřizoval ciferníky a teprve potom nastartoval motor.

Řev, s jakým se motor a vrtule probudily k životu, a nečekané rozkmitání malého letadla, které hned následovalo, Jaye vylekaly a jen potvrdily jeho nejhorší obavy, že ani člověku, ale ani cessně nebyla dána schopnost létat. Jak by něco, co se tak divoce klepe na zemi již při běhu motoru na volnoběh, mohlo vydržet ve vzduchu? Spíše než tato v duchu vyslovená otázka to ale byl obecný pocit nevyhnutelnosti, co Jaye přinutilo zavřít oči. Zároveň si vzpomněl na chvíli, kdy se naposledy nechal přemluvit, aby si sedl na horskou dráhu plnou technických vymyšleností. Od okamžiku, kdy se s ním tehdy rozjel vozík, se cítil naprosto zbaven jakékoli vlády nad sebou samým. Odstředivé síly se na jeho těle projevovaly tak nečekaně a silně, že si sice uvědomoval svou přítomnost při jízdě (kdy se ani nebál, ale ani nevěděl, zda to přežije), avšak svobodnou vůli neměl vůbec žádnou.

Tím krysařem, který ho na to dobrodružství tenkrát nalákal, byla Karen. Teď byl přesvědčen, že se její přání zemřít projevilo už tenkrát, ale tehdy to ještě tak nechápal.

Myslel teď na Karen a jeho představy vyvolaly tutéž důvěrně známou záplavu žalu a viny, která velice brzy vyplnila celý prostor, kde ještě před chviličkou sídlil čirý strach.

„Jste připraven, pane profesore?“ zeptal se ho David a vytrhl Jaye ze zasnění. Byla to přímá otázka, ale v hlase pilota přesto zaznívalo váhání. Obavy, že by Carmichaelovo sebemenší zaváhání mohlo vést k odvolání letu, si vynutily odpověď. Jay přikývl, jak nejrozhodněji to dokázal. Přesto si byl až moc dobře vědom, že tím neoklamal vůbec nikoho a nejméně pak sám sebe.

*****

LETECKÁ ZÁKLADNA NÁMOŘNICTVA USA, SIGONELLA NA SICÍLII

Kapitán Swanson zavezl Campbella různými oklikami přes NAS-dvě k letištní budově. Konečně zastavil štábní vozidlo před letištní halou pro cestující a ukázal Campbellovi na vchod, aby ho na něj upozornil.

„Půjdeme tudy. Z bezpečnostních důvodů se snažím vjíždět na provozní rampu, jen když je to bezpodmínečně nutné.“

Campbell na to neřekl nic, napřímil svou sto devadesát centimetrů vysokou postavu a následoval velitele do haly letištní budovy mezi různorodou společnost zvědavých a zároveň rozladěných cestujících. Přistihl se, že nenápadně přejíždí očima dav lidí, jestli mezi nimi nezahlédne známou postavu bývalého prezidenta, než došel k závěru, že by se Harris nikdy takovým způsobem proklouznout nepokoušel. Slyšel, jak za vozidlem, jímž přijeli, zastavují autobusy, protože právě odvysílali oznámení, že se mají cestující připravit k nástupu do letadla.

„Budou je odvážet k tomu pronajatému letu?“ chtěl vědět Campbell a vybavila se mu otevřeně odvysílaná rádiová relace, již Swanson ukončil právě ve chvíli, když se blížili k dráze letiště. Jak vidno, společnost EuroAir pronajala další boeing, tentokrát typ 727, právě takový, jaký on před půl hodinou nechal odletět.

To je jen dobře, pomyslel si Campbell. Jestliže tu Harris je, tak čím méně cestujících se tu bude motat v cestě, tím lépe.

Kapitán teď promlouval k jednomu z členů policejní ostrahy základny, který otevřel dveře na rampu a nechal je jimi projít.

Boeing stál asi třicet metrů od nich a stále ještě směřoval na západ. Campbell následoval důstojníka námořnictva kolem špičky letadla a pak nahoru po schůdkách. Přední vchod do letadla byl částečně uzavřen a Swanson prohodil několik slov s někým uvnitř a teprve potom se dveře otevřely a na plošinku na konci schůdků vystoupil nejprve jeden a potom několik dalších starších mužů, z nichž jeden špatně chodil a jeho věk ho nutil, aby se pevně přidržoval madla zábradlí.

„Co si přejete, kapitáne?“ zeptal se jeden ze starých pánů.

„Musím dostat tohoto muže na palubu letadla, aby mohl provést prohlídku,“ pronesl kapitán Swanson nezúčastněně a vzal na vědomí přítomnost starců bez jediné poznámky.

„A kdo to je?“ zeptal se první muž a prstem ukázal na Campbella.

„Promiňte,“ zasáhl rozhodně Stuart Campbell, „a kdo jste vy?“

„Edwin Glueck, brigádní generál armády Spojených států ve výslužbě, pane. A ještě jednou, kdo asi tak můžete být vy?“

Stuart Campbell zaváhal, protože rychle probíral v duchu všechny možnosti, ale nenašel jednoznačnou odpověď, která by vysvětlovala, co se děje. Podal generálovi, který se mu představil, ruku, ale ten ji nepřijal.

Přesto se mu Campbell představil.

„My jsme si toto letadlo najali, pane Campbelle,“ oznámil mu generál Glueck. „Jsme na putovní exkurzi, která byla přerušena, a my bychom v ní rádi pokračovali.“

„Vy jste si… najali…“

„Ano, pane Campbelle. Spojili jsme se telefonicky se společností EuroAir a najali jsme si toto letadlo, protože ho nyní už nikdo jiný nepoužívá. Ostatní cestující se vracejí do Říma jiným letadlem. Toto je teď naše.“

„Chápu. Já bych se jen chtěl porozhlédnout po palubě.“

„Proč to?“

Campbell se usmál a podíval se na špičky svých bot, protože se mu v tu chvíli složil obrázek skládačky. „Proč?

Jestliže jste, pane, skutečně generál ve výslužbě, pak zatraceně dobře víte proč. Musím se ujistit, že jistý John Harris, bývalý prezident Spojených států, není na palubě tohoto letadla.“

„A z jakého titulu, pane Campbelle?“ zeptal se generál Glueck. „Připouštím, že právník nejsem…“

„Ale já ano,“ prohlásil vedle generála stojící vetchý stařík překvapivě pevným hlasem.

„A vy budete určitě další generál, předpokládám,“ pronesl Campbell s lehkým výsměchem v hlase.

„Ne, pane Campbelle. Byl jsem a ještě stále jsem plukovník letectva ve výslužbě z nejvyšší právní instituce ozbrojených sil Spojených států, a v případě, že nemáte nějaký velice zvláštní právní nárok, se kterým jsem se ještě nikdy nesetkal, nemáte zde ten nejmenší oficiální status a žádné právo vstoupit na palubu.“

Campbell se zasmál co nejvýsměšněji. „Jak myslíte, pánové. Nebo snad vás mám titulovat jako armádu přestárlých? Pustili jste se zřejmě na nějakou špatně pochopenou výpravu, aby se váš bývalý prezident mohl schovávat za vaše sukně. Já si ale snadno seženu patřičné úřední pověření a patřičné soudní rozhodnutí o zatčení a pak převálcujeme kohokoli, kdo nám bude stát v cestě, a stejně ho zatkneme.“

„Ne, nezatknete, Campbelle,“ úsečně prohlásil kapitán Swanson.

„Prosím?“

„Situace se nezměnila. Tato rampa je mimo jurisdikci italských úřadů a bez ohledu na to, kdo je, nebo není na palubě tohoto letadla, bez mého svolení zde k žádnému zatýkání nedojde.“

„Jen si dejte pohov, kapitáne!“ odbyl ho Stuart Campbell a stav nejvyššího rozhořčení umocněný smrtelnou únavou se v něm spojily v jedno.

„Vypadněte z našeho letadla,“ dodal ještě generál Glueck.

Stuart Campbell se užuž natočil, že půjde, ale pak se znovu otočil ke Glueckovi čelem. „Jak myslíte, pane generále. Ta vaše tlupa dezertérů si toho svého prezidenta může prozatím strčit někam, ale…“

„Myslím, že těch tvých potupných urážek už bylo dost, Stuarte!“ rozhodný hlas se donesl až k právníkovi od skupinky veteránů a na plošinu nad schůdky vystoupil John Harris a opatrně se protlačil mezi nimi až před Campbella. „Toto jsou stateční muži hodni tvé úcty, kteří se snaží chránit prezidentský úřad, ne člověka v něm. Neopovažuj se je špinit svými posměšky a urážkami!“

„No tedy, Johne, vypadáš mimořádně skutečný na člověka letícího v C-sedmnátce tisíce kilometrů odtud.“

„Moc hezky řečeno, Stuarte. Ale jestli jsi došel k závěru, že jsem pryč, byla to tvoje chyba.“

„Ano, samozřejmě. Ale teď, když už s jistotou vím, že jsi tady, tak jednoduše celý ten cirkus rozjedeme nanovo.“

„Ne, nerozjedeš. Zalezeš si se staženým ocasem do svého letadla a odletíš do Londýna. Tam si na tebe počkám a o tom nehorázném zatykači si popovídáme před britskými soudy.“

Stuart Campbell se na vteřinku zarazil, ale pak se hned vzpamatoval.

„Ach tak. No…“

„Jsi přeci stále ještě britský občan, ne, Stuarte?“

„Samozřejmě.“

„Ale bezesporu utečenec ze Skotska. Samozřejmě stále věrný a poslušný služebník poddaný královně.“

„Staré urážky, Johne?“

„Vzal jsi na sebe hodně špinavou práci, Stuarte. Jsi na nejlepší cestě uškodit liteře přesně té smlouvy, kterou se pokoušíš podpořit.“

Stuart Campbell se podíval do popelavě bledých tváří starých pánů, kteří se nakupili okolo nich a rozhodl se, že svou odpověď nevyhrotí.

„Nuže, pane prezidente, uvidíme. Vaši londýnskou nabídku nepřijímám. Seženu patřičnou italskou úřední moc a s ní přijmeme vaše vzdání se přímo tady. Zajistíme vaše okamžité vydání z Itálie do Peru, a čím dříve se vyrovnáte s touto skutečností, tím lépe pro všechny – včetně úřadu, který jste zastával.“

„Jen přes naše mrtvoly,“ zamumlal generál Glueck a ostatní veteráni mu souhlasně přizvukovali.

„Pane Campbelle,“ zasáhl do toho Swanson, „vaše návštěva je u konce. Vyprovodím vás z mé provozní rampy.“ Swanson ho uchopil za loket, ale Campbell se mu vytrhl a ještě jednou se obrátil k Johnu Harrisovi a na několik vteřin se mu zadíval do očí. V téže chvíli se mu ale vrátilo sebeovládání a rozhodl se, že už neřekne nic. Odvrátil se, rychlými kroky sestoupil po schůdkách dolů a z bojovně nachýlených širokých ramen vyzařovalo silné odhodlání. Swanson musel přidat do kroku, aby mu stačil.

*****

Campbell nastoupil do svého learjetu ve stavu nejvyššího rozčílení a téměř nebral na vědomí pilotní dvojici, když dopadl ztěžka do přepychového kapitánského sedadla a začal listovat v malém zápisníku. Pak prudce popadl sluchátko satelitního telefonu a zvedl ho z vidlice. Vyťukal množství číslic a čekal, zatímco prsty bubnoval do vytažené desky rozkládacího stolku.

„Giuseppe? Tady Stuart Campbell. Prosím, poslouchejte velice pozorně, starý příteli. Harris, jak se ukázalo, je stále ještě na území Sigonelly a já mám pro vás návrh.“

23 KAPITOLA

*****

LETIŠTĚ V LARAMIE, STÁT WYOMING,

PONDĚLÍ –12.45 MÍSTNÍHO ČASU

David Carmichael přejel očima povolení vydané řídícím letového provozu, které si ve chvatu poznamenal, a stiskl tlačítko mikrofonu vysílačky na malém sloupku řízení.

„Rozumím, ehm, řídící provozu povoluje start Cessně dva-dva-pět Julie November na letiště Denver. Navigace na Laramie VOR, pak Viktor pět sedmdesát pět. Pro přílet na Mezinárodním v Denveru platí standardní přílet Rammes tři. Po startu stoupejte do výšky tři tisíce šest set padesát metrů, frekvence po startu jedna dva pět čárka devět, hlásit se na dva šest šest devět.“

„Co to všechno znamená?“ zajímal se Jay, který poslouchal Carmichaelova slova ve sluchátkách na pozadí hluku, který vydával motor a vrtule, když dojeli na konec startovací dráhy.

David zvedl prst v gestu naznačujícím, aby měl strpení, protože čekal na následující rádiovou relaci s dispečerem.

Obrátil se k Jayovi, když nastavoval frekvence. „To je naše povolení k letu podle přístrojů do Denveru,“ vysvětloval David.

„To je pro řídící věž?“

„Ne. Tady žádná věž není. To bylo pro centrum v Denveru. Vzlétneme sami a pak se s nimi spojíme.“

Jay si už alespoň po páté překontroloval bezpečnostní pás a silou vůle se donutil změnit tok myšlenek na praktičtější otázku, a to, jak velkou naději má, aby v Denveru chytil spoj přes Atlantik. Jestliže jim to bude trvat hodinu, než tam doletí, jak tvrdil David, nebude mít ani devadesát minut na to, aby se dostal z letiště pro soukromé lety na obrovské civilní letiště pro pravidelné linky, koupil si letenku, propletl se mezi všemi záhadnými překážkami, které aerolinie vždy nastaví do cesty zákazníkům, a dostal se na palubu svého letadla.

„Provozní úsek Wyoming Laramie, Cessna dva-dva-pět Julie November startuje z dráhy dvanáct, pro odlet směr jih, Laramie.“

Zvuk motoru pracujícího na nejvyšší výkon strhl Jayovu pozornost zpátky do přítomnosti. Malá cessna totiž poskočila vpřed a začala zrychlovat po dráze, nadskakoval a lehce se stáčet ze strany na stranu na svých vytáhlých podvozcích, než David zatáhl za řízení, odtrhl je od pevné země a vyhnal do vzduchu a nechal beton pod nimi klesat s konečností, z níž se mu dělalo nevolno.

David naklonil letadlo, aby se stočilo na jihovýchod, a srovnal křídla, když začali stoupat do zatažené oblohy a svět za předním sklem zešedl. Jay sledoval se stále rostoucí úzkostí, jak pod nimi mizí poslední pohled na pastviny a ranče a nákladní vlak Union Pacific, jedoucí směrem na západ. Rukama pevně tiskl opěrky sedadla a sledoval, jak pilot přesunul pozornost na svítící ciferníky přístrojů na desce před nimi a mění nastavení řízení a plynové páky v souladu s nejasnými, zcela nesrozumitelnými údaji, které mu přístroje sdělovaly.

„Za tím musí být nějaký druh černé magie, umět létat v tak mizerném počasí!“ vypotil ze sebe Jay se staženým hrdlem.

„Prosím?“ zeptal se David.

„Říkal jsem, že nechápu, jak to děláte, že letíte vlastně naslepo.“

David natáhl ruku a změnil vysílací frekvenci. „Středisko Denver, Cessna dva-dva-pět Julie November stoupá z Laramie na tři tisíce šest set padesát.“

Pohyby malé cessny, trhavé houpání nahoru a dolů, ze strany na stranu a náhlé náklony se proměnily ve vnitřní hlas ječící Jayovi do uší a obviňující ho, že neměl nutit tohoto mladíka letět do Denveru, a to bez ohledu na to, jak moc John Harris potřebuje pomoc.

„Jsme… správnou stranou nahoře, viďte?“

„To jo,“ krátce se zasmál David.

„Já to nepoznám. Ty přístroje jsou pro me španělská vesnice.“

Jay si uvědomil, že mu zbývá pouze jediná věc, v níž může nalézt oporu – nezdálo se totiž, že by David nějak panikařil.

„Zas tak zlé to není,“ uklidňoval ho David a očima se zavrtával do nějakého přístroje přímo před sebou. Pak se otočil, pohlédl na Jaye a sundal pravou ruku z páky plynu na dostatečně dlouhou dobu, aby stihl prstem ukázat na kulatý ciferník uprostřed přístrojové desky.

„Vidíte ten přístroj?“

„To ano. Ale víte určitě, že nevadí, když tohle pustíte z ruky?“

„Nebojte se. To je v pořádku. Tedy tomu přístroji se říká zkráceně ADI a ukazuje vlastně polohu letadla k pomyslnému horizontu v konečné fázi přiblížení. Říká se mu proto umělý horizont. To, co teď dělám, to se nazývá polohové létání. Vidíte na tom přístroji tu malou značku, co vypadá jako letadlo?“

„Ano.“

„Takže já udržuju křídla symbolu letadélka v rovině s tou čarou, která představuje horizont –jinými slovy mou polohu – a je to téměř, jako kdybych letěl za jasného dne a díval se přitom na skutečný horizont.“

Jay se snažil na chvilku uvolnit křečovité sevření opěrek sedadla, alespoň na tak dlouho, aby se mohl naklonit a vyhodnotit to, co mu David právě sdělil. Uvnitř kulatého přístroje skutečně spatřil nějaký horizontální proužek a malý symbol letadélka, ale vyvodit si z toho, jakým způsobem tlačit nebo táhnout za sloupek řízení, aby se obraz na přístroji udržel patřičně v zákrytu, mu zůstávalo záhadou.

„Pak sleduju svou výšku, kurz a vzdušnou rychlost a všechno to funguje,“ dodal ještě David.

Cessna sebou několikrát trhla, jak se dostala do nějakého vzdušného proudu, a Jay nejdřív cítil, jak se mu vnitřnosti zhouply vzhůru a pak zase klesly dolů a zároveň uslyšel, jak se změnil na okamžik zvuk otáčející se vrtule. Ta změna způsobila, že se mu objem žaludku stáhl do jediného bodu.

David opět zaměřil pozornost na umělý horizont a Jay se rozhodl, že rozptylovat jeho soustředění nějakými dalšími otázkami není ten úplně nejlepší nápad. Nutil se odvést myšlenky na právní bitvu, která ho čekala, a na otázku, kam poslat prezidenta, jestliže by se mu podařilo odletět z Itálie.

„Středisko Denver, Cessna dvě-dvě-pět Julie November ve vzdušném prostoru Laramie, stoupání do tří tisíc šesti set padesáti metrů,“ odvysílal znovu David.

Pořád žádná odpověď, uvědomil si Jay, jehož soustředění bylo to tam. „Je všechno v pořádku?“ zeptal se a v témže okamžiku měl sám na sebe vztek, že už na Davida zase promluvil.

„Jo,“ odpověděl David Carmichael a doufal, že jeho cestující nepozná, jak nervózní doopravdy je. „Pravděpodobně jsme ještě mimo dosah jejich vysílače.“

David opět seřídil páku plynu a zkontroloval si výšku a pokračoval ve výstupu do tří tisíc metrů. Co nejlhostejněji se podíval na křídlo na levé straně, aby zkontroloval, jestli se na něm netvoří led, a ulevilo se mu, když žádný nespatřil. Teplota venkovního vzduchu nebyla pravděpodobně dostatečně nízká, aby se tvořila námraza, ale otázkou zůstávala oblast kolem Denveru.

David se zhluboka nadechl a uvědomil si, že má v ústech úplně vyschlo. Měli před sebou sto padesát kilometrů letu a on bude muset v malém letadle provést sestup před přistáním podle přístrojů na jedno z největších letišť na světě. Bude muset v konečné fázi přiblížení pravděpodobně klesnout do výšky devadesát až šedesát metrů nad zemí, než vůbec něco uvidí. Byl si taky až příliš dobře vědom, jak nezkušený jako pilot je, když šlo o létání podle přístrojů. Vždyť má celkově nalétáno pouhých šest set hodin – a už téměř dva měsíce v letadle neseděl.

Carmichaeli, to byl idiotský nápad! pomyslel si ve chvíli, kdy se znovu pokusil o navázání spojení s dispečerem.

„Tady Cessna dva-dva-pět Julie November, volám středisko Denver, jak mě slyšíte?“

Co mi to říkal instruktor? Nejdůležitějším prvkem při pilotování letadla je soudnost, ale on jí právě předvedl žalostně málo, když neodolal příležitosti vyhovět profesorovi, aniž by si doopravdy rozmyslel, jaká to v sobě skrývá rizika.

Tohle je velice důležitá mise! snažil se to sám sobě vymluvit. Ta stojí za to trochu pokoušet štěstěnu.

Jenže právě to, že lidé pokoušejí štěstí, v letectví zabíjí, a zvláště piloty, kteří při létání přeceňují zkušenosti a schopnosti.

Donutil se, aby se zhluboka nadechl a uklidnil se. Ruka na řízení se mu však lehce třásla a užíral se utkvělou myšlenkou, že možná na něco zapomněl.

Ach můj bože, vzal jsem si s sebou tabulky pro přistání v Denveru?

Při přistání jen s pomocí přístrojů, neboli při využití přístrojového přistávacího systému ILS, bylo zapotřebí, aby měl pilot u sebe na palubě odpovídající stránky z dokumentace Jeppesen, kde byl popis všech možných postupů. Jednotlivé mapy 12,5 krát 17,5 centimetrů, kterým piloti též důvěrně přezdívají „džepík“, jsou nabité obrovským množstvím informací o frekvencích a minimálních výškách a o kurzech, a všemi doplňujícími informacemi. Ty pilot potřebuje během počáteční, střední a konečné fáze přiblížení těsně před přistáním, kdy už je velmi blízko přistávací dráhy, ale spatří zem před předními skly až v posledních několika desítkách metrech; bez této pomůcky by dokázal bezpečně přistát jen velmi obtížně.

David cítil, že má srdce až v krku, když se otáčel dozadu. Bez automatického pilota, kterým typ 172 nebyl vybaven, nesměl pouštět řízení ani na vteřinu. Hnědý kožený manuál s volně vloženými stránkami, který potřeboval –obsahující tabulky Jeppesen pro přístroje – ležel tam, kam ho na zadní sedadlo položil. Natáhl se dozadu, aby na něj dosáhl, a přitáhl si ho na klín právě ve chvíli, kdy si uvědomil, že se cessna stočila do strmého pravého náklonu.

Srovnal letadlo a udržoval ho ve vyrovnané poloze, zatímco pravou rukou listoval knihou, aby v ní našel pokyny pro přistání podle přístrojů, které platí pro mezinárodní letiště v Denveru.

„Nemůžu vám s tím pomoct?“ uslyšel Jayovu nabídku.

„To je dobré,“ lhal.

Další nečekaný poryv větru odhodil cessnu lehce do strany, ale to stačilo, aby se mu zhoupl žaludek. Dovedl si velmi dobře představit, co cítí profesor Reinhart.

Terén před nimi se pořádně zvedal, to věděl. Minimální bezpečná výška pro přelet v tomto úseku byla tři tisíce čtyři sta čtyřicet metrů a oni právě velice pomalu stoupali na tři tisíce dvě stě. Motor pracoval na plný výkon a ta kupovitá žulová šeď – jak piloti někdy nazývají Skalnaté hory – zde ještě o padesát metrů přesahuje výšku tří tisíc.

Znovu se pokusil navázat spojení se střediskem v Denveru, ale jako odpověď uslyšel pouze prskání statické elektřiny.

„Tomu nerozumím, na zemi to fungovalo,“ pronesl nahlas v návalu pocitu marnosti, ale již v témže okamžiku litoval, že se o svých obavách zmínil nahlas.

„Vyskytly se… nějaké potíže?“ zeptal se ho Jay Reinhart a v hlase mu zaznívalo napětí.

„Ne… nic to není. Já jen… že by bylo lepší, kdybychom s nimi mohli být ve spojení.“

V pilotní kabině se najednou ozval sotva znatelný elektronický cvrkot, jenž byl slyšitelný v obou párech sluchátek. Varovný zvuk byl naprosto neznámý a David pátrající po jeho zdroji zkontroloval údaj vzdušné rychlosti a ostatních přístrojů.

To je… Co to jenom JE? To přece není varování, že motor vynechává. Motor je v pořádku. Co to k čertu může být?

Všiml si nějakého pohybu po pravé ruce, ohlédl se na profesora Reinharta a spatřil, že vytáhl z kapsy malý mobilní telefon a ukázal na něj prstem, než si ho přiložil k uchu.

David stočil oči zpátky k umělému horizontu a cítil, jak se mu srdce málem zastavilo. Horizontální čára na přístroji byla téměř svislá, přestože měla být vodorovná.

kristepane!“ Stočil řízení vlevo, ale ihned si uvědomil, že to udělal právě naopak. Letadlo se naklonilo téměř o devadesát stupňů vlevo a nos letadla začal klesat. Údaje výškoměru se začaly odvíjet dolů, když otočil řízení vpravo a srovnal horizont do vodorovného letu.

Tři tisíce osmdesát metrů! Stoupej! Zatracená práce! Koukej se ovládat!

Tou nepatrnou prostorovou dezorientací ztratil sto padesát metrů výšky, ale jak se zdálo, profesor Reinhart byl tak zaujatý svým telefonickým rozhovorem, že si ničeho nevšiml.

Díkybohu, napadlo Davida. Profesor byl už takhle nervózní až dost.

Panebože! Jen to NEUDĚLEJ ještě jednou! pronášel sám k sobě v duchu David. Nespouštěj oči z umělého horizontu. Nezapomeň, že přesně to zabilo Kennedyho syna!

David zkontroloval na jednom z přístrojů, jakou vzdálenost z Laramie uletěli. Byli teď čtyřicet kilometrů od letiště a přibližovali se k horskému hřebeni, který přetínala dálnice 287. Znovu si zkontroloval výšku. Tři tisíce sto čtyřicet metrů, stoupali velice pomalu. Srdce mu bilo na poplach, ale nedával na sobě nic znát, zatímco očima klouzal po přístrojích a začínal uvažovat o tom, jestli by se neměli otočit a vrátit se.

Ne, jen podle přístrojů se vracet nemůžu. Mám povolení k letu do Denveru. Když nemůžu navázat spojení s dispečery, neexistuje způsob, jak dostat povolení, abych přistál zase v Laramie. Radši bych měl letět pořád dál. A navíc je mezinárodní letiště v Denveru daleko líp technicky vybavené než Laramie.

*****

Protože Jay Reinhart musel odtrhnout ruku z okraje sedadla, aby uchopil mobilní telefon, prožil při tom krátký záchvat přímo pekelných muk. Avšak v okamžiku, kdy uslyšel v telefonu hlas Sherry Lincolnové, soustředilo se veškeré jeho vědomí na to, co mu do telefonu oznamovala.

„Ano, Sherry. Zrovna… jsem ve vzduchu… letím do Denveru. Pořádně to hází. Co se děje tam u vás?“

V rychlosti mu vylíčila nejčerstvější události, o souhlase s najmutím letadla, o návštěvě Campbella a o svém podezření, že se znovu pokouší dát dohromady všechno potřebné, aby se znovu pokusil o zatčení.

„Neměli bychom teď tady odtud vypadnout?“ zeptala se ho. „Kapitán říká, že může vzlétnout kdykoli.“

„Ještě ne, Sherry. Nemám tušení, kam bych vás měl poslat.“

„Myslela jsem, že jste říkal něco o Británii.“

„To ano, a asi to tak dopadne, ale musím si ještě něco ověřit, a to tady v tom malém letadle nemůžu. Existuje nějaký důvod, proč se domnívat, že se Italové chystají změnit své rozhodnutí, že na rampu nevniknou?“

V telefonu to hlasitě zapraskalo kvůli nějakým statickým poruchám, pak se místo Sherry ozval jen její zkreslený hlas.

„Sherry? Haló?“

Další zvuk statických poruch, pak to v telefonu cvaklo, ozvala se šňůra skřípavých a chraplavých zvuků a pak se spojení definitivně ztratilo.

„Zatracený mobilní telefony.“

Davidovy oči zůstaly jako přikované k přístrojové desce, ale Jay zahlédl, že přikývl. „Nemají se při letu používat a stejně jsme někde v okrajových partiích, kde je slabý signál.“

„Stále ještě žádné spojení s Denverem?“ zeptal se Jay.

David zavrtěl hlavou a bradou pak ukázal na desku. „Zkusil jsem se přepnout i na druhou vysílačku, ale úplně jsem zapomněl, že je v poslední době nespolehlivá. Už minulý měsíc jsem ji chtěl nechat někým prohlédnout. Ale oni vědí, že jsme tady někde ve vzduchu. Vidíte to malé blikající světélko na odpovídací?“

„Na čem?“

David na něj ukázal. „Ta malá destička tamhle. Když o nás zavadí paprsky radarů z dispečinku letového provozu, spustí tu malou vysílačku a ta pošle dispečerovi údaje o naší výšce a poloze. To blikající světlo znamená, že nás mají na mušce, i když já s nimi nemám spojení.“

„To je úleva,“ zhodnotil to Jay. „Tedy alespoň podle mého.“

David zkontroloval údaje o vzdálenosti, kterou urazili od všesměrového radiomajáku VOR Laramie, s jehož pomocí se zaměřoval do středu neviditelné letové dráhy nazvané V-575.

Šedesát devět kilometrů. Už jsme za nejvyšším bodem terénu.

Poprvé za celou dobu letu cítil, že se mu trochu ulevilo.

*****

BÍLÝ DOM, HLAVNÍ MĚSTO WASHINGTON

Personální šéf Bílého domu už byl zase usazený na svém nejmilejším místečku na přední hraně psacího stolu, zatímco jeho sekretářka a další tři členové kanceláře prezidenta buď postávali, opírali se o stěny, nebo v nejrůznějších polohách seděli ve stísněné místnosti jeho pracovny.

„Takže oni už to vědí?“ zeptal se Jack Rollins.

Richard Hailey, zástupce ředitele komunikací a spojů, se letmo podíval na tiskovou tajemnici Dianu Beecherovou, která odvrátila pohled a nechala ho, aby mluvil sám.

„Italský ministr zahraničí byl asi před deseti minutami informován právním zástupcem Peru, že prezident Harris je stále ještě na palubě Boeingu 737.“

„To bude určitě Stuart Campbell, kdo ho o tom informoval, na to vemte jed,“ podotkl k tomu další člen prezidentské kanceláře, když si ověřil jméno ve svém diáři.

„Určitě,“ souhlasil s ním Hailey. „Čekáme, že bude informovat i sdělovací prostředky, a to nejspíš neprodleně. Bude se snažit vypodobnit jak Harrise, tak i nás, že jsme vědomě poskytovali klamné informace.“

„Takže,“ shrnul to Rollins, „Diano? Měli bychom si s nimi promluvit.“

Přikývla. „Mám předběžně domluvenou krátkou informativní schůzku za patnáct minut.“

Přikývl. „Týž scénář, na kterém jsme se dohodli?“

„Ano,“ potvrdila. „Jsme skutečně znepokojeni, že někteří lidé z médií si patrně špatně vyložili sdělení z naší minulé informativní schůzky, že přijetí na letecké základně Andrews bylo plánováno pro prezidenta Harrise, když ve skutečnosti jsme pouze chtěli vyjádřit své díky posádce letadla za její okamžitou reakci. John Harris do dopravního vojenského letounu nepřestoupil, protože prezident Cavanaugh rozhodl, že by to nebylo patřičné, atd, atd, atd.“

„Smaže se to tím?“ zeptal se Rollins a už v tu chvíli vrtěl sám hlavou.

„To je pouze řečnická otázka, že?“ reagovala na to Beecherová. „Přinejmenším to ale bude zaznamenáno.“

V průběhu debaty tiše vešel poradce pro národní bezpečnost Michael Goldboro.

„Jacku,“ pronesl a Rollins mu kývnutím hlavy dal najevo, že ho vnímá. „Jak se zdá, Campbell měl v záloze ještě plán B. Jeho lidé někde splašili jednoho italského soudce z kasačního soudu, což je jejich ekvivalent nejvyššího soudu pro trestní záležitosti. Soudce je doma, ale oni se ho snaží přemluvit, aby vydal příkaz, kterým by v podstatě vyzval policii, aby násilím vnikla na letištní dráhu na základně v Sigonelle a Harrise zatkla.“

„Jak?“ zeptal se Rollins. „Chci říct, že to negativně zasahuje do práv nájemní smlouvy.“

Goldboro zavrtěl hlavou. „Italský ministr zahraničí celou dobu překrucuje výklad té smlouvy v náš prospěch. Ví dobře a soudci také, že pronájem té základny – přesněji nazývané Status smlouvy s ozbrojenou mocí – nevylučuje předem působení italské justice. Tou letištní dráhou se celá záležitost jen zamlžuje. Kdyby ten příkaz byl vydán, italská policie nebo armáda na Sicílii se může prohnat kolem ostrahy základny jako vítr a my nemůžeme a také bychom neměli se pokoušet jim v tom bránit.“

„Jinými slovy, tu záležitost může převzít soudní moc.“

„Přesně tak. V okamžiku, kdy by byl podobný příkaz vydán, je ministr zahraničí vyloučen ze hry.“

„Ví to Harris?“

Goldboro zaletěl pohledem k Dianě Beecherové, která už byla na odchodu.

„Tohle už není nic pro mě, pánové,“ oznámila a opustila Rollinsovu kancelář dřív, než mohlo být vysloveno cokoli, co oficiálně nechtěla vědět.

„Pokračujte, Michaeli,“ pobídl ho Rollins, když se za ní zavřely dveře.

„O tom si právě musíme promluvit, Jacku. Je vůbec naší povinností sdělit prezidentu Harrisovi, že musí zatraceně rychle vypadnout, jestli tu možnost má? Nebo se v tom skrývá tentýž druh zasahování, o němž prezident Cavanaugh rozhodl, že se mu musíme vyhnout?“

„A vaše doporučení by samozřejmě bylo mlčení?“

„Však vy dobře víte, jaké jsou mé pocity, Jacku,“ odpověděl mu na to Goldboro tiše.

24 KAPITOLA

*****

STŘEDISKO PRO ŘÍZENÍ LETOVÉHO PROVOZU, DENVER STÁT COLORADO,

PONDĚLÍ – 13.05

Sloupec s elektronickými údaji o Cessně 225JN byl na obrazovce radiolokátoru ustálený, ale čísla v něm vzbuzovala velké obavy. Dispečer, který měl na starosti provoz v malých výškách v sektoru Fort Collins, znovu krátce pohleděl na údaje a již podruhé si ověřil, že povolená výška letu je tři tisíce tři sta padesát metrů.

Ten údaj byl správný.

Ale odpovídač cessny udával pouze tři tisíce osmdesát metrů a klesání.

Dispečer zmáčkl tlačítko mikrofonu a pokoušel se znovu navázat rádiové spojení s pilotem.

„Pořád ještě máš problémy s tím chlapem?“ zeptal se ho někdo přes rameno. Dispečer se ohlédl na nadřízeného a kývl. „Neslyší ode mě ani slovo, ale já slyším jeho relace úplně všechny.“

„Takže částečné selhání vysílačky,“ zamručel vedoucí.

„Je na správném kurzu, už překonal nejvyšší bod Black Mountains, ale bez povolení začal klesat.“

„A ani odpovídač nemá na sedm sedm nula nula,“ konstatoval šéf provozu, čímž chtěl poukázat na kódové označení pro stav nouze. „Měl by alespoň vysílat kód sedm Šest nula nula pro ztrátu spojení.“

„To by měl, ale ještě to neudělal,“ postěžoval si dispečer.

„Už jsi zkoušel dát mu zprávu na frekvenci VOR?“

„Jo. Bezvýsledně.“

Dispečer si opět ověřil povolení na rukou psaném kousku papíru ležícím vedle něj. Kdyby se mu nepodařilo znovu navázat kontakt, dalo se očekávat, že pilot poletí pomalu ale jistě k denverskému mezinárodnímu letišti, pro přiblížení použije velmi specifický, veřejně dostupný postup známý jako Rammes 3 a nejspíš se pokusí přistát podle přístrojů na jedné z přistávacích drah. Bude muset tak zhruba za minutu uvědomit řídícího přistání v Denveru, protože ve vzdušném prostoru plném běžného leteckého provozu bude potřeba vytvořit kolem maličké cessny odkloněné letové dráhy, aby nevznikla nějaká nebezpečná situace.

„Raději dej vědět řídícímu přistání v Denveru,“ ozval se jeho nadřízený, jako kdyby mu četl myšlenky.

Dispečer přikývl a v duchu ho zlobilo pomyšlení, jaký zmatek se chystá ten soukromý pilot způsobit. Všechna ta velká linková letadla jako Boeingy 747 či 737 nebo stroje DC-10 a spousta dalších bude muset zbytečně spotřebovat nepředstavitelné množství paliva, protože osamělý pilot se nedokázal před vzlétnutím přesvědčit, zda mu funguje rádiové spojení.

Znovu se na počítačovém monitoru radaru zadíval na zářící sloupec údajů cessny.

Teď už klesl na dva tisíce devět set devadesát. Proč jenom? Co se tam nahoře může dít?

*****

ZA LETU NA PALUBĚ CESSNY 225JN,

DEVADESÁTŠEST KILOMETRŮ JIHOVÝCHODNĚ OD LARAMIE,

STÁT WYOMING

„Co se děje, Davide?“ zeptal se Jay a strach, který jej svíral, dostoupil zatím netušené výše. Už chvíli pozoroval Davida Carmichaela, jak se opakovaně zadíval na levé křídlo, na kapotáž motoru a na přední okno, na němž se začínala tvořit námraza.

Jayovi neušlo, jak David také kontroluje nastavení plynové páky a snaží se ji zatlačit vpřed, jak to jen nejdále jde.

„Počkejte… chvilku…,“ bylo to jediné, na co se David v dané chvíli zmohl, když se opět zadíval vlevo.

Jay sledoval jeho pohled na vzpěru levého křídla táhnoucí se z dolní části trupu ke spodní straně křídla, která zjevně držela křídlo pevně na svém místě. Vzpěra narušená rozhodně nebyla, ale na její náběžné kovové hraně se cosi vytvořilo.

Led, domyslel si Jay. Jenom za tu dobu, kdy vzpěru pozoroval, ledová krusta zesílila. Led byl většinou průzračný, ale objevovala se na něm bílá místa, jako by se na vzpěře usazoval i mrznoucí déšť či sníh.

„Já, to…,“ začal pomalu mluvit David s pohledem upřeným na boční okno.

„Tak co je?“

David se otočil na Jaye. „Tohle jsem nečekal. Nabíráme led. Budeme se odtud muset dostat.“

„A kam?“ zeptal se Jay a cítil, jak jej uvnitř zaplavuje studená vlna. „Chcete se obrátit?“

David zavrtěl hlavou. „Na to už je pozdě. Dostali jsme se za průsmyk a terén pod námi má nadmořskou výšku asi osmnáct set metrů. Letíme na plný výkon, a přesto se propadáme.“

„Co tím… co máte na mysli tím propadáme!“

„Nedokážu udržet tuhle výšku, když neseme nadbytečnou váhu ledu,“ přiznal David tiše.

Zvuk motoru po celou dobu Jayovi připadal jako monotónní hučení, ale to se náhle změnilo. Motor zaprskal, vzápětí zaburácel a znova zaprskal.

Davidova ruka vystřelila vpřed, aby zatáhl za knoflík na přístrojové desce, a prskání bylo opět nahrazeno pravidelným hučením zážehového leteckého motoru.

„Co se to stalo?“ vyletěla z Jaye naléhavě znějící otázka.

„Zamrzal karburátor. Bylo potřeba… ho trochu zahřát.“

„Bude… běžet dál?“ zněla Jayova ustaraná otázka.

David přikývl. „Ale jo. Jenom… taková běžná závada.“

Dokonce i mně je jasné, že je to lež! pomyslel si Jay. V tu chvíli ale zazvonil jeho mobilní telefon. Rychle po něm chňapnul a rozevřel kryt.

„Ano?“

„Jayi, tady je Sherry Lincolnová.“

„Jo… vydržte, Sherry, máme tady nahoře nějakou závadu.“

„Co to tedy je?“ slyšel promluvit sám sebe, už když odtahoval telefon od ucha a pokládal si ho do klína. V mysli mu divoce kolotaly protichůdné emoce a myšlenky. David prohlásil, že se propadají. Znamená to, že se co nevidět zřítí?

„Davide, co uděláte?“

Pilotova pravá ruka se zdvihla v gestu žádajícím o strpení, ale Jay si povšiml, že se celá třese, a z Davidových úst vyšly jenom fragmenty věty.

„Já… ach, poletíme… počkejte… počkejte chvilku…“

Jay se přinutil odpoutat mysl od té hrůzné představy a soustředit se na mobilní telefon v ruce a na Sherry Lincolnovou, toho času na základně Sigonella.

„Ano, už jsem tady, Sherry.“

„Co se to tam u vás děje?“ ptala se zvědavě a ustaraně zároveň.

„Nic důležitého,“ přinutil se Jay ke klidné odpovědi. „Už brzy budeme v Denveru. A co je nového u vás?“

Jayovi neušlo, jak se David znovu snaží zatlačit plynovou páku, ačkoli oba dva dobře věděli, že je v poloze pro plný výkon.

„Když jsem vás před chvílí ztratila,“ právě říkala Sherry, „ptal jste se mě, nehodlají-li Italové změnit názor na to, jestli nás tady na základně nechají na pokoji. Máme obavy, Jayi, že budeme muset vzlétnout a zamířit někam jinam. Campbell vypadal dost vztekle, když opouštěl letadlo, a bojím se, že je schopen čehokoli. Máte vy nějakou představu?“

Na chviličku zazněl ječivý zvuk elektrického bzučáku či výstražného klaxonu a Jay zahlédl Davida, jak v reakci na to zatlačil sloupek řízení lehce vpřed.

Jay zavrtěl hlavou a uvědomil si náhle, že Sherry vlastně nic z pilotových pohybů nemůže vidět. Sám sebe pak přinutil ignorovat pohyb ručiček přístroje, který před chvílí David označil jako výškoměr, ačkoli dokázal okrajovým viděním rozeznat, že se zvolna pohybují směrem k nule.

„Jistě to nevím, Sherry, ale jediné, co mu reálně zbývá, je to, že v Itálii vyhledá soudce nejvyššího soudu, nejspíš v Římě, a pokusí se získat vyjádření, že italská jurisdikce platí i na té odbavovací ploše základny.“

„Jak dlouho mu to může trvat?“

„Italští soudci sice nebudou reagovat tak promptně jako u nás, ale na druhou stranu je Campbell známý a vážený právník. Není vyloučeno, že se některý ze zástupců tamější justice nechá obtěžovat i doma.“

V Jayově zorném poli se objevila Davidova ruka, když přelaďoval frekvenci, seřizoval několik knoflíků a opět se marně snažil spojit se střediskem v Denveru.

„Co bychom měli udělat, Jayi?“ zněl naléhavý Sherryin hlas. „Jasně a stručně. Budeme se muset rozhodnout hned.“

Jay nasucho polkl a pokoušel se o racionální zvažování možností. Rozpolcené myšlení mu kmitalo mezi hodnocením situace na Sicílii a mezi úvahami o možnostech blížícího se konce své mise.

„Takže, uděláme to takhle, Sherry. Víte, potřebuju si zavolat na pár míst, abych si ověřil, že se na přístupu Británie ke konvenci o mučení a k problému vydání nic nezměnilo. Nechte piloty vyplnit letový plán do Londýna, ale ještě hodinu zůstaňte tam, kde jste. Za hodinu mi brnkněte. Pokud… nebudu k mání, odstartujte směr Londýn a mějte prezidenta k tomu, aby se vydal jakékoli řádně ustavené úřadní moci, která na něm bude chtít uplatnit zatykač. Pokud ovšem na něj nikdo čekat nebude, tak doplňte palivo, a koukejte se dostat tak daleko ke Spojeným státům, jak jen to půjde. I Kanada by nebyla špatná.“

„Co jste měl na mysli tím pokud budete k mání!“ chtěla vědět Sherry, kterou vystrašily vážné obavy zaznívající z tónu Jayova hlasu.

„Jenom si… nedělejte starosti. Zavolejte mi za hodinu.“

Jay ukončil hovor právě ve chvíli, kdy David opět rychle otáčel kruhovými stupnicemi ladění frekvence a ruka mu náhle spočinula na jednom z knoflíků přístroje. Jay si povšiml, jak uchopil vnější kroužek dvojitého plastikového knoflíku a otáčel jím tam a zpátky.

„Propána, ZATRACENĚ!“

„Co se děje?“

„Středisko Denver, tady Cessna dvě-dvě-pět Julie November, jak mě slyšíte? Myslím, že jsem opravil závadu na rádiu.“

„Cessno dva-dva-pět Julie November, tady středisko Denver. Slyšíte mě?“

„ANO! Díkybohu!“ bylo jediné, na co se David v první chvíli zmohl. „Denvere, slyším vás na pětku.“

„Cessno dvě-dvě-pět Julie November, všechny vaše relace byly slyšitelné, ale vy jste mě neslyšel na žádné stanici.“

„Já… měl jsem stažené ovládání hlasitosti, Denvere. Omlouvám se.“

„Cessně Julie November, pozoruji vaši výšku, je dva tisíce osm set třicet metrů a klesáte. Povolení máte na tři tisíce tři sta padesát.“

„Denvere, nedokážu ji držet. Nabral jsem led. To nebylo úmyslné klesání.“

„Rozumím, pane. Vyhlašujete od téhle chvíle stav nouze?“

„Ano! Mám plný výkon a nedokážu udržet letovou hladinu… a před minutou jsem měl varování při přetažení.“ Davidův hlas zněl alespoň o oktávu výše než normálně, mimořádné napětí se projevovalo i v rytmu a zabarvení mluvy a dispečer to zcela zjevně rozpoznal.

„Dobře, Cessno dvě-dvě-pět Julie November, zachovejte klid, dostaneme vás dolů. Pořád ještě nabíráte led?“

„Ano, nepřestává to! Potřebuju se dostat pryč od hlavního hřebenu.“

„Rozumím, pane. Změňte hned kurz na jedna-nula-nula stupňů. Vyčistím provoz před vámi a dovedu vás na přistání podle přístrojů v Denveru na levou dráhu nula devět. Počasí v Denveru: výška mraků nedefinovaná, viditelnost osm set metrů, dráhová dohlednost na levé dráze nula devět je devět set deset metrů. Teplota vzduchu minus dva stupně Celsia, rosný bod minus čtrnáct, nulové nastavení výškoměru jedna nula nula sedm milibarů, bezvětří.“

„Rozumím. Klesám pod dva tisíce sedm set čtyřicet metrů!“

„Nevadí, cessno. Máte před sebou čtyřicet dva kilometrů, mám údaj vaší rychlosti dvě stě dvacet dva kilometrů za hodinu a vidím vás klesat asi šedesát jedna metrů za minutu. Měl byste to zvládnout.“

„Denvere, stále nabíráme led!“

Jay ucítil, jak se malé letadlo náhle otřáslo.

David posunul sloupek řízení vpřed, což oba dva poněkud nadzvedlo ze sedadel, jak se nos letounu sklonil dolů.

David znovu nechal vyrovnat rychlost a zvolna je srovnal do vodorovného letu.

„Co… to bylo?“ Jay tu otázku ze sebe vyrazil tak prudce, že zněla spíš jako poděšený výkřik.

„Přetažení. Ztratili jsme rychlost. Musel jsem ji získat rychleji než normálně, protože neseme pořádný náklad ledu a námraza mění tvar křídla.“

„Jak skvělá představa.“

David těžce dýchal a pohled neodtrhoval z přístrojové desky, když vtom se opět ozval hlas dispečera z Denveru.

„Cessno dvě-dvě-pět Julie November, právě jste náhle klesli skoro o sto metrů. Jste v pořádku?“

„Já… málem jsme ztratili rychlost, Denvere.“

„Říkejte mi Bille, nechcete?“ pronesl dispečer přátelsky. „A jak se jmenujete vy?“

„Ach… Dave… David,“ ztěžka polkl Carmichael.

„Dobře, Davide, dostaneme vás dolů. Taky jsem pilot. Jenom držte rychlost alespoň o devět kilometrů za hodinu vyšší, kdykoli bude mít stroj tendenci na přetažení. O kolik klesáte?“

David se předklonil, a než odpověděl, chvíli sledoval další z kruhových přístrojů.

„No… řekl bych devadesát metrů za minutu… zhruba.“

„To by stále mělo vyjít. A teď, Davide, ničím se nerozptylujte. Já vám budu číst frekvence a jediné, čemu se musíte věnovat, je ILS. Máte samozřejmě oprávnění na naváděné přistání podle přístrojů IFR, viďte?“

„Jo, nemějte strach. Kvalifikaci IFR mám.“

„Tak fajn. Bylo mi jasné, že ji máte, ale musel jsem si to ověřit. Takže, teď bych chtěl, abyste pozorně navolil frekvenci pro přístrojový přistávací systém, je to jedna jedna dvě čárka čtyři a ověřte si, že jste ji naladil na navigačním rádiu, a ne na běžné stanici pro hlasové spojení.“

„Mám to,“ oznámil David, jakmile rychle natočil knoflíky navigační rádiové stanice.

„Jakou máte výšku, Davide?“

„Teď je to dva tisíce pět set šedesát. Klesáme stále o devadesát metrů za minutu a rychlost je dvě stě třicet kilometrů za hodinu.“

„To je prima. Máte před sebou třicet pět kilometrů letu, a teď se budeme muset rozhodnout. Mohu se pokusit dostat vás na přistání na letiště Centennial, na které máte směrem na jih osm kilometrů letu, nebo můžeme pokračovat na mezinárodní letiště v Denveru. S přistáním na Centennial byste neměl mít potíže, ale ILS je tam mimo provoz, a navíc, přestože tam hlásí výšku mraků devadesát metrů, je to údaj automatické stanice ASOS. Je nechvalně známo, že tohle automatické hlášení občas vyhodnotí podmínky, které se od reálných naprosto liší. Může to tam vypadat o hodně hůř.“

„Rozumím,“ David rychle pohlédl na profesora Reinharta a v duchu kalkuloval, co hraje pro to, aby se pouštěl do dalšího úseku letu, a co pro to, aby se spustil blíž hlavního hřebenu Skalnatých hor, ale pak zjistil, že má před sebou mlhou zcela zahalené letiště Centennial.

„No… bude to mezinárodní letiště v Denveru,“ řekl konečně se zřetelným zaváháním.

„Tak to bychom měli,“ ozval se dispečerův klidný hlas, „ještě pořád namrzáte?“

David se zadíval vlevo na křídlo a skrze čelní sklo na kapotáž motoru a pak teprve váhavě odpověděl.

„Jo… zdá se mi, že jsme z toho venku. Ale námraza pořád ještě netaje.“

„Davide, je před vámi ještě třicet kilometrů a výšku máte pořád dobrou.“

„Rozumím.“

„A teď navolte na ILS předvolbu kurzu na nula devět nula stupňů.“

„Rozumím. Provedena změna kurzu. Předáte mě řídícímu přistání na mezinárodním v Denveru?“

„Ne, Davide, navádět vás budu celou dobu sám. Řídící přistání v Denveru má dost starostí, aby zajistil, že se vám nebude nikdo plést do cesty.“

„Omlouvám se!“

„S tím si nedělejte starosti. Už se blížíte k ose konečného přiblížení dráhy nula devět.“

„Co je proboha zase tohle?“ Slyšel, jak si Jay mumlá sám pro sebe.

„To je… v podstatě tahle ručička,“ odpověděl David a ukázal na indikátor horizontální polohy na přístrojové desce. „Pokud se posune ke středu, znamená to, že jsem v ose konečného přiblížení na přistávací dráhu.“

„To se mi ulevilo,“ prohlásil poněkud ironicky Jay.

David stiskl tlačítko mikrofonu. „Denvere, zachytil jsem ILS dráhy nula devět.“

„Rozumím. Dvacet šest kilometrů na dráhu.“

Malé letadlo se opět roztřáslo a David znovu sklonil nos stroje dolů a vyčkal, až se rychlost zvýší, aby pak zase ustálil klesání na přijatelné hodnotě.

„Jakou máte výšku, Davide?“ zazněl dispečerův hlas.

„Něco jsme ztratili, musel jsem předejít přetažení. Výška dva tisíce dvě stě šedesát.“

„Souhlasí, zbývá vám dvacet tři kilometrů a rychlost máte necelé čtyři kilometry za minutu. Musíme vás udržet ve vzduchu ještě sedm minut a přistávací dráha má nadmořskou výšku šestnáct set patnáct metrů. To znamená, že musíte udržet klesání v mezích do devadesáti metrů za minutu. Protože taky létám s cessnou, nechte si poradit a nepoužívejte klapky. Snažte se, aby se vám nezvýšil aerodynamický odpor.“

„Rozumím,“ dokázal ze sebe vypravit David. Srdce cítil až v krku, když si v duchu přepočítával údaje, které mu sdělil dispečer a upřeně pozoroval indikátor klesání, který se držel těsně pod hranicí devadesáti metrů za minutu.

*****

STŘEDISKO PRO ŘÍZENÍ LETOVÉHO PROVOZU, DENVER STÁT COLORADO

„Nezvládne to, Bille,“ prohlásil šéf střediska.

Dispečer váhavě přikývl a cítil, jak se mu krev v žilách mění na ledovou tříšť při vědomí, že možná nenavádí pilota podléhajícího zvolna panice správně. Zároveň se mu před vnitřním zrakem vybavil obraz zoraných polí kolem mezinárodního letiště v Denveru. Pokud se nedostane na přistávací dráhu, mohl by snad bezpečně přistát na některém z nich.

Dispečer nasucho polkl a podíval se přes místnost na vedoucího. „Uvědom mezinárodní Denver, aby byli připraveni poslat hasičské vozy k levé dráze nula devět na nouzové přistání.“

„To je rozumný.“

„Ale pořád to ještě může zvládnout.“

Šéf střediska sebral mlčky ze stolu přístroj nouzového telefonu a zmáčkl patřičná tlačítka.

25 KAPITOLA

*****

LETECKÁ ZÁKLADNA NÁMOŘNICTVA USA, SIGONELLA NA SICÍLII,

PONDĚLÍ – 21,10

Kapitán Swanson seděl zadumaně u psacího stolu ve své kanceláři, mnul si unavené oči a přemýšlel, nemůže-li učinit ještě nějaká další opatření, aby se obrazně odstranila roznětka z výbušné situace na odstavné rampě letiště, jemuž v tuto chvíli velel. Právě tehdy obdržel zcela nečekaný telefonát od italského ministra zahraničí.

„Poslouchám vás, pane ministře.“

„To je velitel Swanson?“

„Velím základně námořnictva, takže jsem ve funkci kapitána, pane.“

„Takže jsem zase chytřejší. U telefonu je Giuseppe Anselmo a tenhle rozhovor se vlastně nikdy neuskutečnil.“

„Takže, ehm… chcete naznačit, že je to neoficiální?“

„Také se to tak dá říct.“

„Beru to na vědomí, pane ministře. Pokračujte, prosím.“

„Budu stručný. Obávám se, že všechna potřebná jména si dokážete dosadit až moc dobře sám. Zástupci pana Campbella navštívili doma jednoho z našich nejváženějších soudců s žádostí, aby zvážil právní interpretaci nájemní smlouvy týkající se vaší základny v tom smyslu, že italská jurisdikce by se měla vztahovat i na vlastní letištní dráhu.“

„Opravdu?“ dokázal ze sebe vypravit Swanson s pocitem, že se pod ním naklání podlaha místnosti.

„Ten soudce jejich žádost zváží. Jeho rozhodnutí dokážeme ovlivnit právě tak málo, jako vy nedokážete ovlivňovat rozhodnutí soudů ve Spojených státech.“

„Ano, pane ministře, to chápu. Pokud kapitán toho letadla bude chtít opustit Itálii, budete mít něco proti tomu?“

„To je vpravdě diplomatická otázka, kapitáne,“ reagoval na jeho slova Anselmo se zcela zřetelně potlačovaným zasmáním. „Na důstojníka ozbrojených sil to zní až rafinovaně. Nechte mě odpovědět následujícím způsobem. Pro tuto chvíli platí, že jakákoli žádost toho letadla o povolení k letu nebude posuzována jinak, než běžným a rutinním postupem. Jinými slovy, italská vláda nemá v tuto chvíli zájem blokovat či jinak zasahovat do pohybu letadel na Sigonelle.“

„Ale… pokud soudce rozhodne v opačném smyslu…“

„Potom se budeme muset zachovat v souladu s právem, a přestože se naše vláda může proti jakémukoli soudnímu příkazu či rozhodnutí odvolat, nejspíš bychom ho museli ctít, dokud nebude vyřízeno odvolání.“

„Kolik času zbývá, pane ministře? Kdy je pravděpodobné, že soudce rozhodne?“

„Ne dřív než pozítří v poledne. Odmítl rozhodnout urychleně a odkazuje celou tu záležitost k soudnímu projednání. Do té doby k žádné změně nedojde. Co bude potom, nikdo neví.“

„Pochopil jsem to, pane ministře. Děkuji vám.“

*****

ZA LETU NA PALUBĚ CESSNY 225JN,

STO ČTYŘICETKILOMETRŮ JIHOVÝCHODNĚ OD LARAMIE, STÁTWYOMING

David Carmichael se pozorně zadíval na teploměr venkovního vzduchu umístěný v ústí průduchu nad přístrojovou deskou a zakroutil hlavou.

„Co se děje?“ zeptal se nervózně Jay.

„Doufal jsem, že se oteplí a že shodíme led, ale je tady teplotní inverze, a jak klesáme, tak klesá i teplota.“

„Zbývá osm kilometrů, Davide,“ ozval se dispečerův hlas.

David pohlédl na výškoměr, který nyní ukazoval výšku tisíc sedm set metrů, a neustále klesali ustálenou rychlostí necelých osmdesáti devíti metrů za minutu. Kdyby se pokusil poněkud protáhnout jejich letovou dráhu tím, že by zvýšil protitlak ve výfuku, zvětšil by riziko přetažení a ztratit rychlost tak blízko nad zemí by nepochybně mělo fatální důsledky. Na druhou stranu však bylo naprosto nutné zůstat ve vzduchu alespoň o chvíli déle.

„Mohu nějak pomoct?“ zeptal se Jay.

„Snad modlitbou,“ zazněla Davidova lakonická odpověď.

„Zbývá šest a půl kilometru,“ znovu se ozval dispečerův hlas. „Není vyloučené, že chytnete závan zadního větru. Pomohlo by vám to získat nějaký ten kilometr rychlosti navíc.“

„Bylo by to fajn.“

David se vůlí přinutil, aby pohledem přejel přístrojovou desku. Snažil se tak ze všech sil bojovat proti panice, která se ho pomalu zmocňovala. Nebylo vyloučené, že mu zatemňovala myšlení a znemožňovala mu zvážit další možnosti, které dosud nevyzkoušel. Nemůže snad udělat ještě něco, aby se letové vlastnosti cessny zlepšily?

Počkat! Pohled mu padl na ovládání nastavení směsi paliva. Nastavil sice bohatost po vzlétnutí, takže směs byla dost chudá, ale rozhodně to neodpovídalo seřízení na maximální výkon.

Trochu se natáhl, opatrně povytáhl seřizovací páčku, a když cítil, že výkon motoru poněkud vzrostl, pozorně sledoval přístroj měřící teplotu hlav válců motoru.

„Už jsou to jen tři kilometry, Davide,“ dispečerův hlas zněl naprosto klidně a povzbudivě.

Otáčky motoru náhle poklesly, David lehce zatlačil na páčku ovládání bohatosti směsi a srdce se mu takřka zastavilo, než se motor opět rozběhl do vyšších otáček. Odtáhl ruku a pohledem se vrátil k měřicím přístrojům na palubní desce, když krátce zazněl varovný zvuk signalizující přetažení letadla, který však vzápětí zmlkl.

Ukazuje mi to rychlost dvě stě dvacet dva a nemůžu si dovolit zpomalit! Musíme mít na sobě alespoň tunu ledu!

„Půldruhého kilometru, Davide. A mám vás přesně na sestupové rovině dráhy.“

„Rozumím.“

„Ta dráha je obrovská a měla by se vám ukázat asi tak do dvaceti vteřin.“

Před čelním sklem však nebylo nic než šeď.

„Mohu něco dělat?“ nabízel se Jay.

„Jo,“ reagoval David. „Pořádně se dívat. Dráhu budeme mít přímo před sebou.“

„Zahlédl jsem rozmazaná světla!“ vykřikl Jay. „Objevila se právě teď.“

V zorném poli přímo před letadlem se vyhouply cákance červené a bílé barvy a také zdroj jakéhosi divoce blikajícího světelného zdroje. Představa cessny řítící se dolů do změti ocelových konstrukcí přistávacích světel Davidem znovu otřásla a on se musel ubránit pokušení přitáhnout si řízení k sobě. Ten pohyb by zcela zaručeně způsobil okamžitou ztrátu rychlosti cessny a znamenal by nevyhnutelný konec pro oba.

„Zbývá osm set metrů,“ klidně oznamoval dispečer.

David se nedokázal přinutit, aby zmáčkl tlačítko mikrofonu a odpověděl. Zcela se soustředil na udržení naprosto konstantní hodnoty vzdušné rychlosti, aby měl letadlo vyrovnané, a jenom se modlil, ať se jim podaří minout kovové konstrukce přistávacích světel. Ty se užuž natahovaly, aby dosáhly na jeho letadlo, a každou vteřinou se přibližovaly. Před sebou viděl pouze řadu přistávacích světel.

Sekvenčně přerušovaná světla vedoucí je vpřed, galaxie světel v pravidelné vyrovnané řadě.

Nezvládneme to! pomyslel si David a v téže mikrovteřině tu myšlenku vypudil z mysli.

Před nimi se nyní objevila konstrukce posledního přistávacího světla. Chystala se na ně, světlo jasné a hrozivé zároveň, tuhý a nepoddajný kovový stožár se hrozil zabořit do tenkého pláště cessny. Kdyby tak o něj zachytil přistávací podvozek…

A v témže okamžiku konstrukci minuli a proti nim se zvedl beton dráhy. Kola hlavního podvozku Cessny 172 se protáhla nad prahem dráhy o pouhých šedesát centimetrů, ale to už David k sobě prudce přitáhl sloupek řízení, aby zbrzdil sestup. Letoun se zatřásl, jak křídla prohrávala bitvu s koly podvozku o udržení letadla ve vzduchu, a to pouhých patnáct centimetrů za betonovým začátkem dráhy.

A vzápětí už rolovali po dráze po dosednutí, které se z obou chystalo vytřást duši.

David špičkami chodidel nahmatal horní konec pedálů kormidla a zmáčkl je, aby uvedl v činnost brzdy. Bylo mu divné, proč se pedály třesou. Až pak si uvědomil, že zdrojem těch vibrací jsou jeho vlastní nohy, pulzující pod tlakem krevního řečiště naplněného čirým adrenalinem.

Právě se před nimi vyhoupl jeden z výjezdů z dráhy a David navedl malou cessnu přímo k němu. V témže okamžiku si vzpomněl na dispečera z denverského střediska, který se nejspíš ještě nestačil nadechnout.

„Denvere… Bille… jsme v pořádku dole. Jsme na dráze.“

Bylo slyšet přepnutí rádiové stanice, ale neozýval se žádný hlas. Nicméně oba s Jayem slyšeli radostné hlasy v pozadí denverského střediska a dlouhý úlevný povzdech dispečera přímo do mikrofonu.

„Rozumím, Davide. Skvělá práce,“ řekl prostě.

„Vaše taky,“ bylo jediné, na co se David zmohl. „Děkuju vám, Bille.“

„Není za co. Vyjeďte z dráhy, jakmile to bude možné. Volejte řízení pozemního provozu Denver na frekvenci jedna jedna devět čárka dvě. Předáme jim zpátky jejich letiště.“

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR,LET 42,

ODBAVOVACÍ PLOCHA LETECKÉZÁKLADNY NÁMOŘNICTVA USA,

SIGONELLANA SICÍLII

Sherry Lincolnová stisknutím tlačítka ukončila hovor na svém mobilním telefonu a vzhlédla k hvězdnému nebi nad Sigonellou. Stála na malé plošině zakončující přenosné schůdky, protože před chvílí vyšla ven do noci, aby měla lepší signál. Vzduch se citelně ochladil a ona se teď v lehkém vánku roztřásla zimou.

Většina mraků z oblohy nad její hlavou už zmizela a přenechala naprostou černotu nebeského prostoru, připomínajícího inkoustem potřené plátno, hvězdnému uměleckému dílu. Spirála Mléčné dráhy, vlastní galaxie Země, rozprostřená v nádherné hojnosti a jen nepatrně narušená září sodíkových výbojek odrážející se od letištní plochy a pronikající vzhůru.

Sherry se zhluboka nadechla a vydechla, ale v hlavě se jí neustále honily myšlenky vyvolané silnými dojmy posledních několika hodin. Myslela na náhle vzniklou možnou příležitost, jak převzít vládu nad vzniklou situací do vlastních rukou. Nebylo vlastně vyloučené, že by dokonce i během několika hodin mohli docílit anulování zatykače. Záleželo nyní jen na přístupu britských úřadů. Díky italským vysoce postaveným činitelům nemusejí až do zítřka spěchat s odletem a není třeba se obávat, že se znovu objeví jejich nepřítel.

Vzpomněla si na C-17, která se tam někde ve tmě tisíce kilometrů od ní pohybuje po nebi nad Atlantským oceánem a neustále se přibližuje ke břehům americké pevniny – bez Johna Harrise na palubě to byl vlastně naprosto promarněný let. Napadlo ji, co si o tom asi posádka toho velkého dopravního letadla myslí. Příslušníci ozbrojených sil, ať muži či ženy, vnímají každou neúspěšnou misi s mnohem větším zklamáním, než kdy mohou civilisté vůbec pochopit. Veškerá jejich motivace je totiž znevážena, když si uvědomí, že jakákoli vojenská operace vždy podléhá politickému rozhodnutí.

Syndrom Vietnamu nás bude pronásledovat už napořád, pomyslela si Sherry a musela se ovládnout, aby potlačila vzrůstající hněv.

V uších jí dosud znělo varování, které jí prezident sdělil před pouhými dvaceti minutami: jeho pobyt v Británii se může protáhnout na hodně dlouhou dobu a ona by si prý měla rozmyslet své další plány na budoucí povolání. „Nesmysl,“ odbyla ho. „Budu se vás držet jako klíště bez ohledu na to, kde jste, a budu s vámi celou dobu, co mě budete potřebovat.“

„Jaképak budu potřebovat? Děláte si legraci?“ odpověděl jí na to prezident Harris. „Vůbec si nedovedu představit, jak bych bez vás všechno zvládal, Sherry.“

Ta vzpomínka i fakt, že ji John Harris potřebuje, jí vyvolaly na tváři letmý úsměv. Ten však rychle pohasl, když si uvědomila, že se prezident právě chystá pokoušet osud a stát se pozlaceným pěšákem v mezinárodní tahanici o moc.

Sherry si vzápětí vzpomněla, čím ji pověřil Jay Reinhart během telefonického rozhovoru, jejž s ním před chvílí vedla, obrátila se proto a pospíchala zase dovnitř boeingu, aby informovala prezidenta.

„Jay právě nastupoval v Denveru na linku přes Atlantik,“ sdělovala prezidentu Harrisovi. „Řikal, že si nechává asi dvě hodiny, aby pečlivě zmapoval terén, a pak nám snad dokáže říct, jestli se máme vydat do Londýna. Zavolá mi ještě z letadla.“

„To je dobrá zpráva,“ kývl na to Harris hlavou.

„Mluvil nějak divně. Měla jsem dojem, že se něco přihodilo během letu do Denveru. Nechtěl mi ale říct, co se dělo. Mluvil, jako kdyby prožil šok.“

„Jay nenávidí létání. Radši by do Londýna cestoval rychlíkem, kdyby přes oceán vedly koleje.“

„Také to na mě dělalo takový dojem.“

„Kde je generál Glueck a jeho lidé?“

„V letištní hale, pane prezidente. Kapitán Swanson pro ně nechal připravit večeři a nám sem nějaké jídlo také pošlou.“

„Viděla jste, co ta hrstka veteránů dokázala, Sherry?“

Přikývla. „To mi neušlo. Neslyšela jsem sice všechno, co se tam odehrávalo…“

„Víte, člověk, když je svědkem něčeho takového, tak se až zastydí. Chci říct, když vycítí tak velkou…“

„Poctu?“

„Jen lásku k vlasti, Sherry. Generál Glueck je všechny přemluvil, aby odmítli využít ten najatý let do Říma.“

„Svým způsobem se dá říct, že se výborně baví, pane prezidente. Dovedu si představit, že už je to hodně dávno, kdy se naposledy cítili skutečně užiteční.“

Harris pomalu přikývl. „To je dobrý postřeh. Budu to muset vzít v úvahu. Původně jsem z toho, že chtějí letět s námi, měl obavy.“

Sherry se na něj polekaně podívala. „Počkat, počkat. Oni poletí s námi?“

„Jejich příští zastávka měla být v Římě, ale podle Gluecka celá skupina – včetně vedoucí zájezdu Annie Fordové – s námi chtějí zůstat. Dokonce si už nechali přeložit zavazadla zpátky do našeho letadla, když ostatní cestující odletěli. Vy byste si s tím… nevěděla rady, Sherry?“

Usmála se. „Je to na vás, pane prezidente, ale rozmyslela bych si to. Jakmile tady odtud jednou vzlétneme, pochybuju, že by nám mohli ještě nějak pomoct.“

„Víte, co mě se týče, vážím si toho, že budou s námi. Tedy pokud si to sami přejí a jestli to má nějaký smysl. Ale máte pravdu, nechám si to raději ještě projít hlavou. Co mi ale skutečně uniká, je důvod toho čekání tady až do zítřejšího odpoledne.“

„Jay Reinhart tvrdí, že se nutně musí dostat do Londýna před námi a všechno tam zařídit.“

„Ale co ještě chce zařizovat?“ zeptal se prezident. „Campbell už bezesporu stihl předložit zatykač nějakému soudci někde v Londýně. Navíc se téměř nedá pochybovat o tom, že na nás už budou čekat, ať přistaneme kdekoli.“

Zavrtěla hlavou. „Ale on se tam chce v každém případě dostat první, a to by se mu mělo podařit od této chvíle za jedenáct hodin.“

„A jak dlouho bude trvat let do Londýna nám?“ chtěl vědět Harris.

„Asi půldruhé hodiny,“ odpověděla bez zaváhání Sherry. „Jay říkal, že podle jeho odhadu bychom ze Sigonelly měli odlétat někdy ve čtyři odpoledne. Tím získá dost času, aby tam všechno zařídil.“

„Kvůli tomu, abych se vzdal britským úřadům?“

„To je… alespoň on si to myslí.“

„Ještě je tu vždycky možnost,“ začal uvažovat John Harris nahlas a špičkami prstů si lehce bubnoval na tvář, „že britské ministerstvo zahraničí se může rozhodnout tak, že najde způsob, jak zpomalit Stuarta alespoň na tak dlouho, abychom natankovali a letěli dál.“

„To možná ano, pane prezidente, ale kam poletíme?“ zeptala se Sherry a svezla se pohodlně do sedadla vedle něj „Kapitán Dayton mi říkal, že bychom se dostali až na Island nebo možná do Kanady, ale nedokážeme letět celou cestu z Londýna až domů, aniž bychom někde doplnili palivo. Tenhle typ boeingu není vybavený palivovými nádržemi na dlouhé lety. A Campbell to určitě ví. Jeden z jeho poskoků bude čekat i na Islandu, a Londýn je nejspíš daleko lepší místo, kde se s ním utkat.“

„Moudrá slova, Sherry,“ pochválil ji Harris a na několik okamžiků se odmlčel. „Jestliže Jaye neosvítí nějaký fantastický nápad, jak se odtud dostat, tak další zastávka bude Londýn.“

„Britský ministerský předseda by vás nikdy neposlal do Limy, že ne?“

„Znával jsem Maggie Thatcherovou, Johna Majora a dokonce i Tonyho Blaira. Ale dneska obývá Downing Street pro mě neznámá osoba. Takže nemůžu vědět, jak se zachová. Můžeme se spolehnout pouze na to, že ta soudní bitva bude trvat alespoň tak dlouho jako v Pinochetově případě, a to bylo déle než rok. Čert aby to spral, než se dostanou k jádru věci, stane se ze mě zrovna tak senilní stařec, jako byl Pinochet.“

*****

MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ, DENVER, STÁT COLORADO

David Carmichael stál ve dveřích ohlašovny letových provozních služeb na soukromém letišti a sledoval, jak Boeing 777 společnosti United Airlines pomalu začíná před odletem pojíždět směrem ke startovací dráze 17R. Stroj poháněný dvěma obřími motory překonávajícími značnou hmotnost letadla plného cestujících a zavazadel pomalu zrychloval. Navíc měl ve svých útrobách dostatek paliva, aby překonal vzdálenost 8700 kilometrů dělící Denver od Londýna.

Letmo se ohlédl na svou malou Cessnu 172 bezpečně zaklínovanou před halou letiště pro soukromé lety s křídly a předním sklem teď už zbavenými ledu. Přemýšlel o neuvěřitelném rozdílu ve váze těch dvou kovových letounů. Ten, který se právě pomalu připravoval na odpoutání od země, k tomu bude potřebovat rychlost dvě stě osmdesát kilometrů za hodinu, při celkové hmotnosti 340 tun, zatímco jeho Cessna 172 stěží dosahovala této rychlosti při běžném letu a dokázala do vzduchu vynést tak pět set padesát kilogramů.

Cestovní letadlo, v jehož typovém označení se skvěly tři sedmičky, zvedlo majestátně špičku a za ní následoval bez viditelného úsilí celý trup, který téměř okamžitě zmizel v mlze, a vzápětí už Davidovi duněl nad hlavou tlumený zvuk proudových motorů.

Že byl právě svědkem startu letu profesora Reinharta, to David věděl. Pomocí svého přijímače leteckého rádiového provozu totiž sledoval relaci mezi řídící věží a piloty před startem, hned jak pod ním rozklepané nohy přestaly podklesávat alespoň na tak dlouho, aby mohl kousek popojít.

David se otočil a znovu vstoupil do letištní haly.

Potřebuju ještě dalších pár minut, abych se trochu dal dohromady, pronášel v duchu sám k sobě. Už byl rozhodnutý, že pak požádá, aby ho zavezli do nedalekého hotelu, kam už volal, a dopřeje si pořádný celonoční spánek. Pokud zítra nebude nebe křišťálově čisté, pronajme si auto, aby se dostal zpátky do Laramie.

Znovu se ohlédl na cessnu a ovládla ho nutkavá potřeba zpětně vysledovat všechno, v čem při letu chyboval, a ujistit se tak, že se to už nikdy nebude opakovat.

A nepochybně se také leccos dozví od Federální letecké asociace, pokud už teď není někdo od nich na cestě, aby si s ním promluvili pěkně od plic.

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 777 SPOLEČNOSTI UNITED AIRLINES, LET 958

Jay Reinhart vypnul přenosný počítač a ukončil spojení přes modem napojený na telefon u sedadla.

Díkybohu, že už existují počítače, databáze a tak skvělé možnosti komunikace, napadlo ho přitom. Přes dvě hodiny listování v soudních rozhodnutích v Pinochetově případu, projednávaném v Británii, studia britského občanského práva i samotné konvence proti mučení ho dovedlo k rychlému závěru: Británie je tím pravým místem, kde vést soudní spor.

Jay se zhluboka nadechl, opřel se o opěradlo sedadla a cítil, jak se celý uvolňuje, teď když už to rozhodnutí učinil. Letmo se podíval z okénka vpravo vedle sebe a najednou si s obrovským překvapením uvědomil, že se ocitl ve vzduchu, aniž pocítil sebemenší strach.

Samotný odlet z Denveru, když rolovali na konec startovací dráhy, v Jayovi sice vyvolal pocity svírajícího se žaludku, které signalizovaly, že se vzápětí dostaví obvyklá úzkost, ale zcela překvapivě se při rozjezdu před samotným vzlétnutím jeho obavy rozplynuly. Kontrast mezi takřka něžným pohybem létajícího komfortního obývacího pokoje, v němž se právě nacházel, a tím, co zažil před malou chvílí v maličké cessně Davida Carmichaela, v něm zkrotil veškerou hrůzu. Teror strachu se smrskl na pouhé vcelku nezúčastněné přijetí faktu, že letí, na psychické podvolení se a na vědomí, že nic na tom, že je ve vzduchu, ho už nikdy v podstatě nemůže vyděsit. Obzvlášť pak ne v neškodném prostředí přepychového proudového cestovního letadla.

To mě podržte! pomyslel si. Jediné, co jsem všechna ta léta potřeboval, abych se vyléčil ze strachu z létání, bylo zažít blízkost smrti v jednomotorovém kostitřasu.

Rozhlédl se po luxusním oddělení první třídy Boeingu 777 a zároveň si nemohl nevšimnout lákavých ženských tvarů mladé letušky, která právě podávala o dvě řady před ním skleničku s pitím stárnoucímu zpěvákovi – hvězdě britské rockové scény – kterého poznal, už když nastoupil.

Jay toho však měl spoustu na práci, a také bylo třeba řadu věcí vytelefonovat. Silou vůle odtrhl myšlenky od lákavých snových představ, v nichž hrála úlohu letuška s havraními vlasy, a místo toho se soustředil na první telefonát, který musel vyřídit.

Co vymyslím tady, to se odehraje za oceánem! napadlo Jaye, ale jakékoli prožívání pocitu moci překonalo vědomí naléhavosti, odpovědnosti a rizika, že to vezme za špatný konec. Stál přece jenom proti patrně nejprotřelejšímu mezinárodnímu právníkovi na této planetě, proti muži, který kromě problematiky mezinárodního práva a uplatňování smluvních závazků nežil ničím jiným už celých třicet let.

Před vnitřním zrakem se mu vynořil sebevědomý, usmívající se obličej Stuarta Campbella, a ta představa vyvolala pořádné zvýšení hladiny adrenalinu v Jayově krevním oběhu. Pravda, to, že jen taktak unikl fatálnímu nárazu do nepoddajného a mlhou zahaleného povrchu severovýchodního Colorada, sice poněkud utlumilo jeho strach z létání, ale vzpomínka na Campbella znovu vyhrotila osten jeho obav. Co když byl Londýn pouhou naivní volbou? A uvažujme dále, nebyla to nakonec volba hodná idiota, přímo zapadající do Campbellových plánů?

Jay zavřel oči a tu myšlenku od sebe odehnal, jak nejdál jen to šlo. Nemůže přece dělat rozhodnutí založená na strachu místo na logickém úsudku. Campbell byl nakonec jen právník stejně jako on, a jde jen o záležitost výkladu zákonů a právního systému jednotlivých zemí, o nic víc. Jenom se na základě toho musí rozhodnout, kde bude John Harris nejlépe chráněn, zatímco on bude pracovat na konstrukci kauzy namířené proti uplatnění zatykače.

Jay zvedl telefon a znovu jím projel kreditní kartou, než vytočil číslo mobilního telefonu Sherry Lincolnové. Zvedla ho při druhém zazvonění.

„Leťte do Londýna, Sherry. Vyřiďte to, prosím vás, prezidentovi. A nebo, teď mě napadlo, dejte mi ho na chvíli, ať mu v rychlosti sdělím, k čemu jsem došel, ano?“

Nastalo kratičké zdržení, zatímco vyřizovala vzkaz Johnu Harrisovi a předávala mu telefon. Přátelský a vřelý tón prezidentova hlasu neprozrazoval nic z napětí či nebezpečí, ve kterém se ocitl.

„Johne, musím tě před něčím varovat.“

„Tak spusť.“

„Není to moc pravděpodobné, ale… se současnou vládou a ministerským předsedou nejsou v této záležitosti žádné zkušenosti, nicméně se zdá, že svým uvažováním se od předchůdců dost značně liší.“

„Což znamená?“

„No, není úplně vyloučeno, že jejich postoj k rychlému vyřízení platnosti zatykače se může do značné míry různit od přístupu v Pinochetově případě.“

„Máš na mysli potvrzení imunity hlavy státu jako obrany proti zatykači?“

„Ne, Johne. Tím chci říct, že se mohou rozhodnout, že je jejich povinností projednat případ vydání cizí zemi ihned, aniž by si do toho nechali mluvit členy Horní sněmovny se soudcovskou pravomocí.“

„Ale ty se domníváš, že tahle situace nenastane?“

„Je to sice nanejvýš nepravděpodobné, ale na druhé straně to je ten důvod, proč se tam musím dostat dřív než vy.“

„A když ne Británie, Jayi?“

„To nevím,“ připustil Jay a zároveň mu hlavou bleskla nová možnost. „Nevím, ale už pracuju na dalších alternativách. Zůstaňte tam, dokud ti asi tak za devět hodin z Londýna nezavolám.“

„Neušlo mi, žes zaváhal,“ poznamenal Harris. „Co ti táhne hlavou?“

Jay si na druhém konci pobaveně odfrkl. „Něco… takový nápad… úplně scestný a rozhodně v tuhle chvíli nestojí za jakoukoli zmínku.“

„Z vlastní zkušenosti vím, Jayi, že takové nápady se obvykle nakonec ukážou jako nejlepší ze všech.“

26 KAPITOLA

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 777 SPOLEČNOSTI UNITED AIRLINES, LET 958,

ÚTERÝ

Jay Reinhart se probudil s trhnutím na sedadle v oddělení první třídy a okamžitě byl sám na sebe velice rozezlen, protože prospal celé tři hodiny, zatímco tolik potřeboval pracovat. Letušky již roznášely uličkami příjemně vonící snídani a jejich úsilí občas ozářilo jasné sluneční světlo, které sem proudilo okénky. Všude se šířila příjemná vůně kávy.

Podíval se zběžně na malý barevný monitor umístěný u sedadla, který ukazoval mapu znázorňující jejich postup přes Atlantský oceán a přečetl si ze záznamu, že mu do přistání zbývá ještě hodina a deset minut času.

Jay se protáhl a protřel si oči. Cítil se na nejvyšší míru sám sobě odporný. Vstal a zamířil k toaletám, přičemž ho velice překvapilo, jak nejisté cítí nohy pod sebou. Přesto si umínil, že se trochu umyje a vrátí si tak alespoň zdání společenské přijatelnosti. Celý proces měl k dokonalosti daleko, Jayovi nezabral ani deset minut a využil při něm všechny možné kolínské a jiné hygienické potřeby ze soupravy, kterou ho aerolinie vybavily, aby ten let přežil. Vrátil se na místo a vděčně přijal šálek kávy a sladký loupák. Teprve potom si vytáhl poznámkové bloky a snažil se soustředit, aby si naplánoval časově co nejúspornější sled záležitostí, které musel v Londýně vyřídit. Byl to úkol, kvůli kterému by se nejraději ani neviděl. Proč se proboha do toho nepustil už před hodinami, a ne až teď, kdy se na něm začal projevovat vliv letu přes časová pásma, nedostatek spánku a suchý vzduch v letadle, což mu všechno dohromady značně zamlžovalo myšlení.

První věcí, kterou musel udělat, bylo najít vhodného právníka – vhodného britského právníka – který by pod Jayovým vedením Johna Harrise zastupoval.

Ale jak ho má najít? Potřeboval někoho, kdo by dokázal rychle určit, na který soud nejnižší instance se Campbellovi lidé obrátili se soudním příkazem k zatčení, jaká už možná byla vynesena soudní rozhodnutí, a hlavně, jaký se v Británii uplatňuje právní postup v případě vydání osoby do rukou žalující cizí země. Také potřebuje zjistit, zda už Campbell je, nebo není ve městě. A navíc musí získat místního praktika, jenž by byl schopen co nejrychleji přijít i na ten nejnepravděpodobnější Campbellův tah, o který by se mohl pokusit, aby zkrátil celé řízení či přesvědčil příslušná místa britské vlády, aby vydala Harrise Peru, až s celou záležitostí soudy skončí. Bude tudíž asi potřebovat nějakou mezinárodní právní firmu.

Ne, počkat. První v pořadí nejnutnějších kroků, zaujímá telefonát do Sigonelly, připomněl sám sobě a podíval se na hodinky, aby si ověřil čas. V Itálii bylo 8 hodin ráno, v Británii teprve 7 hodin. Jen aby se přesvědčil, že nenastala žádná změna, potřebuje si zavolat dřív, než zamíří do středu Londýna.

Hned potom bude potřeba promluvit si s lidmi z britské vlády. Musím se dozvědět, jak se staví k zadržení bývalého amerického prezidenta a k jeho vydání do Peru.

Další vlna obav a pochybností mu rozezvučela varovný bzučák v hlavě, což v něm vyvolalo vzpomínku na zařízení v malé cessně, reagující na nebezpečí ztráty rychlosti letadla. Obdobně jako během toho neuvěřitelného letu byla i teď varovným signálem přímo bytostně zasažena jeho sebedůvěra.

Je opravdu možné, že se to odehrálo teprve před několika hodinami?

Jay se přinutil odpoutat se myšlenkami od toho zážitku a vrátit se k vlastnímu právnímu problému. Skutečnost, že Campbell byl vysoce postavený britský občan – s titulem rytíř britské říše a zkušený právník z řad korunních radů –znamenala pro Jaye obrovskou nevýhodu, vždyť jeho protivník znal na britských ostrovech úplně každého, a on neznal ani živou duši. Jak jen dokáže, ptal se Jay sám sebe, srovnat ten nepoměr včas, a přijít na všechno, co bylo potřeba znát?

Ale tohle se přece týká jen právních záležitostí. Ne politiky. Soudy by měly být slepé a hluché ke Campbellovu postavení.

Jenže Jay věděl své. Ve věci vydání bude v poslední instanci rozhodovat britský ministr zahraničí a politika vlády Jejího Veličenstva královny.

Před vnitřním zrakem Jayovi defilovaly téměř živě nesmazatelné filmové záběry z parlamentu, interiér Dolní sněmovny a také zasuté vzpomínky na kontakty, které kdysi měl na britská úřední místa. Zároveň si uvědomoval i skutečnost, že v současné vládě Jejího Veličenstva už nemá jedinou kontaktní osobu.

Komu já jen zavoláni? Jak jen si mám tím bludištěm proklestit cestu?

Pokusil se z lidí uvedených na seznamu londýnských právních kanceláří na internetu vytipovat obratné právníky, ale toto pátrání mu přineslo pouhá tři jména, která připadala v úvahu. Navíc přilétal do Londýna příliš časně ráno, takže v žádné z kanceláří ještě nikdo teď nebyl, takže tam nemohl ani z letadla zavolat.

Zdánlivě bez vnější souvislosti si najednou představil Johna Harrise sedícího v letadle na základně v Sigonelle. Přihodilo se snad něco během noci? Pochyboval o tom, protože si uvědomoval, že k té odbočce v myšlení patrně došlo podvědomě, jako útěk od téměř neřešitelných problémů, které ho čekaly. Stejně však nedokázal přemoct nutkání chopit se telefonního sluchátka. Pro platbu jako obvykle projel telefonem kreditní kartou American Express a vyťukal čísla satelitního přístroje Sherry Lincolnové. Zvuk jejího hlasu, když promluvila do sluchátka, mu zněl jako rajská hudba. Uklidnila ho, že k žádným změnám nedošlo, a Jay jí slíbil, že se bude z Londýna pravidelně ozývat, aby ji informoval, jak věci pokračují, a ukončil hovor. Pak si otevřel laptop, znovu ho napojil na satelitní telefon a připojil se k internetu právě v okamžiku, kdy Boeing 777 začal nad Irskem sestupovat pro přistání v Londýně. Jay byl ještě připojen a hledal zběsile nějaké právní kontakty, když se obří letoun zklidnil v přípravě na přistání kdesi nad anglickou venkovskou krajinou. Jedna z letušek se mu vynořila po boku, kde se postavila v hraném znechucení s rukama v bok a přikázala mu, aby laptop vypnul.

„Jinak okamžitě dojde k výbuchu,“ prohlásila, „a všechno to bude vaší vinou a už s vámi nepromluvím ani slovo.“

„Skutečně? Myslím to s tou explozí?“

„Ne, to je jen takové nahánění strachu, jak se říká. Prostě tahání lidí za nos. Ale je to druh nesmyslů, které nás letušky učí lidi od aerolinií, neboť se od nás ode všech čeká, že místo mozku máme prázdné makovice. Ve skutečnosti může ten váš laptop být nebezpečný jen tehdy, kdybyste s ním doslova praštil jednoho z pilotů, což by mimochodem nebyl právě ten nejlepší nápad. Začnou být dost nedůtkliví, když je někdo tluče počítačem.“

„Zapíšu si to za uši,“ slíbil Jay a přese všechnu únavu vyloudil na tvář úsměv.

„Ale budete ho přece jen muset teď vypnout, pane, nebo bych vás musela zabít.“

„Už se stalo. Víte určitě, že nepracujete pro společnost Southwest Airlines? Máte druh humoru pro tyhle jižanské aerolinie přímo typický.“

„Možná bych se k nim dala, ale jsem alergická na buráky.“

Jay téměř nepostřehl, že přistáli. Jen tak mimochodem mu blesklo hlavou, jestli hrůza, kterou prožil těsně před Denverem, když jen o vlas unikli zřícení, ho už natrvalo zbavila strachu z létání – přinejmenším to znělo jako pěkný protimluv, kdyby se to vyslovilo nahlas.

Nejspíš ne. Jsem jen příliš utlumený a k smrti unavený, abych teď cokoli vnímal.

Britskou pasovou a celní kontrolou v budově číslo 3 na letišti Heathrow prošel tak rychle, že mu z toho zbyl dojem jako rozmazaná šmouha, a během patnácti minut už čekal v hale na výdej zavazadel a bojoval s nutkáním se ihned vydat do centra Londýna. Jenže to nemělo příliš velký smysl, protože se ještě nerozhodl, na které konkrétní místo půjde.

Hotovost! Připomněl si Jay. Objevil jeden bankomat vzdálený jen pár kroků a počkal si v krátké frontě, než do něj mohl vsunout kartu, kterou používal na výběr hotovosti, a zadat její PIN.

„Vaši kartu nemůže tento bankomat přijmout,“ oznámil mu nápis na obrazovce.

Jay štrachal v náprsní tašce, aby z ní vyndal jinou kreditní kartu, a našel málo používanou VISA kartu.

„Nesprávný PIN. Zadejte znovu svůj PIN,“ prohlásil přístroj tučným písmem.

Zkusil to znovu a snažil si vzpomenout na číslo, o kterém se domníval, že se ho naučil nazpaměť.

Bankomat opět nebyl spokojený a odmítl Jayovi peníze vydat.

Vytáhl kartu American Express.

„Váš účet není pro tento bankomat dostupný.“

Jay se podíval do náprsní tašky a spočítal si, kolik mu zbývá amerických bankovek – 50 dolarů. To by těžko stačilo na taxi, a už vůbec ne na všechno, co potřeboval zařídit.

Podíval se na hodinky, které říkaly, že je několik minut po deváté, a zachvátil ho pocit, že už ztrácí čas. Nedaleko zahlédl okénko kanceláře malé směnárny, vyměnil si tedy svých 50 dolarů za libry, z nichž si některé nechal proplatit v drobných a použil je k telefonátu třem právnickým firmám, které si v letadle našel.

„Velice mne to mrzí, pane, ale pan Thompkins nebere mezinárodní případy.“

„Opravdu lituji, pane Reinharte, ale nezaměřuji se na mezinárodní právo. Abych byl upřímný, nevím, koho bych vám mohl doporučit.“

„Pan Blighstone je tento týden v zahraničí.“

Jay otevřel londýnský telefonní seznam a rychle listoval zlatými stránkami s uvedenými právnickými firmami a vypsal si telefonní čísla několika dalších a postupně jim všem zavolal. Našel však mezi nimi pouze jedinou, která měla alespoň jakés takés slibné zkušenosti.

„Pan Smythe však dnes nepřijde dřív než v deset hodin dopoledne.“

„To nevadí,“ odpověděl na to Jay. „Dejte mi svou adresu a já tam v deset dorazím. Budu rovněž potřebovat použít něčí kancelář a telefon.“

Jay si poznamenal adresu a vydal se k východu, ale ještě se zastavil v kanceláři mobilních telefonů. Vyplnil v rychlosti formulář a použil jednu ze svých kreditních karet, se kterou zaplatil pronájem přístroje. Pak se vydal k pokladně, aby si koupil jízdenku na nově zavedený rychlovlak z Heathrow, a značně se mu ulevilo, když na ní spatřil logo jemu známé kreditní karty.

Díkybohu! pomyslel si. American Express!

Koupil si celodenní jízdenku na městskou dopravu a ani ne za 20 minut už dorazil na nádraží Paddington, kde přestoupil na podzemní dráhu a na stanici Holborne vystoupil do drobného, studeného deště. Jay si zapnul svrchník a odhodlaným krokem se vydal pěšky směrem, kde měly být kanceláře oné právnické firmy.

Bylo mu řečeno, že udaná adresa není ani dva bloky od Old Bailey, jak se jmenoval ústřední londýnský soudní dvůr pro trestní záležitosti. Ale když stále bloudil sem a zase tam a promrhal tak celou půlhodinu, zastavil konečně policistu a zeptal se ho na cestu. Jayovy černé vlasy byly splihlé deštěm a nohavice kalhot měl úplně promáčené, když už po několikáté rozložil kousek papíru a ukázal policistovi adresu, kterou se mu nepodařilo ani po velkém úsilí najít.

„Aha, v tom je ten háček, pane,“ prohlásil policista s veselostí, která Jaye podráždila. „Je to z druhé strany v té ulici nalevo. Jděte tady tudy a u hospůdky U Viaduktu se dejte znovu doleva a pak už to nemůžete minout.“

„Je to u té malé restaurace, ze které se linou tak lákavé vůně, že jsem z nich dostal hlad jako vlk?“ zeptal se Jay.

„Přesně tam. Pouštějí ty vůně ven dveřmi právě z tohoto důvodu, víte?“

Nablýskaná mosazná tabulka na vnějším zdivu označovala jméno firmy a kancelář byla v druhém patře. Už za vlády královny Viktorie musela být ta budova pěkně stará, ale interiér odrážel takový druh moderního blahobytu, který předem doufal, že tu najde. Svědčil o známostech a schopnostech, které hledal a potřeboval ihned využít.

Jay se mrknul na hodinky v okamžiku, kdy recepční zavolala příslušnou sekretářku. Bylo přesně deset hodin.

„Ještě tu není, pane Reinharte, ale připravili jsme pro vás kancelářskou místnost, kterou můžete využít, než pan Smythe dorazí.“ Konzervativně oblečená mladá žena se shovívavým úsměvem se vynořila a zavedla ho do malé komůrky vedle firemní knihovny.

„Předpokládám, že to budou všechno pouze místní hovory, viďte?“ zeptala se.

„Ano, ale všechny výdaje budu hradit.“

„Samozřejmě, pane Reinharte, ale chápejte, jsem si jistá, že budeme nejdřív ze všeho potřebovat souhlas pana Smythe, než…“

„Než mě budete považovat za klienta? Ano. Jsem americký právník. Vím, jak to chodí.“

„Výborně, pane.“

„Má pan Smythe kontakty ve vládě, spojené se zahraničními záležitostmi a s dodržováním smluv a tak podobně, ne?“ ujišťoval se Jay.

„Ano. Zajisté. Býval CP.“

„To jsem rád.“

„Členem parlamentu,“ vysvětlila dodatečně zkratku.

„Já vám rozumím. To je vynikající, ale na jednu věc jsem se zapomněl zeptat,“ uvědomil si Jay. „Musím si být jist, že nedojde k žádnému střetu zájmů. Vaše firma není nějakým způsobem profesionálně napojena na sira Williama Stuarta Campbella z Bruselu, že ne?“

Výraz na tváři mladé ženy se změnil. Z příjemného, umírněného úsměvu se stal ten příslovečný thymolinový.

„To má být nějaký test, pane Reinharte?“ vyzvídala.

„Prosím?“ zeptal se Jay v naprostém zděšení.

Úsměv na tváři pohasl. „Pane Reinharte, my máme na starosti všechny pracovní zájmy pana Campbella v Londýně. Ve skutečnosti tuto budovu vlastní.“

„Já… domníval jsem se, že má vlastní firmu.“

„To skutečně má. Proto také vyřizujeme všechny ekonomické záležitosti jeho obchodních aktivit. Vidíte v tom nějaký problém?“

*****

Déšť nepatrně zesílil, když se Jay opět ocitl na ulici s úmyslem zastavit si nějaký londýnský taxík, aby ho dovezl do firmy, kterou mu lidé z kanceláře pana Smythea doporučili – k Geoffreymu Wallaceovi. Udaná adresa byla na půl cesty přes centrum Londýna. Zastavil se tudíž v jednom vchodu do domu, kam na něj nepršelo, a předem jim zavolal z pronajatého mobilu. To mu zabralo dalších patnáct minut, než se dočkal, až se Geoffrey Wallace dostaví k telefonu a vyslechne si jeho stručnou prosbu. Jay se ještě předtím ujistil, že nic společného se Stuartem Campbellem nemá.

„Uchvacující, pane Reinharte. A to se mi až dosud zdálo, že dnešek bude nudný den.“

„Můžete mi pomoct?“

„Nevidím důvod, proč bych nemohl. Už jsem neměl za klienta některého z amerických prezidentů přinejmenším posledních pár desetiletí, pokud si vzpomínám.“

„Tak to je skvělé. A teď si poslechněte, co potřebuju, abyste udělal, ještě než k vám dorazím.“

Jay ho zahrnul celou řadou požadavků, včetně problému, jak se spojit s někým z vlády.

„V tom vám moc užitečný nebudu,“ upozornil ho právní poradce. „Znám ale jednoho člověka na ministerstvu zahraničí, u kterého by se dalo začít. Mohl byste za ním zajít, zatímco já se pustím do těch ostatních záležitostí.“

„Jak se tam dostanu?“

„Je to hned u St. James Park na St. George’s Street,“ poučil Jaye právník. „Hned vedle parlamentu. Ale doporučuji vám vzít si taxík. Řidič už bude vědět, kde to je.“

Jay mu nechal číslo pronajatého mobilu a rozloučil se, když se mu dostalo slibu, že člověk na ministerstvu zahraničí bude informován telefonicky předem, aby zajistil hladký průběh dalších jednání.

Když Jay hovor ukončil, uvědomil si, že se celou dobu opírá o přístroj bankomatu. Z kapsy kabátu vydoloval útržek papíru a znovu si překontroloval PIN, na který se najednou rozpomněl ještě ve vlaku z letiště Heathrow, a pro jistotu si ho poznamenal. Vsunul do bankomatu Master Card, zadal patřičná čísla a požadovaný výběr. Zvuk odpočítávaných a vysouvaných dvacetilibrových bankovek v něm vyvolal pocit značné úlevy.

Kvůli hustému londýnskému provozu trvala jízda do budovy těžko popsatelného stavebního stylu téměř třicet minut. Jay vstoupil do mohutného vládního komplexu a byl si až příliš dobře vědom svého rozhodně ne zářného vzhledu. Rozprostíral se před ním labyrint dvoran, chodeb, schodišť a dveří, a on se snažil nést zavazadlo s nezúčastněným výrazem. Rozhodně by si nezadal se zjevem nějaké hvězdy uměleckého světa, která se přece nikdy na profesionální schůzku neopomene dostavit s kufrem. Byl vybaven kolečky, ale Jay si odmítl povolit ten přepych a použít je. Už to, že tu zatracenou věc musel nosit všude s sebou, bylo dost hrozné, ale kdyby ji měl za sebou navíc vláčet, znesvětilo by to nejniternější zásady muže, jak to nazývala Linda.

Vkročil do zadní kanceláře veden sekretářkou hezkých tvarů a její obraz vyvolal vzpomínku, jak Linda vždycky vypadala při chůzi svůdně.

Jay zavrtěl hlavou, aby tu myšlenku vypudil z hlavy,. a přinutil se soustředit na úkol, který měl před sebou.

„Geoffrey Wallace mi řekl, že přijdete,“ přivítal Jaye náměstek ministra, jehož doménou byly záležitosti smluvních vztahů ministerstva, když se mu Jay představil a posadil se. „Obávám se ale, že vám nemohu přímo pomoct. Samozřejmě že jsme s Pinochetovým případem seznámeni, ale já osobně nejsem propojen s úřadem ministra, ani se členy Horní sněmovny se soudcovskou pravomocí ani s nikým v oficiálním postavení, kdo by byl spojen s hypotetickou záležitostí, o které se zmiňujete.“

„A kdo tedy je?“

„Mimochodem, smím vám nabídnout čaj nebo kávu?“

„Děkuju, není třeba,“ lhal Jay a potlačil v sobě rostoucí nutkavou potřebu dát si hrnek kávy. „Když ne vy, kdo jiný by mi mohl pomoct?“

Náměstek ministra se usmál, zvedl hlavu, složil si ruce na klenoucím se břiše a pohodlně se opřel o opěradlo židle. „Myslím, že bych vás mohl poslat, abyste oběhl všechny členy vlády a zeptal se je na totéž, pane Reinharte…“

Jay se naklonil dopředu a opřel se o přední hranu pracovního stolu.

„Podívejte, ten problém může každou chvíli přiletět do vašeho vzdušného prostoru a přinese s sebou velké politické komplikace se závažnými důsledky v zahraniční politice a s následky právní i smluvní povahy. Také vznikne velké riziko, že se tím značně ovlivní vztahy mezi Spojenými státy a Británií. Potřebuji vaši pomoc při hledání takové osoby nebo takových osob, které by mi nalily čistého vína, jak se britská vláda zachová, až bude konfrontována s existencí onoho zatykače.“

Muž pomalu přikývl. „Víte, pane Reinharte, právě jste velice úsporně a výstižně formuloval většinu důvodů, proč vaše otázky tak značně převyšují úroveň mých pravomocí. Ony jsou totiž ve své podstatě nezodpověditelné.“ Zvedl se pomalu ze židle a obešel stůl s rukou nataženou k pozdravu. „Je mi líto, že vám nemohu nijak pomoci, příteli. Mimochodem, vždycky jsem prezidenta Harrise obdivoval. Jednalo se o gentlemana, který má skutečný styl.“

„Kdo tedy? Za kým mám jít?“

Muž si povzdechl. „Tak dobře. Napíšu vám čtyři jména. Upozorňuji vás ovšem, že s velkou pravděpodobností budete plýtvat časem.“

„Já to risknu.“

Náměstek ministra si přitáhl blok papíru, odšrouboval pero značky Mont Blanc a napsal jména a umístění kanceláří. Pak list z bloku vytrhl a podal ho Jayovi, jenž poděkoval a odporoučel se. Pak postupně obešel první tři kanceláře ze seznamu a všude se setkal s týmiž odměřenými a vyhýbavými reakcemi.

Když už se ocitl potřetí zpátky na chodbě, zadíval se na čtvrté jméno a rozhodl se, že už toho má plné zuby. Zašel nazdařbůh do jedné z kanceláří, kde požádal o interní vládní telefonní seznam, opsal si příslušné číslo a pak teprve poprosil, jestli si může zatelefonovat.

To, co měl za lubem, bude patrně naprostá ztráta času. Čiré zoufalství. Možná i taková malá provokace mocných.

Ale byl odhodlán to zkusit.

Jay navolil číslo a čekal.

„Kancelář ministerského předsedy,“ ohlásil se kultivovaný ženský hlas.

„Buďte tak laskavá a pozorně me poslouchejte,“ začal Jay. „Jsem Jay Reinhart, právní zástupce pana Johna Harrise, bývalého prezidenta Spojených států amerických. Přicházím v naléhavé záležitosti týkající se národní bezpečnosti jak Spojených států, tak Velké Británie a nutně se musím setkat s panem ministerským předsedou nebo s některým z jeho nejbližších tajemníků a projednat tuto záležitost, a to co nejdříve.“

Teď nastane na druhém konci linky dlouhá odmlka nebo uslyším vyzváněcí tón telefonu, odhadoval situaci Jay. Žena v telefonu mu však zvesela oznámila. „Čekali jsme, že zavoláte, pane Reinharte.“

„Prosím?“

„Počkal byste laskavě malý okamžik?“

Jay zůstal užasle stát se sluchátkem u ucha. Minutu na to se telefonu chopil jeden z poradců náměstka ministerského předsedy, aby potvrdil okamžitou schůzku.

„Bylo mi řečeno, že mě očekáváte,“ začal Jay, stále ještě naprosto vyvedený z míry. „Směl bych se zeptat, jak k tomu došlo a kdo vás varoval?“

„Raději bych to probral mezi čtyřma očima, až se k nám dostanete, pane Reinharte. Otevřeným telefonním linkám nijak zvlášť nedůvěřuji.“

„Ach ano, jistě. Chápu. Jak vás najdu?“ zeptal se Jay, když popsal, kde se právě nachází.

„Před budovu přijede auto, aby vás tam vyzvedlo, pane Reinharte, do pěti minut. Řidič se jmenuje Alfred. Přijede černým daimlerem.“

„Mnohokrát děkuji,“ odpověděl Jay. Zavěsil, zhluboka se nadechl a v hlavě se mu začaly rojit samé nezodpovězené otázky.

27 KAPITOLA

*****

ZA LETU SOUKROMÉHO LETOUNU LEARJET 35, 8 KILOMETRU JIŽNÉ OD LONDÝNA,

ÚTERÝ – 11.45

Stuart Campbell klečel v uličce hned za sedadly manželského páru na pilotních sedadlech svého letadla se značně zachmuřenou tváří. Obrazovku radaru na přístrojové desce pokrývalo množství červených skvrn. „Já na tohle nemám čas, Jean-Paule!“ pronesl rozzlobeně k prvnímu pilotovi.

„Moc mě to mrzí, sire Williame,“ odpověděl mu na to pilot, „ale jádro bouřky se žene přímo k letišti Luton a přistání jednoduše není moudré. I nad Stanstedem je průtrž mračen, ale můžeme zůstat kroužit nad Lutonem a počkat, než se bouřka přežene, kdybyste chtěl.“

„Nemám čas!“ odsekl mu Campbell znovu. „Musím se dostat do Covent Garden téměř okamžitě. Při rychlosti, jakou bouřka postupuje, budeme sedět už na letištní ploše a v autech, než se opravdu přiblíží.“

„Jenže zapomínáte na nárazy větru, který bouřka vždycky žene před sebou. Taková fronta silných poryvu v sobě snadno skryje střihy větru.“

„Tak se na to vykašleme a stočíme to na Heathrow.“

„Pro přistání na Heathrow nemáme povolení.“

„Takže se tu zadrhneme kvůli tomu, že musíme čekat na Luton?“

„Bohužel ano.“

„Jean-Paule, proboha, vždyť jsme osm kilometrů od přistávací dráhy! Alespoň buďte tak laskav a o přistání se pokuste, ano?“

„Přeber letadlo, Gino,“ vyzval francouzsky Jean-Paul Charat tiše svou ženu, sedící na místě druhého pilota.

„Oui,“ odpověděla. „Zůstaneme kroužit?“

„Oui.“

Jean-Paul se odsunul se sedadlem dozadu, s cvaknutím si rozepnul bezpečnostní pás a otočil se ke svému zaměstnavateli. „Sire Williame, smím si s vámi promluvit v kabině?“

„Proč? Můžeš přece říct, cokoli chceš i tady,“ zamručel Stuart Campbell a ucouvl, když si uvědomil, že kapitán nebere zápornou odpověď na vědomí. Jean-Paul se vyšvihl z velitelského místa, Campbell ustoupil do kabiny před ním a posadil se, přičemž si plně uvědomoval, že je pilot letadla silně rozladěný.

„Dovolte, abych se omluvil, Jean-Paule,“ spustil jako první Campbell, ale pilot vrtěl hlavou a čelisti měl pevně sevřené, když si sedal na lisované lehátko naproti Campbellovu sedadlu, čelem k němu a s rukama sepjatýma před sebou.

„Je to velice závažná věc, sire Williame. Když jste mě a Ginu přijímal jako své zaměstnance, svatosvaté jste nám slíbil, že se nikdy nepokusíte na nás vyvíjet nátlak, abychom jednali proti svému přesvědčení jako piloti. A přitom přesně o to jste se teď pokoušel.“

„Vždyť jsem řekl, že mě to mrzí, příteli. Už se to nestane.“

„Budu na vás chtít, abyste přísahal, sire Williame, nebo jinak v okamžiku, kdy odstavíme tohle letadlo na letišti, pro vás přestaneme pracovat.“

Stuart Campbell zavrtěl hlavou a zvedl ruku. „Pokorně se omlouvám, Jean-Paule! Máte naprostou pravdu. Přesně takový slib jsem vám dal, a přesto jsem dovolil, aby nade mnou nabyly vrchu obavy z toho, že nedodržím časový rozvrh.“

„Musím od vás slyšet váš obnovený slib,“ trval na svém pilot a očima se do Campbella zavrtával.

„Máte ho mít,“ odpověděl mu právník a napřáhl k pilotovi ruku. „Máte mé slovo, že se to už víckrát nestane.“ A chystal se zase vstát. „Půjdu se omluvit také Gině.“

Jean-Paul ho zarazil, ještě než se mohl zvednout, a přijal podávanou Campbellovu pravici s velkou obřadnosti. „Ne. Ujistím o tom Ginu sám. Ale máte ještě na výběr jiné řešení, sire Williame. Paliva máme dost na další hodinu a deset minut kroužení, takže jakmile se bouřka přežene, můžeme přistát tady. Nebo můžeme ihned pokračovat v letu na Gatwick a tam pro vás nechat přistavit auto nebo helikoptéru.“

„Tak poleťme na Gatwick,“ bez rozmýšlení se rozhodl Campbell.

„Jak chcete. A vyberete si asi helikoptéru?“

„Ne. Auto bude stačit.“

Jean-Paul přikývl a vstal právě ve chvíli, kdy se Campbell lehce dotkl jeho lokte.

„Jean-Paule? Já si opravdu vážím toho, s jakou profesionalitou a uvážlivostí ke své práci přistupujete. Děkuju, že dbáte na naši bezpečnost.“

„Není zač, sire Williame,“ odpověděl Jean-Paul nijak nevyveden z míry, zatímco se pozorně zadíval zaměstnavateli do tváře a zaváhal. „To ty problémy… s americkým prezidentem… ty vás tak vyvedly z míry, nemám pravdu?“

„To máte,“ souhlasil Stuart Campbell s povzdechem. „Tohle je velice vážná situace a výsledek bude sloužit jako precedent. Je to velice důležité pro další vývoj mezinárodního práva.“

„A mně neušlo, že je to hodně důležité i pro vás osobně,“ poznamenal pilot.

„Dělá to na vás dojem, že existuje nějaký starý dluh, který se pokouším splatit? Určitě se podobné kritické hlasy vynoří, ale pravda je jednoduchá a prostá, Jean-Paule.

John Harris je vinen, i když si nejsem úplně jistý, že si to uvědomuje.“

Stuart Campbell počkal, až se Jean-Paul zase vrátil do pilotní kabiny, a pak teprve zvedl sluchátko telefonu z vidlice. Vyťukal dlouhou řadu čísel a čekal, než se mu ozve mužský hlas.

„Tak jak to vypadá, Henri?“ zeptal se.

„Máme na čtvrtou hodinu domluvené slyšení u soudce policejního soudu na Bow Street. To je soud, který podle zákona nakonec bude muset rozhodnout o vydání.“

„Takže řízení ve věci soudního rozhodnutí, jak tomu, nevím proč, šroubovaně říkáme?“ dodal Campbell.

„Přesně ten případ.“

„Henri, prosím tě, mohl bys se mnou ještě jednou projít, jak probíhá soudní projednávání vydání do cizího státu? Chci se ujistit, že jsem na nic nezapomněl. Takže nejdřív požádáme městskou policii, aby doručila ten zatykač vydaný Interpolem policejnímu soudu a zažádáme na jeho základě o britský soudní příkaz k zatčení.“

„Přesně tak, sire Williame. A až ten příkaz budeme mít v ruce, policie zatčení provede a Peru pak musí poslat oficiální žádost ministru zahraničí o vydání…“

„Už se stalo,“ přerušil ho Campbell.

„Skutečně?“

„Ano. Minulý týden. Pokračuj.“

„V okamžiku, kdy bude zatčení provedeno, ministr rozhodne, zda podepíše takzvané pověření k soudnímu projednání.“

„Podepíše to.“

„A… pak budeme mít co dělat s řízením ve věci soudního rozhodnutí, které se může táhnout i několik dní. V Pinochetově případě se to protáhlo v Bow Street na celý týden.“

„To je sice pravda, jenže tam byl přítomen houf zástupců Amnesty International a také Španělska, a všichni to byli korunní právní radové.“

„A jakmile to skončí a rozsudek bude v neprospěch Harrise, jeho právní zástupce patrně požádá soud druhé instance o přešetření zákonnosti vazby.“

„Žádost bude zamítnuta.“

„Sire Williame, když je Harris ještě stále na území Sigonelly, neexistuje nějaká možnost, že by Italové změnili názor?“

Stuart se zasmál. „Nic takového nepřichází v úvahu. Anselmo se jen modlí, aby Harris co nejrychleji pláchl. Nemá sebemenší vodítko, podle kterého by se mohl dovtípit, že doufám v totéž.“

„Ale ještě nebyl předložen žádný letový plán. Víte jistě, že přiletí do Londýna?“

„S tím nápadem přišel sám Harris,“ krátce se zasmál Campbell, „i když se zřejmě spletl v tom, jaké politické klima tam v současnosti panuje.“

„Řekl bych, že bude velice nepříjemně překvapen. Je nějaká možnost, že by na to přišel z jeho hlediska včas?“

„Myslím, že ne. Prozatím chci, abys pokračoval podle dispozic, které jsem ti dal ráno.“

„Hned teď?“

„Ano, Henri. Hned teď. Čím dřív je vystrnadíme, tím méně času budou mít na přemýšlení. Zavolej tam hned.“

*****

REZIDENCE MINISTERSKÉHO PŘEDSEDY, LONDÝN, VELKÁ BRITÁNIE

To, že ho právě dovezli do Downing Street číslo 10, byl podle Jaye Reinharta zcela záhadný a matoucí obrat v chodu událostí. Napadlo ho to právě v okamžiku, kdy vystupoval z vládního auta a následoval muže v šedém obleku se zachmuřeným výrazem v obličeji do stísněných prostor zasedací místnosti, kde měl počkat na tajemníka ministerského předsedy. Jak ale bylo možné, že jeho telefonát už očekávali, pro něj představovalo ještě větší záhadu, i když to pravděpodobně byl výsledek snah Bílého domu být ku pomoci.

Doufejme pevně, že je to tak, prolétlo Jayovi hlavou. A také nám nezbývá než doufat, že Britové si rovněž přejí, aby se z toho John Harris dostal.

Možná že by se mi mohlo podařit domluvit tichou dohodu a úřady by pronajatému Boeingu 737 dopřály čas na doplnění paliva na nějakém britském letišti, a než by se do toho stačily vložit soudy, byl by už zase ve vzduchu. To by se mohlo povést, uvažoval Jay, ovšem jen za předpokladu, že Stuart Campbell ještě nepředal zatykač nějakému britskému policejnímu soudu. V takovém případě se nedalo očekávat, že by se vláda Velké Británie postavila proti vlastní soudní moci.

Kamenem úrazu byl celou dobu fakt, že Boeing 737 nebyl schopen doletět do Spojených států bez mezipřistání na Islandu nebo v Grónsku kvůli doplnění paliva. Napadlo ho, jestli by se neměli pokusit pronajmout si letadlo, vybavené na dlouhé lety, nebo dokonce přesunout prezidenta na obyčejný linkový let už na letišti Heathrow.

Možná by doletěli bez zastávky až do Kanady, i když ani reakce kanadské vlády se nemohla předem odhadnout. I oni tu smlouvu ratifikovali.

Tajemník ministerského předsedy Anthony Sheffield vstoupil náhle do místnosti se dvěma poradci, a než se posadil ke stolu naproti Jayovi, potřásl si s ním srdečně rukou.

„Dovolte, abych šel rovnou k věci, pane Reinharte. Vláda Jejího Veličenstva si je vědoma, že vaším posláním je obhajovat pana Harrise před účinností mezinárodního zatykače, který byl vydán v Peru. Je nám nejen známo, že se v tomto okamžiku nachází na Sicílii, ale jsme rovněž obeznámeni i s okolnostmi spojenými s jeho přítomností tam.

Chápeme postoj italské vlády a byli jsme informováni i o tom, že jste už podnikl kroky ke zjištění našeho oficiálního postoje k peruánskému zatykači v případě, že by pan Harris stanul na půdě našich ostrovů.“

Jay přikývl. „To všechno je zcela správné.“

„Takže. Zatímco budeme potřebovat několik hodin, abychom vám předali oficiální odpověď, jsem si jist, že jako právník zcela jasně chápete, že bez ohledu na to, jaký bude náš postoj k této záležitosti, v žádném případě nebude rozhodující. Nepochybuji o tom, že si plně uvědomujete, že naše soudy jsou právě tak nezávislé jako ve Spojených státech. V této záležitosti budou mít rozhodující slovo soudci.“

„Ovšem, pane tajemníku, pakliže nedošlo k nějakým převratným změnám za posledních několik týdnů, pak poslední slovo má stále ještě ministr zahraničí.“

„Ano, ale teprve až po vyjádření soudů.“

„Byl už zatykač předložen nějakému zdejšímu policejnímu soudu, pane Sherfielde?“

„To opravdu nevím,“ odvětil premiérův tajemník. „Domnívám se však, že by bylo moudré počítat s tím, že tento krok bude učiněn každým okamžikem.“

„Jsem hluboce přesvědčen o tom, že postoj vlády a míra jejího zájmu o tento případ bude velice pravděpodobně hrát svou roli při rozhodování kteréhokoli soudce, jemuž bude přidělen.“

„Znovu zdůrazňuji, že o tom nesmírně pochybuji,“ odpověděl mu na to Sheffield. „Dovolte, abych se otázal, zda je vaším záměrem nechat sem dnes odpoledne letecky prezidenta Harrise dopravit?“

„Ano,“ odpověděl Jay opatrně, „za předpokladu…“

„Za předpokladu, že si náš postoj nevysvětlíte jako ohrožení?“

„Přesně tak.“

„Nemohu vám zaručit vůbec nic, to chápete, a nemohu vám ani nic naznačit, dokud ministerský předseda nebude mít dostatek času, aby celou situaci zvážil. Jsme samozřejmě ve spojení s Bílým domem.“

„Myslel jsem si, že pravděpodobně ano.“

„A taktéž jste si patrně vyvodil, že jsme velice znepokojeni tím, že bylo zahájeno soudní stíhání bývalého amerického prezidenta podle znění smlouvy, ke které jsme také přistoupili a k níž máme nevyhnutelné závazky.“

Jay se pozorně zadíval Sherfieldovi do očí a snažil se z nich vyčíst nějaký hlubší význam, který by doplnil jeho mrazivě formulovaná slova.

„Jak si jistě dokážete představit, znepokojení prezidenta Harrise není o nic menší,“ reagoval na to Jay. „Pane Sherfielde, dovolte, abych zdůraznil, že tento… zatykač je ve své podstatě směšná a podvodně získaná právní listina, která bude nakonec pro nedostatek věrohodných obvinění prohlášena za neplatnou. Ale… než k tomu dojde, musíme vaši vládu požádat, aby rozhodně nepodporovala zkrácení či urychlení vlastního vydání. Toto bezesporu je pole působnosti vaší vlády a ministr zahraničí je bezpochyby jejím členem.“

„Chápu.“

„Smím tlumočit panu prezidentovi, že se na takový přístup může spolehnout?“

„Ne, pane Reinharte, to nemůžete. Jedině sám pan ministerský předseda může rozhodnout, co jeho vlastní tým může podniknout, a zda se má cokoli sdělovat ministrovi zahraničí, jehož povinnosti jsou v první řadě právního charakteru, a ne politického. A teď, jakým způsobem se s vámi mohu někdy během dnešního odpoledne spojit?“

Jay na několik vteřin zaváhal. Jen zvolna se smiřoval s tím, že všechno podstatné už bylo řečeno. Již teď v něm bilo na poplach kvůli odstupu, jaký si podle Sheffieldova vyjádření britská vládní místa od případu Johna Harrise zachovala.

„Mám pronajatý mobilní telefon,“ konečně promluvil Jay.

„Skvělé,“ přijal tu informaci tajemník ministerského předsedy a už pokynul jednomu z poradců, aby si zapsal číslo, které mu Jay nadiktoval.

„Kde jste se ubytoval, pane Reinharte?“

„Já… ještě jsem si nenašel žádný hotel. Přijel jsem sem rovnou z letiště.“

„V tom případě pro vás velice rád zařídím ubytování a rovněž i dopravu do hotelu.“ Poté Sheffield vstal. „Zavolám vám za pár hodin.“ A zamířil ke dveřím.

„Promiňte ještě, pane Sherfielde.“

„Ano?“ Sheffield se znovu obrátil k Jayovi, jednou rukou se opřel o stůl, aby získal ztracenou rovnováhu, a čekal na závěrečnou poznámku.

„Naznačil jste, že odpovíte na mé otázky, až přijedu sem k vám… Jak jste se u vás v kanceláři ministerského předsedy dozvěděli, že máte očekávat můj telefonát?“

Sheffield se zasmál. „Ach toto! Řekněme pouze tolik, pane Reinharte, že jsme v předstihu získali informaci, že si vás prezident Harris najal, věděli jsme, že jste přiletěl dnes ráno na letiště Heathrow, a žádný právní zástupce ve vašem postavení by nemohl opomenout příležitost spojit se s vládou Jejího Veličenstva. Takže…“

Jay se střetl s tajemníkovým upřeným pohledem a ucítil, jak mu po té zcela jednoznačně vyhýbavé odpovědi lehce přejel mráz po zádech.

„Kdo vám to řekl, pane Sherfielde?“

Odpovědí byla výmluvná odmlka a strnulý úsměv.

„Nejsem skutečně oprávněn vám to sdělit, pane Reinharte. Ale v tak spletité záležitosti to opravdu nehraje žádnou roli, nebo ano? Přeji vám hezký den.“

Otočil se a odešel, než Jay stačil cokoli říct.

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR,

LETECKÁ ZÁKLADNA NÁMOŘNICTVA USA,SIGONELLA NA SICÍLII

„Pane prezidente?“

John Harris se pohnul na sedadle v oddělení první třídy, otevřel pravé oko a ihned ho zaostřil na obličej Sherry Lincolnové, sklánějící se nad ním.

„Copak je, Sherry?“

„Hrozně nerada vás budím.“

Posadil se a protáhl si tělo. „Nejsem si moc jistý, jestli jsem vůbec spal. Kolik je hodin?“

Posadila se vedle něj. „Po třetí odpoledne. Právě jsem mluvila s Jayem Reinhartem, který čeká, až mu zavolají z kanceláře britského ministerského předsedy. V krátkosti mi pověděl, že na základě toho, co italský ministr zahraničí sdělil kapitánu Swansonovi, bychom tu měli být v bezpečí až do zítřka, a že mu dělá starosti, k jakému závěru Britové nakonec mohou dospět. Chce, abychom tu počkali až do zítřejšího rána, než se vydáme do Londýna.“

„No to je nádhera! Další noc v náručí hotelu Boeing.“

Zasmála se a otočila oči k nebi. „To máte pravdu! Nemůžu v celém letadle najít jedinou fungující sprchu.“

„Swanson o tom ví?“

„To byl další důvod, proč jsem vás musela probudit, pane prezidente. Co si tu povídáme, tak kapitán Swanson už je na cestě přes rampu sem. Volal před deseti minutami a řekl nám, abychom probudili piloty a připravili se. Nechtěl se šířit z jakého důvodu.“

Craig Dayton se setkal s kapitánem Swansonem na horní plošince schůdků a ihned ho zavedl za prezidentem.

„Musíme vás odsud dostat, pane prezidente,“ oznámil mu Swanson. „Pan Campbell zřejmě přesvědčil nějakého soudce, aby prohlásil, že tato část letiště podléhá výhradně italské jurisdikci. Už neexistuje nic, co by jim teď bránilo ke vstupu.“

„Předpokládalo se, že žádné takové rozhodnutí nepadne dřív než zítra! Proč soudce vydal příkaz předčasně?“

„To já, pane prezidente, nevím, ale bylo mi řečeno, že ten soudce pravděpodobně už příkaz podepsal, nebo co to tady v Itálii v takovém případě dělají. Až můj velitel spolu s Pentagonem ten vzkaz obdrží, očekávám, že dostanu rozkaz držet se stranou a nechat je vstoupit na palubu a zatknout vás.“

„Pane kapitáne,“ zeptal se prezident, „kdo vám to všechno sdělil?“

„Nějaký asistent italského ministra zahraničí. Bohužel jsem zapomněl jméno, ale mám ho někde napsané u sebe v kanceláři.“

„To je jedno,“ uklidnil ho Harris a zamyšleně si třel bradu. Pak se podíval Glenu Swansonovi přímo do očí. „Měl jste pocit, že ten telefonát je autentický?“

„Ano, pane prezidente. Zdálo se mi, že věděl všechno, co jsem u něj v jeho postavení očekával. Věděl i o mém dřívějším telefonickém hovoru s panem Anselmem.“

„No dobře.“

„Od operátorky taky vím, že volal z Říma.“

„Kolik času nám zbývá?“

„Nevím, ale čekal bych, že budou chtít jednat rychle. To, že museli včera odejít s prázdnýma rukama, muselo znamenat pro místního velitele karabiniérů veřejnou potupu.“

Craig Dayton stál celou dobu za Swansonem a slyšel každičké slovo.

„Takže můžeme letět?“ zeptal se Craig, pak se otočil směrem k prezidentovi. „Jestliže jste ovšem připraven, pane prezidente.“

„Odletět můžete kdykoli,“ ujistil je Swanson. „Nádrže máte plné, ne?“

Craig přikývl. „Ano. Už od včera pozdě v noci. Víte ale, co musím vědět, pane kapitáne? Jestli mi z řízení letového provozu nebudou dělat potíže s udělením povolení k letu do Londýna. Musí sice přijít ze střediska Euro Control v Bruselu, ale letové středisko v Římě by je mohlo požádat, aby nás tu zdrželi.“

„Pochybuju, že by k něčemu podobnému mohlo dojít,“ usoudil Swanson, „ale stejně bych vám radil, abyste dlouho nečekali a nechtěli si vyzkoušet, jak jsou v Římě naladěni. A je zde ještě jeden důvod navíc, proč si myslím, že byste měli okamžitě vzlétnout. Jsme tu na Sicílii a… zcela upřímně, Řím tu vládne jen okrajově. Když se karabiniérům v něčem odporuje, může to mít nepředvídatelné důsledky.“

„Tomu nerozumím,“ přiznal se prezident.

„Nezapomínejte, pane prezidente, že podléháme jejich jurisdikci. Prostě bych vás už nejradši viděl daleko odtud.“

Craig se postupně podíval na Johna Harrise, Sherry Lincolnovou a Matta Warda a pak znovu stočil pohled na bývalého prvního muže americké exekutivy.

„Pane prezidente?“ znělo to spíš jako výzva než oslovení a Craig zdvořile vyčkával.

John Harris tam seděl hluboce zamyšlený a rukama si podpíral bradu. Po chviličce se zhluboka nadechl a zvedl oči ke Craigovi. „Tak jo. Jsem připraven. A i kdyby se Jayovy obavy ohledně Londýna ukázaly jako oprávněné, raději na sebe vezmu riziko tam, než abych zůstal v Itálii. Zbývá ještě jeden nedořešený problém. Najmout další letadlo, aby dopravilo veterány i s jejich rodinami do Říma.“

„To si vezmu na starost já, pane prezidente,“ nabídl se Swanson.

Prezident se obrátil ke Swansonovi. „Pane kapitáne, jestliže usoudíte, že je to bezpečné, rád bych zašel do letištní budovy a promluvil si s generálem Glueckem a jeho lidmi.“

„Zajistím, aby se přes dveře nikdo nedostal. Nemějte obavy, bude to bezpečné.“ Swanson zvedl vysílačku, kterou držel v ruce a vydal příslušné rozkazy. Pak teprve doprovodil prezidenta do budovy letiště a podal mu mikrofon místního rozhlasu.

„Vážení, mohli byste mi chvilku věnovat pozornost?“

Hlas Johna Harrise se rozlehl po prostorné hale pro cestující, i když on zůstal stát s mikrofonem v ruce u jedněch z dveří vedoucích ven na rampu. Většina lidí z čyřiačtyřicetičlenné skupiny turistů se v tu chvíli pohybovala na druhém konci haly okolo prostřeného stolu se studenými mísami. Teď se otočili a postoupili směrem k prezidentovi, zatímco on čekal, až se shromáždí.

*****

„Nechtěl jsem si nechat ujít příležitost promluvit si s vámi osobně. Rozhodl jsem se, že odletím do Londýna, a tam budu bojovat proti právně nepodloženému peruánskému činu. Vím, že jste se všichni dobrovolně rozhodli odletět se mnou, ale to už teď, díky tomu, co už jste pro mě vykonali, není nutné. Zařizujeme pro vás pronájem dalšího letadla, které vás dnes večer dopraví do Říma. Chtěl bych využít této příležitosti a říci vám ještě jednou, jak hluboce si vážím loajality, kterou jste projevili vůči prezidentskému úřadu, jejž jsem jednou zastával, své zemi i mně osobně. Vaše rozhodnutí nevyužít možnosti okamžitě letět dál do Říma, ale zůstat místo toho po mém boku, mělo rozhodující vliv na další vývoj a já se v pokoře skláním před vaším činem. Vždyť jste všichni do jednoho byli ochotni vzdát se báječné cesty, která se člověku podaří jednou za život, a neopustili jste mne v okamžicích nouze.“

*****

Ihned se ozvalo souhlasné hučení, po kterém následoval potlesk, ale John Harris si jemným mávnutím ruky zjednal zase ticho.

„Prosím… dovolte, abych to dokončil. Vím, že… vyvstaly velké obavy, že mě Bílý dům nechává na holičkách, ale tak to není. Prezident Cavanaugh stál před velmi těžkým rozhodnutím. To, jak se rozhodl, posloužilo naší zemi a já ho za toto rozhodnutí obdivuji. Bylo by daleko jednodušší odvézt mě na palubě C-17, ale on cítil, že jak na Spojené státy, tak jmenovitě na jejich bývalého prezidenta, by se s odsudkem hledělo jako na ty, kteří se cynicky vyhýbají důsledkům procesu uplatňování mezinárodního práva, který jsme my sami pomáhali vytvořit. A tento jeho názor byl správný.“

Harris zahlédl generála Gluecka a přátelsky na něj kývl.

„Než tady odtud odletím, rád bych si potřásl rukou s každým z vás, ale obzvlášť bych chtěl poděkovat generálu Glueckovi za to, že se ujal vedení tohoto u srdce hřejícího projevu podpory. Chtěl bych, abyste věděli, že jsem to nebyl pouze osobně já, koho jste bránili, ale i možnost každého bývalého prezidenta kterékoli země cestovat po světě, aniž by se musel obávat zatčení kvůli inscenovaným obviněním. A… protože i já sám jsem válečným veteránem, byť z generace o něco málo mladší, chci, abyste věděli, jak hluboce si vážím vaší služby a obětí. A neplatí to jen pro všechny účastníky druhé světové války mezi vámi – pro všech dvaadvacet mužů a pro jednu ženu, pro příslušnici námořní pěchoty, Virginii MacCabeovou. Ale zároveň to platí i pro všechny vaše blízké, kteří se s vámi vydali na tento výlet a kteří při vás vždy stáli, a to včetně tří z vašich dětí a jedno vnouče.“

*****

John Harris odložil mikrofon, aby zatleskal, když k němu přistoupil generál Glueck. „Jste si jist, že nás nepotřebujete, abychom odletěli s vámi, pane prezidente? Všichni hlasovali pro. Jsme připraveni.“

John Harris položil generálovi ruku na rameno. „Ne, až budu odtud pryč, bude mi dobře.“

„Vraťte se domů, pane prezidente, jak nejrychleji to půjde. Prosíme vás o to.“

Harris přikývl. „To také chci, to mi věřte.“ Podal Glueckovi ruku a obrátil se i k ostatním a s každým se pozdravil a některé ze starších veteránů i objal. Pak teprve se obrátil k námořnímu veliteli, který ho doprovodil dveřmi ven na letištní plochu a zpět do čekajícího boeingu.

„Z celého srdce vám děkuju, pane kapitáne,“ loučil se s ním John Harris a podal mu ruku. „Už bych ale asi měl radši jít.“

„Ano, pane prezidente, ale domnívám se, že nás těžko něco překvapí. Možná je to předtucha, ale z nějakého důvodu mám takový pocit, že budeme mít problémy s údržbou vnějších telefonních linek na základnu. To bude opravdu velice nepříjemné, protože nebudeme schopni přijímat žádné telefonické hovory z Říma, dokud se všechno neopraví.“

„Ale vždyť to by mohlo trvat také celé hodiny,“ s úsměvem poznamenal Harris.

„Ano, pane prezidente, to by určitě mohlo,“ souhlasil veselým tónem Swanson.

„Děkuju vám, pane kapitáne,“ rozloučil se Harris. Důstojník námořnictva se otočil a udělal několik kroků uličkou k východu, ale pak se ještě zastavil a otočil se.

„Ještě něco, pane prezidente. Smím poznamenat něco osobního?“

„A co to bude?“

„Když jste odešel z funkce, tak, jak jste to udělal… ukázal jste, že jste odhodlán opravdu prosazovat jediné šestileté funkční období… musel jsem se stydět, protože…“

„To mě opravdu mrzí, že jsem vás zklamal, kapitáne,“ přerušil ho Harris.

Swansonovo obočí poplašeně vylétlo vzhůru a zároveň zvedl ruku, aby ho zarazil. „Ne, ne! Nestyděl jsem se za vás, pane prezidente, styděl jsem se za sebe, protože jsem vás nevolil. Vaše odmítnutí znovu kandidovat byl ten nejpříkladnější čin, jaký jsem u kteréhokoli prezidenta kdy zažil.“

28 KAPITOLA

*****

LONDÝN,

ÚTERÝ – 14.45

Za normálních okolností by přepychové prostředí hotelového vícepokojového apartmá, které mu poskytla kancelář tajemníka ministerského předsedy, upoutalo pozornost Jaye Reinharta přinejmenším na hodinu. Vždyť starožitnosti a pěkný nábytek měl moc rád a v pěkně zařízené místnosti, jako byla tato, by mu pátrání po původu každého kousku rozhodně připadalo jako příjemně strávený čas. Únava a vlastně s realitou se neslučující podstata jeho poslání v něm však utlumila možnost vychutnat si příjemné prostředí kolem sebe.

Jay nechal stát kufr hned za dveřmi a zašel do ložnice, kde se svalil na rozměrnou postel a hluboce se zamyslel.

Tak co teď, Kemosabe, ty filmový hrdino?

Sherry Lincolnová mu zavolala, ještě když byl v autě na cestě do hotelu, aby mu oznámila, že jim hrozí okamžitý odlet.

„Dost mě ničí,“ řekl jí vlastně už před chvílí, „že bych měl nechat prezidenta přiletět do Londýna, dokud si nebudu stoprocentně jistý, jak se na celou věc tahle vláda dívá. Souhlasím ale s tím, že byste už měli radši odletět.“

„Už startujeme motory,“ informovala ho Sherry a na chvilku se odmlčela, když v pozadí jejich jekot zesílil. „Mohl byste mi, Jayi, přesně vysvětlit, čeho se bojíte?“

„No,“ začal a v duchu zvažoval, nakolik se jí má svěřit s obavami, které mu táhly hlavou. „Nebojím se sice, že by ho Londýn poslal do Limy tak rychle, jako to mohla udělat patrně Itálie, ale… v britském právním systému je taková volnost pro vlastní uvážení soudce při projednávání vydání do cizí země, že me to až děsí. Kdyby se tahle vláda z nějakého důvodu rozhodla, že ho buď chce, nebo musí vydat, klidně by se to Campbellovi mohlo podařit. Já zkrátka jen nemám ponětí, jak se vláda zachová, a nemohu si dovolit jen tak hádat.“

„Na hlase je znát, že jste unavený, Jayi,“ nečekaně odbočila. „Není vám nic?“

„Jsem… no,“ nevěděl, jak odpovědět.

„Vím, že je to ode mě příliš troufalé se vás takhle ptát,“ pokračovala, „když jsme se vlastně nikdy neviděli.“ Hlas měla nezvykle konejšivý a on zjistil, že málem zapomněl, že se ho na něco ptala.

„Co? Ale ne, Sherry. Vůbec na tom nic troufalého není. A moc si vážím, že se mě na to ptáte.“

„Takže, jaká je ta odpověď?“ připomněla mu původní otázku Sherry.

„Aha, odpověď zní ne, nemůžu být přece unavený, protože jsem vzhůru teprve osmadvacet hodin. Jen semtam blábolím tak trochu nesmysly,“ pokoušel se Jay o nevázaný tón.

„Klidně si můžete za pár minut zkolabovat,“ popichovala ho Sherry, „jen vám teď ještě nutně musím nadiktovat číslo satelitního telefonu sem do letadla, protože ty mobily, které jsme doteď používali, přestanou fungovat, až budeme ve vzduchu. Dám vám číslo na ten, který bude zvedat posádka v pilotní kabině.“

Jay sáhl po bloku z postele za sebou a zapsal si číslo. „Můžu se s vámi na tomhle čísle spojit i za letu?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla mu Sherry. „A mimochodem, odhadovaný čas našeho příletu na Heathrow je v půl šesté vašeho času. Tady v Itálii je o hodinu víc. Přijedete nám tam naproti? Nebo co vlastně navrhujete, abychom po příletu udělali?“

„Zavolám vám během letu a dám vám instrukce.“

„A co když se nám neozvete?“

„To pak… řekněte prezidentovi, že už je to na něm, ale když vás nikdo nezastaví, tak ihned natankujte a pokračujte dál na Island, doplňte palivo tam a Zamiřte co nejrychleji do Maine. Ale, Sherry, můžete se spolehnout, že tam budu.“

„Doufala jsem, že to řeknete. Budu se těšit, že vás poznám i osobně.“

„To já taky. Tedy, chtěl jsem říct, že se na setkání s vámi taky těším.“ Zavěsil a chvilku zůstal bez hnutí sedět a rozhodoval se mezi nutností mluvit s kanceláří tajemníka ministerského předsedy a potřebou zavolat Geoffreymu Wallaceovi, právníkovi, kterého si najal, protože se chtěl dozvědět, na co mezitím přišel, když se mu dosud ještě neozval.

Jay vyťukal číslo Wallaceovy kanceláře.

„Zrovna je mimo budovu,“ oznámila mu Wallaceova sekretářka. „Ale on vám určitě zavolá, pane Reinharte.“

Poděkoval jí a ukončil hovor právě v okamžiku, kdy zazvonil hotelový telefon.

„To je pan Reinhart? Počkejte laskavě u telefonu, chce s vámi mluvit velvyslanec Jamison.“

„Promiňte prosím, kdo?“

„Richard Jamison, pane Reinharte. Velvyslanec Spojených států ve Velké Británii.“

„Aha, samozřejmě,“ odpověděl Jay a pokusil se někde z hloubi paměti vydolovat podobu Jamisona, jehož obrázek vídal kdysi dosti často na televizní obrazovce.

Proč ten mi volá? divil se Jay a do mysli se mu vloudil nepatrný osten výčitek svědomí. Neměl jsem mu jako právní zástupce Johna Harrise náhodou zavolat?

„Pane Reinharte, my se ještě neznáme, ale chtěl jsem vám osobně poděkovat za to, co děláte pro prezidenta Harrise.“

„Zajisté, pane velvyslanče. Vždyť jsem jeho právní zástupce.“

„Ano, chápu. Můžete mi sdělit, kdy dorazí do Londýna? Dostal jsem instrukce z Washingtonu, že ho mám očekávat někdy dnes večer.“

„Vlastně,“ začal Jay a opatrnost zbrzdila jeho odpověď, „ještě to není úplně jisté. To… kvůli čemu voláte?“

„Existují po pravdě dva hlavní důvody,“ prohlásil velvyslanec a z nepatrného přízvuku bylo patrné, že pochází odněkud ze severovýchodu, z Nové Anglie.

„Zaprvé je nutné, abychom si porovnali své záznamy o tom, jaké kroky máte v úmyslu podniknout, a zadruhé vám musím dát vědět, že tým z Washingtonu by tu měl být tak asi za dvě hodiny.“

„Jaký tým?“

„Ministr zahraničí, několik představitelů ministerstva spravedlnosti a ještě pár dalších. Prezident Cavanaugh je sem urychleně poslal už před nějakou dobou, aby vám pomohli připravit obhajobu prezidenta Harrise, až tady přistane. Předpokládal jsem, že to víte.“

„Ne, pane velvyslanče, o ničem takovém jsem neměl tušení. Tedy vítám jejich pomoc víc, než si dovedete představit, ale nic jsem o tom nevěděl. Říkal jste za dvě hodiny?“

„Teď vlastně už za míň. Přistanou na Heathrow, v sektoru pro soukromé lety. Kdybyste chtěl, zajedu pro vás služebním autem a vyzvednu vás.“

„To bych velice ocenil.“

„A teď o Britech. Vím o vaší výpravě za Tony Sherfieldem dnes kolem poledního.“

„A jak jste se o tom dozvěděl, smím-li se zeptat?“

„Považujte mě za vstřícného velvyslance své země. Když navštíví nějaký americký právní zástupce britská vládní místa kvůli osudu amerického prezidenta na britské půdě, britské ministerstvo zahraničí cítí, že je na místě mě do toho kolotoče také zatáhnout.“

Nepatrný osten pocitu provinění, který Jay prve zažil, se nyní změnil na ostré bodnutí. Vždyť tenhle případ má nakonec dopad na dva velké státy, ale on se chová, jako kdyby šlo o soukromou záležitost.

„Moc se omlouvám, že jsem vám nezavolal, pane velvyslanče.“

„Nic se neděje. Smím vám říkat křestním jménem?“

„Ano, pane velvyslanče.“

„Výborně. Takže já jsem Richard. A teď dál. Ani Sheffield, ani ministerský předseda mi sami od sebe jako první volat nebudou. Vám zavolají, jestli to slíbili. Takže když si poznamenáte číslo mého osobního telefonu, ocenil bych, abyste ho použil, jakmile se něco podstatného dozvíte.“

Nadiktoval mu číslo a Jay si ho rychle poznamenal.

„Pane ambasa… Richarde, co podle vašeho názoru můžeme čekat? Jak si s tím Britové poradí?“ vyzvídal Jay.

„Upřímně řečeno, nemám potuchy, Jayi. Mužu ale říct, že tahle vláda nahlíží značně kriticky na způsob, jakým jejich ministerstvo vnitra řešilo Pinochetův případ.“

„Jinými slovy, myslí si snad, že vláda Tonyho Blaira měla podpořit Pinochetovo tvrzení, že nemůže být zatčen a ani vydán vzhledem k imunitě, kterou má požívat hlava státu?“

„Ne. Přesně naopak. Jak se zdá, někteří členové vlády pod tímto ministerským předsedou se domnívají, že Pinochet měl být odeslán do Španělska během čtyřiadvaceti hodin po zatčení, přestože to není ve skutečnosti z právního hlediska proveditelné.“

Jaye to na chvilku naprosto zmátlo. „Oni… podporují rychlé vydání?“

„Neformulovat bych to ve smyslu, že to podporují jako všeobecně platnou zásadu, ani že jsou připraveni obcházet normální právní postup, Jayi. Ale musím vás varovat, že se ozvaly hlasy, které našeptávaly stávajícímu ministerskému předsedovi do ouška, že Británie nemá žádné právo oddalovat a zdržovat vydání stíhané osoby na základě nějakého politického rozhodnutí. Jinými slovy, prezident Cavanaugh sem nechává plahočit našeho ministra zahraničí mimo jiné proto, aby se pokusil přesvědčit ministerského předsedu, že Británie nesmí v žádném případě zasahovat do jednání vlastních soudů.“

„Trochu mě to zaskočilo,“ přiznal se Jay. „Copak mohou mít pocit, že Pinochetův případ je jakkoli podobný případu prezidenta Harrise? Chci říct, že v Pinochetově případu si celý svět velice jasně uvědomoval, že obvinění z oficiálního mučení je oprávněné. Zatímco tahle nesmyslná obvinění vznesená proti Johnu Harrisovi se s tím nedají vůbec srovnávat. Jsou naprosto nepodložená.“

„To je sice dobré rozlišení, pane advokáte, jenže je potřeba vnímat ještě jiný problém. Když se jednalo o Pinocheta, bylo to Španělsko, tedy třetí země, která měla v úmyslu ho zadržet. Dokonce i Blair by tehdy podpořil vydání generála zpátky do Chile, kdyby se všeobecně vědělo, že Chile by ho opravdu podrobilo soudnímu procesu. Ale z toho, že si na generála dělalo právní nárok Španělsko, zůstávala všem v ústech nepříjemná pachuť. Jak to, že právě tahle země požadovala, aby jí ho Británie vydala? Vždyť měl být ve Španělsku souzen za zabití povětšinou chilských občanů v Chile. Jednalo se o zjevné porušení pravidel.“

Velvyslanec ještě pokračoval. „Ale teď s Johnem Harrisem stojí věc tak, že stát, který se domnívá, že jeho občané se stali oběťmi regulérního mučení, je týž, který nechal vystavit zatykač a který žádá, aby mu byl Harris vydán. Jinak vyjádřeno ho Peru chce mít u sebe doma, aby se tam zodpovídal z obvinění, že dal příkaz k mučení a zabíjení Peruánců. To je úplně jiná písnička.“

„Abych mohl před soudem prokázat, že obvinění jsou vykonstruovaná, potřebuji získat čas. Zcela jasně ho Peruánci chtějí soudit v Peru, kde by se obvinění automaticky považovala za pravdivá, a to bez ohledu na to, jestli tomu tak doopravdy je.“

„Je to skutečně velice nesnadné rozhodování, to bez debaty, a nedokážu odhadnout, jestli se i britský ministerský předseda bude domnívat, že je tahle kauza tak diametrálně odlišná od Pinochetova případu, aby ho to ospravedlňovalo k tomu, že nám podá pomocnou ruku. Já to prostě nevím, což znamená, že budu čekat se zatajeným dechem na zprávu, kterou vám sdělí.“

Velvyslanec domluvil. Jay si přitáhl telefon a zkusil znovu zavolat do kanceláře Geoffreyho Wallace, kde se dozvěděl, že se dotyčný dosud nevrátil. Jay zanechal stručný vzkaz, zavěsil a rychle vstal, protože k přemýšlení potřeboval přecházet sem a tam.

Z Washingtonu sem směřovala delegace šampionů těžké váhy. Proč proboha se nikdo neobtěžoval mu to sdělit, jako Harrisovu právnímu zástupci? Že by bezvýznamné administrativní přehlédnutí? Nebo naopak přesně cílené? Jay to nedokázal určit. Navíc pozitivní naděje na získání střeliva těžšího kalibru pro nadcházející boj se snižovaly při pomyšlení, že mu vládu nad věcmi budou brát z rukou služebníci současného prezidenta, který už nedávno učinil rozhodnutí, že se bude od nesnadné volby ve věci Johna Harrise distancovat.

Jay se podíval na hodinky a uvědomil si, že Boeing 737 už je někde ve vzduchu a směřuje do Londýna. Neměl by jim zavolat? A neměl by znovu zvážit, jestli je nemá poslat do hlavního města nějaké jiné země?

Jay se přesunul do největšího pokoje apartmá, kde si na nádherném mahagonovém jídelním stole rozložil své tři právnické poznámkové bloky. Na stránce jednoho z nich se jasně zrcadlil směr jeho uvažování. Už od té chvíle uběhlo pár hodin, když ještě doma v Laramie a znovu nad Atlantským oceánem sepsal různá možná cílová hlavní města. Nyní byla jedno po druhém přeškrtaná, až mu nakonec zbylo jediné – Londýn.

Nemýlím se v tom? Pane na nebesích, v sázce je příliš mnoho, abych si mohl dovolit chybu!

Jay přešel do kuchyňky, nasypal kávu do kávovaru, ale myšlenky mu zalétly o značnou část evropského kontinentu východněji. Kdyby se ministerský předseda rozhodl, že váhu vlivu vlády využije k urychlení vydání, může v zásadě přebít právní postup? A jestliže ano, tak do jaké míry?

Musím si nutně zjistit, jaký statut má v současné chvíli samotný zatykač, napadlo Jaye.

Neexistovalo samozřejmě nic, čím by mohl stávající vývoj zastavit, ale v okamžiku, kdy prezident bude zatčen, může bez prodlení zasáhnout Geoffrey Wallace a napadnout legálnost zatčení, zpochybnit právní opodstatnění zatykače i právní platnost jakéhokoli soudního rozhodnutí, které už bylo učiněno.

Uklidni se! Vůbec nepřipadá v úvahu, ze by britský ministerský předseda poslal Johna Harrise v řetězech do Peru, aniž by proběhlo měsíce trvající soudní projednávání a odvolání.

Tím si byl jistý. Tím si byl téměř jistý.

Nečekaně zazvonil telefon, až sebou Jay trhl, ale rychle zvedl sluchátko a ulevilo se mu, když se na druhém konci ozval hlas právního poradce, který zřejmě tak velkoryse nakládal s vlastním časem.

„Moc se omlouvám, pane Reinharte. Musel jsem rozmotat pořádný propletenec, než jsem se dobral toho, co jsem potřeboval zjistit. Teď když už jsem to dal všechno dohromady, by bylo nejlepší, kdybyste dorazil ke mně.“

„Kde se nalézá to ke mně a o čem to mluvíte? Už se vás pokouším sehnat celé hodiny.“

„To ano. Jsem teď u policejního soudu v Bow Street poblíž Covent Garden. Dám vám přesnou adresu. Campbell se už dostavil, ale ta záležitost nebude projednána dřív než za půl hodiny. Máte ještě čas, abyste se sem dostal.“

„Při tomhle řízení se má potvrdit oprávněnost zatykače Interpolu?“

„Správně. Trochu se stydím se přiznat, že mi trvalo takovou dobu, než jsem zjistil, že pouze policejní soud v Bow Street projednává vydání stíhané osoby žalující cizí zemi. A pak, když jsem se zajímal o jednací pořádek na Bow Street, tak mě mylně informovali, že tahle záležitost ještě nebyla zařazena na listinu jednání. Ale ona už tam ve skutečnosti byla od dnešního rána, víte? A začátek řízení byl určen na patnáct třicet dnes odpoledne, což je od teď za půl hodiny. Není vyloučeno, že šlo jen o administrativní chybu, ale ta dřívější zavádějící informace spíš zavání službou starému kamarádovi.“ Wallace mu rychle nadiktoval adresu a dodal: „Počítáte s tím, že v této počáteční fázi toho mnoho nenaděláme, viďte?“

„Ano, to je mi jasné.“

„Volal jsem někomu, kdo zdejšího soudce zná, a bylo mi řečeno, že není pravděpodobné, že by udělal něco jiného, než že rychle vydá soudní příkaz k zatčení. Soudní příkaz k vydání do cizí země se bude projednávat později.“

„Smím vůbec před soudem vystoupit?“

„Má to dost neformální průběh, takže pochybuju, že by vás soudce nechal za pronesení pár slov rovnou vsadit do londýnského Toweru. Ale ať už byste náhodou řekl cokoli, nebude to mít s největší pravděpodobností v tomto stadiu žádný právní dopad. Jedná se pouze o formalitu, při které se přeloží peruánský zatykač Interpolu a vznikne prozatímní britský soudní příkaz k zatčení. Můžete se proti němu postavit, když to soudce dovolí, ale pouze na velice omezeném základě. Jako například, jestli to je opravdu posláno z Peru nebo něco podobného.“

Jay zavěsil a s kufříkem v ruce vyrazil k výtahu. Opakovaně zmáčkl tlačítko, pak to vzdal, rozběhl se ke schodišti a seběhl jeho šest ramen dělících ho od hotelové vstupní haly, kde mu vrátný hvízdnutím přivolal taxi. Jízda k soudu netrvala ani čtvrt hodiny a Geoffrey Wallace už na něj čekal na chodníku, když vystupoval z taxíku.

„Pan Reinhart?“

„Ano. Jak to víte?“ zeptal se Jay.

„Vypadáte odpovídajícím způsobem vyvedený z míry,“ odpověděl mu Wallace a představil se. Pak ho provedl bezpečnostním vchodem k jedné straně malé a poněkud nevábně působící haly. Tomu muži mohlo být tak šedesát a jen málo mu chybělo do sto osmdesáti centimetrů výšky. Jay si zapsal do paměti jeho veselý výraz, kulatý obličej a bohatou hřívu pískově žlutých vlasů, které vypadaly téměř jako paruka.

„Dovolte, abych vás představil kolegovi, který naši firmu zastupuje jako QC, tedy korunní rada Jejího Veličenstva,“ prohlásil poněkud obřadně Geoffrey Wallace, když k nim přistoupil muž s brýlemi na nose. „Nigeli White, toto je Jay Reinhart ze Spojených států, jenž povede právní zastoupení prezidenta Harrise, který je také tvým klientem.“

Jay a White si podali ruce, zatímco Wallace zvedl ukazováček a pohybem ruky ukázal na druhou stranu haly. „Tamhle to je Campbell,“ oznámil Jayovi a pokynul přitom hlavou směrem k Stuartu Campbellovi obklopenému v tuto chvíli hloučkem několika dalších mužů v tmavých oblecích.

„Je to už hodně dávno, ale stále si ho pamatuju,“ poznamenal Jay.

„Opravdu? Takže vy toho starého prevíta znáte?“ překvapeně se zeptal Wallace.

Nigel White se už začal probírat svými poznámkami a nevěnoval pozornost tomu, že Jay souhlasně pokývl hlavou. „Kolik času zbývá, než přijde na řadu naše záležitost?“ zeptal se Whitea.

„Asi tak patnáct minut,“ odpověděl starší společník Wallaceovy firmy, aniž zvedl hlavu.

„Počkejte tady, prosím, pánové,“ požádal je Jay, napřímil ramena a vykročil směrem ke Campbellovi. Přitom si uvědomoval, jak se mu nepatrně chvěje žaludek.

Sir William Stuart Campbell, k jehož celému titulu rovněž patřily iniciály QC, byl tedy nyní Jayovým protivníkem. Rovněž byl ale legendou na poli mezinárodního práva a v profesi se považovalo téměř za čest s takovým člověkem prohrát.

Ovšemže pouze téměř.

Ta myšlenka Jaye v daný okamžik pobavila, a to i přesto, že mu teď žaludek začal dělat kotrmelce. Neměl ani v nejmenším v úmyslu nechat Johna Harrise Campbellovi na pospas.

„Pánové, prominete na chvilku,“ pronesl Jay pro něj typicky rytmickým způsobem, když došel až ke skupince. Tři muži, kteří se s Campbellem bavili, se obrátili a nepatrně ustoupili stranou, když si povšimli, že Jay upírá pohled na velkou postavu jejich společníka.

„Ale jistě. Zdravím vás,“ pronesl příjemným tónem Campbell s lehce zdviženým obočím nevyslovené otázky.

Jay mu podal ruku a Stuart ji pevně stiskl, přičemž řekl: „Promiňte, přeslechl jsem vaše jméno.“ Navíc se lehce předklonil, aby dal najevo, že mu nezbývá než přizpůsobit sluchovou hladinu Jayově menší postavě.

„Ale, sire Williame, vy se na mě nepamatujete?“

Přes Campbellův obličej přelétl široký úsměv, jímž zhypnotizoval a obalamutil už tolik porotců a svědků a kterým v tuto chvíli, kdy pustil Jayovu ruku, maskoval prohlubující se rozpaky.

„Strašně moc mě to mrzí, ale bohužel ne.“

„Opravdu? Dovolte, abych vám občerstvil paměť. Psal se rok devatenáct set sedmdesát devět a vy jste zastupoval British Airways a snažil jste se zabránit malé, nově vzniklé úspěšné letecké společnosti z Texasu jménem Braniff létat na letiště Gatwick. Nakonec jste ten spor prohrál.“

„Á, už vím. Paní Thatcherová tenkrát jednala tvrdě a neohlížela se na zákony v té záležitosti. Vzpomínám si na tu kauzu, ale…“

„Nevzpomínáte si náhodou na toho mladého právníka z jedné washingtonské firmy, který přijel, aby vypomohl hlavnímu právnímu zástupci?“

„To ano, ale vy byste nemohl být tentýž mladý muž,“ prohlásil Campbell rozhodně. „Ten chlápek se později stal soudcem někde ve Státech a nakonec ho zbavili soudcovského taláru a vyloučili z právnické komory, pokud si vzpomínám.“

„Jeden a tentýž, sire Williame, i když z právnické komory jsem nikdy vyloučen nebyl, jen mi bylo pozastaveno členství. Teď už mám licenci opět platnou.“

„Skutečně? A vaše jméno je…“

„Reinhart. Jay Reinhart.“

Campbellovo obočí se opět zvedlo do oblouku, když se mu vybavilo jméno. „Ale samozřejmě. Nuže, pane Reinharte, co vás přivádí k tomuto nevýznamnému soudnímu dvoru?“

„Mluvili jsme spolu včera, jestli si vzpomínáte,“ připomněl mu nevzrušeným hlasem Jay a vychutnával si řetěz proměn, které vyvolávaly vnitřní pochody na Campbellově normálně klidném obličeji, když si pohledem měřil protivníka.

Nakonec se Campbell usmál, na chvíli odvrátil pohled, a pak se znova upřeně na Jaye zadíval. „Zajisté se mi nesnažíte namluvit, že to vy zastupujete prezidenta Johna Harrise?“

„To je opravdu moje úloha. John býval starším partnerem v naší firmě, jestli si vzpomínáte.“

„Ano. Teď již ano. Jste stále ještě spojen s tou firmou?“

„Ne. Mám vlastní praxi a najal jsem si samozřejmě zdejši právní zastoupení.“ Pokynul směrem k Geoffreymu Wallaceovi a Nigelovi Whiteovi a Campbell s profesionální zdvořilostí pokývl hlavou jejich směrem.

„Asi vás překvapuje, že mě tu vidíte, viďte, sire Williame?“

„Je toho málo, co mě v mém věku ještě může překvapit, pane Reinharte. Stejně ale musím připustit, že jsem překvapen, že právní zástupce Johna Harrise marní čas tady. Dnes se bude dít pouze to, že budeme upřesňovat zatykač Interpolu jako prozatímní soudní příkaz k zatčení, ale to jsem si jist, že víte. Stranou, která bude uplatňovat právo, je ve skutečnosti Londýnská městská policie. A bere-li se v úvahu platnost zatykače, sotva se tu dá uvažovat o nějakém postupu, který by ho mohl zpochybnit.“

„To jistě. Přesto jsem tady, abych takový oponentní postup prosadil.“

Stuart Campbell se na Jaye blahosklonně podíval a hlavu měl přitom nakloněnou v úhlu, jako by nebyl ochoten uvěřit hlouposti výroku, který právě slyšel. Jay přihlížel, jak velký právník zavrtěl hlavou a sklonil se blíž, oči upřené na vzdálenou stěnu a začal mluvit velice tlumeným hlasem, určeným jen pro Jayovo ucho.

„Měl bych vám asi přispěchat na pomoc, příteli, abych vás ušetřil trapných okamžiků. Víte, tady jsme u policejního soudu, a opravdu zde není vhodné fórum pro vznášení jakýchkoli protestů v záležitosti, jako je tato, a to navzdory atmosféře jako v cirkusové manéži, která tu byla vyvolána kvůli Pinochetovu případu. Je škoda, že vás o tom pan Wallace nepoučil, ale jako americký právník nejste oprávněn hovořit otevřeně za svého klienta před zasedajícím soudem. Jsem přesvědčen, že byste nechtěl být napomínán soudcem pouhého policejního soudu.“

„Už jsem byl napomínán i těmi nejlepšími soudci, sire Williame. Jak bych tudíž mohl pociťovat nějaký zvláštní rozdíl, když se mi dostane napomenutí od dalšího z nich, jen proto, že nosí paruku a zabývá se nedůležitými případy v právní stojaté vodě?“

Campbell se napřímil, hlas nabyl své obvyklé síly.

„Skutečně? Nuže, nezmiňujte se, prosím vás, v soudní síni před naším ctěným soudcem o svém niterném pohrdání tímto bezvýznamným soudem. A jen tak mimochodem, při jednání policejního soudu se paruky nenosí.“

„To není pohrdání – to je skutečnost. Tady se nacházíme před nejnižší soudní mocí v Anglii. Pokud si vzpomínám, tak ve stoletích dávno minulých bychom zde stáli před soudem pro civilní pře a strkali by tu do nás muži třímající v náručí husy a potýkající se o sporná kuřata.“

„To ani ne. Soudy pro civilní pře bývaly ještě o něco prostší, než je tento. Ale dělejte, jak se vám zlíbí, pane Reinharte. Bude to zřejmě zábavné. Těším se na to potěšení se s vámi před soudní stolicí pustit do pranice.“

„Tak zatím,“ odpověděl Jay, se stěží skrývaným úsměvem se otočil a vrátil se k Geoffreymu Wallaceovi.

29 KAPITOLA

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR,LET 1010, LETECKÁ ZÁKLADNA NÁMOŘNICTVAUSA, SIGONELLA NA SICÍLII,

ÚTERÝ – 16.50

Craig Dayton se podíval na hodinky a pocitu vzrůstajícího rozladění a zmaru se snažil čelit pozvolným nádechem a hlasitým vydechnutím. Seděli s oběma motory běžícími na pojížděcí ploše u konce startovací dráhy a čekali.

„Myslím, že jsme v pěkné kaši, Alastaire,“ prohlásil a oči nespouštěl z řídící věže v dálce. „Někdo záměrně zdržuje naše povolení ke startu.“

Druhý pilot zvedl obočí a významně přejel partnera pohledem. „A smím-li se vyjádřit bez obalu, můj kapitáne Korkoráne, tak vás to překvapuje, že?“

Craig se na něj taky krátce podíval a usmál se. „Dejme tomu, že jsem si dovolil doufat, že to už bylo všechno zařízené předem. Zeptej se ho ještě jednou.“

„Vaše přání je mi rozkazem, pane,“ zadeklamoval Alastair a stiskl tlačítko mikrofonu, aby se už potřetí spojil s pozemním dispečerem.

„Á, rozumím, EuroAire,“ zazněl v odpověď mladistvý hlas amerického dispečera. „Římský dispečink tvrdí, že to stále koordinují. Prosím, čekejte.“

„EuroAir čtyřicet dva… ehm, jedna nula deset, děkuju,“ byla Alastairova reakce, který si až pozdě uvědomil, že jejich volací znaky se změnily na označení soukromého pronajatého letu EuroAir 1010. Podíval se úkosem na Craiga, protože si všiml, že kapitán stiskl na desce nad hlavou tlačítko přivolávající vedoucí kabiny.

Jilliana otevřela dveře do pilotní kabiny během třiceti vteřin a Craig jí sdělil, aby vyřídila Sherry Lincolnové, že ji prosí, aby za nimi přišla do kokpitu.

„Chtěli jste se mnou mluvit?“ zeptala se Sherry, když vstrčila hlavu do dveří.

„Zdržují naše povolení k odletu, Sherry, a já si myslím, že bych měl zavolat kapitána Swansona.“

Sherry se na několik vteřin zamyslela a pak zavrtěla hlavou. „Jestli to někdo zdržuje, tak to má na svědomí Řím. Počkejte, za chviličku jsem zpátky. Kdyby ale mezitím povolení přišlo, tak na nic nečekejte a rozjeďte to.“

Sherry se vrátila na místo vedle Johna Harrise a vysvětlila mu situaci, zatímco hledala jméno a telefonní číslo, které jí dal kapitán Swanson. Vyťukala dlouhý sled číslic na svém zatím funkčním mobilu a čekala. V telefonu se ozval mužský hlas.

„Ano?“

„Tady Sherry Lincolnová, tajemnice prezidenta Johna Harrise. Ráda bych mluvila s ministrem zahraničí Anselmem, je-li to možné.“

„Počkejte prosím, slečno,“ prohlásil hlas v telefonu nezúčastněně.

Telefon zůstával němý. Žádné zvuky svědčící o tom, že se spojení přepíná nebo se vytáčí linka, se v něm neozývaly.

„Chtěla jste mluvit s ministrem Anselmem, ano?“ ozval se náhle mužský hlas, až Sherry leknutím trochu nadskočila.

„Ano, chtěla. Je přítomen?“

„Zřejmě ano, slečno Lincolnová, protože to jsem já. Mluvíte s Giuseppem Anselmem.“

Rychle se mu omluvila a sdělila mu své podezření. „Musím se vás zeptat, pane ministře, zda má italská vláda v úmyslu bránit našemu odletu?“

Na druhé straně nastalo chvíli ticho, než Anselmo odpověděl.

„Zjistím to, slečno Lincolnová,“ prohlásil a v jeho hlase byl patrný vyhýbavý tón. „Kam vám mohu zavolat?“

Nadiktovala mu číslo a než zavěsila, ještě mu poděkovala.

„Tak co?“ zazněla naléhavě otázka Johna Harrise, když odložila telefon.

„Je to divné,“ kroutila hlavou Sherry. „Připadalo mi, že ho to zarazilo, což znamená, že možná za drátky tahá ještě někdo jiný.“

*****

ZA LETU NA PALUBĚ BOEINGU 757 VOJENSKÉHOLETECTVA USA, KÓDOVÉ OZNAČENÍ SAM52, 990KILOMETRŮ OD LONDÝNA

Šest mužů a jedna žena se usadili do přepychového konferenčního oddělení na palubě Boeingu 757 vojenského letectva, zařazeného v prezidentské letce s číselným označením 89 a sloužícím jako dopravní proudový letoun exekutivy Spojených států. Letadlo odstartovalo ze své domovské letecké základny Andrews poblíž hlavního města Washingtonu a nyní všech sedm cestujících sledovalo amerického ministra zahraničí Josepha Byera, který právě pokládal sluchátko jednoho ze satelitních telefonů.

„Takže, panstvo,“ zahájil svou řeč Byer. „V této chvíli se zahajuje soudní řízení v Londýně. Je to jen pro forma. Vzejde z něj anglická verze zatykače, se kterým si jen počkají na Harrise, až se vynoří z toho pronajatého aeroplánu.“

„To letadlo je stále ještě na území Sigonelly, pane ministře,“ upozornil ho jeden z přítomných mužů, „ale čekáme jeho odlet do Londýna každým okamžikem.“

Ministr přikývl. „S tím také počítám. Nevím, kvůli čemu k tomu zdržení došlo, ale pokud jsou schopni letět, Řím je tamodtud pustí.“

„Mluvil jste s kanceláří ministra Anselma?“ zeptal se náměstek ministra spravedlnosti Alex McLaughlin.

„Mluvil jsem s Giuseppem Anselmem osobně. Jsou nevýslovně šťastní.“ Ministr se rozhlédl kolem stolu. „Prvním krokem v naší bitvě bude poslat toho sesazeného soudce z texaského Zapadákova do patřičných mezí a odstranit ho z cesty. Harris nepotřebuje nějakého vzpurného právníka jednajícího na vlastní pěst a já nechci být svědkem toho, jak nějaký zhrzený kovboj vtrhne do Buckinghamského paláce a požádá vyděšenou královnu o laskavost a všechno to ještě víc zbabrá.“

„On už něco zbabral?“ zeptal se McLaughlin překvapeně. „Netvrdím, že nemluví tak trochu jako postava z komiksů, ale už jsem s ním hovořil po telefonu a prověřoval jsem si jeho zkušenosti s mezinárodním právem, než měl ten škraloup se soudcovskou etikou. Zdá se, že to není žádný trouba. Pracoval léta v Harrisové právnické firmě.“

Ministr se nakrátko na McLaughlina upřeně zadíval. „Skutečně?“

„Ano. A mimochodem, jeho soudcovskou kariéru zničilo to, že neodolal jedné obžalované, se kterou se později oženil, abych to uvedl na pravou míru.“

„Ten váš na sex chytlavý vědátor honěný v mezinárodním právu právě před několika hodinami vpadl do Downing Street číslo deset a v podstatě zahnal britskou vládu do kouta, když po nich chtěl vědět, jak se hodlají zachovat.“

„Jestli to správně chápu, pak to zřejmě nebyl ten nejlepší přístup,“ ověřoval si půdu McLaughlin.

„To si děláte legraci?“ zeptal se ministr s úsměvem.

„Jsem právník, pane ministře, nejsem diplomat. Jsem přesvědčený, že pan Reinhart i já sdílíme tendenci hledat nejkratší cestu mezi dvěma body. Tím se ho samozřejmě nechci zastávat.“

„No jistě.“ Ministr zahraničí obrátil oči v sloup a znovu se rozhlédl po ostatních. „Zastávejte se pana Reinharta, jestli musíte, ale zatraceně rychle mi ho odsuňte z cesty. Rozuměno? Pošlete ho na nějaký zájezd, vemte ho na střelnici, kupte mu cukrátka, opijte ho… cokoli. Jen mě ho zbavte. Tohle je zakázané pásmo pro amatéry.“

Všichni bez jakéhokoli komentáře přikývli.

„Tak, to by bylo,“ konstatoval Byer. „Máme poslání posvěcené přímo bohem v Oválné pracovně, což znamená chytit pevně otěže a řídit situaci, dokud to Peruánci nevzdají a nezemřou na sešlost věkem. Nedojde k žádnému vydání, k žádnému propuštění, nastane jen dlouhé, náročné, nudné a ve své podstatě užitečné rozmělňování toho případu na samé triviality.“

„A co když ministerský předseda a britský ministr zahraničí nám v tom nepůjdou na ruku?“ zeptal se McLaughlin.

Ministr zahraničí se mu podíval do očí. „Vy dnes přímo sršíte vtipem, pane náměstku, viďte?“

„Jen Uvažuju, pane ministře, jaké budou naše kroky, jestli britská soudní moc zacvakne želízka našemu exprezidentovi a nechá ho odvést na káře k čekajícímu peruánskému letadlu s požehnáním ministerského předsedy?“

„K tomu nikdy nedojde.“

„Jste si tím jist? A co takhle prvořadá moc zákona? Britové na něco takového slyší. Zatraceně, vždyť jsme to v první řadě převzali od nich.“

„To se nikdy nestane, Alexi. Zaprvé, vy sám jste mě informoval o právních postupech při vydání stíhané osoby žalujícímu cizímu státu. To nějakou dobu trvá. Já sice vím, že stávající ministerský předseda je tak trochu gauner, ale britský královský dvůr se stále ještě až přespříliš zajímá o americkou spolupráci na poli diplomatickém i vojenském, než aby nás něčím takovým Vyšplouchl. S vydáním si starosti nedělám, zato ten chlápek Reinhart, ten mi pije krev.“

*****

KANCELÁŘ MINISTRA ZAHRANIČÍ, ŘÍM, ITÁLIE

Giuseppe Anselmo položil sluchátko, necelých deset vteřin ho držel ve vidlici, aby se uklidnil, a pak se obrátil na sekretářku a italsky na ni zahulákal.

„Sežeňte mi k telefonu šéfa řízení letového provozu v Římě. Pronto, prosím!“

Ve vedlejší kanceláři vypukla horečnatá činnost a na telefonním přístroji na ministrově psacím stole se rozsvítilo několik osvětlených meziměstských linek, než se ozvala linka domácího telefonu.

„Máte ho na trojce, pane ministře.“ Sekretářka mu sdělila jméno a titul volaného, načež Anselmo nabodl tlačítko zavalitým ukazováčkem a představil se s jemností výstřelu z brokovnice.

„Proč vaši lidé zdržují povolení ke startu toho letadla EuroAiru v Sigonelle?“

Do telefonu se mu vzápětí dostalo zmatené odpovědi a žádost o posečkání.

„Víte… domnívali jsme se, pane ministře, že se předpokládá, že ho nepustíme. To je důvod, proč byla žádost o povolení ke startu… zdržována.“

„Kdo si to myslel?“ dožadoval se jasné odpovědi Anselmo.

„Já… ehm, pane ministře, lidé od vás mi sdělili, že vaše ministerstvo si nepřeje, abychom nechali to letadlo odletět.“

„Moji lidé? Kdo z mých lidí?“

„Rufolo Rossini, váš náměstek. Nenařídil mi přímo, abych to tak udělal, ale z toho, co říkal, jsem usoudil, že byste chtěl, abychom jednali v tom smyslu, protože to mělo logiku.“

„Vy jste usoudil? To teď řízení letového provozu převzalo do svých rukou i rozhodování v domácí a zahraniční politice?“

„Ne, pane ministře, já…“

„Ihned ten let povolte. Dostaňte ho z italského vzdušného prostoru, jak nejrychleji můžete. Rossini neměl žádné pověření vám podobný příkaz dávat!“

„Ale, pane ministře, Itálie se přece pokoušela zatknout toho, kdo byl v letadle, nebo ne?“

„Když už jste tak žhavý rozhodovat o státní politice, tak mi dovolte, abych vám řekl, co si přejeme já i prezident. Chceme, aby to letadlo EuroAiru a s ním i bývalý americký prezident zmizeli z území Itálie, jak nejrychleji to půjde! To poslední na světě, co by Itálie mohla potřebovat, je celosvětový mediální cirkus zaměřený na to, zda postupujeme správně v souvislosti s exprezidentem Harrisem. Když ho zadržíme, dostaneme na frak. Když ho vydáme, dopadne to stejně. A když ho budeme sami soudit, bude to debakl jakbysmet. Ale když odletí sám o sobě, aby se zatykači vyhnul, tak alespoň diplomaticky z toho vyjdeme bez šrámů. Kam chce letět?“

„Do Londýna.“

„No, skvělé. Ať si tu bitvu vybojujou Angláni. Dostaňte ho odtud!“

„Promiňte, pane ministře. Jakmile budu smět ukončit hovor, dám pokyn, aby dostali povolení k odletu.“

„Postarejte se o to! A už nikdy v životě se na vlastní pěst neopovažujte pouštět do podobných dohadů.“

Muž zavěsil a Anselmo praštil sluchátkem do vidlice tak prudce, že sekretářka, která právě vykoukla z rohu kanceláře, aby se přesvědčila, jestli je její šéf v pořádku, sebou leknutím vyděšeně trhla.

„Pane ministře?“

„Sežeňte Rossiniho a ihned ho pošlete sem ke mně! Musím zjistit, kdo ještě si za mými zády ohříval vlastní polívčičku.“

*****

POLICEJNÍ SOUD NA BOW STREET, LONDÝN, ANGLIE

Nigel White ve stručnosti informoval jak Geoffreyho Wallace, tak Jaye Reinharta, že je pravděpodobně marné jakkoli se pokoušet anulovat zatykač Interpolu během zasedání policejního soudu.

„V zásadě jediný reálný postup, jediné, co můžeme dělat, je poslouchat a trochu nespokojeně bručet, jestliže nemáte důkaz, že ten zatykač je skutečně zinscenovaný,“ radil White.

Sir William Stuart Campbell právě předkládal snadno předvídatelným způsobem peruánský soudní příkaz k zatčení, ale pohled na Nigela Whitea, jak náhle povstává ze svého místa, očekával jen málokdo.

„Pane soudce, dovolím si soud upozornit,“ prohlásil Nigel, zatímco velice pozorně sledoval soudce, jak se na něj zadíval přes obroučky bifokálních brýlí, které měl nasazené na nose.

„Na co, pane White? Jaká je vaše připomínka k této záležitosti?“

Stuart Campbell se otočil na Whitea a bylo na něm znát mírné překvapení.

„Jménem pana Johna Harrise, bývalého prezidenta Spojených států amerických, dovolil bych si požádat soud, aby si vyslechl důležité svědectví. Předkládaný soudní příkaz k zatčení, i když je pravý co do vydání soudní pravomocí Peru, uvádí vlastní kauzu podvodným způsobem, a to nejen podle platného britského práva, ale i samotného právního systému Peru.“

Soudce se zamračil a předklonil se. „Pane White, podle názoru tohoto soudu se zde nenacházíte před fórem, kde by bylo možné bít se o pravost těchto obvinění. A navíc bych mohl dodat, že vy sám jste v této chvíli potvrdil pravost původu soudního příkazu, což je to jediné, o co se v tuto chvíli zajímám já.“

„Jaké lepší fórum však existuje, pane? Máme snad čekat, až bude nespravedlivě zatčen bývalý představitel nejmocnějšího státu na světě, aniž bychom se pokusili zjistit, zda tento zatykač není ve své podstatě jen lživým dokumentem, v němž se předkládá pouze údajný kriminální čin? Navíc čin, který v žádném případě nemohl být panem Harrisem spáchán? Toto není cesta, jak vykonávat spravedlnost.“

„Možná že ne, pane White, ale je to cesta, jak uplatnit zákony Velké Británie v záležitosti zatčení a vydání stíhané osoby cizímu státu v takovém pořadí, v jakém mají být uplatňovány. Teď se, prosím, posaďte.“

„Ne, pane soudce, neposadím se. Stojím zde, abych vás požádal o svolení, aby americký právní zástupce pana Harrise, pan Jayson Reinhart, mohl v této záležitosti promluvit.“

Soudce s neskrývaným znechucením zavrtěl hlavou a kladívkem ukázal na Stuarta Campbella, dosud stojícího u stolku se zadumaným výrazem na tváři.

„Pane White, pakliže nedokážete přesvědčit tady sira Williama Campbella, aby připustil tak zbytečnou debatu, která v žádném případě nemůže ovlivnit moje rozhodnutí, pak vám nařizuji, abyste SE POSADIL, prosím!“

Stuart Campbell se obrátil na soudce a zvedl prst. „Pane soudce, pokud mohu soud upozornit.“

„Ano, sire Williame? Zajisté se mi nechystáte oznámit, že taková rozprava je pro vašeho klienta přijatelná, nebo ano?“

„Chystám se sdělit pravý opak. Nicméně, jedná-li se o předložení plného a nedílného průkazného svědectví, pak si vláda Peru rovněž nepřeje vyvolávat byť jen zdání neústupnosti. Bez ohledu na právní neopodstatněnost takové debaty, by mi bylo potěšením vyslechnout si pana Reinharta ze Spojených států, jestliže tento soud mu bude ochoten dát slovo.“

Soudce dopadl zády na opěradlo křesla, jako kdyby jej tam srazil čísi úder. „No toto. A právě ve chvíli, kdy jsem, pánové, od vás očekával, že se budete držet těch nudných kroků daných zákonem. Ale proč bychom měli trvat na zákonných ustanoveních, že? A před čím si myslíme, že jsme stanuli, před soudcovskou stolicí? Jak si přejete, sire Williame, udělím panu Reinhartovi na pět minut slovo, a to bude také vše. Pane Reinharte?“

Jay se postavil s pocitem naprostého vykolejení a nepřipravenosti. „Ano, Vaše Ctihodnosti… ehm, Vaše Lordstvo.“

„Pane Reinharte, já nejsem oslovován titulem Vaše Lordstvo, a vy se nemusíte trápit zdvořilostními zvyklostmi našeho soudu,“ poučil Jaye soudce, přičemž se naklonil dopředu a při řeči si pomáhal svým kladívkem, „jelikož nejste členem právnické komory naší země a nepožaduje se tudíž po vás, abyste dodržoval její pravidla. Ani čárka z toho, co se tu chystáte pronést, nebude mít tak jako tak z právního hlediska vypovídací hodnotu ani zlámané grešle. Nicméně jako projev zdvořilosti k vašemu klientovi i k vám osobně, smíte k tomuto soudu po dobu pěti minut hovořit.“

„Děkuji vám, pane soudce,“ odpověděl zdvořile a poněkud udiveně Jay.

Soudce se opřel o opěradlo křesla s výrazem mírného údivu. Dlaní pravé ruky si podpíral tvář.

„Dovolím si soud upozornit,“ začal Jay, „že si vážím příležitosti promluvit v této záležitosti. Budu velice stručný. A také bych vám měl říct, že mám velké zkušenosti v mezinárodním právu a plně jsem obeznámen s mandáty konvence proti mučení, na základě kterých je tento zatykač Interpolu předkládán. Nevznášíme tu námitku, že prezident Harris je chráněn doktrínou o imunitě hlav států. Tato doktrína se nevztahuje na zločiny, ze kterých je obviněn, jak bylo již řádně doloženo v případě generála Pinocheta. Co by však měl tento soud vzít v úvahu, je fakt, že obvinění uváděná v tomto zatykači jsou očividně vykonstruovaná a není jimi dostatečně opodstatněno obvinění z trestného činu tak, aby to bylo v souladu s důvěryhodností a vážností britského soudního příkazu. Peru uvádí, že prezident Harris osobně nařídil útok polovojenské jednotky proti peruánské továrně podezřelé z výroby drog, který skončil mučením a následným zavražděním osmdesáti čtyř mužů, žen i dětí. Bezesporu se jednalo o hrůzný čin. Peru však nikdy neprokázalo předložením jakéhokoli důkazu ani tomuto soudu, ani žádnému jinému to, že vydání rozkazu k provedení útoku mělo spojitost s prezidentem Harrisem v tom smyslu, že ho vydal s plným vědomím, že by se najatí žoldáci, kteří tuto akci provedli, mohli uchýlit k mučení a vraždám. Prezident Harris vydal obecný rozkaz výzvědné službě CIA… nazývaný podle amerického protokolu dohledání… ve kterém se výzvědné službě ukládá, aby prohledala a destruktivním způsobem zamezila v dotyčné továrně nadále vyrábět drogy. Záznam o tomto rozkaze je uložen v archivu na půdě Spojených států. V uvedeném rozkaze a rovněž tak v žádném jiném dokumentu, který Peru až dosud předložilo, není doslova nic, co by naznačovalo byť jen možnou povědomost prezidenta Harrise o tom, že zvláštní agent CIA operující v Peru má v úmyslu najmout tlupu hrdlořezů, jimž dá pokyn, aby provedli to, k čemu pak ve skutečnosti došlo. Pane soudce, při naprostém nedostatku jakýchkoli důkazů, které by tento zatykač zdůvodňovaly, a na základě zvykového práva a pravidel soudního řízení v trestních záležitostech ve Velké Británii, požaduje se závazně na Peru, aby předložilo případ, který má nějakou souvislost se zločinem, ale oni tomuto břemenu nevyhověli. Při takovémto nedostatku předložených důkazů na samém počátku řízení by tento soud měl uvedený zatykač zamítnout.“

„Je toto vaše prohlášení, pane Reinharte?“ zeptal se soudce stále ještě opřený v křesle a s bradou v dlani.

„Ano, pane soudce,“ odpověděl Jay a měl přitom pocit naprosté neschopnosti čehokoli v této kauze dosáhnout.

„Děkuji.“ Soudce se zase posadil rovně. „A nyní, pánové, jestli vám to nebude příliš proti mysli, přikročím k vydání soudního výnosu a vrátím se k záplavě běžné každodenní práce tohoto soudu.“

Stuart Campbell během Jayovy řeči seděl. Teď náhle povstal.

„Pane soudce?“

Na tváři soudce se objevil výraz naprostého údivu. „Sire Williame? Co ještě víc může být řečeno, prosím?“

„Ocenil bych, kdyby mi byla dána příležitost odpovědět, samozřejmě že do záznamu, na hodnotný protest pana Reinharta proti průkazní podstatě tohoto zatykače.“

„Je to nutné, sire Williame?“

„Ano, pane soudce, naprosto nezbytné.“

„Musím vás znovu varovat, že řečené nebude mít nijaký vliv na znění mého soudního výnosu. Není třeba, abyste na prohlášení učiněné před tímto soudem odpovídal. To, co zde zástupce pana Harrise uvedl, je v tomto stadiu pro projednávaný případ zcela irelevantní. Musím vám snad připomínat, že toto jednání soudu se týká pouze a jedině soudního příkazu k zatčení, a nikoli vydání stíhané osoby do druhé země?“

„Já to chápu, pane soudce, ale jedná se o velice závažnou kauzu, jež v sobě zahrnuje znaky mezinárodního právního precedentu. Je to případ, jenž bude na celém světě velmi pozorně sledován. Domnívám se, že jsme tedy povinováni tím, aby byl zápis z jednání úplný.“

„Jak myslíte. Pokračujte tedy,“ odpověděl rezignovaně soudce, znovu se opřel v křesle a kladívko si položil před sebe na soudcovský stůl.

„Děkuji vám, pane soudce,“ začal Campbell a obrátil se, aby se podíval na Jaye, když se mezitím chopil tlustého svazku listin. „Poskytnu kopie tohoto informačního materiálu jak soudu, tak panu Reinhartovi, ale dovolte krátké shrnutí. Pan Reinhart uvádí, že mezi obecnými rozkazy prezidenta Harrise předanými CIA a konečným mučením a zabíjením lidí není žádná spojitost. K popisované události došlo v budově zemědělského charakteru, která přesto sloužila jako nelegální laboratoř na výrobu drog. Přítomny byly i ženy a děti mnoha z dělníků, kteří tam pracovali… a mučeni byli bez výjimky všichni. Ve skutečnosti během mučení, při výsleších, které se táhly celé dva dny, někteří z mužů, žen a dokonce i dětí byli sťati. Mnohé z žen a dívek byly znásilněny a vystaveny brutálnímu násilí. Nakonec všichni, kteří ještě žili, byli zamčeni v budově a upáleni za živa. Pouze jedné mladé dívce se podařilo uniknout a ta o celé hrůze později vypovídala. Bylo jí patnáct. Byla znásilněna a zmrzačena a ponechána jako mrtvá mezi ostatními.“

To už byl na nohou Nigel White. „Pane soudce, musím protestovat proti tomuto nestoudnému odříkávání hrůzných historek namísto právních argumentů!“

„Námitka se přijímá, samozřejmě!“ úsečně reagoval soudce. „Sire Williame. Už toho bylo dost.“

„Ano, pane soudce. K čemu tím mířím? Vláda Peru získala důkazy, že devatenáctého listopadu téhož roku, čtrnáct dní před samotným útokem, byl prezident Harris informován v Oválné pracovně Bílého domu zvláštním agentem CIA, velitelem tajných operací Barry Reynoldsem, o existenci skupiny nájemných žoldáků sestávající z bývalých členů partyzánského hnutí Světlá stezka, kteří souhlasili s tím, že provedou útok a zničí výrobnu drog za cenu jednoho milionu amerických dolarů. Pan Reynolds opustil Oválnou pracovnu třicet minut po svém příchodu se slovním schválením prezidenta Spojených států, aby provedl útok a zaplatil za něj z tajných fondů výzvědné služby. Během té informativní schůzky poskytl pan Reynolds dostatečně pádné varování, že jediná síla, která dokáže ten útok provést, jsou profesionální zabijáci, u nichž vždy existuje vysoká míra rizika. Prezident byl seznámen s tím, že během akce budou postupovat brutálně a krvežíznivě a velice snadno se může stát, že se nebudou ohlížet na žádné příkazy a budou mučit a zmrzačí přítomné dělníky v laboratoři, než všechny nakonec pobijí. Prezident Harris, poté co byl takto informován a co si vyslechl radu pana Reynoldse, aby svolení k provedení útoku nedával, přesto takový příkaz vydal, neboť byl podle svých slov přesvědčen, že zastavení velkých dodávek čistého kokainu a heroinu z tohoto regionu je daleko důležitější než životy těch, kterých se akce týká. Prezident nepochybně nepočítal s tím, že do toho budou zapleteny i ženy a děti, nicméně bezesporu předpokládal, že při útoku dojde k obětem na lidských životech. Máme k dispozici kopie prezidentova programu pracovních schůzek, ve kterém je v časovém rozvrhu toho dne třicetiminutová přestávka. Ačkoli v tomto rozvrhu schůzek chybí jakákoli zmínka o návštěvě agenta Reynoldse, vyšetřování Peru o ní odhalilo nevyvratitelné svědectví. Navíc si jako žalující strana ověřilo podrobnosti, jež pronikly navenek a které také slouží jako důkaz tvořící neotřesitelný podklad pro tento zatykač.“

Nigel White se chystal vstát, ale Jay mu položil ruku na rameno a místo toho vstal sám.

„Pane soudce, směl bych vznést dotaz?“

„Nevidím důvod, proč byste nemohl, pane Reinharte,“ prohlásil soudce sarkasticky, „jelikož je zřejmo, že zde za chodu právě vytváříme novou obdobu trestního řízení. Tak do toho, beze všeho.“

„Sire Williame, jaký je charakter toho takzvaného neotřesitelného svědectví?“ zeptal se Jay.

S nanejvýš sebevědomým výrazem, který vyvolal Jayovi mrazení v zádech, se k němu Stuart Campbell natočil a mlčky se mu na několik vteřin zadíval přímo do očí.

„Jsem naprosto přesvědčen, pane Reinharte, že tuto informaci nám poskytl samotný zdroj. Je třeba si uvědomit, že pan Reynolds byl tím, co se přihodilo, zhnusen. Má za sebou dlouhou a významnou kariéru u CIA a je to muž s vyvinutým smyslem pro spravedlnost, jenž byl svými nadřízenými veden k tomu, aby onu tíživou volbu prezidentu Harrisovi přednesl. Učinil tak neochotně, ale doufal, že prezident Spojených států nikdy nesvolí k využití brutálních zabijáků a že se bude chtít vyhnout nebezpečím, jaké taková akce s sebou nese. Po té razii ho mučily výčitky svědomí a cítil za vše osobní zodpovědnost. Ze záznamů vyplyne, že rezignoval na své postavení v CIA a později sám navázal osobní spojení s prezidentem Peru a informoval ho o svém podílu na akci a poskytl mu důkaz, že útok byl nařízen z Oválné pracovny.“

Jay se zhluboka nadechl a snažil se, aby na něm nebylo patrné, že ho jednání zaskočilo. „Je to čistě případ založený na tvrzení třetí osoby sire Williame. Není možné založit takový druh soudního příkazu na nedoloženém tvrzení jednoho muže, a obzvlášť ne tehdy, nevíme-li nic o důvěryhodnosti tohoto člověka jménem Reynolds.“

„Pane Reinharte, je mi líto, že jste neměl dostatečný čas případ prozkoumat. Pan Reynolds si uvědomoval, že rozkazy, které dostane od prezidenta, budou utajeny, a že oficiální verze bude popírat, že se toto setkání kdy uskutečnilo. Věděl rovněž, že jeho postavení je vratké. Podnikl proto neobvyklé, i když nelegální a riskantní opatření, aby zachoval záznam, kdyby byl snad přece jen později obviněn, že jednal bez oprávnění. Použil totiž nejmodernější elektronické zařízení, aby s ním tajně natočil videozáznam ze setkání s prezidentem. Jinými slovy, pane soudce, máme důkaz, jenž je v našem držení a jsme připraveni ho při slyšení ve věci soudního rozhodnutí předložit.“

Jay se zcela vyvedený z míry posadil a snažil se, aby to na sobě nedal znát. Existoval-li videozáznam, i když u amerických soudů nepřípustný, celá rovnice na sebe vzala odlišný charakter.

Ale John Harris, kterého znal, nebyl schopen něco takového schválit! A dokonce i Videonahrávka mohla být pochopena nesprávně.

„Pánové, s vaším dovolením,“ ozval se soudce, „rád bych se znovu ujal vedení svého skromného soudu a vynesl soudní výnos, což byla záležitost, se kterou se mělo začít. Shledávám, že tento zatykač Interpolu splňuje všechny náležitosti potřebné pro udělení plné důvěryhodnosti a vážnosti, a proto podepíšu prozatímní soudní příkaz k zatčení jistého Johna B. Harrise, dříve známého jako prezidenta Spojených států amerických, a to na základě mnohonásobného porušení mezinárodní konvence proti mučení. Zatčení může být provedeno při nejbližší příležitosti, kdy se pan Harris ocitne na území spadající pod jurisdikci Spojeného království. Nyní vyhlašuji desetiminutovou přestávku a pokusím se rozpomenout, proč jsem se vůbec kdy nechal jmenovat soudcem tohoto policejního soudu.“

Soudce povstal a zároveň povstali všichni přítomní v sále a počkali, dokud nezmizel ve své pracovně. Když už byl pryč, Stuart Campbell se obrátil a položil kopii shrnutí případu před Jaye.

„Potřebuji kopii té videonahrávky,“ sdělil mu Jay a podařilo se mu nasadit přiměřeně normální tón hlasu.

„Nu, to nějakou dobu potrvá. Samozřejmě, za předpokladu, že budeme vůbec ochotni ji v tomto stadiu uvolnit.

Učiním toto rozhodnutí a dám vám vědět. Kde jste se ubytoval? Jestli ji uvolníme, postarám se, abyste ji dostal.“

„Potřebuju ten záznam ještě dnes.“

Stuart Campbell se obrátil na jednoho z právních poradců, kteří ho doprovázeli. „Jamesi, můžeme vůbec fyzicky zvládnout poskytnutí té pásky ještě dnes, kdybychom se k tomu nakonec rozhodli?“

„Snad,“ odpověděl ten muž nezúčastněně.

Campbell se obrátil znovu k Jayovi. „Za předpokladu, že to schválím, měl byste ji mít, ale nezaručuji nic, jen to, že na mou čest udělám vše, abyste ji urychleně dostal, pane Reinharte.“

„Uvědomujete si, že je pravděpodobně jako důkaz nepřípustná?“

„Velmi závažný bod, o který povedeme spory, nemýlím-li se?“ odpověděl Campbell. „To ovšem závisí zcela na tom, kde bude Harris souzen, že ano?“

„Ještě to zdaleka neskončilo,“ upozornil protivníka Jay.

„To opravdu ne,“ prohlásil Campbell a zavrtěl přitom hlavou, aniž by se usmíval. „Prosím, abyste rozuměl, pane Reinharte, já skutečně vašeho klienta obdivuji, ale i titáni musejí podléhat zákonům. My jsme začali s procesem, který k tomu směřuje, už před devíti sty lety. Ona malá součást našich tradičních hodnot spatřila světlo světa s podpisem Magny Charty a s právními omezeními, které uvalila na tehdejšího našeho krále Johna, pakliže si vzpomínáte. Zrušení imunity hlav států podle této konvence je skvělým naplněním vlády zákona a já nemám v žádném případě v úmyslu porušit devět set let pokroku jen proto, abych učinil výjimku kvůli vašemu panovníkovi Johnovi.“

30 KAPITOLA

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR,LET 1010, LETECKÁ ZÁKLADNA NÁMOŘNICTVAUSA, SIGONELLA NA SICÍLII,

ÚTERÝ – 17.15

Alastair dokončil opakování povolení k letu, vydané střediskem řízení letového provozu a obrátil se s úsměvem na Craiga, přičemž levou rukou udělal pohyb znázorňující strmý vzlet a vzápětí stiskl tlačítko mikrofonu.

„Věži základny Sigonella, let jedna nula deset by rád dostal okamžité povolení ke startu.“

„Svatá pravda!“ ozval se ozvěnou Craig. „Ať už můžeme to naše hejno odtud odvést.“

„Rozumím, jedna nula deset,“ ozval se mladý hlas dispečera námořního letectva z věže. „Máte povolen okamžitý start… jéje, vyčkejte, pane.“

Alastair stočil pohled k věži. „Věži, opakujte prosím?“

Craig už mezitím začal pojíždět, ale teď zabrzdil a zastavil letadlo těsně před bílou vyčkávací čárou, sloužící jako vizuální zábrana před vjezdem na startovací dráhu.

„Co se děje?“ zeptal se Craig.

„Nemám tušení…,“ začal vysvětlovat Alastair a sledoval Craigův upřený pohled napravo. Až na druhém konci startovací dráhy ve vzdálenosti nejméně patnáct set metrů bylo možno rozeznat pohybující se světla.

„Že by auta?“ dohadoval se Alastair.

Craig přikývl. „Řekl bych, že jo.“

Do ušních bubínků jim zabušil překvapený hlas dispečera z věže. „Jedna nula deset, máme, ehm, nepovolená vozidla, která vjíždějí na dráhu. Zůstaňte, kde jste.“

Craigův levý ukazováček si našel mikrofonní tlačítko na „beranech“ řízení. „Co tím chcete říct, věži? Jaká vozidla?“

„Nejsme si jistí, EuroAire jedna nula deset. Vjela tam zadní bránou nebo co. Čekejte.“

Přední světla dosud značně vzdálených automobilů se začala srovnávat do řady přetínající startovací dráhu a řítila se vpřed k jejich stanovišti. Dvě, tři, čtyři další auta se zařadila do formace hned za nimi a oba piloti už teď rozeznali Červenomodré točící se majáčky blikající naléhavě na střeše každého z těch vozidel.

„Craigu, lidově řečeno je to k posrání!“

„Rozumím, s tím se dá jen souhlasit!“ odpověděl na to Craig a podíval se krátce na Alastaira. „Donuť ho, ať nám dá bianko povolení ke startu.“

Alastair přikývl a zároveň stiskl tlačítko mikrofonu. „Bereme na sebe všechnu zodpovědnost, věži. Žádáme o povolení ke startu, budeme-li ho moct bezpečně provést.“

Dvacet vteřin se neozývalo nic než ticho. Pak zazněl hlas dispečera z věže, v němž se nedal přehlédnout vzdorný tón. „Rozumím, EuroAire jedna nula deset, povolení ke startu podle uvážení pilota a na vlastní nebezpečí uděleno. Varování před osobami a cizími objekty na dráze, nejsou pod kontrolou věže.“

„Sežeň k telefonu kapitána Swansona!“ přikázal Craig a obrátil se na Alastaira. „Máš číslo?“

„Jo, mám.“ To už Alastair prudkým pohybem vytáhl z kapsy jednou rukou kousek papíru, zatímco druhou hrábl po sluchátku satelitního telefonu. Vyťukal číslice a čekal, zatímco sledovali oficiální auta, jak se stavějí jedno vedle druhého uprostřed startovací dráhy v rozestupech asi po šesti stech metrech od sebe, čímž se jim podařilo změnit jakýkoli pokus o start v takřka jistou sebevraždu.

Vteřiny ubíhaly, zatímco Alastair čekal, až velitel základny zvedne mobil.

„Kapitán Swanson? Tady Alastair Chadwick. Vyskytla se tady nějaká potíž.“

Rychle mu vysvětlil, jakou mají před sebou těžkou volbu a pak se obrátil na Craiga.

„Říká, že to právě teď zjistil. Jsou to karabiniéři. Teď právě přijeli a najíždějí na plochu celého letiště. Tvrdí, že povalili vrata u zadní brány.“

Alastair se znovu ozval do telefonu. „Ano, pane kapitáne?“ Poslouchal a občas kývl. „Ano, rozumím. Počkáme.“

„Co říká?“ zeptal se Craig.

„Pokouší se dovolat do Říma, aby zjistil, co se děje. Říká, že jeho rozkazy se nezměnily.“

Auto, které se dostalo nejblíž k Boeingu 737 se opět rozjelo směrem k nim a zrychlovalo až k začátku startovací dráhy. Tady sjelo mimo a zastavilo s předními světly namířenými do pilotní kabiny. Craig pozoroval, jak se dveře policejního vozu otevřely a vystoupilo několik mužů. Zdálo se, že každý z nich má v ruce automatickou pušku.

*****

KANCELÁŘ MINISTRA ZAHRANIČÍ, ŘÍM, ITÁLIE

Náměstek ministra zahraničí Rufolo Rossini už byl na cestě domů, když ho zavolali, aby se dostavil do kanceláře svého nadřízeného. Nezaváhal ani chvilku a neprodleně se tam vydal. Zastihl zde zlostí doběla rozžhaveného vysoko postaveného státního úředníka, jehož ego dostalo zásah do nejzranitelnějšího místa.

„On to špatně pochopil, Giuseppe!“

Sekretářka Giuseppa Anselma se celým tělem vyklonila zpoza rohu a máváním rukama upoutala jeho pozornost.

„Pane ministře, myslím, že byste si měl promluvit s kapitánem Swansonem ze Sigonelly.“

Anselmo se otočil s prstem mířícím do vzduchu, aby ji vyplísnil za to, že je vyrušuje, ale pak si to rozmyslel.

„Proč?“

„Karabiniéři obsazují základnu.“

„Kdo… cože?“

Posunkem ukázala na telefon a Anselmo se vrhl na přístroj a zároveň prstem ukázal Rossinimu na židli. „Tohle je taky vaše práce?“

Rossini zbledl jako křída a činilo mu potíže dostat ze sebe souvislou větu. „Já… ehm… nevímjak…“

Anselmo mu znechuceně rukou znovu ukázal, aby si sedl na židli, pak prudce zvedl sluchátko a vyslechl si Swansonovu stížnost.

„Chci, abyste na této lince chvíli počkal, kapitáne Swansone. Toto se neděje na základě našich rozkazů. Ve skutečnosti jsem právě nařídil dispečinku letového provozu, aby je nechali odletět.“

Položil sluchátko a zahřměl za roh na sekretářku, aby ho spojila s velitelem karabiniérů co nejblíž k pronajaté námořní základně a pak se s teď již ničím nekroceným hněvem pustil do Rossiniho.

„Co přesně jste jim řekl?“

„Vy myslíte těm…“

„Vy víte naprosto přesně, koho myslím! Proč obsazují americkou základnu?“

„Neřekl jsem nic jiného, než že… si vážíme jejich pomoci a že se stále ještě snažíme najít způsob, jak zadržet pana Harrise a jeho letadlo.“

„No to je skvělé! Tohle jste řekl sicilskému veliteli?“

„Ano.“

„Sicilskému veliteli, který včera odešel celý brunátný, když mu bylo řečeno, aby opustil základnu? Zešílel jste?“

Telefon zazvonil, Anselmo nadzvedl pravou rukou sluchátko a rychlým plavným obloukem si ho přiložil k uchu.

„Mluvím s velitelem? Tak to je dobře. Tady je italský ministr zahraničí. A teď me dobře poslouchejte!“

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR,LET 1010, LETECKÁ ZÁKLADNA NÁMOŘNICTVAUSA, SIGONELLA NA SICÍLII

Čtyři ozbrojení muži v uniformách se rozestoupili vějířovitě kolem špičky boeingu, jeden z nich udělal gesto napříč přes své hrdlo a prstem ukázal k oběma motorům na křídlech.

„Chce, abychom vypnuli motory,“ přeložil to Alastair.

„To asi spad z višně, nic se vypínat nebude!“ odpověděl Craig.

„Správně. Mává samopalem.“

„Tak ho nech mávat. Já nic vypínat nebudu.“

Alastair si přitiskl satelitní telefon k uchu, protože čekal, že uslyší nějakou známku toho, že se kapitán Swanson znovu ozve.

„Alastaire, podívej se na diagram startovací dráhy. Pojezdová dráha Bravo, hned ta druhá od začátku. Kolik tam zbývá ze startovací dráhy?“

„Dost,“ odpověděl Alastair.

Craig polechtal plynové páky a všichni čtyři muži stojící před letadlem se zapotáceli vzad. Vzápětí otočil levačkou volantem řízení příďového podvozku vpravo, sedmsetsedmatřicítka se otočila ostře vpravo a vzápětí se srovnala do původního kurzu, když Craig uvedl kola předního podvozku zpátky do neutrální polohy. Potom vychýlil podvozek vlevo, aby se rozjel směrem zpátky po pojezdové dráze, jako kdyby se vraceli na odstavnou plochu. Craig mrkl přes levé rameno dozadu a napínal zrak, aby zahlédl, jaká je na to reakce.

„Takže žádné střílení nebude?“ zeptal se nezúčastněně Alastair.

„Ne… kdepak, jen tam stojí a vypadají, že je to vzalo.“

„Craigu, ale pořád ještě mají tři auta na vzletové dráze.“

„Už jsi asi někdy slyšel o té staré dobré americké hře kdo uhne, je srab, nebo snad ne?“

„To mě podrž, to nemyslíš vážně?“

„Myslíš, že ne?“

„Jako bych nic neřekl!“ Alastair vzal rychle dotaz zpátky. „Hloupá otázka.“

Craig nechal sedmsetsedmatřicítku zrychlit na šedesát kilometrů za hodinu, než zabrzdil a stočil letadlo prudce vlevo na druhý vjezd na startovací dráhu. Vyřítil se doprostřed dráhy a stočil se vpravo, čímž vyrovnal nos proudového letadla s kurzem dráhy. Zezdola z betonové stuhy probleskovaly vzdorovitě v pravidelných intervalech oběma mužům do tváří majáčky na střechách policejních aut.

Zatímco stál Craig na brzdách, posunul plynové páky vpřed, aby dostal motory do režimu plného výkonu. Boeing se vzpínal a trhal sebou proti zabržděným pneumatikám, které tření taktak drželo na povrchu dráhy.

„Zablikej třikrát přistávacími světly a pak dej vědět věži, že rolujeme.“

Alastair udělal, co se po něm žádalo, zatímco Craig pozvolna povoloval brzdy, až ucítil, jak stroj poskočil vpřed.

V osvětlení z přistávacích reflektorů dokázal rozeznat asi kilometr před nimi první policejní vůz stojící uprostřed asfaltového povrchu, natočený proti pohybujícímu se letadlu. Žádné z dveří auta nebyly otevřené.

„Jsou tam pořád,“ poznamenal Alastair. „Šedesát kilometrů.“

„Oni uhnou.“

„Rychlost devadesát, sto deset…, máme k němu tři sta metrů.“

„Je mi to jasný.“

Náhle se auto před nimi skokem probudilo k životu a téměř v náklonu vyrazilo k pravému okraji dráhy. Tím se bezpečně uvolnilo místo na dráze, kde vůz stál, a oni se přes ně v příštím okamžiku přehnali.

„Stopadesát, Craigu. Ještě musejí uhnout dvě auta.“

„Rozumím.“

Zrychlení letadla se začalo nepatrně zmenšovat, jak aerodynamický odpor začal působit proti hladkému povrchu stroje, ale světla dalšího auta stojícího uprostřed dráhy nějakých šest set metrů před nimi se dosud nepohnula a vpřed se ženoucí boeing překonával samozřejmě tu vzdálenost ještě mnohem rychleji.

„Zatraceně, hni sebou!“ mumlal si sám pro sebe Alastair, zatímco terénní policejní vůz se při rozjezdu trochu zhoupl a rychle sjel z asfaltového povrchu dráhy vlevo.

„To poslední mizí taky!“ zvolal téměř rozjařené Alastair; a následovalo už profesionálně nahlášené zaklínadlo „V1 a VR“ – udávající dosažení rychlosti rozhodnutí, rotace a následného odpoutání od země.

Craig si takřka něžně přitahoval řízení k sobě, čímž zvyšoval náběžný úhel křídel, až vzhůru působící vztlak překonal hmotnost výkonného stroje, který se nakonec zcela odpoutal od povrchu startovací dráhy a zamířil směrem na západ.

„Stoupání pozitivní, zasunout podvozek,“ přikázal Craig.

„Máš zatraceně pravdu, stoupání je pozitivní a podvozek jde nahoru. Provedls to skvěle, brachu! Ale jak jsi mohl vědět, že se nám odklidí z cesty?“

„Tady jsme v Itálii. Pokud by si některý z těch maníků nechal rozmašírovat auto na maděru, musel by ho zaplatit ze svý kapsy. Nepřipadalo vůbec v úvahu, že by na té dráze nechali nějaký ten auťák stát.“

*****

POLICEJNÍ SOUD NA BOW STREET, LONDÝN, ANGLIE

Jay Reinhart vyšel ze soudní síně celý omráčený a sváděl boj, aby to na sobě nedal znát. Tupá bolest v žaludku ostře protestovala proti tomu, že už celé hodiny nebyl schopen se ničeho najíst ani napít. Přemohl rozladění a zapnul si pronajatý mobilní telefon.

Téměř okamžitě se mu ozvala Sherry Lincolnová.

„Právě jsme opustili Sigonellu,“ sdělila Jayovi a vysvětlila mu, proč došlo k onomu devadesátiminutovému zdržení odletu, i to, jaký byl obsah jejího telefonátu s italským ministrem zahraničí, jenž si patrně vydupal jejich povolení ke startu na dispečinku letového provozu v Římě.

„Myslel jsem, že teď už se tak nejspíš budete chystat na přistání v Heathrow,“ poznamenal Jay a prstem druhé ruky si zacpával ucho, aby přes okolní hluk vůbec něco slyšel. Zároveň bezhlesně pohybem úst sdělil Nigelu Whiteovi a Geoffreymu Wallaceovi, aby počkali. Ti jen přikývli a poodstoupili, zřejmě rozhodnuti využít čas, kdy Jay bude telefonovat, k poradě.

„To se nechystáme,“ ujistila Jaye Sherry, „bude to ještě asi tak hodinu a tři čtvrtě trvat, jak mi bylo řečeno. A co situace tam u vás?“

Jay jí sdělil výsledek soudního jednání, ale zdržel se jakékoli zmínky o zarážejícím odhalení Stuarta Campbella, které se týkalo tajně pořízené nahrávky, jejíž existence by mohla prokázat prezidentovu účast na zločinu.

„Takže oni ten britský zatykač vydali?“ zeptala se Sherry s neskrývaným zklamáním v hlase.

„Ano a musíme taky počítat s tím, že s ním už budou čekat u letadla, hned jak přistanete.“

„A pak to začne?“

Povzdechl si. „Pořád ještě nemůžu přijít na žádné jiné rozumné řešení, Sherry, ale… myslím, že bych si měl promluvit s prezidentem.“

„Počkejte, dám vám ho, sedí hned vedle mě.“

Hlas Johna Harrise se ozval v telefonu hned vzápětí a Jay mu v základních bodech všechno zopakoval.

„Johne, je tady něco, na co se tě musím zeptat.“

„Tak do toho, Jayi.“

„Říká ti něco jméno Barry Reynolds?“

Následovalo kratičké zaváhání a Jayovi se zdálo, že zaslechl znechucené odfrknutí. „Samozřejmě. Reynolds míval v CIA na starosti tajné operace a měl na svědomí i ten masakr v Peru, což je teď kořen celého problému. Proč? Přišlo snad dnes v soudní síni na přetřes jeho jméno?“

Toto je všem přístupné spojení, připomněl sám sobě Jay. Mohlo by být odposlouchávané.

„Ano, přišlo, Johne. Stuart Campbell tvrdí, že má v rukou tajný videozáznam, kde s tebou Reynolds půl hodiny mluví v Oválné pracovně… nemůžu si teď vzít k ruce poznámky, ale ta schůzka se údajně konala asi tak dva týdny před tím útokem.“

„Cože má?“

„Záznam. Videonahrávku. Údajně měl na sobě malou kameru.“

„V Oválné pracovně?“ John Harris otázku do telefonu téměř zařval.

„Ano.“

„Pro všechno na světě, Jayi!“

„Podívej, Johne…,“ zasáhl urychleně Reinhart. „Myslím, že bychom si tohle měli schovat, až si o tom spolu budeme moct promluvit osobně. Nevím, jak moc bezpečné tyhle telefony jsou.“

„Jayi, oni se ti snaží pověsit bulíky na nos! To mi klidně můžeš věřit.“

„Ona se žádná taková schůzka nikdy nekonala?“

„Jsem… tak dobře, promluvíme si až přistaneme. Máš pravdu, že musíme být opatrní kvůli tomu spojení. Slyšel jsem, že Sherry říkala něco pod dvě hodiny, že ano, Sherry? Říká, že ano.“

„Tak jo, Johne, počkám si na tebe. A oni taky.“

„Zatracená práce!“ zavrčel Harris na druhém konci linky v reakci, jak se Jay domníval, na možnost okamžitého zatčení, visící nad ním jako Damoklův meč.

Jenže ta rozzlobená reakce se zřejmě týkala Reynoldsova tvrzení: „Nemůžu uvěřit tomu, že Campbell klesl až tak nízko,“ prohlásil prezident, ale téměř okamžitě se opravil. „Škrtni to. Řekl bych, že tomu docela snadno uvěřit mužu, a asi bych ti měl prozradit důvod, proč.“ Harrisův hlas zněl znaveně, těžce dýchal, že to bylo slyšitelné i v kapesním telefonu přes rámus v okolí vstupní haly policejního soudu v Bow Street. „Dřív na to ještě nebyl čas.“

„Prosím?“ zeptal se Jay a zadíval se pod sebe na zem a soustředil se na telefon.

„Mezi Stuartem a mnou se v minulosti něco přihodilo, Jayi, a o tom nevíš dokonce ani ty.“

„A jaká je to záležitost?“

„Překazil jsem mu něco, o co on velice usiloval. Stalo se to hodně dlouho před tím, než jsi přišel do firmy ty.“

„Aha.“

„Dělá to na mě dojem, že se snaží srovnat skóre.“

Dva živě diskutující muži se protlačili okolo tak, že málem vyrazili Jayovi telefon z ruky. Jeden z nich zamumlal: „Hrozně se omlouvám!“ a pádil dál. Jay se snažil soustředit na telefonický hovor. „To by byl sakra přehnaný protiúder, jak se ti dostat na kobylku kvůli tomu, žes nad ním vyhrál soudní při!“ zhodnotil to Jay.

„Ono to nebylo při nějaké soudní při,“ doplnil Jaye prezident.

U hlavního vchodu se začalo něco dít. Reinhart zvedl oči a zahlédl několik dobře oblečených mužů vklouznout dovnitř a ihned se vějířovitě rozběhnout po okolí a vyptávat se na něco okolostojících. Otočil se na druhou stranu a snažil se zaměřit pozornost na to, jak Harris reagoval.

„Máš mé slovo, Jayi,“ prohlásil John Harris na své straně telefonního spojení, „že toto všechno vůbec není tím, čím se to zdá být. Nedělej žádné ukvapené závěry.“

„Tenhle Reynolds. Stojí za něco?“ chtěl vědět Jay.

„Myslíš, jako jestli to je gauner? Ne.“

„Campbell uvedl, že Reynolds má za sebou dlouhou a význačnou kariéru v Langley.“

„To měl, Jayi, což je taky důvod, proč jsem udělal takovou chybu a důvěřoval mu.“

Jay mu ještě sdělil novinku o tom, že ministr zahraničí a další členové celé delegace, které sem prezident Cavanaugh vyslal, už jsou na cestě.

„To je dobře. Víceméně jsem to čekal,“ komentoval zprávu prezident.

„Jenže mi dělá starosti, Johne, že mají v plánu to vzít do svých rukou s celou parádou, což by bylo naprosto v pořádku, kdybych mohl na sto procent říct, že budou jednat výlučně v tvém zájmu.“

„Ale o tom ty pochybuješ, což bys taky správně měl.“

„Ano.“

„Neměj obavy, Jayi. Můj právník jsi ty a veškerá jejich pomoc záleží na tom, jak se rozhodneš.“

„Ano, ale mělo by to tak doopravdy být? Chci říct, že tady stačí udělat jedinou chybu, a už tě povezou v řetězech do Limy,“ varoval prezidenta Jay a v tu chvíli se opět nechal zaskočit, jaké nesmírné riziko na sebe vzal. „Nemůžu se pořád zbavit obav z toho, jaké jsou skutečné úmysly britské vlády. Kancelář ministerského předsedy se mi stále ještě neozvala.“

„Pane Reinharte?“ pronikl do jeho soustředěných myšlenek nějaký mužský hlas, a když zvedl hlavu, uviděl před sebou stát jednoho z nově příchozích. Zakryl mikrofon mobilu. „Jen… ještě okamžik.“

„Jistě,“ odpověděl na to ten muž s nezaměnitelným americkým přízvukem.

„Johne? Už bych měl radši jít,“ promluvil Jay do malého přístroje v dlani. „Namířím si to… zatím zpátky do hotelu. Ne, počkej… teď mě napadá, že pojedu radši rovnou na Heathrow. Nevíš náhodou, kde byste se měli na Heathrow po přistání objevit?“

„Na odstavné ploše u letištní budovy 4. Myslím, že je to tam vyhrazeno pro obchodní lety, které přistávají nebo odlétají přímo z Londýna,“ sdělil mu Harris a předal mu určení místa, které mu sdělil kapitán Craig Dayton. Jay si vše v rychlosti zapsal, skončil hovor a s omluvou se obrátil k muži, který ho prve oslovil jménem.

„Nic se nestalo, pane Reinharte. Ministr zahraničí už je na místě a rád by si s vámi promluvil u sebe v hotelu. Máme tu auto.“

„Hned budu u vás,“ požádal o strpení Jay a zamával na Nigela Whitea a Geoffreyho Wallace, jestli by k němu mohli přijít. Chtěl jim jednak poděkovat, jednak si s nimi domluvit schůzku někdy později na tentýž večer.

„Uvědomujete si,“ upozornil ho Geoffrey, že jestliže ho zatknou dneska, Campbell se pokusí, a taky v tom pravděpodobně uspěje, stanovit dobu jednání kvůli soudnímu rozhodnutí ve věci vydání někdy na zítřek. To za předpokladu, že ministr zahraničí podepíše patřičné právní listiny a že Peru již poslalo oficiální žádost.“

„To by se odehrávalo zase tady?“

„Ano. Řízení ve věci soudního rozhodnutí, jak se tomu šroubovaně říká, se konají pouze tady v Bow Street.“

„My ale jednoduše podáme žádost o habeas corpus, tedy o přešetření zákonnosti vazby k… no…“

„K soudu druhé instance. To ano, ale i oni to můžou vyřídit velice promptně.“

„Slyšel jste už někdy o tom, že by se vydání stíhané osoby do cizí země, proti kterému bylo vzneseno odvolání, uskutečnilo během, řekněme, dvou měsíců?“

Geoffrey místo odpovědi zavrtěl hlavou. „Ale mějte na paměti tohle, Jayi. Všechno to záleží na vládě. Jestli budou chtít, aby to šlo jako namydlený blesk, jak se říká, a jestliže soud druhé instance odmítne postoupit celou záležitost k přešetření Sněmovně lordů, pak to může mít velice rychlý spád.“

„Ale pořád tu ještě je možnost posledního odvolání, nemyslíte?“

„Tam až se snad ale nebudete chtít dostat. Podívejte, nejspíš na to budeme mít přinejmenším nějaký ten měsíc, ale jen jsem odpovídal na vaši otázku, kterou jste mi dnes už položil – jestli by se celý ten postup dal urychlit. Odpověď je, vyloučit se to nedá.“

„Tohle soudní řízení začíná vypadat daleko riskantněji, než jsem si vůbec dovedl představit,“ poznamenal tiše Jay.

„To máte pravdu,“ vyjádřil svůj souhlas Nigel White, „zvlášť jestli vláda Jejího Veličenstva dojde k rozhodnutí, že se do toho energicky vloží. Ale váš člověk není žádný Pinochet s krví na rukou, takže není pravděpodobné, že by se k tomu odhodlali, přesto…“

„Přesto si zase až tak jistý nejste?“

„Už jsem toho slyšel dost, co mě zrovna neuklidňuje, jak ministerského předsedu přivádělo k zuřivosti, že jeho předchůdci připustili, aby se v Británii s Pinochetem zacházelo jako v rukavičkách.“

„Domníváte se, že bych neměl nechat prezidenta překročit hranice?“

White zavrtěl hlavou. „To netvrdím. Jen vás musím varovat, že i když jsou obvinění, na kterých je soudní příkaz založen, plané žvásty, zbavit ho zatykače nebude… jaké pro to ve Státech máte vlastně rčení? Jako střelit někomu jednu?“

„Cože?“ nechápavě se zeptal Jay a svezl se pohledem z Nigela Whitea na Geoffreyho Wallace. „Á. Ne, nemluvíme o facce, ale přirovnáváme to, jako když v basketbalu střelíte koš, ne facku.“

„No jasně,“ rozpomněl se Geoffrey.

„No, nejpřiléhavější by snad bylo mluvit o zahozeném koši, jestli nám vašeho klienta vydají do Peru,“ zavtipkoval Nigel White a chvilku se pochechtával, než si uvědomil, že jeho vtip padl na velice neúrodnou půdu. Odkašlal si a pokračoval. „Nebudu si na zítřek sjednávat žádné schůzky, abych na vás měl čas.“

Jay se zadíval směrem ke dveřím, kde na něho čekali ti lidé od amerického ministra zahraničí, potom zpátky na Nigela a Geoffreyho. „Tak to by bylo. Zavolám vás ještě někdy dnes večer, až mi dají vědět z kanceláře ministerského předsedy.“

*****

Trvalo to patnáct minut cesty autem, které uběhly v naprostém tichu, než dorazili do hotelu, v němž se ubytoval ministr zahraničí. Ostatní muži, kteří s ním v autě seděli, byli zcela zjevně pouze nějací ministerští úředníci, což si Jay uvědomil, hned jak nastoupil, a pokoušel se z nich vydolovat ty nejzákladnější informace.

Řidič zastavil u postranního vchodu, kde čekal šéf ostrahy hotelu, aby Jaye doprovodil po schodech ke služebnímu výtahu a pak do apartmá v patnáctém patře, kde už na něj čekala celá delegace.

Jay se představil ministru zahraničí a náměstku ministra spravedlnosti, se kterým už vybojoval jeden spor po telefonu ještě z Laramie, a pak se spolu s nimi usadil za bohatě zdobený konferenční stůl.

Jeden z ministrových mužů rychle prošel základní informace o tom, že britská vláda nebude chtít pocuchat Američanům peří, že jednostranně vyjednané setkání s kýmkoli v kanceláři ministerského předsedy, kdo není profesionálním diplomatem, je vysoce nevhodné, a že už se podnikají kroky k pronajmutí přepychové soukromé rezidence, kde by měl John Harris strávit prodloužený pobyt v domácím vězení.

„Pane ministře,“ reagoval na to Jay, „dostalo se mi slibu od tajemníka ministerského předsedy pana Sherfielda, že mi zavolá. Stále ještě ten telefonát chci slyšet.“

Ministr zahraničí Joseph Byer přikývl a zvedl ruku dlaní vzhůru. „Pane Reinharte… či vám mohu říkat křestním jménem?“

„Jistě,“ odpověděl Jay.

„Tak tedy, Jayi, už jsme naznačili tajemníku ministerského předsedy panu Sherfieldovi, že jsme tu teď proto, abychom posloužili jako diplomatický kanál, takže bych si být vámi nedělal žádné starosti, pakliže se vám neozve. Vlastně právě proto jsem se s vámi chtěl setkat, abych vás osobně dal na starost tady panu McLaughlinovi…“

„Chci ten slíbený telefonický rozhovor slyšet, pane ministře.“

Byer se usmál. „Já vím, že to chcete, Jayi. Kterýkoli dobrý právní zástupce by se chtěl zuby nehty něčeho takového držet, ale současný prezident Spojených států mě nepožádal, abych se sem vypravil jen proto, abych stál na vedlejší koleji. Uvědomuje si, stejně tak jako to ví exprezident Harris, jak je důležité navázat při těchto záležitostech přímé mezivládní diplomatické spojení plné porozumění, a to, že se do toho zaplétáte vy, ve skutečnosti kalí vodu.“

„Což znamená?“

„Nu, Jayi, to znamená, že vám Sheffield sdělí diplomaticky nějaký dvojsmysl a mně pak řekne něco naprosto odlišného – nebo přesněji se to dozvím přímo od ministerského předsedy. A bude se mnou mluvit jako se zástupcem nejbližšího spojence Británie. Toto je státnická záležitost, Jayi. Vím, že jste zkušený mezinárodní právník, ale tohle hřiště se od toho, na němž jste zvyklý se orientovat, velice, velice liší.“

„Co navrhujete, pane ministře? Prezident Harris už je na cestě sem a již za hodinu ho budou na letišti Heathrow vítat policisté se zatykačem.“

„To také očekáváme.“

Jay se v duchu nabádal, aby zadržel zlost, která v něm z toho jakoby otcovsky laskavého zacházení začínala kypět. Vždyť jejich pomoc potřebuju, i když tenhle pazneht mlátí jen prázdnou slámu!

„Jistě, ale co zítra, až se dozvíte, že se Stuart Campbell pokouší dosáhnout urychleného vydání v průběhu řízení ve věci soudního rozhodnutí? Budu tam, abych se proti takové žádosti postavil a ihned se odvolám, jestli bude rozhodnuto v náš neprospěch, ale naprosto zoufale potřebuju vědět, jak se na to tváří ministerský předseda. Dali vám snad nějaký závazný příslib?“

Byer se letmo podíval na dva ze svých lidí, jako kdyby se snažil udržet se na uzdě, aby nevyslovil nějakou kousavou poznámku, a pak se zadíval znovu na Jaye. „My už víme, jak se na to současná britská vláda tváří, Jayi. Patřičným způsobem ústně sdělí soudu, jak je zapotřebí dodržovat mezinárodní právo a náležitý postup, a nechají soud, aby vynesl rozhodnutí, že prezident Harris má být vydán. Ale zároveň dají tiše vejít ve známost, že prezidentu Harrisovi bude povoleno se odvolat, a bude jim jasné, že termín odvolacího řízení bude stanoven od teď až za uherský rok. Potom se Britové zachovají jako v Pinochetově případě. Budou zdržovat, zdržovat a znovu zdržovat. Mezitím budou psát pečlivá a učená pojednání o tom, jaký je jejich názor, a budou se věnovat zákulisnímu žehlení diplomatických problémů. Rovněž budou vydávat neomylné výroky o právu a zodpovědnosti, jež vyplývají z konvence proti mučení. Jinými slovy, stojíme na začátku dlouhého, předlouhého procesu, který nakonec skončí tím, že bude prezidentu Harissovi dovoleno vrátit se do Států. Opravdu neexistuje žádný důvod, aby si kdokoli z nás dělal větší starosti, než je zdrávo.“

„Pane ministře, máte slovo britského ministerského předsedy, že se to bude odvíjet v tomto pořadí?“

„Podívejte se, v diplomatických záležitostech…“

„To, už sakra stačí!“ skočil mu do řeči Jay. „Jako právní zástupce prezidenta Harrise vám kladu přímou otázku s velice závažným právním dopadem. Se vší patřičnou úctou ještě jednou, pane ministře, máte přímé osobní ujištění od britského ministerského předsedy, že scénář, který jste nám tu naznačil, je jednou daný?“

Byer se opřel a znechuceně si povzdechl. „Takhle se tyhle záležitosti neřeší, Jayi.“

„Pak jsme se ovšem dostali do pořádného maléru.“

„Jak to vidím já, žádné potíže se až dosud nevyskytly.“

„Zaprvé, pane ministře, ani vy, ani nikdo z ostatních v této místnosti mě nevyšachuje ze hry, ať už proto, že použijete svůj státnickým um, nebo ne. Bezesporu vzdávám čest vašemu skvělému úřadu a také využiji jak jeho možností, tak jeho podpory, abych porozuměl oběma stranám rovnice, kterou je třeba vyřešit. Na druhou stranu, právě teď však musím dospět k velice závažnému rozhodnutí, abych pomohl prezidentu Harrisovi. Otázka zní, zda pokračovat a přistát ve Spojeném království, nebo letět někam jinam.“

„Bylo by to bláznovství…,“ začal s odpovědí Byer. „Co by bylo bláznovství? Letět někam jinam, nebo přistát tady?“

„Letět kamkoli jinam než na území Spojených států, kam ale toto letadlo doletět nemůže. Tady v Británii je to nejpřijatelnější prostředí, které by prezident Harris mohl najít, Jayi. A aby bylo jasno a na rovinu, nesnažíme se vás, jak jste to vyjádřil, vyšachovat ze hry. Máme jednoduše lepší reprezentativní průřez talentů, které jsou vám k dispozici a jimiž byste se měl nechat řídit. Alex McLaughlin vám už dříve řekl, že my opravdu nemůžeme vystupovat v roli hlavního Harrisova právního poradce, nicméně v zásadě můžeme vše řídit z pomezních čar hřiště.“

„Řídit to budu já s vaší pomocí. Vy toto řídit nebudete ani za mě, ani za prezidenta Harrise.“

„Špatně jsem volil slova, Jayi,“ couval ministr a snažil se, aby jeho postoj v té věci se nezdál tak tvrdý. Samozřejmě že prezidentovým právním zástupcem jste vy. To my respektujeme.“

„Ale přesto jste učinil rozhodnutí, aniž jste ho dřív konzultoval se mnou nebo s ním, že má prezident přiletět sem?“

„Abych řekl pravdu, Jayi, zdá se, že jste k tomu rozhodnutí dospěl ještě dřív, než jsme sem přiletěli. My vám jen radíme, abyste se ho držel.“

Jay vstal od stolu. „Omluvíte mě na okamžik, pánové?“ Zašel do opačného rohu místnosti a vytáhl si kousek papíru s číslem telefonu do pilotní kabiny a vyťukal ho na klávesnici přístroje. Trvalo několik minut, než se podařilo přivést prezidenta do pilotní kabiny, a Jay přímo cítil pohrdání, které k němu vyzařovalo od konferenčního stolu za jeho zády. Jako kdyby to byla vlna infračerveného záření, jehož teplo lze cítit, ale nikoli spatřit.

John Harris se ozval do telefonu a Jay mu rychle objasnil, co se tam odehrává.

„Tak se na to podíváme, Jayi,“ přikázal mu prezident. „Dej telefon do ruky Joe Byerovi, buď tak hodný. Pak s tebou ještě chci mluvit.“

„Ano, pane prezidente.“ Jay přešel zpátky přes celou místnost a vysvětlil prezidentovu žádost a podal telefon ministru zahraničí, který si ho přiložil k uchu a neúspěšně se pokoušel ze sebe dostat jedinou celou větu.

„Zdravím vás, pane prez… ano, já… my jsme… Prezident Cavanaugh má velké obavy, aby… ano. Uvědomuju si to. Ano, pane prezidente, jsem si toho naprosto vědom.“ Byerův obličej brunátněl, když si ho překládal na druhé ucho a kýval. „Pane prezidente, mluvíte s ministrem zahraničních věcí Spoj… ano, pane prez… Rozumím. Jistě.“

Byer vrhl zuřivý pohled na jednoho ze svých lidí a pak teprve se znovu zadíval na stůl.

„Ano, pane prezidente, předám.“ Podal pak telefon zpátky Jayovi.

„Jayi, jsi tam?“ zeptal se prezident Harris.

„Ano, pane prezidente.“

„Žádné jiné ucho než tvoje v blízkosti tohohle telefonu není?“

„Ne, pane prezidente.“

„Tak to je dobře. Zrovna jsem to Byerovi pořádně vytmavil a párkrát jsem mu dal za vyučenou. Je rozzuřený na nejvyšší míru a dostal se do trapné situace, tak s ním zacházej jako s přehřátým nitroglycerinem. Neprovokuj ho. Dostalo se mu ponaučení, že ty jsi můj hlavní právní zástupce a že cokoli řekneš, je v případu mé obhajoby nad zákon. Vzkázal jsem přes něj Sherfieldovi, že ti má hned zavolat.“

„Rozumím, pane prezidente.“

„Už nám chybí pouhých čtyřicet minut, Jayi. Měl bys už radši vyrazit na letiště.“

Jay složil telefon a vrátil se ke stolu, kde zůstal stát naproti Joe Byerovi.

„Pane ministře, mám před sebou velice obtížný úkol a jsem vděčný za podporu každého v této místnosti. Teď ale musím vyrazit na letiště Heathrow a potřebuju…“

„Aby se vám Sheffield ozval. Já vím!“ přerušil ho Byer a v okamžiku, kdy povstal, změnil se výraz v jeho obličeji na odevzdaně přátelský. „Dejte mi pět minut, než ho seženu, Jayi, a já k vám pak přisednu do auta.“

Jay zaváhal a pozorně se mu zahleděl do očí, které neuhnuly a střetly se s jeho. Myšlenka, že musí nechat někoho tak úskočného a arogantního, jako byl Byer, mluvit v soukromí s tajemníkem ministerského předsedy, mu zvonila v hlavě na poplach, ale ministr zahraničních věcí se už dál zahnat nedal.

A nakonec, když se to tak vezme, totéž platilo i o Sheffieldovi.

Ať už ví co ví, napadlo Jaye, je Byer naprostej cvok, jestli si myslí, že může Britům cokoli diktovat.

31 KAPITOLA

*****

LONDÝN, ANGLIE,

ÚTERÝ – 17.35

Anthony Sheffield zatelefonoval, právě když odjížděli od hotelu.

„Omlouvám se, že mi to tak dlouho trvalo, pane Reinharte, než jsem se dostal k tomu, abych vám zavolal. Bylo mi dáno na srozuměnou, že delegace z Washingtonu mluví i za vás.“

„Ne, pane tajemníku. Spolupracují se mnou, ale právním zástupcem prezidenta Harrise jsem já.“

„Chápu. Dlouze jsme s panem ministerským předsedou hovořili a mohu vám sdělit, že velice silně pociťujeme, že naše povinnosti vyplývající z konvence proti mučení jsou jasně dané a neopominutelné. Pan ministerský předseda se domnívá, že jsme se dopustili jako stát nezodpovědné nedbalosti, když jsme se v Pinochetově případě vzhledem k našim závazkům ke konvenci odklonili od pozitivního stanoviska v otázce imunity hlav států a jejich vydání žalující cizí zemi.“

Jay cítil, že se až otřásl úlevou. „Chcete říct, že ministerský předseda Blair měl být rozhodnější při odmítnutí žádosti o vydání a měl podpořit koncepci, že Pinocheta před stíháním v Anglii chrání imunita hlavy státu?“

„Pro všechno na světě, ne. Právě naopak. Blairova vláda měla vynaložit větší úsilí při přesvědčování soudů, aby Pinocheta okamžitě vydaly do Španělska. Žádost o vydání i zatykač byly platné a zcela zjevně se nedalo mluvit o nějaké imunitě. Dovolit bývalému prezidentovi, aby se skrýval za právní koncept imunity hlavy státu, by zasadilo konvenci osudovou ránu. Vždyť kdo jiný než první muž v zemi by se mohl dostat do postavení, ze kterého by měl možnost nařídit státem podporované mučení. Pakliže přistoupíme na takový nesmysl, můžeme zároveň s tím roztrhat konvenci. Konec konců vyvrhelové jako Miloševic nebo Saddám Husajn by se rovněž dovolávali imunity hlavy státu a vznikla by tak absurdní situace!“

Jay se posunul na kraj sedadla a do obličeje se mu náhle vehnala krev.

„Pane Sheffielde, dovolte na okamžik. Jistě chápete, že v žádném případě nevznášíme do obhajoby otázku imunity hlavy státu?“

„Ale nakonec stejně budete, že ano, pane Reinharte?“

„To nevím. Je to předčasné. Vždyť ještě ani není na území této země! A naším hlavním důvodem je, že v tom zatykači se uvádějí zločiny, které s osobou prezidenta Harrise nemají naprosto žádnou spojitost.“‚

„Ale to je podstata toho, proč se to soudní řízení bude konat, že ano? O dostatečnosti důkazů musí rozhodnout soud, který k tomu má odpovídající právní moc. I já jsem povoláním právník, pane Reinharte.“

Jay postřehl, že se Joe Byer na sedadle předklání a namáhá se domyslet si z útržků části rozhovoru, které mu unikly, neboť ho zřejmě znepokojovalo, jak je prezidentův právník viditelně rozrušený.

„Pane Sheffielde, prosím, abyste chápal, že v Limě se nebude jednat o proces před soudem s odpovídající pravomocí. Půjde tam jen o frašku pod taktovkou krvežíznivého diktátora jménem Miraflores, který je rozhodnut nechat Johna Harrise pověsit.“

„Pane Reinharte,“ odpověděl Sheffield s krátkým blahosklonným pousmáním. „Prosím vás! Uvědomte si, že hovoříte o suverénním státě, který mimochodem ratifikoval konvenci proti mučení o celé roky dřív než Spojené státy. Peru nepatří ke státům vyloučeným z mezinárodního společenství. Měl bych vám rovněž sdělit i jeden z důvodů, proč shledáváme vaše důvody plané. Panu ministerskému předsedovi se právě dostalo osobního ujištění od prezidenta Miraflorese jménem peruánské vlády, že se s panem Harrisem bude zacházet v přísném souladu se zavedenými postupy právní moci a že nikdo nebude bránit mezinárodnímu sledování a kontrole celého procesu. Také proto jsou vaše obavy neopodstatněné.“

„Pan ministerský předseda hovořil s Mirafloresem?“

„Ano, samozřejmě. To je poslání a výsada vládních představitelů.“

Jay mu formálně poděkoval, hovor ukončil a obrátil se na ministra s rychlým shrnutím obsahu Sheffieldových slov.

„Trochu mě to vyvedlo z míry, Jayi. Nicméně, taková situace nastane, když zaženete někoho, jako je Sheffield a jeho nadřízený do úzkých.“

„Takže co ta vaše ujištění? Pořád jim ještě věříte?“ nenechal se Jay zahnat do defenzivy a v jeho slovech zazníval trpký tón. Nedokázal se zbavit představy, že se Boeing 737 nezadržitelně blíží a děsilo ho, jak se neustále zkracuje doba, která jim zbývá.

„Samozřejmě že to nemyslí vážně,“ rozvíjel svou verzi Byer.

„A proč ty kontakty s Peru? Chcete mi snad namluvit, že takové telefonáty jsou jen pro forma?“

„Je to… poněkud neobvyklé, a navíc je o Mirafloresovi známo, že se mu nedá věřit.“

Jay zavřel oči a všechno kromě základní otázky vypustil z hlavy. Mají přistát, nebo ne?

„Zastavte, prosím vás,“ požádal náhle.

Řidič z pravého předního sedadla natočil hlavu dozadu. „Promiňte, prosím?“

„Zastavte to auto, prosím vás. Musím na chvíli vystoupit.“

Byer zachytil řidičův pohled a přikývl: „Udělejte to.“

Auto plynule zajelo na krajnici dálnice a Jay zatáhl za kliku.

„Počkejte na mne, prosím vás. Potřebuju jen pět minut.“

Hlomoz provozu na dálnici M-4 na letiště Heathrow Jaye ohlušoval. Postavil se za auto, vyťukal do telefonu číslo a čekal.

„EuroAir, ehm, jedna nula deset,“ ohlásil se hlas s britským přízvukem.

„Tady Jay Reinhart. Kde už teď, lidi, jste?“

„Nad kanálem La Manche, pane Reinharte. U telefonu druhý pilot. Začínáme sestupovat.“

„Kolik vám ještě zbývá k pobřeží?“

„Právě jsme přeletěli pobřežní čáru Francie.“

„Potřeboval bych mluvit s prezidentem a pak s kapitánem.“

„Prezident Harris je ještě tady s námi na nouzovém sedadle. Počkejte.“

„Ano, Jayi?“ ozval se ve sluchátku Harrisův hlas.

„Asi mám na vysvětlování jen vteřiny, Johne, ale nemůžeš přistát v Anglii.“

„Cože? Myslel jsem…“

„Musíš mi věřit, že se to všechno změnilo. Přišlo to přímo z kanceláře ministerského předsedy. Věří tomu, že se dohodli s Mirafloresem, že s tebou budou zacházet spravedlivě, a ten proces vydání jsou rozhodnuti urychlit.“

„Ale, Jayi, soudy jim to nedovolí.“

„Johne, to přece nemůžu riskovat! Prošel jsem si celý postup při vydání a jsou v něm takové mezery, že tě jimi Peruánci můžou vytáhnout.“

Na druhém konci linky se rozhostilo ticho a Jay si musel strčit prst hlouběji do jednoho ucha, zatímco k druhému si ještě pevněji tiskl malý mobil.

„Jsi tam ještě, Johne?“

„Ano… jen se pokouším najít v tom nějaký smysl. Kam jinam si to ještě můžeme namířit?“

„Tedy… jeden nápad mám, ale nejdřív tě musíme dostat někam pryč od Anglie.“

Z pilotní kabiny Boeingu 737 k němu dolehl krátký výbuch smíchu. „Jayi, ale my tu nemůžeme zůstat jen tak viset ve vzduchu.“

„To přece vím! Podívej, Johne, dej mi plnou moc a pak mi dej k telefonu kapitána.“

Skoro rozeznal, jak si někde tam nahoře John Harris povzdechl.

„Začínám mít takový pocit,“ zareagoval na to prezident, „že jsem z toho hrozně unavený. Už bych to měl nejradši za sebou, Jayi.“

„Johne! Prosím tě! Skutečně nemůžeme riskovat, že by tě dostali až do Limy. Já vím, co se tam stane. Když jsem letěl sem, prošel jsem si na internetu materiály, co je ten Miraflores zač. On tě chce pověsit, Johne. A Britové jsou jedině k smíchu, když se spoléhají na to, co jim napovídá. A… navíc…“

„A navíc se najednou necítíš pevný v kramflecích, protože Campbell vytáhl na světlo jméno Barry Reynoldse. Ty máš obavy, že bys to také mohl prohrát kvůli skutkové podstatě, viď, Jayi?“

To konstatování přišlo jako studená sprcha, ale Jay musel přiznat, že John Harris vystihl několika ne příliš učesanými slovy zdroj paniky svého právního zástupce. Na nějaké zjemnění odpovědi nezbýval Jayovi čas. Přistihl se, že kývá na souhlas, a pak teprve si uvědomil, že je nutné, aby vyjádřil pocity i slovy.

„Je to tak.“

Na druhém konci nastala další odmlka. Nekonečné ticho mezi nepříjemnými zvuky dopravního ruchu všude kolem Jaye spolu s tikáním hodin v jeho hlavě odměřujících čas. K tomu ještě přistupovalo vědomí přítomnosti nikoho menšího než ministra zahraničí Spojených států, čekajícího na něj v autě za ním. To vše se spojilo dohromady se smrtelnou únavou, hladem a ztrátou každodenní orientace, takže Jay začal mít pocit, že se ocitl uprostřed scény, kdy jej odevšad ohrožují plameny, jíž jako předloha muselo sloužit snad jedině Dantovo Peklo.

Konečně Harris promluvil. „Předávám telefon kapitánovi, Jayi. Souhlasím. Dělej, co uznáš za nejlepší.“

Novou dávku ticha vyplnil za chvilku střízlivě znějící hlas Craiga Daytona.

„Ano, pane Reinharte?“

„Pane kapitáne, když to shrnu, je situace následující. Jestli přistanete tady, nejenže ho zatknou hned u letadla, ale existuje velice reálná možnost, že už ho za pár dní nebo nanejvýš týdnů pošlou do Limy. Udělal jsem chybu, když jsem po této stránce Britům důvěřoval. Celou tu záležitost jsem si mylně vykládal.“

„Takže co chcete, abychom udělali, pane Reinharte?“ zeptal se nevzrušeně Dayton.

„Abyste letěli někam jinam. V Londýně přistát nemůžete.“

„Uvědomujete si, jak bylo obtížné vměstnat se s příletem na letiště, jako je Heathrow, navíc v tak krátkém čase?“

„Nedá se nic dělat,“ trval na svém Jay.

„Bylo by to hodně troufalé, kdybych se zeptal, kam chcete, abychom letěli?“ zeptal se Dayton, ale ihned dodal: „A to se nesnažím být nejapně vtipný. Jsme téměř v britském vzdušném prostoru a musíme se podřizovat pravidlům pro naváděné přistání.“

„Já… se v těch termínech nevyznám, pane kapitáne, ale copak vy nemůžete změnit tenhle typ letového plánu, který používáte, a letět prostě, kam se vám zachce?“

„Ne, aniž by celý svět věděl, jaká je naše poloha. Jsme příliš velké letadlo, abychom jen tak zmizeli… a už nám nezbývá skoro žádný čas. Tedy, můžu pravděpodobně odklonit let a přistát na kterémkoli jiném letišti v Británii nebo letět do Holandska nebo Dánska, ale nemám dost pohonných hmot, abych doletěl až na Island nebo do Grónska, jestliže byste o tom uvažoval.“

„Na kontinent zapomeňte. To by byla jen úplně nová obměna hrůzostrašných právních propletenců.“

„Je mi to jasné.“

Jay slyšel v pozadí výměnu vzkazů přes vysílačku.

„Co to bylo?“

„Právě nám dali povolení k sestupu na tři tisíce metrů s radarovým naváděním na přistání v Londýně.“

„Mohli byste letět do Skotska?“

„Ano, ale Skotsko je taky Spojené království a jsem přesvědčený, že ten, kdo na nás čeká v Londýně, si určitě najde nějaké soukromé letadlo a dostane se tam skoro stejně tak rychle jako my.“

Jay si olízl rty a zavřel oči, zatímco přemýšlel, až se mu z hlavy kouřilo. Určitou možnost představovala Irská republika, o které už uvažoval i dřív, ale netroufal se o ní zmínit, protože neměl čas si zjistit, jaké jsou postoje Irů ke konvenci proti mučení. Ale nemůže si přece troufnout nechat Johna Harrise udělat na ně kuk v Dublinu, aniž by předem věděl, že když se pro něj rozhodne, nebude to onen příslovečný krok z deště Spojeného království pod právnický okap Irské republiky.

Tak co uděláme?

„Pane Reinharte, možná že jsem dostal nápad, ale je to tak trochu riskantní,“ ozval se v telefonu Daytonův hlas, který přerušil tok Jayových myšlenek.

„Ven s tím!“ odpověděl Jay a v tu chvíli mu hlavou prolétla otázka, co to riskantní asi tak obnáší.

V telefonu však žádná odpověď nezazněla a Jay si uvědomil, že spojení bylo přerušeno.

„Do háje!“ Znovu navolil číslo, ale vracelo se mu jen zcela marné vyzvánění.

32 KAPITOLA

*****

LONDÝN, ANGLIE,

ÚTERÝ – 17.50

Jay se vrátil do auta na své místo na zadním sedadle a zabouchl dveře.

„Pokračujeme na letiště, pane ministře?“ zeptal se řidič.

Ministr zahraničí přikývl a řidič se plynule zařadil mezi ostatní auta.

„Obsahoval váš rozhovor něco, o čem bychom měli vědět?“ zeptal se ministr Byer.

„Ano, pane ministře, ale teď není ta nejpříhodnější chvíle, abychom to mohli probírat.“

Byer si jen vzdychl a přikývl. „Jak myslíte.“ Mlčky se pak opřel a v hlubokém zadumání se zadíval z okna, dokud asi o deset minut později nezastavili u části letištní budovy vyhrazené pro lety mezinárodní exekutivy.

„Kdybyste na mě, pánové, laskavě počkali, musím si odbýt několik telefonátů,“ omluvil se Jay, co nejrychleji je opustil, a vstoupil do přepychové, ale maličké haly letištní budovy. Po obou stranách byly zasklené oddělené prostory pro čekající cestující, velkoryse vybavené telefonními přístroji. Jay se vměstnal k jednomu z nich a vytočil číslo Geoffreyho Wallace.

K Jayově sluchu se donesl zvuk, jak někdo šátravě zvedá sluchátko z vidlice a mlátí s ním nechtěně do kusů nábytku, když se ho snaží dostat k uchu. Pak následoval chraplavý pozdrav.

„Ano? Tady Wallace.“

„Geoffreyi, tady Jay Reinhart. Jak se na tuhle záležitost tváří Irská republika?“

„Prosím? Myslíte, jako jaký je jejich postoj v záležitosti prezidenta Harrise a toho zatykače?“

„Jak by se postavili k tomu, kdyby přiletěl do města a v těsném závěsu za ním zatykač?“

V telefonu se ozvalo krátké zasmání. „Přece znáte Iry.“

„Ne, vlastně je neznám. Přestože bych měl. Moje babička pocházela z Irska, z Galwaye, ale já tam nikdy nebyl.“

„Jsou to skvělí lidé, ale ve své podstatě vzpurní jako čerti a občas se postaví i proti svým institucím. Předvídat, co udělají v tom kterém okamžiku, se nedá moc dobře určit.“

„Ale je to právní stát a patří k těm, co tu konvenci podepsali, ne?“

„Ale ano. Samozřejmě. Mají v zásadě náš právní systém, jak víte. Ale je pro ně velice příznačné například to, že tu konvenci podepsali už před nějakými víc než deseti lety, ale ratifikovali ji až teprve vloni.“

„Oni ji ratifikovali? Myslel jsem, že ne.“

„Jen jim to zabralo dvanáct let, než se k tomu dobrali. Ale jinak ano, jsou už se vším všudy na palubě.“

Jay zachytil periferním viděním, že v největším oddělení pro cestující na druhé straně haly propukla horečná činnost. Ohlédl se právě včas, aby zachytil pohledem ministra Byera v živém rozhovoru s jedním ze svých nejbližších podřízených, zatímco kolem se motalo dalších několik lidí jeho doprovodu.

Jay se opět soustředil na telefonický rozhovor s Wallacem. „Znáte v Irsku někoho, kdo má advokátní kancelář?“

„Možná bych někoho znal, ale budu se muset podívat po jeho čísle a zavolat vám ho později.“

„Nemohl bych si radši počkat u telefonu? Než to číslo najdete.“

„Ehm. No… jestli chcete.“ Jay pak uslyšel v pozadí šustot, který zněl, jako když někdo hýbe pokrývkou a nepříliš nadšený ženský hlas.

„Moc mě mrzí, jestli jsem vás zastihl v nevhodnou chvíli,“ prohodil Jay lehce pobaveným tónem.

Geoffrey si stále přidržoval sluchátko u ucha a krátce se zasmál. „Pro mě na ní rozhodně nic nevhodného nebylo, to vás ujišťuju! Jen jsem byl hrozně nerad, že musí skončit. Myslel jsem si, že už se dneska neozvete. Tak počkejte chviličku. Hned jsem zase zpátky.“ Wallace odložil sluchátko, ale za tři minuty se znovu ozval.

„Takže Jayi. Před několika lety se v Edinburghu konal nějaký seminář o otázkách mezinárodního práva, kterého jsem se zúčastnil. Ten člověk, jehož jméno tu mám, tam mluvil velice inteligentně přesně o téhle konvenci. Vzpomínám si, že jsem se s ním potom dal do hovoru. Bystrý chlápek, samá legrace, i když nevím, jak moc dobrý by mohl být.“

„Irský právník?“

„Advokát.“

„Takže praxi má v Dublinu?“

„Ano. A je zajímavé, že zjevně nepije. Dokonce ani ne Guinness, ten ležák, nebo to alespoň tvrdil. Nabídl jsem mu jedno, ale…“

„Geoffreyi,“ přerušil ho Jay, „moc mě to mrzí, ale mám naspěch.“

„Samozřejmě. Já ostatně taky… už to mám.“ Nadiktoval mu čísla do Dublinu. „Co pro vás ještě můžu udělat, Jayi? Nechtěl byste… abych mu zavolal místo vás?“

„Ne, zavolám mu tady odtud.“

„Fajn. To první je číslo domů, to vím téměř určitě.“

„Geoffreyi, jo a kdybyste v příštích pár hodinách slyšel cokoli o prezidentu Harrisovi, nemusíte tomu bezpodmínečně věřit, ano?“

„Potrpím si na šarády, Jayi. Nemůžete mě do toho zasvětit?“

„Já vám dokonce ještě teď nedokážu sdělit, jestli existuje něco, do čeho bych vás zasvětit mohl.“

„Tak jo. Je mi to jasné.“

Jay ukončil hovor a vytočil domácí číslo advokáta v Dublinu. Ohlédl se za sebe směrem k salonku na konci haly, zatímco čekal, až začne telefon vyzvánět, a vylekalo ho náhlé hemžení, které propuklo ve skupině amerických státních úředníků. Ministr Byer vyštěkl na jednoho z pobočníků rozkaz a vzápětí už vytahoval mobilní telefon, když vstoupila další skupina lidí, kterou vedl Stuart Campbell.

„Tady Michael Garrity,“ ozval se do telefonu mužský hlas a přivedl Jayovu pozornost zpátky k telefonnímu přístroji.

„Pane Garrity, vy jste advokát, je to tak?“

„Už se několikrát vyskytla hanebná tvrzení v tom smyslu, ale je tady v Dublinu jen pár lidí, kteří by si toho aspoň povšimli. A kdo asi tak jste vy, pane?“

Jay se představil a rychle vysvětlil situaci, zatímco očima neustále pozorně sledoval zvyšující se intenzitu rozhovorů v hale. Byerovi lidé sledovali Campbellův tým, ale nijak se s nimi nesnažili navázat hovor.

„Srhnu-li to, tak jste americký právník zastupující bývalého amerického prezidenta. To zní už od samého začátku velice slibně. Jak vám mohu pomoct já, pane Reinharte?“

Jay se nevědomky usmál tomu kultivovanému irskému přízvuku, jenž se nesl na vlně příjemného barytonu, v němž nepochybně zazníval přátelský tón.

„Potřebuji od vás velice rychle jednu radu,“ začal vysvětlovat Jay, „a pak si vás zřejmě budu muset najmout. Mohli bychom spolu dál jednat za podmínek přísně důvěrného sdělení mezi klientem a jeho právníkem?“

„To je tak,“ poučil ho Garrity a poslední slovo vyslovil poněkud krátce, „z formálního hlediska byste mě tady v Irsku musel najmout přes právního poradce, než bych od vás mohl přijmout instrukce, ale to se dá zařídit později. Na tom, že vám dám nějakou radu po telefonu přímo teď, není právně nic závadného. A pokud se týká ochrany klientova důvěrného sdělení? S tím si nedělejte starosti. Ptejte se.“

Jay se rychlým pohledem rozhlédl kolem sebe, protože chtěl zjistit, kde se v tuto chvíli nachází ministr zahraničí. Zahlédl ho, jak se usadil na bohatě Polstrované sedačce, a tak se otočil zpátky ke svému úkolu nastínit Garritymu situaci. Nevynechal pochopitelně britský postoj i nutnost poslat prezidenta do země, kde by mohl buď zůstat, nebo z ní pokračovat dál, která není celá bez sebe touhou odeslat jej dál do Peru. „Kdybych ho nechal přistát v Dublinu, pane Garrity, bylo by mě možné považovat spíš za mazaného, nebo za cvoka?“

„Jak se to vezme. Mohl bych říct, že žádný soudce vyššího soudu v Dublinu by neposlal amerického exprezidenta do Peru v železech, ale to by se dalo považovat jen za ukvapený a ničím nepodložený názor. Možná nevíte, že jsme se minulý rok dopracovali k ratifikaci té zatracené záležitosti. Jsme tedy teď tou konvencí vázáni a navíc i evropskými protokolárními zvyklostmi. Přesto přese všechno, co bylo řečeno, existuje podle mě dost reálná naděje, že než se ověří platnost mezinárodního zatykače a než se vydá zatykač irský tady v místě a než se přiblíží chvíle, kdy by vašeho prezidenta mohl zatknout někdo z velice popletené Gardy…“

„Kdo prosím?“

„Garda… to jsou naše policejní síly. Jsou to strážní andělé, kteří bdí nad bezpečností veřejnosti. Nesnáší, když se jim říká policie, a to ani když někde řádí a chovají se jako irská verze policie města New Yorku v modrém. Ať tak nebo tak, myslím, že jakýkoli pokus o vydání by se velice protáhl a dal by vám víc než dostatečnou příležitost se odvolat. Je to skutečně hodně zamotaný právní postup. Upřímně řečeno, abych si byl opravdu jistý tím, že Irská republika má s Peru nějaké ujednání o vydání, musel bych to promptně nastudovat.“

„A záleží na tom?“

„Pravděpodobně ani v nejmenším. Jestliže je pan Harris uznán za osobu, již lze vydat cizímu státu podle obvinění, o kterých jste se zmínil, bylo by ho možno vydat podle konvence proti mučení, i kdyby žádné platné ujednání s Peru neexistovalo.“

„A co postoj vlády?“

„V zásadě to na něm moc nezávisí. Tedy, v podvědomí některých soudců by to mohlo hrát nějakou roli, ale většina naší soudní moci je obsazena lidmi s velice nezávislým úsudkem. Navíc by si náš ministerský předseda nejspíš dal velký pozor, aby veřejně vyjádřil svůj postoj.“

„Dá se ovlivnit to, jakého soudce nám přidělí?“

„Dá se snad ovlivnit, jaký bude foukat vítr? V Irsku rozhodně ne, tady to nefunguje. Můžete si jen hodit kostkou. Máme tu pěknou sbírku soudců. Dobré, špatné, ze zákona senilní a jednoho či dva, kteří, jak se zdá, se nedokážou vyspat doma v ložnici.“

„Jako u nás doma.“

„Opravdu?“

„Jsem bývalý soudce. Ale to je dlouhá historie.“

„Začíná to být každým okamžikem napínavější, pane Reinharte. Jste německého původu, soudě podle jména?“

„Ani nevím, z kterého kolena z otcovy strany. Němci z Texasu.“

„Panenko skákavá, to je ale kombinace!“

„To tedy máte pravdu.“

„Připomíná mi to Karla Maye,“ poznamenal Garrity.

„No… abych řekl pravdu moje babička z matčiny strany pocházela z Galwaye. Podívejte se, pane Garrity, ještě jednu klíčovou otázku. Musí prezident být skutečně na irské půdě, aby mohlo Peru uplatnit svůj zatykač v Irské republice?“

„Ne, museli by jen informovat soudce o tom, že očekávají, že se pan Harris v Irsku jednoho dne objeví, a zatykač dostanou.“

„Mohl byste si tohle opravdu dobře promyslet, sire? Prostudujte to do takové hloubky, jaká je prozatím pro vás nezbytná, a jestli bych mohl, tak vám za pár hodin zase zavolám.“

„Pod jednou podmínkou, že už mě nikdy v životě neoslovíte tím vaším sire, pane Reinharte. Já nejsem žádný zapráskaný anglický princátko, jasný?“

„Tak fajn, platí. Pokud jde o palmáre, tak jako kdybyste si už odpíchl začátek, a pokud za me najmete nějakého právníka, který se vyzná v podobných záležitostech, budu vám velice zavázán.“

Garrity se uchechtl. „Ani nevíte, jak moc by se mi líbilo, kdybych přesně tohle mohl udělat. Naši právní poradci si vždycky najímají nás, takže to by byla skvělá výměna rolí. Nicméně ale… obávám se, že by se to nesrovnávalo s mými představami o etice. Mohu vám někoho doporučit a dokonce vám to s ním i domluvit. Nerad to přiznávám, ale skutečné najmutí musíte provést vy sám.“

Jay si vyslechl jména dvou právníků zběhlých v mezinárodním právu a vybral si prvního.“

„To jste skutečně zvolil dobře,“ ocenil Garrity Jayovu volbu, jako kdyby si právě vybral vysoce oceňované víno. „Je to dobrý chlap.“

Garrity mu nadiktoval právníkovo telefonní číslo, když odsouhlasil, že mu předem zavolá a zasvětí ho do případu.

„Pane Garrity, budete potřebovat ihned zálohu na honorář?“ zeptal se ještě Jay.

„Tohle je věc, kterou vždycky necháváme na právnické firmě, která nám dává instrukce.“

„Tak dobře. Já jen, že bych si musel nechat převést finance.“

„S tím budete muset počkat až do čtvrtka, protože zítra je svatého Patrika. Ale nedělejte si s tím hlavu. Právnická firma už najde způsob, jak vám pustit žilou, a do té doby jsem vám k službám i tak, na to se spolehněte.“

Jay domluvil a vyšel z proskleného prostoru čekárny pro cestující. Necítil se zcela příjemně kvůli té části rozhovoru, týkající se palmáre. Došel až ke skupině shromážděné okolo ministra zahraničních věcí, kde se na všech stranách hlučně debatovalo.

„Promiňte. Co se děje?“ zeptal se Jay.

Ministr Byer se otočil, vzal Jaye za loket a odváděl si ho do prázdného rohu místnosti.

„Prezidentovo letadlo zmizelo z radaru těsně před pobřežní čárou nad kanálem La Manche. Pilot zjevně naznačil, že má potíže s odstraněním nějaké závady a zrušil letový plán.“

Jay se na něj podíval naprosto vyvedený z míry.

„Cože?“

„Lidi z řízení letového provozu nám tvrdí, že se dostal do nějakého druhu vývrtky po ocase, těsně než s nimi ztratili kontakt. Už jsou na cestě záchranné čety, aby to tam obhlédly.“

„Oni se domnívají, že… se zřítili?“

„To nevědí, ale bylo to prý hrozně divné, jak mi bylo řečeno,“ sdělil mu Byer a velice pozorně sledoval Jayovy oči. „Měli bychom snad mít důvod, myslet si něco jiného, Jayi?“

„Já doopravdy nevím. Mluvil jsem s nimi tam, jak jsme stáli na kraji dálnice, ale byli jsme přerušeni… a od té chvíle jsem už s nimi ve spojení nebyl.“

Rozhovor se mu v hlavě odvíjel tam a zase nazpátek, a vyšla mu z toho varující kapitánova slova: „… bude to ale trochu riskantní“. Přejel mu z toho mráz po zádech.

„Podezříval jsem vás, že voláte prezidentovi,“ pronášel mezitím Byer. „Slíbil jste, že mi podrobnosti toho rozhovoru sdělíte později. Teď je k tomu velice příhodná doba.“

Jay se pokoušel polknout, protože mu v ústech najednou vyschlo na troud. „Já, ehm… jsem mu řekl, pane ministře, že by neměli v Londýně přistát.“

Ten výrok zůstal viset ve vzduchu mezi nimi, zatímco ministr na něj zůstal němě zírat a pak přikývl. „Rozumím. Modleme se, aby věci tam nahoře nedopadly tak, jak to teď vypadá.“

„Amen,“ doprovodil to Jay a pomalu se propracovával zpátky od náhlých pochyb k přesvědčení, že jsou ještě někde nahoře ve vzduchu. Není vyloučeno, že se něco mohlo přihodit, ale možná také že ne. Co tím asi tak Dayton myslel? „Co máte v plánu udělat teď, pane ministře?“ zajímal se Jay.

„Co by. Vrátit se zpátky do hotelu a počkat na další vývoj událostí. Nevidím nic, čeho by se mohlo dosáhnout, kdybychom zůstali tady. Mohu vás zavézt zpátky?“

Jay přikývl, ale myslel přitom na svůj kufr na kolečkách v hotelu Savoy. „Moc bych to ocenil, ale asi bych radši tady odtud ještě neměl odcházet. Ještě si musím nutně zavolat do Států.“

Jayovi nemohl ujít tázavý výraz, který se opět objevil na Byerově tváři.

„Prezidentově rodině,“ dodal na vysvětlenou Jay.

Byer přikývl. „No ano, samozřejmě.“

Podal Jayovi ruku na rozloučenou a otočil se směrem ke dveřím.

Jay přešel k tácům s občerstvením a nalil si šálek kávy, přičemž cítil, jak se mu třese ruka. Ještě ostřeji si uvědomoval, že někde v útrobách budovy rozhodně nezahálí Stuart Campbell se svými nohsledy. Počkal, dokud Byerovo auto neodjelo, a pak vyšel ven do noci. Přestože cítil, jak je venku chladno, potřeboval se nadýchat čerstvého vzduchu, aby měl jasnou hlavu. V tu chvíli už rozhodně odmítl přemýšlet o jakékoli jiné alternativě, než že se boeing samozřejmě i nadále pohybuje ve vzdušném prostoru. Teď se musí soustředit na to, co je nutné zařídit dál.

33 KAPITOLA

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR, LET 1010, VE VZDUŠNÉM PROSTORU,

ÚTERÝ – 17.50

Jakmile se spojení se satelitním telefonem Jaye Reinharta přerušilo, obrátil se Craig Dayton na Alastaira a po několik vteřin zkoumavě pozoroval jeho obličej.

„Co se děje?“ zeptal se druhý pilot zvědavě.

„Jsi připravený riskovat krk?“

„Cože?“

Craig se zhluboka nadechl. „Za vlast a boží slávu, Alastaire.“

„Rozhodně nechci slyšet jedno jediný zatracený slovo z toho, o Čem to teď mluvíš.“

„Zkrátka buď připravený vypnout odpovídač.“

„Co chceš dělat, Craigu? Povídej, chci to přece jen slyšet.“

Craig v rychlosti vysvětlil, jaký má plán: střemhlav se dostat nad mořskou hladinu, zůstat jen v takové výšce, kde je nezachytí radar a letět na sever nad kanálem La Manche k Severnímu moři na nějaké letiště ve Skotsku. „Co takhle Inverness?“

„To jsou mi věci. Takže vyzkoušený manévr pro pravý chlapy. Tak fajn, jdu do toho… s jednou podmínkou,“ prohlásil takřka rozjařené Alastair.

„A ta je jaká?“

„Zrušíme naše povolení na naváděné přistání, takže veškeré závěry, které si udělají o našem osudu, půjdou na jejich triko. Jinak naše licence ten trik nepřežijou.“

„Skvělý nápad.“

Craig upozornil všechny na palubě, aby se pevně připoutali, protože se chystají provést nějaký neobvyklý manévr, vypnul autopilota a stočil sedmsetsedmatřicítku do těsné levé sestupné otáčky právě v okamžiku, kdy Alastair stiskl tlačítko mikrofonu.

„Londýne, tady EuroAir jedna nula deset, žádáme o zrušení našeho povolení k přistání na Heathrow podle IFR pravidel pro let podle přístrojů. Klesáme ve vizuálním režimu, abychom odstranili závadu.“

Dispečerův hlas prozrazoval překvapení. „EuroAire jedna nula deset, rozumím, IFR zrušeno. Můžeme vám nějak přispět, pane?“

Výškoměr vykazoval hodnotu výšky asi 4000 metrů nad kanálem La Manche a přijímač družicové navigace GPS je ukazoval jako malou ikonku ve tvaru letadla ve vzdálenosti asi patnácti kilometrů od pobřeží. Venku se rychle stmívalo.

Craig stiskl tlačítko mikrofonu na rukojeti řízení a nasadil napjatý a poněkud seškrcený tón hlasu.

„Haló… Londýne… tady jedna nula deset EuroAir… my jsme… dostaneme se…“ Vzápětí uvolnil mikrofonní tlačítko a vyčkával nevyhnutelnou odpověď. Mezitím ještě zmenšil poloměr levé otáčky a nechal letadlo klesat rychlostí asi dvanáct set metrů za minutu.

„EuroAire jedna nula deset, opakujte hlášení, prosím.“

Nyní se již stočili z původního kurzu o víc než devadesát stupňů, když Craig stáhnul plynové páky k sobě.

„Neodpovídej mu, Alastaire! A hlas mi pokles výšky každých tři sta metrů.“

„Rozumím. Ve třech tisících klesáme o patnáct set dvacet metrů za minutu,“ hlásil Alastair pevným a klidným hlasem, ale jeho doširoka otevřené oči prozrazovaly, jak je soustředěný.

Craig po něm šlehnul pohledem, spokojeně se zazubil a pak vrhl krátký pohled přes rameno na popelavě šedý obličej Johna Harrise.

„Vydržte.“

„Dva tisíce sedm set metrů, a dolů jdem o osmnáct set metrů za minutu. Už to klesání nezrychluj!“ varoval Alastair.

„Nebudu,“ zněla Craigova odpověď, který pozorně sledoval přístroje, zatímco poprvé prolétali bodem, kdy dokončili jednu celou otáčku o tři sta šedesát stupňů.

„EuroAire jedna nula deset, tady Londýn. Sledujeme vaši obrátku a ztrátu výšky! Hlásíte stav nouze?“

„Klesáme pod dva tisíce tři sta, Craigu.“

„Ropné plošiny ani jiné stavby v těchhle místech v kanálu nejsou co, Alastaire?“ chtěl vědět Craig.

„Dost pochybuju, ale nechtěl bych na svou paměť vsázet naše životy. Rozhodně ve výšce pod sto padesát metrů to může být pěkně o ústa.“

„Ale my musíme jít níž než sto padesát.“

„Dva tisíce sto, jdeme dolů o tisíc osm set za minutu.“

„Rozumím.“

„EuroAire jedna nula deset, tady Londýn. Hlásíte stav nouze?“

„Ne aby ses dotknul toho tlačítka mikrofonu, Alastaire. Vidím ti až do žaludku, že tě to přímo svádí.“

Druhý pilot přikývl a na sucho polkl. „Klesáme pod devatenáct set, Craigu. Jasně, že mě to svádí. Vždyť ten chudák má srdce až v krku.“

„Výška?“

„Jdeme pod šestnáct set.“

„Buď připravený na můj rozkaz vypnout odpovídač a všechna naše poziční světla.“

„Mládenci… nepřežeňte to,“ dokázal ze sebe vypravit John Harris. I on měl doširoka otevřené oči.

Hlas dispečera z londýnského střediska řízení letového provozu dostával s každým dalším zavoláním naléhavější tón.

„Vůbec se mi nelíbí, že mu tohle vyvádím!“ přiznal své pocity Craig. „Teď právě pozoruje, jak se mu údaje o nás sunou bůhví kam.“

„Takže, Craigu, právě jsme klesli pod tisíc a pořád jdem dolů o osmnáct set metrů za minutu. Už bys měl to klesání začít ubírat.“

„Rychlost?“

„Pět set osmnáct kilometrů za hodinu.“

„Tak je to fajn, energie máme habaděj. Vybírat to začnu z tří set metrů.“

„To je pekelně nízko, Craigu. Nech si nějakou rezervu, nebo to napereš rovnou do vody.“

„Výška?“

„Klesáme pod šest set, Craigu! A venku je moc velká tma, aby bylo pořádně vidět na hladinu.“

„Dej mi vědět ve třech stech.“

„Tak dobře… čtyři sta padesát… čtyři sta… tři sta sedmdesát… tři sta třicet… TRI STA METRŮ!“

Craig začal přitahovat sloupek řízení, Alastairovi však připadalo, že si s tím dává příšerně načas. Velký boeing reagoval dost liknavě, než se konečně hodnoty vertikální rychlosti začaly zmenšovat.

„Craigu! Přitahuj!“

„Vždyť jo. Vypni odpovídač a světla.“

„Hotovo!“ hlásil Alastair, když mu prsty běhaly po vypínačích, jejichž polohu si s předstihem odzkoušel. „Jsi moc nízko, Craigu! Prokristapána…“

*****

METROPOLITNÍ LETIŠTNÍ BUDOVA OBCHODNÍCH LETU, LETIŠTĚ HEATHROW, LONDÝN, ANGLIE

Stuart Campbell se dočasně uchýlil do jednoho z menších salonků pro čekající cestující, které tu byly k dispozici pro zazobané uživatele soukromých proudových letadel. Na chodbě zůstali dva z jeho spolupracovníků s mobilními telefony doslova přilepenými k uším, zatímco Campbell seděl zabořený do křesla a soustředěně přemýšlel.

„Sire Williame?“ oslovil ho jeden z mužů, opřený o rám dveří a nakukující do salonku. Vytrhl Campbella z hlubokého zamyšlení.

„Ano?“ Campbell si poposedl na kraj křesla a donutil se zaměřit pozornost na přítomný okamžik. „Pojď dál.“

Henri Renoux se posadil na židli naproti Campbellovi a s naléhavostí v hlase mu sdělil: „Už na místo neštěstí dorazily vrtulníky.“

„A je doopravdy nějaké místo neštěstí?“ zeptal se Campbell s vylekaným výrazem.

Henri zavrtěl hlavou. „Promiňte. Nezvolil jsem nejpříhodnější slova. Jsou v oblasti, kde se předpokládá, že se letadlo zřítilo asi patnáct kilometrů před Doverem. V blízkosti jsou už i nějaké čluny. Prozatím nenašli nic.“

Campbell přikývl. „Něco tak velkého jako tohle letadlo nemohlo spadnout do vody, aniž by po sobě zanechalo pořádně viditelné stopy.“

„Pátrání nějakou dobu potrvá, zvlášť když už je venku tma.“

Stuart zavrtěl hlavou. „Nic, co by se dalo najít, tam není, Henri. Je to ztráta času. Byl to chytrý manévr, že si nejdřív nechali zrušit povolení na naváděné přistání podle přístrojů. Budou předstírat poruchu rádiového spojení a o licenci se bát nemusejí.“

Renoux zvedl nepatrně bradu, jak se snažil rozšifrovat význam slov služebně staršího partnera. „Já… myslel jsem, že jste právě říkal…“

Stuart se zvedl a odkráčel na opačný konec salonku a pak se zase vrátil.

„Je to trik a skutečně se jim povedl.“

„Trik?“

„Moc se jim to hodilo do krámu, Henri. Včera nejdřív nahlásili údajný únos letadla, který se nakonec vůbec nekonal. Pak si nacvičili tenhle trik, když vyděsili římský dispečink, aby mohli přistát na té letecké základně námořnictva na Sicílii. My jsme získali zatykač a pan Reinhart najednou zjistí, že jeho prezident ve skutečnosti nemusí být čistý jak padlý sníh. Takže vzápětí se najednou letadlo s prezidentem Harrisem na palubě, které ho nese k jistému zatčení, údajně zřítí do vody právě včas, aby se nedostali na území spadající pod britskou jurisdikci.“

„Ale… vždyť je někdo viděl v nezvladatelné levé vývrtce.“

„Jenže my nevíme, jestli byla nezvladatelná. Ať už to byl jakýkoli manévr, provedl ho značně vynalézavý kapitán letadla, aby obalamutil londýnské středisko, což se mu také dokonale podařilo. V kabině toho aeroplánu máme co do činění s velice mazaným protivníkem. Řekl bych, že má Harris dobrého spoluhráče.“

„Nezlobte se, sire Williame, ale nenecháváme jaksi bez povšimnutí fakt, že se to letadlo ještě nikde jinde neobjevilo?“

Campbell se krátce zasmál, otočil se a zadíval se přes sklo do chodby. „Ne, Henri, já tuhle skutečnost rozhodně neignoruji, a to z toho důvodu, že se John Harris a to jeho pronajaté letadlo nakonec na nějakém letišti objevit musí.“

Ukázal na mapu. „Zavolej sem nějaké piloty s mapami Spojeného království a Evropy, ať spočítají, kam by tak mohl letět?“

„Pane na nebi, sire Williame, v okruhu jeho doletu několika set kilometrů odtud jsou stovky letišť.“

„Jenže ne na všechna může dosednout Boeing 737, že ne? A ten chlap určitě nemá v tomhle typu aeroplánu dostatek paliva, aby doletěl až do Států a možná ani ne do Keflavíku.“

Henri už byl na nohou a na cestě ke dveřím.

„Ještě něco,“ dodal Campbell, „spoj se přímo s londýnským střediskem, Henri. Naznač, že může jít o stejný scénář jako v Itálii, a zjisti, jestli nezaznamenali nějaké odrazy na radaru, které by se pohybovaly směrem od domnělého místa neštěstí.“

„Už jdu na to.“

„A… budeme muset dát dohromady další tým lidí s telefony, a to hodně rychle. Musí obvolat všechna použitelná letiště ve Spojeném království a pak pokračovat v záběru i mimo hranice, jak to bude odpovídat času, který stráví ve vzduchu.“

„Budete potřebovat Jean-Paula a Ginu, aby byli připraveni vzlétnout s learjetem?“

Stuart bojovně zakýval hlavou. „Jistě. Není vyloučeno, že budeme muset vyrazit, i když teď ještě nevím, kterým směrem.“ Campbell se na Renouxe usmál. „Neměj strach, Henri. My si Harrise najdeme a tuhle malou šachovou partii vyhrajeme. Není to nic jiného než nečekaný gambit soupeřova krále. Zrovna když si myslím, že dám tomu malému prevítovi šach, vyvázne z dosahu mé královny.“ Campbell se zcela nevázaně rozesmál. „Velice výstižná analogie, nezdá se ti? I přestože to tvrdím zrovna já.“

„Já tomu nerozumím,“ připustil Henri a ještě chvilku postál váhavě mezi dveřmi s lehce ustaraným výrazem na tváři.

„Je to šachová analogie, Henri. Je úžasné, jak často mi připadnou šachy užitečné, když se jedná o podobnost s právem.“

Na chodbě se objevila mladá žena půvabné postavy v těsně padnoucích černých šatech, na nichž se bezesporu dost šetřilo látkou. Na ramena jí spadala hříva jako uhel černých vlasů, a když vstupovala do salonku, rozzářila se jí při pohledu na Stuarta Campbella tvář.

„Sire Williame? Na provozním oddělení na vás čeká naléhavý hovor, je to tady hned na konci chodby.“

„Je to od vás velice laskavé, že jste mě vyhledala, drahoušku. Děkuju,“ prohlásil Stuart a na tváři vyloudil svůj nejzářivější úsměv, zatímco sledoval, jak se pod jeho pronikavým pohledem lehce zarděla. Když se otočila k odchodu, zeptal se ještě: „Jste Deirdre, viďte?“

Otočila hlavu, a přes rameno se na něj krátce podívala s koketním úsměvem na rtech. „Ano, jsem. Je milé, že jste nezapomněl.“

„Jak bych mohl zapomenout tak krásné jméno ještě krásnější mladé dámy,“ odpověděl jí lichotkou Stuart, přešel místnost ke stolu a obdivně sledoval, jak plavně zabočila za roh jako vlna vzedmuté ženskosti.

Vzápětí již zvedl sluchátko a ohlásil se. „U telefonu Stuart Campbell.“

Hlas v telefonu si nemohl splést s žádným jiným.

„Pane ministerský předsedo! Moc si vážím toho, že jste mi zavolal. Velice naléhavě si spolu musíme promluvit.“

34 KAPITOLA

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR, LET 1010, VE VZDUŠNÉM PROSTORU,

ÚTERÝ – 18.05

Ostrým přitažením řízení se Boeing 737 srovnal do vodorovného letu těsně nad hladinou kanálu La Manche, což Alastaira skutečně pořádně vyděsilo.

„Kristepane, Craigu!“

„Nejsem ani na třiceti metrech! A už ji mám srovnanou. Klídek, Alastaire. Tyhle kousky mám natrénované.“

„To máš, ale s nablýskaným bojovým strojem, a ne se sedmtřisedmou! Fakt jsem myslel, že bude po nás.“

„Jaká je výška?“

„Kousek nad třicet.“

„Kurz?“

„To máme… nula šest nula stupňů.“

„Sleduj monitor GPS a dávej mi kurz nad středem kanálu a pak do Severního moře. Obletíme výběžek Skotska a od moře naletíme k Inverness. Nespouštěj oči z radarového výškoměru. Nesmíme klesnout ani centimetr pod třicet metrů. A pokud se nedostaneme do mlhy, tak se pozorně dívej po lodích, které by mohly mít stěžeň nad touhle výškou.“

„No, to je báječný! To všechno zmáknu jako nic! Máš alespoň mlhavou představu, co hodláš podniknout? To je přes tisíc kilometrů dlouhý pokus, jak zmizet z radaru!“

„Ale copak? Snad jsem tě nevyděsil, kamarádíčku?“

Druhý pilot si vzdychl, zavrtěl hlavou se smrtelně vážným výrazem v obličeji.

„Daytone, ty jsi skutečný cvok!“

„Vyloučit se to nedá. Ale než tuhle výšku vzdám, tak musíme dostat Reinharta k telefonu,“ prohlásil Craig Dayton a na chvilku pustil plynové páky, aby si krátce hřbetem pravé ruky promnul oko. Úkol, který si předsevzal, že bude držet boeing přesně ve výšce třiceti metrů nad vodní hladinou – to znamená ve vzdálenosti, která je menší než rozpětí křídel sedmtřisedmy – začínal být únavný už teď. Donutilo ho to uvažovat o tom, že vystoupá zpátky do letové výšky sto padesáti metrů, i za cenu rizika, že je zachytí radar řízení letového provozu.

„Craigu, tohle je fakt o hubu!“ znovu ho upozornil Alastair, jako kdyby mu četl myšlenky.

„Až budeme asi tak o patnáct kilometrů dál, můžeme se trochu zvednout.“

„Poslyš, v těchhle místech obyčejně plují lodě s palubou výš, než teď letíme.“

„Jenže mraky jsou dost vysoko nad námi, tak vidíme dostatečně daleko dopředu, Alastaire. Ten člun jsme přece nepřehlédli.“

„Pořád se držíme na třiceti metrech,“ hlásil výšku Alastair a rukou spočíval na „beranech“ řízení a kopíroval každý Craigův pohyb.

„Myslíš si, že jsme je napálili?“ zeptal se Craig.

„Nejspíš ano. Alespoň na čas. Až do té chvíle, kdy nenajdou žádné trosky. Napadlo tě vůbec, že nejspíš dají vědět našim rodinám, jak báječně jsme dopadli, a že je to úplně zničí?“

„To si uvědomuju. Počítám, že bys měl brnknout domů, hned jak se dostaneme na zem,“ řekl Craig trochu provinile.

„Vsadil bych se, že i v těch třiceti metrech nás zachytí nejmíň jeden vojenský radar.“

„Než se objevíme na monitoru řídícího letového provozu, a když si to nenamíříme rovnou na některé větší britské město…,“ nakousl Craig.

„… měli bychom být v pohodě,“ dokončil za něj myšlenku Alastair. „Udělal jsem si rychlou kalkulaci, a při téhle spotřebě paliva nebudeme mít až do Inverness problémy. Přistaneme tam, a ještě nám zbyde palivo na hodinu letu.“

Přímo před nimi se náhle vyhoupla světla a zdálo se, že se k nim v polotmě velmi rychle přibližují.

„Copak to je?“ zněla spíše řečnická Craigova otázka. Oči mu neustále přebíhaly od displeje elektronického umělého horizontu ADI, k radarovému výškoměru a k variometru, udávajícímu hodnotu vertikální rychlosti, a zase zpět k ADI, když občas krátce mrknul ven skrze čelní sklo.

„Nejspíš loď.“

„Vidím tam plno světel,“ vpadl do nastalé odmlky prezident Harris a vyděsil Alastaira, který takřka zapomněl, že mají v kabině na služebním sedadle hosta. „Je to pořádně vysoké, mládenci, ať je to co je to.“

„Craigu, zvedni to.“

„Za chvilku,“ zněla kapitánova nevzrušená odpověď.

„Sakra, ne! Žádný za chvilku, teď hned!“ vyštěkl Alastair.

„Podívej…“

„Craigu zacházíš příliš daleko! Letíš nezodpovědně a já toho mám už plný zuby!“

„Vím, co dělám,“ řekl Craig ostře.

„Ne, víš prd, co děláš! Zaměřil ses jen na jedno a přestal jsi být soudný. Tahle vlastnost už dokázala zabít i jiné bojové piloty, kteří se považovali za chlapáky nasáklé skrz naskrz testosteronem. Tohle je naprosto zbytečný hazard.“

Craig se na letmý okamžik na Alastaira zkoumavě zadíval a pak začal přitahovat řízení lehce k sobě, aby vystoupali poněkud výš.

„Sto padesát ti stačí?“

„Pro tuhle chvíli ano.“

„Tak fajn,“ pronesl Craig tiše.

„Jo, fajn,“ ozval se jako ozvěnou Alastair a sledoval, jak údaj na radarovém výškoměru stoupá, dokud Craig neustálil sedmsetsedmatřicítku na letové hladině sto padesáti metrů.

„Pardon, vážení,“ prohlásil Craig, když světla lodě proplula bezpečně pod zdvíhajícím se nosem boeingu.

Craig se nyní zadíval na Alastaira trochu déle a neušlo mu, že druhému pilotovi – z očí dosud nezmizel vyplašený výraz.

„Tak co, ještě v tom jedeš se mnou?“ zeptal se Craig.

„Hádej,“ zazněla odpověď.

*****

LETIŠTĚ HEATHROW, LONDÝN, ANGLIE

Jay si našel lavičku hned před vchodem do letištní haly pro soukromé lety a pak teprve vyťukal první číslo. Uklidňující hlas Michaela Garrity se ozval po třetím zazvonění.

„Tady znovu Jay Reinhart.“

„Zdravím vás. Voláte ale moc brzo, nestihl jsem ještě zjistit všechno, pane Reinharte, nicméně…,“ chystal se vysvětlovat Garrity.

„Potřebuju jen jedno,“ přerušil ho Jay. „Kdybych poslal prezidentovo letadlo do Dublinu dnes v noci a kdyby protistrana dorazila s tím zatykačem, jak rychle by se jim mohlo podařit ten soudní příkaz převést a zatknout ho?“

„Zítra je tady v Irské republice svátek svatého Patrika a v budově našich čtyřech pilířů soudní moci nebude živá noha. Upozorňuju, že se sice oslavami nenecháme tak nadchnout jako vy, Američani, ale svátek svatého Patrika je skvělá výmluva pro oficiální nicnedělání. Odhaduju tedy, že pokud ten váš prezident neprovede nějaký zločin vyznačující se dostatečně hrůzným hyenismem, aby přilákal pozornost Gardy, pak zůstane na svobodě až do následujícího dne, tedy do čtvrtka. Do té doby mu zcela jistě žádný ze soudců nebude ochoten věnovat sebemenší pozornost.“

„Opravdu?“

„Takovým druhem zatykače Interpolu se bude zabývat obvodní soud, pane Reinharte, a v době státního svátku nedokáže Scotland Yard vytáhnout z úkrytu ani jediného z našich obvodních soudců. A už vůbec ne na svátek svatého Patrika. Všichni někam zalezou, o tom jsem téměř přesvědčen.“

„Takže… bychom mohli bez nějakého nebezpečí najít prezidentovi pokoj v nějakém hotelu?“

„Nevidím důvod, proč ne. Ale nebude raději chtít zůstat v dublinské rezidenci amerického velvyslance? Je skutečně rozlehlá a vím, že tam mají pokoje, které by mohly americkému prezidentovi vyhovovat.“

„Ne,“ zamítl to Jay. „Myslím, že bude lepší, když do toho nebudeme zatahovat nikoho oficiálního. Mohlo by se to mylně vysvětlovat jako pokus o vyhledání azylu a způsobit tak diplomatické nedorozumění.“

„No dobře, tak tedy hotel. Nemáte číslo kreditní karty, kterou bych mohl použít?“

„Á… ano.“ Jayovi dělalo trochu potíže vytažení karty American Express, nakonec ale nadiktoval do telefonu její číslo a datum platnosti.“

„To bychom měli, pane Reinharte. Uvidím, co budu moci udělat.“

„Zase vám zavolám,“ oznámil mu Jay. „Mám v úmyslu změnit plány.“

Zavěsil a vytočil číslo satelitního telefonu do letadla a oddechl si, když telefon někdo vzápětí zvedl. „To je kapitán Dayton? Skvělá práce! Ať jste tam nahoře provedl cokoli, všechny to zmátlo. Campbell i Byer se domnívají, že jste se zřítili.“

„Tady druhý pilot, pane Reinharte… a na povídačky o našem konci se do značné míry hodí ono úsloví o komárovi a velbloudovi.“

„To máte bezesporu pravdu,“ souhlasil s ním Jay. „Získáme tím sice čas, ale já mám docela jiný plán.“

Jay nemohl přeslechnout, že v hlase na druhém konci linky se skrývají obavy a napětí. „Tak spusťte.“

„Zaprvé, kde jste?“

„Letíme nahoru k Severnímu moři. Výšku máme ani ne sto padesát metrů a pokoušíme se o šílenost, protáhnout se neviditelně do Skotska.“

„Budeme muset změnit cíl letu.“

Alastair se podíval vedle sebe na Craiga, pak dozadu přes rameno na Johna Harrise a zopakoval jim Jayova slova. Konečně se zeptal: „A kam byste chtěl, abychom letěli tentokrát, pane Reinharte?“

„Do Dublinu, do Irské republiky. Zvládnete to?“

„To jistě ano, ale jak se tam dostaneme, toť otázka.“

Craig se obrátil k Alastairovi a ústy naznačil slovo „Kam?“

„Teď nás chce mít v Dublinu,“ odpověděl Alastair a začal se zase věnovat sluchátku. „Podívejte, pane Reinharte, Dublin je velké a sledované letiště. Tam se nemůžeme jen tak bez povšimnutí proplížit. Na nějaké malé letiště jako například Inverness ve Skotsku, kde nemají řídící věž, aby se s námi zabývala, by to šlo, ale s Dublinem je to vyloučené. Budeme nenápadní jako bitevní loď v koupací vaně.“

„Mně je to vlastně úplně jedno, jak to provedete, pokud to bude bezpečné,“ ujistil je Jay. „Ten trik s tím, že jste se jako zřítili, vám měl zajistit dost času, abyste se dostali pohodlně do Skotska, doplnili palivo a mohli pokračovat dál na Island nebo do Kanady, než se stačí někdo objevit se soudním příkazem k zatčení. Teď to ale nepřichází v úvahu. Ve Velké Británii zkrátka nemůžeme nechat prezidenta Harrise přistát.“

„A to v Irsku nikdo po prezidentovi nepůjde?“ divil se Alastair.

„Pár dní ne. Dejte mi, prosím vás, k telefonu prezidenta a vy dva zatím vymyslete, jak si s tím poradíte.“

Alastair podal sluchátko přes rameno do ruky Johnu Harrisovi.

„Ano, Jayi?“

„Najal jsem právní tým v Dublinu, Johne. Irská republika sice tu konvenci ratifikovala, ale zítra tam mají státní svátek, takže nebude k mání žádný soudce, který by podepsal zatykač. Navíc, jak sám víš, je Irsko velkým přítelem Ameriky a na rozdíl od Britů nemají žádný zvláštní vroubek kvůli Pinochetovi, takže podle mého soudu tam na tom budeme o hodně lépe.“

„Jsem v tvých rukou, Jayi.“

„Dělám opravdu, co můžu, jenže se musím více méně otáčet pouze na jednom místě, jak stále zjišťuju nové a nové věci.“

„Já to chápu.“

„Seženeme ti hotelový pokoj někde nedaleko dublinského letiště, aby sis mohl odpočinout. Náš advokát se domnívá, že Campbell nemůže vůbec doufat, že by mu někdo potvrdil platnost toho zatykače dřív než pozítří. A já si teď dokonce myslím, Johne, že není vyloučeno, že se nám podaří ti koupit letenku na přímou linku do New Yorku a dostat tě do letadla.“

„Ten nápad se mi líbí, Jayi. A k tomu hotelu… potřebujeme taky pokoje pro naše dva piloty a tři letušky, pro Sherry a pro mě a mého anděla strážného od tajné služby.“ Nastala dlouhá odmlka. „Opravdu se ti zdá, že bych mohl jen tak nastoupit do letadla aerolinek, ať už by to byla společnost Aer Lingus nebo některá jiná, a odletět domů?“

„Vyloučené to není, a když ne, tak bychom možná mohli doplnit palivo do toho vašeho aeroplánu, prodloužit jeho pronajmutí a zvládnout to až do Mainu. O tom jsem s piloty ještě nemluvil. Vím jenom jediné, že tě teď nemůžu nechat přistát nikde na území Spojeného království.“

„Počkej,“ požádal prezident, telefon skryl v dlaních a naklonil se dopředu. „Craigu? Alastaire? Můžeme to nějak provést? A jestli ano, tak jak?“

Craig přikývl. „Myslím, že budeme pokračovat, jak už jsme začali. Obletíme severní pobřeží Skotska a stočíme se na jihovýchod. Až budeme asi osmdesát kilometrů od dublinského střediska, dáme o sobě vědět a požádáme je o povolení k přistání. Už takhle jsme způsobili, že po nás úplně zbytečně pátral kdekdo. Kdybychom se už teď pokusili přejít zase na režim řízený ze střediska letového provozu, byli bychom na nejlepší cestě zvednout ze země vojenské letouny RAF s rozkazem donutit nás přistát.“

John Harris si dal telefon k uchu, ještě pohledem zalétl k Alastairovi, co na to říká, a ten jen kývl na souhlas.

„V kolik hodin odhadujete, že byste mohli přistát?“ chtěl vědět Jay.

Harris se opět naklonil dopředu. „Jak dlouho máme do Dublinu?“

„Asi dvě hodiny a dvacet minut, jestli poletíme tímhle tempem,“ odpověděl Alastair a prezident jeho odhad zopakoval do telefonu.

„Až přistanete, a já bych tam ještě nebyl, zavolej nějakému Michaelu Garritymu. To je náš advokát.“ Jay nadiktoval do telefonu číslo. „Já se tam objevím, jakmile se mi podaří dostat se do nějakého letadla.“

„Tak si pronajmi nějaké proudové, Jayi,“ radil mu John Harris.

„Jestli se mi nepodaří dostat do linkového, tak to tak udělám,“ souhlasil se zjevným zaváháním Jay, „ale jedině když bude mít aspoň dva motory a všechny přístroje, které se dají koupit za peníze.“

„Usuzuju, že bys mohl leccos vyprávět,“ poznamenal prezident.

„Radši to ani nechtěj vědět, zavolám ti ještě, až si najdu nějaký spoj do Dublinu.“

Jay ukončil hovor a navolil číslo do hotelu Savoy, kde si vyjednal, že mu kufr naloží do taxíku a ihned odešlou za ním na Heathrow do letištní haly určené pro soukromé lety.

Z krátkého telefonátu na rezervace letenek společnosti Aer Lingus vyplynulo, že z Heathrow odlétá letadlo do Dublinu za necelou hodinu. Jayovi se ulevilo, ale rozhodl se, že si letenku nezamluví pod svým jménem, a znovu zavolal do hotelu, aby změnil místo, kam mu mají kufr poslat; tentokrát požádal, aby mu zavazadlo dopravili k přepážce prodeje letenek společnosti Aer Lingus.

„Právě včas, pane,“ informoval ho vrátný. „Držím ho v ruce a řidič už čeká.“

„Jak dlouho předpokládáte, že mu to bude trvat?“

„Touhle dobou večer tak třicet minut, jestli budeme mít štěstí.“

Jeden z letištních zřízenců se uvolil, že Jaye nechá dopravit k Terminálu 4, a právní zástupce Johna Harrise tedy nenápadně vklouzl do auta, aby zabránil možnosti, že by ho zahlédl Stuart Campbell nebo někdo z jeho lidí.

„K odletové hale společnosti Aer Lingus, prosím,“ požádal Jay řidiče, který beze slova přikývl, vyrazil, jako když jde o život a zakryl tak Jayovi výhled na muže v tmavém obleku, jenž stál v jednom z neosvětlených koutů blízko vchodu a celý výjev pozorně sledoval. Když vůz s Jayem zmizel, muž se rychle vrátil do nevelké letištní haly.

Jaye dost překvapilo, že taxík vezoucí jeho zavazadlo skutečně přijel nejen včas, ale také tam, kam měl, tedy k obrubníku chodníku u letištní haly Terminálu 4. Poděkoval, zaplatil taxikáři a pak se o překot hnal k bezpečnostnímu vstupu a přes nekonečnou řadu chodeb, takže se dostal na palubu letadla do Dublinu ještě s desetiminutovou časovou rezervou. Mihla se mu sice hlavou možnost, že Campbell už o jeho plánu ví, ale nakonec si s tím nedělal žádné starosti. Díky celostátnímu svátku budou mít zřejmě do čtvrtka v Dublinu klid, a to bez ohledu na to, kdy se tam Campbell objeví. A co, nakonec se tam stejně jednou objevit musí.

Teprve ve chvíli, kdy světla Heathrow se již pomalu propadávala pod stoupajícím nosem letadla, si Jay uvědomil, že už po druhé v životě ho vlastně celý proces jednotlivých fází při startu proudového cestovního letadla nedokázal vyděsit. Vytáhl z aktovky jeden z poznámkových bloků a i s perem si ho položil na klín, nachystán zapisovat si pádící myšlenky, když si vtom něco uvědomil. Jednak zapomněl zajistit pokoje v hotelu i pro posádku letadla a také neuvědomil irská celní a imigrační úřední místa.

Už předtím si všiml, že Boeing 737, ve kterém nyní cestoval, není vybaven satelitními telefony použitelnými za letu a věděl rovněž, že se posádky letadel snaží používání soukromých mobilních telefonů zakazovat. Existovala totiž neprokázaná domněnka, že by mohly negativně ovlivňovat funkci navigační soustavy letadla – absurdní tvrzení podle jednoho zasvěceného Jayova přítele, odborníka na telekomunikační systémy. Ať už to bylo jakkoli, v tomto případě žádnou jinou možnost neměl.

Ty telefonáty si musí odbýt.

Letadlo bylo napůl obsazené, a tak si počkal, až letušky protlačily vozíky s občerstvením uličkou okolo něj, a teprve pak si upravil pléd, aby ho na sedadle u okna ze strany kryl. Sklonil se ke svému mobilu a číslo Michaela Garrity musel vyťukat dvakrát, než po počátečním prskání statické elektřiny zvedl dublinský advokát sluchátko.

„Hrozně nerad vás znovu obtěžuju, pane Garrity,“ omluvil se Jay.

„Pro pánakrále, říkejte mi Michaeli!“ zněl bodrý advokátův hlas. „Jediný člověk na světě, který mě oslovuje pane Garrity, je má žena, a to navíc jen tehdy, když je na mě naštvaná.“

„To mě mrzí, Michaeli.“

„To mě taky,“ s hlasitým zasmáním prohlásil Garrity. „Zdá se, že v poslední době to slyším nějak často.“

„Podívejte, já na vás musím přehrát starost o zamluvení ještě dalších hotelových pokojů. Nejen pro prezidenta, ale také pro posádku toho letadla. Navíc bych potřeboval, abyste uvědomil celní a imigrační úřady.“ A hned na advokáta vychrlil základní údaje.

„Postarám se o to, Jayi, za předpokladu, že to vaše kreditní karta snese,“ vesele mu slíbil Garrity.

„To budu rád. Přistanu za hodinu.“

„Budu tam,“ konstatoval Garrity.

*****

METROPOLITNÍ LETIŠTNÍ BUDOVA OBCHODNÍCH LETŮ, LETIŠTĚ HEATHROW, LONDÝN, ANGLIE.

Stuart Campbell už před chvílí změnil místo, odkud řídil celou operaci, a nyní v nouzové velitelské stanoviště proměnil malou zasedací místnost letištní budovy. Henri Renoux se usadil do jedné otočné kancelářské židle a pozorně partnera sledoval. Tichá hudba v pozadí linoucí se z reproduktorů, zapuštěných do stropu – hráli některý z Vivaldiho koncertů – doplňovala elegantní výzdobu a Henri si uvědomil, jak chytře volené osvětlení (zřejmě ztlumené na polovinu) vyvolává u dobře vybavené místnosti dojem honosnosti.

Campbell se opíral loktem pevně o opěrku židle, zády se zlehka dotýkal koženého opěradla, rukou si podpíral bradu a oči měl zaměřené do jediného bodu na protější zdi.

„Sire Williame?“ zeptal se Henri zkusmo.

„Ano?“ protáhle se ozval Campbell, aniž by se pohnul.

„Myslím, že jste měl pravdu. Opakovaně se objevující nezřetelný cíl zachytil radiolokátor v londýnském středisku už asi šedesát kilometrů směrem na severovýchod, ale pak zmizel v oblasti, která je radarem špatně pokrytá.“

„Takže dobrá zpráva,“ zareagoval na to nezúčastněně Campbell, zatímco mysl měl ponořenou do úvah zcela jiného druhu. „Zjistils ještě něco?“

„Ano,“ odpověděl Henri a potichu bubnoval prsty do stolu. „Myslím, že víme, kam mají namířeno.“

„Podle mě je to Dublin,“ předešel ho Stuart a zároveň se prudce obrátil a zadíval se na svého společníka. „Nemám pravdu?“

Henri už kýval hlavou a usmíval se při tom. „Jak jste na to přišel?“

„To bych totiž udělal já, Henri. Ke komu je nejlepší se utéct, jsi-li americký exprezident v tísni? Neměla by to být země, která miluje Ameriku ze všech nejvíc? Náš starý dobrý pan Reinhart by se u mě velice shodil, kdyby zamířil kamkoli jinam.“

„Nastoupil na letadlo do Dublinu. Taky podle toho to víme.“

„Tušil jsem, že to tak nějak bude. A my se za čtvrt hodiny za nimi vypravíme learem,“ oznámil Stuart a znovu zaujal původní meditativní pozici s očima upřenýma do jediného místa na šedobílé zdi. „Jestlipak víš, co náš ctěný ministerský předseda chce udělat, Henri?“

„Nevím.“

„Byls u toho, když jsem s ním před chvílí měl ten dlouhatánský hovor?“

„Vím jen, že volal.“

Stuart lehce zavrtěl hlavou, téměř neznatelně. „Myslel jsem, že vím, co chce. Uvědomoval jsem si, že mu pořádně hnuly žlučí vlažné a opatrnické manýry, s jakými se Tony Blair stavěl k soudnímu stíhání při tom debaklu s Pinochetem. Také kvůli tomu jsem ho ze Sicílie o tom uvědomil, abych ho trochu popohnal, trochu ho popíchl. Bylo mi jasné, že mi při pronásledování Johna Harrise pomůže uhladit cestu.“

„Já vím.“

„Jenomže jsem netušil, jak moc je v téhle věci zaslepený. On skutečně chce Harrise poslat do Limy, Henri. Dovedeš si to vůbec představit?“

„Chcete říct, že zatímco soudy…“

„Ne, ne, nic nelegálního. Samozřejmě že ho nemůže vytrhnout z rukou soudního řízení, ale přiměl ministra vnitra i ministra zahraničí, policii… všechny, kteří spadají pod jeho pravomoc, nebo koho může nějak ovlivnit, aby snížili časový harmonogram vydání na naprosté minimum.“

„Teď už je to ovšem tak jako tak bezpředmětné,“ poukázal na tu skutečnost Henri. „Ale vás to, jak vidím, sire Williame, stejně překvapilo, viďte?“

Campbell se naklonil dozadu a podíval se na Henriho. „Po pravdě řečeno mi to úplně vzalo dech. To jsem nečekal ani ve snu.“

„Takže už jsme to měli na dosah, že?“ ověřoval si Henri šéfův názor.

„A co jako?“ zeptal se téměř duchem nepřítomný Campbell.

„No úspěšné zakončení úkolu, který nám zadali naši klienti.“

„Aha, ty tím myslíš krvežíznivého Miraflorese,“ posměšně si odfrkl Stuart, obrátil zpátky pohled na zeď a pohodlně se zády opřel do křesla. „Ano, dá se to tak říct. A tím bychom poslali Johna Harrise šupem do Limy.“

„A vám to dělá starosti?“

Chvilku bylo ticho a pak si teprve Stuart Campbell povzdechl a přikývl.

„To je dost slabě vyjádřeno.“

35 KAPITOLA

*****

mezinárodnÍ letiště v dublinu, irská republika,

Úterý – 20.40

Michael Garrity čekal hned před celním prostorem a v rukou držel malou cedulku se jménem ‚Reinhart‘ vytištěnou tučným písmem. Byl menší, než si ho Jay představoval, hlavu mu kryla hříva stříbřitě šedých vlasů jako nějakému římskému císaři. Měl je sčesané dopředu a částečně sestříhané. Obličej zbrázděný hlubokými vráskami mu téměř napůl rozdělovala obrovská ústa, jež se oběma koutky stáčela vzhůru v trvalém úsměvu.

Podali si ruce a Garrity ukázal na přední příjezdovou silnici, kde čekal mikrobus, aby je odvezl na letištní plochu.

„Rád vás poznávám,“ přivítal Jaye a hlas připomínal hluboké zahřmění.

„Jsou už tady?“

Garrity zatlačil do dveří letištní haly a vydal se k mikrobusu čekajícímu u chodníku, jehož strany na sobě nesly logo aeroliní Parc Aviation. „Ne, a asi tak před deseti minutami mě dispečer leteckého provozu v Dublinu patrně označil za potrhlého, protože jsem tam volal už potřetí. Ještě čekají, až se jim EuroAir jedna nula deset ohlásí.“

Jay se zatvářil velice znepokojeně.

„Nedělal bych si moc velké vrásky,“ uklidňoval ho rychle Garrity a nastoupil do mikrobusu.

Řidič se představil a prstem ukázal na vzdálený výjezd. „Dovezu vás tamhle k té rampě, abyste si na ně počkali tam.“

„Vaše společnost se stará i o soukromé lety?“ zeptal se řidiče Jay.

„Ano, nepřiletí-li příliš velkým aeroplánem. Museli jsme ale získat povolení, abychom se mohli postarat o ten váš, protože to je sedmsetsedmatřicítka.“

Jay vytáhl mobilní telefon a do klávesnice vyťukal sérii čísel.

Nechal telefon zvonit, dokud mu ženský hlas jemně nesdělil jasný fakt, že účastník hovory nepřijímá. Zrušil hovor, povzdychl si a soustředil se na to, co mu začal Michael Garrity sdělovat.

„Mimochodem, Jayi, vytáhl jsem jednu ze svých sekretářek z postele a ta našla pokoje v hotelu, dopravu a poněkud nevraživého imigračního úředníka, který přijede k letadlu.“

„Jenom z imigračního?“

„Celní kontrola není potřeba, protože vaši lidé přilétají z území jiné země Evropské unie.“

„A jo, ovšem. Na to jsem zapomněl. Měl jsem hrozný shon, abych stihl letadlo, ani jsem se na to nezeptal.“

Projeli několika bezpečnostními vraty hluboce ponořeni do vlastních myšlenek, když konečně Michael Garrity prolomil mlčení. „Říkal jste mi do telefonu, že jste měl irskou babičku, Jayi. A to jste nikdy v Irsku nebyl?“

„Musím přiznat, že bohužel ne.“

„Zítra nebudeme mít o práci nouzi, abychom se na tuhle záležitost připravili, a navíc váš protivník Stuart Campbell nás bude mít pořád na mušce, ale stejně mi musíte dovolit, abych vám v nějaké přestávce ukázal naše krásné město.“

Jay se usmál a zavrtěl hlavou. „Já… moc pochybuju, že na to najdeme čas, Michaeli.“

„Tak alespoň několik z památek, které by turisté normálně navštívili. Slyšel jste o Molly Maloneové?“

„O kom?“

Zanotoval Jayovi kousek té písně a Jay se smíchem zvedl ruku., Jasně že ano. O té krásné rybářce, která umřela na nějakou horečku, jenže nás ve Státech učili zpívat tu písničku v úplně jiné verzi.“

„To bude určitě zkomolenina té irské,“ zasmál se Michael.

„Taky mě to napadlo.“

„Ve středu města máme moc hezkou její sochu. Říkáme jí Ryba na talíři.“

„Ryba…“

„Taky je ovšem známá jako Děvka za vozem. Ta socha není daleko od našeho poněkud historického soudního dvora, kde se dřu většinu dní a kde se taky bude svádět bitva v téhle kauze.“

Mikrobus je zavezl na letištní plochu a řidič poodjel na okraj pojížděcí dráhy, aby na ně počkal. Garrity vytáhl mobilní telefon a vyťukal ještě jednou číslo dublinského dispečinku letového provozu.

„Jo, to jsem já, ten otrava. Už něco víte? Výborně. V kolik hodin by to mělo být?“ Garrity kývl hlavou. „Za patnáct minut? Děkuju vám.“ Vrátil sluchátko na místo a otočil se k Jayovi. „Tak jste to slyšel?“

Jay se usmál a vydechl si. „Jo. Za čtvrt hodiny. Je to úleva.“

„Odkud jste to vlastně přijeli?“ zeptal se najednou řidič.

„Z Londýna,“ odpověděl Jay automaticky, protože myšlenkami už byl jinde.

„Jo? Tak to jste už druzí. Mimochodem, jestli hledáte tu další partu, tak ta už odjela.“

Jay se na řidiče obrátil, a jeho „Cože?“ znělo spíš podrážděně než překvapeně.

„Myslím ty lidi z tý pětatřicítky Learjetu. Přiletěli z Londýna asi před půl hodinou a zmínili se, že čekají přílet ještě někoho dalšího. No, víte, jen jsem myslel…, že jste druhá část tý skupiny.“

„Ne,“ popřel to rozhodně Jay a vrtěl přitom hlavou. „Já jsem přiletěl normální linkou. A říkáte, že z Londýna?“

„Ano. Velkej chlápek a piloti odjeli před pár minutama s lidma, který jim sem přijeli naproti. Myslel jsem, jestli vás tu náhodou nezapomněli, nebo tak něco. Promiňte.“

Úzkost sevřela Jayovi útroby a projela jím mrazivá vlna.

„Vysoký člověk? Jméno asi neznáte, viďte?“

Řidič sáhl do kapsy košile pro vizitku. „Jak se jmenoval ten velkej mužskej, jsem nepochytil, ale jestli vám to pomůže, mám tu jméno toho pilota. Jean-Paul a příjmení znělo francouzsky.“

Usmál se a podal Jayovi navštívenku. „Budu ji potřebovat zpátky. To víte, kvůli hlášení na kase.“

Jay se podíval na navštívenku a ramena mu poklesla.

„Co se děje, Jayi?“ vyzvídal Michael Garrity.

„Jak k sakru…,“ zamumlal si Jay pro sebe.

„Co je?“ naléhal Michael, postavil se vedle něj a snažil se rozluštit jméno na navštívence.

„William Stuart Campbell,“ řekl Jay odevzdaně. „Dorazil už před chvílí. Ten člověk je buď jasnovidec, nebo sám zastane to, co celá CIA.“

*****

HOTEL SHELBOURNE VE ST. STEPHEN’S GREEN, DUBLIN, IRSKÁ REPUBLIKA

Již v limuzíně ujíždějící nocí z dublinského letiště do hotelu v samém středu města si Stuart Campbell uvědomil, jak je k smrti unavený. Bylo toho však ještě tolik, co bylo nutné sladit, a on, který celou tu operaci řídil, přece nemůže nějakou únavu přiznat, musí udávat krok –jít příkladem –a to celému týmu.

Silou vůle se přinutil udržovat v chodu rozmluvu se všemi třemi členy své dublinské kanceláře, kteří mu na letiště přišli naproti. Vždyť před sebou měli tolik neodkladných úkolů, které je potřeba zajistit… Je nezbytně nutné, aby vydrželi být celou noc naprosto pozorní, a bude si tedy bezesporu muset hodně rychle získat jejich loajalitu.

Přitom pouze dublinský partner jeho firmy se vůbec kdy se Stuartem Campbellem osobně setkal. Navíc si Stuart moc dobře uvědomoval, jakou gloriolou je ověnčen v očích svých spolupracovníků a zároveň podřízených, jaké úctě se u nich těší, i jak se předpokládá, že nikdy nedělá chyby. To vše musí těm lidem svazovat jazyk, aby se ozvali nahlas a poukázali na možné přehmaty. Jistě, budovat výkonné týmy není pro něj nic nového, ale jen málokdy na to měl tak málo času. Vytvořit přátelské osobní vazby jak se zaměstnanci, tak i s odpůrci patřilo však ke Stuartovým nacvičeným technikám – k jednomu z mnoha vynikajících návyků, které z něj učinily stabilně úspěšného vyjednávače.

A to obzvláště s odpůrci.

Kolem oken limuzíny se mihla známá budova a Stuart na několik okamžiků odvrátil pozornost k ubíhajícímu světu venku, když si paměť oživil pohledem do mapy Dublinu, kterou měl rozloženou na klíně.

Náhle Smartovi vytanula v paměti rada jednoho už dávno zemřelého učitele – nejznámějšího advokáta poválečné Anglie – zároveň i se zvukem jeho hlasu, což se mu stávalo dost často. Toho muže ve svém životě velmi postrádal.

„Stuarte,“ poučil ho tehdy sir Henry Delacorte v době, kdy se Stuart odvážil udělat pár prvních dětských krůčků v právnické praxi, „je těžké říci ne člověku, kterého máš skutečně rád. Vystav si most k těm, se kterými jednáš, přiměj je, aby tě měli rádi. Oni pak za tebou přijdou s každou záležitostí přenechanou k jejich volnému uvážení, i kdyby sami nechtěli. Nikdy však neudělej tu chybu, abys ten most přešel ty sám!“

William Stuart Campbell neměl jako právník sobě rovného v umění vypočítavé manipulace, protože věděl, jak si získat a využít výhody protivníkovy důvěry, zatímco sám se nikdy takovými pocity řídit nenechal.

Ale William Stuart Campbell byl jako člověk vždy tak trochu kvůli té vědomé manipulaci s lidmi na rozpacích, což bylo podle jeho přesvědčení dobře – zvlášť pro muže, který má lidi opravdu rád. Tichý, vnitřní nepokoj ho sice nikdy neodradil od úmyslu někoho ovlivnit, aby udělal věci podle jeho představ, ale vlastní vnitřní výhrady mu poskytly malou záchrannou ctnost – neustále se obnovující osobní pokání za cynické zneužívání bližních. Zachovával si alespoň nepatrnou pojistku z nelibosti, kterou v něm vzbuzovaly jím samotným používané metody, vytvářel si tím obrazné záchranné lano přivázané ke kotvě jeho humánnosti.

*****

„Jsme připraveni se této záležitosti věnovat opravdu do hloubky?“ zeptal se Campbell, když se spolu s týmem složeným ze tří mužů a dvou žen dostali do bohatě vybaveného starého hotelu a přitáhli si židle kolem konferenčního stolu v prezidentském apartmá, neoficiálně nazývaném Pokoj princezny Grace.

Všechny hlavy okolo stolu se sklonily.

„Tak se do toho pustíme. Nejprve ze všeho, kde najdeme příslušného obvodního soudce?“

„To pravděpodobně nebude možné ani dnes večer, ale ani zítra,“ odpověděla jedna z žen a na vysvětlení dodala, že většina soudců během tohoto tradičního volna zmizí neznámo kam. „Ale budeme do toho také muset zapojit Gardu. Ve skutečnosti budou muset oni formálně předložit ten mezinárodní zatykač u soudu nebo kterémukoli soudci, jehož se nám podaří zastihnout.“

„Máme seznam všech těch soudců?“ zeptal se Campbell. „S adresami, telefony a podobně?“

„Ano,“ zazněla vícehlasná odpověď.

„Tak začněme s těmi telefonáty, abychom zjistili, jestli někdo nezůstal doma.“

„Za předpokladu,“ ujala se slova tatáž žena, „že se nám podaří nějakého soudce najít, myslím, že bychom ho mohli přesvědčit, aby podepsal ten zatykač doma. Pak by zatčení nebyl problém, ale zaručit to nemohu.“

„Nemáme moc času,“ připomněl Stuart a zaklonil se dozadu s rukama sepjatýma za hlavou a postupně přejel všechny pohledem. „Zapamatujme si, že za všech okolností je naším základním posláním zatknout prezidenta Harrise a zahájit proti němu patřičné právní kroky. To od nás náš klient očekává a za to draze platí.“

Patrick Nolan, partner firmy v Dublinu, přikývl. „Když jsi vyhlásil pohotovost, Stuarte, nečekal jsem, že ten případ může skončit tady.“

„To já také ne,“ odpověděl Stuart. „Opravdu jsem počítal s tím, že sice není vyloučeno, že se Harrisovi podaří vykroutit se ze sítě v Athénách, ale nečekal jsem, že unikne z Itálie.“

„Ale copak tys ho neměl v úmyslu už z Říma poslat hned dál?“ zeptal se Nolan.

„Myslíš, jestli jsem ho skutečně chtěl posadit na to pronajaté letadlo do Lisabonu?“

Nolan přikývl a sledoval, jak se jeho starší partner usmál a s poněkud záhadným výrazem zavrtěl hlavou.

„Ten pronajatý aeroplán nebyl nikdy myšlený vážně. Bylo to jen naoko, kvůli prezidentovi Mirafloresovi. Italové neměli v úmyslu nechat mě něco takového provést a ani já jsem nehodlal takovou akci připustit. V důsledku by totiž měla neblahý vliv na mé přátelské vztahy s oficiálními italskými místy. Ale pak se naskytla nečekaná příležitost zahnat Harrise do Londýna. To, že plán selhal, mě samotného pořádně zaskočilo.“

„A proč se to nepodařilo?“ zeptal se Nolan.

„Protože John Harris je velice inteligentní člověk, Paddy. Nějakým řízením osudu se mu podařilo kolem sebe soustředit pár oddaných lidí,“ zasmál se a zavrtěl hlavou,

„a to včetně plného letadla přestárlých amerických válečných veteránů, kteří by se do mě nejspíš pustili holýma rukama, kdyby to bylo nutné. Ta jejich oddanost Harrisovi byla skutečně dojemná.“

Na obličejích lidí shromážděných kolem konferenčního stolu se začal postupně objevovat nechápavý výraz a Stuart se rozhodl, že nedorozumění rozptýlí jak odmítavým gestem ruky, tak slovně. „Až se tenhle úkol podaří zdárně dovést do konce, a my se jednoho večera sejdeme někde v kopcích, které obklopují hospodu Johnnieho Foxe, tak vám celý ten příběh odvyprávím.“ Poposedl si na kraj židle a položil velké ruce na stůl. „Tak tedy, dejme se do práce. Od každého z vás potřebuju, abyste k ní přistupovali s čistou, dobře myslící hlavou. V této místnosti nejsou žádné vyšší a nižší šarže, je to jasné? Jsme tým a je nutné, abychom jako tým uvažovali. Letadlo s Johnem Harrisem totiž každým okamžikem dosedne na zem a čas letí. Můžete mi říct cokoli, aniž byste se museli bát nějakého porušování daných zvyklostí.“ Po odmlce se usmál, aby svá slova podtrhl. „Tedy, téměř cokoli!“

Smartovi nemohlo ujít, jak všem přinesl smích viditelné uvolnění.

„Harrisovi nic nebrání, aby si tady v Dublinu jednoduše doplnil palivo a byl ihned zase zpátky ve vzduchu. Jenže to jeho letadlo nemá dostatečný objem nádrží, aby se s ním dostal jedním tahem rovnou do Států. To znamená, že jestli se pokusí letět dál, bude muset přistát kvůli palivu buď na Islandu nebo v Kanadě a v obou místech máme lidi, kteří jsou připraveni jednat. Samozřejmě bych poměrně nerad podroboval zkoušce kanadské odhodlání nám vyjít vstříc, vezme-li se v úvahu, že s tou pořádně narostlou gorilou, ležící od nich na jih, musí v klidu spát. Navíc si ta gorila přeje, aby se John Harris vrátil domů jako svobodný člověk.“

„Sire Williame,“ oslovila ho jedna z žen.

„Stuarte,“ opravil ji.

„Ano, pane… ehm, Stuarte. Chtěla jsem říct, že není absolutně v našich silách, abychom zajistili vydání zatykače včas, pakliže pouze doplní palivo a hned vzlétnou.“

„To chápu, Orlo. Ale piloti letadla jsou unavení a myslím si, že s ním nebudou chtít letět, ať už by to bylo kamkoli, dokud si neodpočinou. Navíc pan Reinhart si najme místního právního zástupce, který mu řekne totéž, co jste mi sdělila vy: že je v podstatě nemožné promptně najít nějakého obvodního soudce. Harris zcela oprávněně bude počítat s tím, že mu dokážeme nasadit pouta nejdřív někdy během zítřka a že má tedy několik hodin k dobru. Otázka tedy zní: Může John Harris opustit Irskou republiku ještě jinak než na palubě pronajatého letadla? A pakliže ano, dokážeme tomu zabránit, aniž bychom podnikli něco protiprávního?“

Patrick Nolan se rozhlédl po ostatních, přitáhl si právnický blok se žlutými stránkami blíž k sobě, letmo si prošel pohledem poznámky a pak zvedl oči, aby se utkal s upřeným pohledem Stuarta Campbella. „Jedna věc je jistá, nemůže nám nikam ujet vlakem.“

Ještě zcela neodezněly výbuchy smíchu okolo celého stolu, když Patrick pokračoval. „Víme, že si zamluvili pokoje v hotelu, což znamená, Stuarte, že opravdu potřebují odpočinek, jak tvrdíš. Nicméně největší obavy by v nás měly vzbuzovat běžné aerolinie.“

Campbell pokýval souhlasně hlavou, že si to uvědomuje také. „Na to jsem už myslel. Nic mu nebrání, aby si jednoduše koupil letenku na přímý spoj do New Yorku u společnosti Aer Lingus a odletěl s nimi.“

„A to už v sedm hodin ráno,“ potvrdil tu možnost jeden z mužů. „Ještě před dvěma hodinami však pro něj nikdo na žádném přímém letu do Spojených států letenku nezamluvil. To ovšem neznamená, že se o to jeho lidi nepokusí.“

„Znám předsedu správní rady společnosti Aer Lingus osobně,“ reagoval na to Stuart. „Snad by pomohlo, kdybych mu telefonicky sdělil, jaká rizika právní a politická by na sebe vzali, kdyby poskytli Harrisovi možnost se vytratit. Budu ale rychle potřebovat patřičná telefonní čísla.“

Všichni okolo stolu si ještě narychlo psali poznámky, když Nolan zvedl prst. „Existují ještě jedny aerolinie, které létají přímo do Států, Stuarte.“

„Myslíš Deltu?“

Patrick přikývl.

„Ale ředitelské místo tam zastává Ir, nebo ne?“

Lidé kolem stolu si vyměňovali poněkud nejisté pohledy, než se Patrick zadíval znovu na Stuarta. „Já… řekl bych, že ano.“

„A potřebují vládní podporu, aby mohli létat svými letadly po Irsku, a také nejrůznější certifikáty a licence. Kdyby vládu Irské republiky nějakým svým činem opravdu rozčílili, mohlo by jim to hodně znepříjemnit život, to je alespoň můj názor.“

Jeden z mužů již vstal od stolu a vytahoval svůj mobilní telefon, když ho Campbell pokynem ruky zarazil, aby ještě počkal. „Bille, budeme potřebovat jméno toho ředitele, číslo domů a jakékoli osobní informace, které se ti podaří nashromáždit.“

„A co ty mu můžeš asi tak říct?“ zeptal se Nolan.

Stuart Campbell se zazubil. „Já nic, Paddy, protože ty mu zavoláš mým jménem.“

„Jak myslíš, Stuarte, ale proč zrovna já, smím-li to vědět?“

„Protože ty jsi Ir a ten člověk, kterého chceme přesvědčit, je také Ir, zatímco já jsem jen nemožné britské princátko. Kdo z nás dvou má větší naděje?“

Patrick Nolan odevzdaně přikývl. „S tím se nedá než souhlasit.“

36 KAPITOLA

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR,LET 1010, PRI PŘIBLÍŽENÍ NA MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ V DUBLINU, IRSKÁ REPUBLIKA,

ÚTERÝ –21.05

„Vnější polohový radiomaják, výška souhlasí, žádné pokyny z věže,“ hlásil Alastair, když Craig Dayton vypínal autopilota Boeingu 737 a lehce naklonil sloupek řízení vpřed, aby při rovnoměrném klesání zachytil skluzovou rovinu přístrojového přistávacího systému ILS.

„Zachycena skluzová rovina. Klapky na dvacet pět, podvozek vysunout, provést kontrolu před přistáním,“ nařídil Craig.

„Rozumím,“ ozval se ozvěnou Alastair. „Klapky na dvacet pět a… podvozek vysunutý.“ Druhý pilot mezitím přesunul páku ovládání podvozku do spodní krajní polohy a na klín si položil laminovaný seznam kontrolních úkonů, aby se dal do hlasitého předčítání jednotlivých bodů a do následného ověřování Craigovy reakce na každý z nich.

„Nech vysunout klapky, Craigu.“

„Rozumím. Letiště v dohledu, klapky na třicet,“ hlásil Craig, když se ve vzdálenosti asi šesti a půl kilometru přízračně vynořila světla podél přistávací dráhy.

„Klapky se přestavují na třicet. Klapky na třiceti. Vysunutí podvozku a dolní poloha klapek znovu prověřena a máme povolení k přistání. Rychlost ti souhlasí, návěstidlo plus pět, rychlost proti dráze dvě stě třicet kilometrů za hodinu.“

Velký proudový letoun minul ve výšce patnácti metrů práh přistávací dráhy číslo 10 a Craig snížil strmost sestupu s koly podvozku jen několik centimetrů nad betonovým povrchem dráhy, aby vzápětí nechal stroj se zaúpěním pneumatik jemně dosednout; za ním se táhl jen proužek dýmu ze spálené gumy, který však pohltila temnota.

Craigova ruka vystřelila vpřed, aby uchopila rukojeť páky aerodynamických brzdících klapek ve snaze pokusit se zatáhnout ji zpět dřív, než se uvede v činnost hydraulický systém automatického vysunutí. V tomto závodě sice ještě nikdy nezvítězil, nicméně to představovalo jistou pojistku automatiky –její možnou náhradu lidským faktorem.

Vzápětí překlopil páky obracečů tahu, které přesměrují obtokový proud vzduchu z motoru proti pohybu letadla a velký boeing začal zvolna zpomalovat.

„EuroAire jedna nula deset, výjezd na pojezdovou dráhu Bravo, kontaktujte pozemní kontrolu,“ zazněl ve sluchátkách hlas dispečera z věže.

„EuroAir jedna nula deset rozumí, a věži, ověřil byste prosím, zda středisko Dublin oznámilo středisku letového provozu Londýn, že jsme OK?“

„Už o tom vědí, EuroAire. Dneska večer už tady bylo kvůli vám pořádně dusno.“

„Takže mezi řádky to znamená,“ prohlásil Alastair, zatímco jeho ruce jen létaly po přístrojové desce v nacvičené choreografii úkonů následujících po přistání, „že my dva pošuci toho budeme mít hodně k vysvětlování.“

„V tom ti musím dát za pravdu, Alastaire,“ souhlasil Craig, když dokončoval obrátku o devadesát stupňů z přistávací dráhy, zatímco Alastair přelaďoval na frekvenci pozemní kontroly a ohlásil se jim. Když uvolnil tlačítko mikrofonu, obrátil se na Craiga: „Našemu velectěnému šéfpilotovi se bude náš poslední kousek určitě moc zamlouvat.“

„Možná se o tom nedozví,“ pronášel Craig s úsměvem a pohled přitom neodtrhoval z pojezdové dráhy.

„Anebo možná zítra vyjde slunce na západě, můj hrdinný kapitáne Korkoráne. Vůbec nepochybuju, že tohle bude ta poslední kapka.“

„EuroAire jedna nula deset, tady pozemní Dublin. Pojíždějte po pojezdové dráze Papa na odbavovací. Odstavnou máte číslo osm nula tři.“

„Hrome, proč ti Irové stojánce s uzávěrem na dotankování říkají ‚odstavná‘,“ mumlal si pro sebe Alastair.

Craig řídil sedmtřisedmu k odbavovací ploše, zastavil a zabrzdil parkovací brzdu. Když s Alastairem probírali seznam úkonů před vypnutím motorů a Jilliana odemkla dveře do pilotní kabiny, Craig zahlédl, jak se k levým předním dveřím jejich boeingu blíží přenosné schůdky.

„Můžu otevřít přední dveře, Craigu?“

„Pokud proti tomu Sherry a Matt Ward nic nemají,“ nechal Craig rozhodnutí na zástupcích pronajímatele letu.

„Souhlasí s tím.“

„Tak to potom nechme to naše peklíčko vyvětrat.“

Sherry Lincolnová vystoupila do irské noci na vrchní plošinu schůdků a zhluboka vdechovala příjemný chladný a vlhký vzduch. Zároveň se v ní probudila lákavá představa skutečné postele; poprvé za osmačtyřicet hodin.

Matt Ward se vynořil z útrob letadla hned za ní.

„Krásná noc, co?“ poznamenal.

„Ano. A nikde ani stopa po nějakých policistech, armádě nebo po něčem, co by nahánělo strach.“

„Přinejmenším prozatím,“ dodal Matt a prstem ukázal na postavy čtyř mužů kráčejících okolo nosu Boeingu 737 směrem k úpatí schůdků; vzápětí již po nich hbitě sbíhal dolů, aby skupinku zastavil. Právě když se Craig Dayton s prezidentem Harrisem také vynořili z letadla, a v patách za nimi Jilliana, Ursula i Elle, zaslechla Sherry Lincolnová pod schůdky vyslovit jméno „Jay“.

Sherry sešla po schůdkách s očima upřenýma na dva muže v popředí, kteří rozmlouvali s agentem tajné služby a uvažovala, ke kterému z nich se asi hodí ten nevzrušený, přesně odměřovaný hlas, jenž ji v těžkých chvílích tolik uklidňoval.

Jeden z těch dvou byl poměrně malý, postavou trochu připomínal románskou rotundu a na tváři pod spoustou stříbřitých vlasů měl široký úsměv. Druhý měl sportovní postavu, do stopětaosmdesáti výšky mu chyběly tak nanejvýš dva centimetry, do ostře řezaného obličeje byly zasazeny velké tmavé oči a hlavu mu kryla hříva hustých černých vlasů.

Sherry ucítila, jak se jí někde uvnitř znatelně ulevilo, když právě ten druhý o krok předstoupil a podával jí ruku.

„Předpokládám, že jste slečna Lincolnová.“

„Pan Reinhart?“

„Nebo jsem spíš měl říct paní?“

Usmála se. „Slečna je přesné, paní v některých případech vhodné, ale Sherry bych dala každopádně přednost.“

„Je to obrovská úleva mít možnost vás konečně poznat na vlastní oči, když už jste v bezpečí na zemi,“ poznamenal Jay a vzal ji jemně za ruku, i když pohled zaměřil někam přes její rameno, protože John Harris právě sešel ze schůdků a pospíchal k nim.

„Jayi!“

Jay se usmál, stiskl Sherry ruku, jakoby váhavě ji pustil a přivítal se s Johnem Harrisem. „Jsou s tebou ještě větší problémy, než když jsi byl můj služebně starší partner ve firmě, prezidente.“

„V Bílém domě tě naučí, jak být na obtíž každému a všem najednou,“ zareagoval na to John Harris, než se otočil a představil mu Craiga Daytona a Alastaira Chadwicka.

Jay jim na oplátku představil Michaela Garrityho, než pokynul rukou k dalším dvěma mužům, kteří se drželi stranou.

„Tito pánové jsou z irského imigračního úřadu.“ Jeden z úředníků se usmál a očima přejel celou skupinku. „Takže který z vás, dobří lidé, je bývalý prezident Spojených států?“

*****

Jakmile byly vyřízeny všechny formality a papírování, John Harris upoutal Jayovu pozornost a ukázal na jiné odstavené letadlo. „Vidím, že Campbell si už pospíšil.“

„Ty… poznáš jeho letadlo?“

Harris přikývl a lehce se zamračil. „Ze Sigonelly. Je to ono. Stálo od nás daleko, ale má velice výrazné barvy.“

„Přistál tady už skoro před hodinou,“ sděloval mu Jay. „Úplně mě vyvedlo z míry, jak mohl zjistit, že míříme do Dublinu a už vůbec nechápu, jak dokázal zjistit, že jste se nezřítili.“

Prezident už vykročil s celou skupinou směrem k letištní budově. „Nikdy nepodceňuj Stuarta Campbella, Jayi. Ať to zní sebeotřepaněji, je to stručný návod, jak přežít.“

„Vůbec o tom nepochybuju,“ odpověděl na to Jay. „A dovedu si představit, že se právě teď se svými lidmi usilovně snaží najít nějakého soudce. Michael tě seznámí cestou do hotelu s praktickou stránkou celého procesu, ale ze všeho nejdůležitější je to, že až do zítřejšího rána máme v podstatě klid. Navíc se jim také nemusí podařit získat irský zatykač dřív než ve čtvrtek ráno, protože zítra je svátek svatého Patrika. Kdyby se nám ale, Johne, naskytla možnost tě propašovat hned ráno na palubu nějakého cestovního letadla, musíme toho využít. Naprosto jednoznačně.“

„A je to proveditelné?“ zeptal se prezident, zatímco Jay pro něj a Sherry přidržoval otevřené dveře do letištní budovy.

„Neměl jsem ještě čas se na to podívat,“ připustil Jay, když je dohonil, zatímco dveře přenechal Garritymu a ostatním, „a upřímně řečeno se mi nechtělo rezervovat letenku na tvé jméno ze strachu, že by to mohl vysledovat někdo z Campbellova týmu.“

„Ale časy letů už máte, viďte?“ zeptala se Sherry.

Jay přikývl. „Ano. Společnosti Aer Lingus i Delta létají přímo, i když Delta má mezipřistání v Shannonu. Napadlo mě, že bys mohl letět na můj pas, Johne…“

Prezident prošel právě dveřmi a zastavil se, přičemž vrtěl zamítavě hlavou a vrhl kosý pohled na Sherry. „Takhle to rozhodně neudělám, Jayi. Musím si někde stanovit hranici, za kterou už nepůjdu. A navíc, kdybych použil tvůj cestovní pas, dopustil bych se trestného činu téměř ve všech zemích na světě. A to ty víš.“

„Já… ano, jen tě chci dostat domů.“

„Já se taky chci dostat domů, ale ne pomocí nějakého ubohého triku.“

Viděl, jak sebou Jay trhl a rychle mu položil ruku na rameno. „To nebylo namířeno na tebe, Jayi. Ty děláš přesně to, co od tebe potřebuju. Hledáš všechny možnosti, ale já si musím dávat pozor, abych zbytečně nepodlehl panice.“

Jay přikývl. „Chápu tě.“

„Mám špatné svědomí,“ pokračoval Harris a hlavu natočil v posunku směrem ke Craigu Daytonovi a Alastairu Chadwickovi, kteří čekali v uctivé vzdálenosti, „že se ti dva skvělí piloti kvůli mně vystavili velkému nebezpečí, pokud jde o jejich zaměstnání. Jestli přijdou o práci, budu to muset nějak spravit.“

„Museli jsme tě nějak z Itálie dostat.“

„Já vím. Ale každou hodinu jsem z toho nervóznější, protože si konečně začínám plně uvědomovat, jak gigantické měřítko má ta síť, kterou Miraflores rozhodil po celé zeměkouli, jen aby mě dostal. Jsem přesvědčený, že Stuart má neomezené finanční prostředky, stejně jako neomezený počet lidí, kteří mu v tom mají pomáhat.“

Jayovi proběhla hlavou další vlna pochybností o vlastních schopnostech. V přímém protikladu s právním molochem řízeným Stuartem Campbellem tým Johna Harrise sestával z jediného advokáta neznámých kvalit, právního zástupce, kterého ještě neznal, a padlého texaského soudce, který se pokouší znovu získat dlouho odložené a zrezivělé ostruhy na poli mezinárodního práva. Poměr sázek byl katastrofálně v jejich neprospěch a on bude muset využít každou minutu, aby se na souboj před irským soudem připravil.

Craig Dayton dohonil Jaye přesně v okamžiku, kdy chtěl nastoupit do jednoho ze dvou mikrobusů najatých, aby je zavezly do nedalekého hotelu.

„Kam poletíme tady odtud, pane Reinharte?“

„Prosím?“

„Chtěl jsem říct, jestli nás budete ještě potřebovat? Moje letadlo a posádku?“

„Nevím. Nemohli byste pro všechny případy tady ještě během zítřka počkat?“

Craig se ohlédl na Alastaira, který se k nim blížil s taškami v rukou, a pak znovu na Jaye. „Podívejte, pravděpodobně nás vyhodí a… no, potřebuju to vědět z toho důvodu, že jestliže by i nadále to letadlo bylo pronajaté, tak bych možná mohl lidi z EuroAiru přesvědčit, aby nás ještě nechali na pokoji. Vím, že jediným důvodem, proč naše aerolinky svolily k tomu pronájmu, byl nátlak, který na ně vyvíjel Bílý dům, ale jak jednou ten skončí, politický tlak zmizí a peníze přestanou plynout, dostaneme příkaz vrátit se s prázdným strojem do Frankfurtu.“

„Řekněte jim, že pronájem pokračuje a že peníze jim půjdou na konto dál,“ bez rozmýšlení rozhodl Jay.

Craig přikývl. „Tak to by bylo. Možná že… po té akrobacii, kterou jsme předvedli nad kanálem La Manche, po našich hlavách prahne docela dost lidí, tak bych asi uvítal, kdyby nás z Washingtonu ještě jednou podpořili. V Londýně si totiž mysleli, že je s námi amen, a vypravili na místo týmy záchranářů.“

„Dejte mi vědět. Já do Washingtonu zavolám a udělám, co bude v mých silách.“

„Ještě jednu věc. Možná že budeme potřebovat zatlačit z Washingtonu tak jako tak…, kdybychom měli letět do Států s tímhle letadlem.“

„Vy byste doletěli až na území Spojených států, aniž byste museli doplňovat palivo někde na Islandu nebo v Kanadě?“ udiveně se zeptal Jay a obočí se mu nepatrně zdvihlo. „Měl jsem za to, že…“

Craig přikývl a krátce se podíval ještě jednou na Alastaira. „Já bych to vyjádřil takto. Z Dublinu na letiště v Presque Isle ve státě Maine je to necelých pět tisíc dvě stě kilometrů a maximální dolet našeho aeroplánu je asi pět tisíc šest set. To znamená, že kdyby protivítr nebyl příliš silný a kdybychom letěli takzvanou rychlostí zajišťující maximální délku letu a kdyby letiště na Islandu, v Grónsku a v Kanadě nebyla zavřená kvůli špatnému počasí jako alternativní přistávací plochy, mohli bychom to bezpečně zvládnout, i když je tady jeden velký právní zádrhel.“

„To bych řekl!“ vmísil se do hovoru Alastair.

„Jaký?“ zeptal se Jay.

„Tohle není typ se specifikací ETOPS.“

„To je pro mne…, jako když mluvíte tatarsky,“ poznamenal Jay, opřel se o mikrobus a snažil si namluvit sám sobě, že není unavený.

„V aviatice se takové záhadné zkratky používají s velkou oblibou,“ vysvětloval Craig. „ETOPS znamená, že se jedná o dvoumotorový letoun s prodlouženým doletem přes vodní plochu. Doletět na americkou pevninu tady odtud by rozhodně znamenalo, že bychom se nad Atlantikem dostali hodně nad běžný limit, podle něhož se musíme pohybovat maximálně ve vzdálenosti pět set kilometrů od vyhovujícího letiště.“

„Takže… to byste se dopustili něčeho protiprávního?“

„Spíš… by to bylo proti předpisům než protiprávní… ve smyslu trestního práva,“ dodal na upřesnění Craig.

„Pane Reinharte,“ zapojil se do debaty Alastair, „můj partner se vám snaží se sobě vlastní zdrženlivostí sdělit, že technicky nesmíme mít na palubě cestující při letech přímo přes Atlantský oceán, i když jsme vybaveni všemi požadovanými prostředky a výzbrojí pro lety přes vodní hladinu, jako jsou záchranné čluny, záchranné vesty, výbava pro přežití a tak podobně. Víte, on existuje určitý postup pro získání oficiálního požehnání pro dvoumotorová proudová letadla při podobných operacích, a toto letadlo se k tomuto požehnání ještě nedopracovalo. Už teď máme u našich aerolinek velké problémy, ale i kdyby ne, můžu vám zaručit, že společnost EuroAir by nikdy neschválila takovou zakázanou trasu.“

„Taky by nemuseli,“ odporoval mu Craig. „Požádali bychom o povolení letového plánu přes Keflavík na Islandu a Gander na Newfoundlandu a pak o přelet až na letiště Presque Isle v Maine. Jenže bychom za letu trasu změnili a letěli přímo, nebo téměř tak přímo, jak by nás nechali. Přes severní Atlantský oceán totiž existuje zvláštní systém letových drah.“

„Myslím, že už to chápu,“ sdělil jim Jay.

„Usuzuju, že stále ještě nechcete přistát v žádné jiné zemi než ve Spojených státech, Kanadu nevyjímaje.“

„To usuzujete správně… Můžete navigovat přes vodu?“ zeptal se Jay.

„S prstem v nose,“ odpověděl mu Craig a neušel mu zmučený výraz na Alastairově tváři.

„Já tyhle kecy fakt nesnáším,“ zamumlal Alastair.

„On ten obrat přímo nenávidí,“ parafrázoval slova druhého pilota Craig a posměšně s patřičnou mimikou ohnul palec směrem Alastairovi. „Jsme vybaveni dvěma GPS, to jest přijímači družicové navigace a známe polohu letadla v každém okamžiku s přesností necelého metru.“

„To je bez debaty,“ pronesl Alastair ironicky. „Tak například v tomto okamžiku víme, že naše kariéry v letectví jsou necelý metr od křižovatky dvou linií Nežádoucí a Nezaměstnaný. Tak proč se neradovat z výletu a ještě trochu nepokoušet osud?“

„Jinými slovy…,“ snažil se Jay něco říct, i když z toho vůbec nebyl moudrý.

„Jinými slovy,“ ujal se Craig slova místo něj, „to udělat můžeme, jestliže to pan prezident bude potřebovat. Za předpokladu, že se povětrnostní podmínky nezblázní.“

„Pokuste se všechno na takovou cestu přichystat, přátelé,“ uzavřel to Jay. „Kdyby se mi nepodařilo dostat ho odtud jinak, uděláme to, jak navrhujete.“

37 KAPITOLA

*****

GREAT SOUTHERN HOTEL, LETIŠTĚ V DUBLINU, IRSKÁ REPUBLIKA,

ÚTERÝ – 21.50

Cesta mikrobusem do hotelu průměrné úrovně poblíž letiště byla krátká, a jak se ukázalo hned vzápětí, restaurace, v níž se Garrity již předem rozhodl, že je nakrmí, byla typická irská zakouřená hospoda s takovým rámusem uvnitř, že jakákoli vážná debata nepřipadala v úvahu. Bylo už téměř jedenáct, když se vrátili do hotelu, dali dobrou noc oběma pilotům a třem letuškám a shromáždili se u Johna Harrise v pokoji, kde se prezident, Sherry Lincolnová a Jay usadili na dvou židlích a otomanu, zatímco Matt Ward a Michael Garrity zůstali stát.

„Doufám, že ubytování je uspokojující, pane prezidente,“ řekl na úvod Garrity. „Pan Reinhart vás chtěl mít co nejblíž k letišti.“

„Je to v naprostém pořádku, Michaeli,“ ujistil ho prezident. „Nepotřebuju za každou cenu mít šestipokojové apartmá.“

Michael Garrity začal nastiňovat základní pravidla pro vydání stíhané osoby žalujícímu cizímu státu platná v Irské republice.

„Je to Garda, náš policejní sbor, kdo bude muset formálně předložit mezinárodní zatykač, ale patrně přijmou Campbellovu pomoc, aby našli příslušného soudce. Když to Campbellův tým nedokáže, zbývá jim ještě jedna možnost, a tou je soudce vrchního soudu, který má službu.

Vždycky je jeden o každém svátku, který je buď neustále k dosažení na mobilním telefonu, nebo skutečně posedává doma. Tahle skutečnost rozhodně představuje pro Campbella dobrou zprávu, i když se nedá vyloučit, že soudce vrchního soudu rozhodne, že to není záležitost spadající do jeho pravomoci. Do ruky nám hraje i pravděpodobná větší ochota soudce vrchního soudu vyslechnout si naše protesty, že svědectví dostatečně nepodporuje základní obvinění.“

John Harris si povšiml, jak výraz Jayova obličeje potemněl, a vzápětí se jejich pohledy střetly. V očích prezidentova právního zástupce nebylo těžké vyčíst novou vlnu obav.

„Pane Garrity, ještě než budeme pokračovat, tak si musím tady s Jayem promluvit“ prohlásil prezident naléhavě.

„Ale samozřejmě,“ odpověděl na to Garrity a nechápal, kde se v místnosti náhle vzalo takové ochlazení. I na Sherry bylo patrné, že ji to vyvedlo z míry.

„Johne,“ zazněl naléhavě Jayův hlas. „Myslím si, že je nezbytně nutné, abychom do toho zasvětili i ostatní.“ Opět se podíval Johnu Harrisovi přímo do očí, zatímco prezidentův pohled spočíval na Jayovi po celou dobu. „Tady Michael tě musí obhajovat a Sherry a Matt jsou nedílnou součástí týmu. Myslím si, že každý ať už z toho nebo onoho důvodu by měl být v obraze.“

„O čem to mluvíte, Jayi?“ zeptala se Sherry.

Prezident se už prve začal zvedat ze židle, ale pak se znovu s dlouhým povzdechem posadil na její okraj a přikývl. „Ať je po tvém, Jayi. Máš nejspíš pravdu.“

„Jayi, o co jde?“ naléhala Sherry a střídavě přejížděla pohledem od prezidenta k Jayovi a zase zpátky.

„Jde o to, Sherry,“ začal s vysvětlováním John Harris, „že existuje jedno obvinění, s nímž se Stuart Campbell vytasil před londýnským policejním soudem, které mělo stejný účinek jako menší bomba. Pokračuj, Jayi.“

Jay podrobně popsal Campbellovo tvrzení, že vedoucí tajných operací CIA Barry Reynolds kdysi informoval prezidenta Harrise v Oválné pracovně a varoval ho, že lidi, které mají v úmyslu najmout pro provedení plánovaného útoku na peruánskou výrobnu drog, s největší pravděpodobností nejdříve budou mučit a zmrzačí každého, koho na místě najdou, a pak všechny povraždí.

„A vy jste tohle schválil jako oficiální čin?“ zeptal se Michael Garrity nevzrušeným hlasem.

„To je naprosto scestné!“ ohradil se John Harris. „Chci říct… tak dobře, podívejte se. Stalo se to úplně jinak. Reynolds do té doby pracoval na tom případě osobně a zodpovídal se přímo řediteli, který podával zprávy mně.“

„Komu?“

„Řediteli CIA,“ doplnil prezident. „Zkrátka se mi doneslo, že v té akci vyhledání objektu a jeho zničení jsme dospěli do rozhodujícího okamžiku a že Reynolds se se mnou potřebuje setkat, aby mi o tom podal zprávu. Vzpomínám si, že už tehdy mě napadlo, že je to nezvyklá žádost, protože to byl obvykle ředitel CIA nebo jeho přímý náměstek, kdo mi podobné zprávy podávali.“

„Takže ten Reynolds skutečně přišel do Oválné pracovny?“ zeptal se Jay.

John Harris si povzdechl a přikývl. „Ano, přišel. Vyskytly se případy, kdy takové neoficiální schůzky byly nezbytné. Dokonce se někdy konají i s lidmi, kteří působí v armádě. Žádné časy dojednaných schůzek, žádná jména na kalendáři. Nic, co by naznačovalo, že k nějakému setkání došlo, a to z důvodů státní bezpečnosti nebo z důvodů politických.“

„Rozumím,“ poznamenal Garrity a nespouštěl z prezidenta oči. „U vás se to nazývá hodnověrné popření, soudě podle toho, co nám předkládá Hollywood.“

„Moc daleko od skutečné fráze to nemá,“ pokračoval Harris. „No ale k věci. Reynoldse jsem skutečně přijal, byl tam podle časového plánu a lidi od tajné služby ho propašovali západním vchodem do Oválu. Matte? Neměl jsi ten den zrovna službu?“

„Ne, pane prezidente. Sice jsem… tím vchodem uváděl různé osoby, ale tohle jméno mi nic neříká,“ pronesl velice opatrně a jeho výraz, za normálních okolností nic neprozrazující, se změnil jen velice nepatrně.

„Taková zkrátka panovala praxe,“ pokračoval prezident. „Reynolds… a to se mi vybavuje skutečně velice jasně, protože to byl pro mne naprostý otřes, když jsem později obdržel tu zprávu o krveprolití, která pronikla na veřejnost… Reynolds mi řekl, že mají tým, který je připraven do toho jít a přepadnout tu výrobnu drog a zničit ji. Věděli jsme, že k tomu nemůžeme využít Američany, přistěhovalce ze Států nebo tak. Potřebovali jsme profesionály, kteří by to za peníze udělali, a ty on našel. Zeptal jsem se ho, jestli mají vojenský výcvik a on mě ujistil, že ano, že to jsou disciplinovaní veteráni s oficiálními vojenskými zkušenostmi, v zásadě ne příliš dobrými. Ujistil mě, že se budou držet rozkazů, které obdrží, a zabíjet budou jen v nevyhnutelném případě. Také měli být naprosto srozuměni s tím, že jejich cílem je továrna, a ne lidé, kteří v ní pracují. Uvědomoval jsem si, že tam budou campesinos… venkovani…, které násilím přinutili, aby v té továrně pracovali. Ale museli jsme zastavit příliv drog.“

„Takže jsi ten útok schválil?“ zeptal se Jay.

„Ano. Jako vrchní velitel ozbrojených sil a osoba, jíž byly podřízeny zvláštní operace a veškeré další vládní kroky, jsem jednat musel. Přísun heroinu z Peru do Spojených států začal dosahovat rozměrů epidemie a neuvěřitelné procento pocházelo právě z tohoto zařízení, navíc tehdejší vláda vedena Fujimorim proti tomu nedělala absolutně nic.“

„Ale, Johne,“ přerušil ho Jay, „nejdůležitější bod celého toho případu je, jestli ti Reynolds jakýmkoli způsobem, nebo formou či projevem naznačil, že žoldáci, které najme na tu práci po tvém schválení, budou mučit nebo vraždit ty dělníky?“

„Ne, nic takového se z jeho náznaků usoudit nedalo. Ve skutečnosti, jak už jsem říkal, mě ujistil, že se budou řídit rozkazy. A ty, jež jsem vydal, zněly neubližovat dělníkům a zabíjet jen v sebeobraně.“

„Tak proč tedy,“ pokračoval Jay s očima přilepenýma na Johnu Harrisovi, „Stuart Campbell tvrdí, že Barry Reynolds pořídil videozáznam z té schůzky, z něhož je patrný pravý opak?“

John Harris rozhodil doširoka paže v rozmáchlém a rozhořčeném gestu.

„TO JÁ NEVÍM! Zatraceně, Jayi, máš vůbec představu, co mi podobné nařčení způsobí? Ale zato vím určitě, že netrpím Alzheimerovou chorobou jako chudák Ronnie Reagan. Zatím si díkybohu věci pamatuju jasně, a vím jako absolutní fakt, že video nebo audio svědectví tohoto druhu existovat nemůže, protože jsem jako prezident nikdy… opakuji nikdy… nevyslechl žádné Reynoldsovo předání takových informací. Řeknu to ještě jinak, člověk z toho rozhovoru nemohl ani nic podobného vyčíst mezi řádky, protože jsem se ho výslovně ptal, jestli si je naprosto jistý, že se jim to nevymkne z rukou!“

Jay přikyvoval. „Vyžádal jsem si kopii té pásky.“

„A výsledek?“ vyhrkl John Harris, jehož dýchání bylo zrychlené a obličej celý zrudlý.

„Campbell ji zkrátka nedoručil. Částečně to jde na vrub tomu, to vím určitě, že ani jeden z nás nezůstal v Londýně dostatečně dlouho.“

„Domnívám se, že kopii té pásky opravdu potřebujeme,“ připojil se k tomu věcným tónem Michael Garrity.

„Potřebujeme, to je hodně slabé slovo, k sakru!“ potvrdil to vzrušeným hlasem John Harris. „Ono totiž už tvrzení, že nahrál rozhovor v Oválné pracovně s prezidentem Spojených států, je dost neuvěřitelné a směšné.“

„Víte, když… jsme někoho touhle cestou vpouštěli dovnitř,“ zasáhl do hovoru Matt, „tak jsme obvykle přesně věděli, kdo to je, a i když jsme je prošacovali, obvykle nemuseli projít detektorem kovů.“

„Což znamená?“ zeptal se Jay.

„Asi tolik, že není úplně vyloučené, aby někdo, koho jsme znali jako jednoho z šéfů CIA, nemohl projít dveřmi se skrytou kamerou připevněnou na těle. Zkrátka to není něco, co by člověk od něj čekal.“

John Harris se podíval Jayovi do očí a pomalu prohlásil. „Jestliže existuje nahrávka, která by zachycovala slova pronesená mnou nebo Reynoldsem, a liší se od toho, co jsem ti právě řekl, pak vznikla, nebo ji dodatečně někdo upravil elektronickou cestou.“

Jay pomalu přikývl. „Ta možnost tady bezpochyby je. Ale jak to prokážeme?“

„Skutečnost je taková,“ vmísil se do řeči Michael Garrity s očima upřenýma na vzdálenou zeď a rukou si přitom hladil bradu, „že napadnout existenci takové pásky při plně rozjetém soudním procesu není problém, ale během jednání tohoto druhu…“

„Dá se přece napadnout i v tomhle případě,“ prohlásila Sherry a napůl povstala ze židle s očima rozšířenýma vzrušením. „Vzpomínáte si na případ Rodneyho Kinga? Ti policisté ho na těch záběrech mlátili hlava nehlava a v živých barvách, a tým obhajoby to nějak uhrál, že je museli pustit. Kdo by věřil tak směšnému padělku, jako je tenhle?“

„Mluví z vás loajalita, Sherry, a jsem za ni vděčný,“ poznamenal smutně prezident.

„Je to tak, slečno Lincolnová,“ dál trval na svém Garrity. „Pásku, jako je tahle, když se dostane před soudce v tomto stadiu, bude možné napadnout jen stěží.“

„A nemůžeme proti ní zaútočit jako nelegálně vytvořenému a tudíž pro soud nepřijatelnému svědectví?“ uvažoval nahlas Jay.

„Snad ano, ale záleží jen a jen na soudci. A předstupujeme před soud s prapodivnou sbírkou lidí, věcí a okolností: prezident Spojených států, Bílý dům, jeden z šéfů CIA… Nejsem si vůbec jist, jestli by se i před americkým soudem dala taková páska prohlásit za evidentně nepřípustnou. Mějte na paměti, že podle toho, co vím od vás, byl Reynolds vážený, vysoce postavený pracovník centrální výzvědné služby Spojených států s dlouhou a úspěšnou kariérou.“

„Takže, jestliže Campbell tu kazetu použije před soudem v Dublinu, bude to pro nás představovat problém?“ položil Jay zamyšleně víceméně řečnickou otázku.

„Ne,“ odpověděl Michael Garrity a pečlivě vybíral slova. „Ne, Jayi, problémem bych to nenazval. Z hlediska našich cílů by to byla katastrofa.“

*****

HOTEL SHELBOURNE NA ST. STEPHEN’S GREEN, DUBLIN, IRSKÁ REPUBLIKA

Stuart Campbell dokončil poslední z nezbytných telefonických hovorů a otevřel okno s výhledem na St. Stephen’s Green, aby si vyčistil hlavu.

Noční vzduch nebyl příliš chladný, dalo by se dokonce říct, že byl téměř vlahý, a lehký vánek si pohrával se závěsy. Campbell bytostně vnímal přítomnost soudní budovy na Inns Quay, oněch čtyř pilířů zdejší soudní moci v jednom objektu rozprostírajícím se na břehu řeky Liffey, kterou sice nemohl spatřit, ale jejíž tok byl vzdálený necelého půldruhého kilometru odtud. V historii té stavby bylo cosi, co na něj vždy silně působilo. Představovala symbol vzdoru takové úrovně, jehož jeho rodné Skotsko nikdy nedosáhlo. Po irské občanské válce v dubnu roku 1922 z budovy téměř nezbyl kámen na kameni. Její poškození způsobilo bombardování stranou podporující smlouvu s Anglií, po němž se málem zřítila kopule. Její přestavba odrážela pevné odhodlání Irů znovu získat symbol vlády zákona, jako úhelného kamene vlády v nově ustavené republice; budova čtyř pilířů soudní moci se stala v Irské republice symbolem spravedlnosti.

Nyní se stane místem bitvy, na kterou se právě připravuje, ale nebude to mezi jejími zdmi jeho první vystoupení. Vzhledem k tomu, že právní systémy britský i irský byly téměř identické ve své formě, byl – jak to Irové nazvali –povolán do irské právnické komory jako advokát v případě, kdy už před mnoha lety zastupoval zájmy Spojeného království. Zůstal mu z toho zážitek, o nějž se těžko kdy rozdělí s anglickými kolegy, z nichž mnozí při zmínce o čemkoli irském ihned obraceli oči v sloup.

Campbell otočil hlavu, aby na okamžik za svými zády sledoval horečnatou činnost připomínající včelí úl. Prezidentské apartmá sloužilo pouze jako hlavní stan celé operace. Na druhé straně města v hlavní dublinské kanceláři jeho právní firmy zářila všechna okna a tým šestnácti lidí složený z právníků, sekretářek a úředníků usilovně pracoval na dalekosáhlém úkolu, který jim byl zadán: připravovali každý možný příkaz určený kdekterému soudu v zemi pro jakoukoli nepředvídanou možnost.

Během poslední hodiny dostal Stuart Campbell mezi vlastními telefonickými hovory na domácí čísla nejrůznějších vysoce postavených osob samé neuspokojivé zprávy o prozatím bezvýsledném hledání patřičného soudce. Jak už se od začátku bál, zdálo se, že v celé Irské republice nebyl jediný obvodní či okresní soudce, jehož by bylo možné přesvědčit, aby se záležitostí se zatykačem nechal obtěžovat doma.

„V jednu chvíli už jsem myslel, že ho máme,“ sdělil mu Patrick před dvaceti minutami. ‚“Byl to vážený soudce O’Mally a já jsem ho dostihl na mobilním telefonu na jeho zahrádce za domem. Prohlásil, že by si mohl ten případ přinést domů, ale pak se dozvěděl, že se ten zatykač týká nějakého Johna Harrise, bývalého prezidenta USA.“

„A co se stalo?“ zeptal se Stuart.

„Přesná slova mi unikla, protože na druhém konci bylo slyšet nějaké drmolení a smích… a také zaznělo pár peprností… nicméně stručné shrnutí je, že jsem nejspíš naprostý pošuk, jestli si myslím, že vydá z domova soudní příkaz k zatčení exprezidenta Spojených států, a teď cituji: největšího přítele, jakého kdy Irsko mělo. Prohlásil, že minimálně se musí počítat s řádným rozsáhlým soudním řízením a s veškerou možnou ochranou obviněného podle irských zákonů, spolu s plným využitím zákonem stanovené oznamovací povinnosti druhé straně. Že nebude akceptovat žádné vzdání se časových nároků na obeslání Harrisova týmu.“

„Toť vše?“ zasmál se Stuart.

„Ne. Taky se ho osobně dotklo, když se mu prý snažím namluvit, že v případě bývalého amerického prezidenta by se mohlo kdy jednat o nebezpečí, že by před soudním projednáváním odletěl ze země. Potom jsem mu, Stuarte, radši popřál dobrou noc, protože jsem si vyvodil, že vyhlídky získat z jeho úst rozhodnutí v náš prospěch, jsou, řekněme, poněkud redukovány.“

„Myslím, Paddy, že příhodný obrat pro naše šance by dobře vystihovala možnost přežití sněhové koule v pekle.“

„Přesně. A i na ni bych vsadil spíš než na nás.“

Pátrání po nějakém soudci pokračovalo, ale těch nemnoho, které bylo možno najít, nemělo zájem o uspořádání soudního jednání ve svých obývacích pokojích, přičemž jeden ze soudců byl například přesvědčen, že je nesmysl, aby se nějaký bývalý prezident mohl pokusit upláchnout, a druhý zase, že útěk by byl vůbec tím nejlepším řešením.

„Je téměř jedenáct,“ oznámil Campbell, když se vrátil do přijímacího pokoje apartmá, který teď připomínal velitelský stan před bitvou. „Myslím, že bychom měli už dnes večer přestat s telefonováním soudcům a asi tak do dvou ráno se soustředit na strategii. Potom se všichni trochu vyspíme a pustíme se znovu do práce kolem osmé.“ Pak se velký skotský právník posadil ke stolu a pozoroval obličeje kolem sebe. „Nějaké postřehy?“

„Jeden bych měl. Jsme tam, kde jsme byli na začátku,“ poznamenal s kamennou tváří jeden z mužů. „Dospěl jste k něčemu vy?“

„Ano,“ odpověděl Stuart a zahleděl se do poznámek, než znovu zvedl hlavu. „A vsadím se, že pana Harrise a pana Reinharta čeká ráno hodně nepříjemné překvapení, jestli se odhodlají k tomu, co předpokládám, že na sto procent udělají.“

38 KAPITOLA

*****

GREAT SOUTHERN HOTEL, LETIŠTĚ V DUBLINU, IRSKÁ REPUBLIKA,

STŘEDA – 0.20

Už bylo po půlnoci, když Jay Reinhart, Sherry Lincolnová a Michael Garrity opustili prezidenta v jeho pokoji s agentem tajné služby Mattem Wardem utábořeným v propojeném předpokoji.

Na chodbě jim Michael Garrity popřál dobrou noc, zamířil ke schodišti a dolů ke svému autu; Jaye a Sherry nechal, aby došli k výtahu sami.

„Ještě jednou se podívám na ty letecké spoje, než půjdu spát,“ oznámila Sherry unaveným hlasem.

Jay přikývl. „Ten první letí v deset?“

„Ano, je to let společnosti Aer Lingus.“

„Jestliže nedokážou sehnat ten soudní příkaz k zatčení tady v Dublinu, nemůžou to zvládnout ani do doby, než se dostane do Shannonu, kde má mezipřistání. Potřebujeme ho jen dostat na letiště kolem deváté, aby to nebylo ani moc časně ráno, ale ani moc pozdě. To mu budeme moct tiše koupit letenku. Teoreticky by to mělo klapnout. Bez zatykače ani Garda, ani imigrační úřad nemá žádné ospravedlnění, aby mu odmítli vstup do letadla.“

„To zní logicky,“ usoudila Sherry. „Vzbudím ho včas.“

Naproti výtahům stála lavice a oba na ni znaveně klesli.

„Vypadáte hodně vyčerpaně, Jayi,“ podotkla s úsměvem, poznamenaným únavou.

Oplatil jí úsměv. „Taky že jsem, ale zdá se mi, že to způsobují spíš obavy, abych…, zkrátka to jen nechci nějak zvrtat.“

„Já taky ne,“ dodala Sherry. Následovala trapná odmlka, když se ohlédla směrem k výtahům. „Je to hodný člověk, Jayi.“

„To já vím.“

„Pracuju pro něj už čtyři roky a je jedním z nejslušnějších, nejohleduplnějších…“

„Promiňte, Sherry, že vás zarazím. Všechny ty superlativy znám a se všemi souhlasím. Až tohle bude za námi…, měli bychom… strávit nějakou dobu společně a vyprávět si navzájem historky o Johnu Harrisovi,“ řekl se smíchem Jay.

Přikývla. „To by se mi líbilo. Mimochodem, bylo to velice příjemné slyšet váš uklidňující hlas v telefonu, zvlášť v prvních hodinách všech těch zmatků.“

Posupně se zasmál. „Zdaleka byste nebyla tak klidná, kdybyste viděla mé údajné velitelské stanoviště v Laramie ve Wyomingu.“

„Pročpak?“

„Tak si třeba představte kuchyňský pult vybavený jednou pevnou telefonní linkou a mobilní telefon v kapse koupacího pláště.“

„Koupacího pláště?“ usmála se a zvedla hlavu.

Jay se poněkud zarazil a zadíval se jí trochu déle do očí, než k tomu měl až dosud příležitost.

Je opravdu krásná, pomyslel si, čímž potvrdil platnost svého prvního dojmu, který si předem zakázal podrobněji zkoumat.

„Ano, slyšela jste dobře,“ ujistil ji. „To by ale bylo na dlouho.“

„Možná že bych to dlouhé vyprávění chtěla slyšet. Zní to zvláštně, praktikovat práva v koupacím plášti.“

„Soudci z toho bývají naprosto mimo,“ potichu se zasmál a vzpomněl si na téměř osudový let cessnou do Denveru. „Snad nikdy jsem něco tak dokonale surrealistického nezažil, když jsem se kvůli Johnovi snažil z Laramie zvládnout tuhle situaci. Víte, jaké mě to stálo úsilí potýkat se s tím, abych s vámi zůstal ve spojení, a přitom poprvé v životě jednat s lidmi zastávajícími tak vysoké posty?“ V témže okamžiku se mu znovu vybavila vzpomínka na bouchnutí dveří za odcházející Lindou, ale silou vůle ji zapudil.

„Máte na mysli ty z Bílého domu?“

„Ano, a také z ministerstev zahraničí a spravedlnosti, a to už se ani nezmiňuju o pozdějším setkání s lidmi z britské vlády. Pořád ještě si nejsem tak úplně jistý, jestli tohle všechno není nějaký divoký sen vyvolaný tím, že jsem se před spaním přejedl v mexické hospodě.“

„Vy máte v Laramie mexické restaurace?“ zeptala se udiveně Sherry.

„Alespoň budí ten dojem. Vlastně tam vaří poměrně slušnou kombinaci texaské a mexické stravy.“

„Jak tohle všechno skončí, Jayi?“

Znovu se jí zahleděl přímo do očí a opět pocítil lehké zachvění kolem žaludku, než si uvědomil, že její otázka se jednoznačně týká Johna Harrise.

„To bych taky rád věděl. Jestli se nám podaří posadit ho na letadlo domů, pak předpokládám, že před sebou máte bitvu se sdělovacími prostředky kvůli tomu, proč a jak opustil Irsko.“

„To bychom dokázali zvládnout. Johna Harrise u nás doma mají lidé rádi.“

Jay přikývl. „Ale jestli se nám nepodaří vytáhnout ho z bryndy takhle, mohlo by to skončit prodlouženým pobytem v Irsku, i když si jsem poměrně jistý tím, že Peru se ho odtud vytáhnout nepodaří.“

„Řekla bych, že něco podobného jsem asi potřebovala slyšet,“ přiznala se. „Že jste si jistý konečným výsledkem.“

„Měl jsem určité pochybnosti, když jsem stál v té londýnské soudní síni a Campbell na nás vytáhl bombu o té pásce. Ale nepřestal jsem si opakovat, že povaha Johna Harrise se v Oválné pracovně Bílého domu nezměnila. Nedokázal jsem si vůbec představit, že by mohl podobnou možnost vůbec připustit.“

„Chcete říct mučení a vraždění?“

„Přesně tak,“ přitakal Jay. „Je to člověk, který uznává trest smrti pouze tehdy, má-li se společnost zbavit jen těch nejbestiálnějších zvířat chodících po dvou, a to ho ještě morálně zraňuje do morku kostí fakt, že zbavení někoho života je jedinou racionální možností v extrémních případech. Tolik mu na lidech záleží…“

Sherry zvedla ruku v gestu předstírané výčitky. „Teď zpíváte zase vy mou písničku.“

Vesele se zasmál a uvědomoval si, jak uvolněně se v její společnosti cítí. „To máte vlastně pravdu.“ Podíval se na hodinky. „Sherry, zdá se mi…“

Ale to už stála a napřáhla k němu ruku. Zpočátku se zdálo, že půjde jen o formální potřesení si rukou, ale skončilo to tím, že Jay se natáhl i pro její druhou ruku, obě podržel o trochu déle v dlaních a na chviličku se jeden druhému zadívali přímo do očí.

S váháním její ruce pustil a zmáčkl tlačítko přivolávající výtah. Dveře se otevřely téměř okamžitě a oni vstoupili poněkud rozpačitě do kabiny. Ve druhém poschodí Jay popřál Sherry dobrou noc a pokračoval ještě do třetího, kde pak cestou do svého pokoje se myšlenkami na chvíli odpoutal od záležitostí práva a mezinárodních smluv.

Z nějakého důvodu, který nedokázal přesně vysledovat, byly všechny jeho snahy vyvolat si v duchu obrázek Lindy tam doma v Laramie marné. A právě tak záhadně se nedostavil obvyklý pocit viny, když si vzpomněl na Karen.

Poprvé od smrti manželky zmizela svíravá bolest, která ho zasáhla pokaždé, když na ni pomyslel. Bolest nyní vystřídal prostý, něžný smutek. Jak a proč k tomu došlo? Nejspíš za to může hrozná únava nebo je příliš ponořený do problémů, které má před sebou. Třeba ale už taky dospěl do stavu, kdy bylo načase uposlechnout radu, kterou už slyšel vyslovit tolikrát, až se mu z ní dělalo nevolno. Nenastal nakonec už opravdu čas, aby zase začal žít?

Jay si pověsil oblek na ramínko, vyndal si z kufru zbývající věci, a než padl do postele, ještě si dokázal vyčistit zuby. Ospale se s pocitem přepychu uvelebil do čistě povlečené postele, když si vzpomněl, že mu zbývá dokončit ještě jeden úkol.

Donutil se znovu vstát, posadil se nahý na postranici postele s dublinským telefonním seznamem v ruce, v němž vyhledal seznam hotelů.

Žádné jméno ho na první pohled nezaujalo a zavolal tedy nočního recepčního.

„Potřebuju vědět, který z hotelů v Dublinu je vůbec nejlepší, nejpřepychovější, nejdražší a má v Irsku nejlepší pověst.“

„Panenanebi, to se vám u nás nelíbí?“

Jay se zasmál a mnul si přitom oči. „Ale ne, naopak. Musím ale najít někoho, kdo by hledal jen to nejdražší ubytování. Tady u vás se cítím příjemně.“

„Tak to se mi ulevilo, opravdu. Vy určitě musíte mluvit o hotelu Shelbourne, ten je opravdu překrásný. Je váš přítel Američan?“

„Ne Brit.“

„Tak to téměř jistě bude tam. Počkejte okamžik, zavolám jim.“

Když se ozval operátor z hotelu Shelbourne, Jay požádal o spojení s pokojem Stuarta Campbella a vůbec ho nepřekvapilo, že operátor ani na chvilku nezaváhal. V telefonu se ozval hlas neznámého člověka a Jay slyšel v pozadí další hlasy, což po pravdě řečeno v něm opětovně vyprovokovalo dřívější hlodavý pocit, že zanedbává své povinnosti, když se vůbec odvažuje uvažovat o nějakém spánku.

„Tady Stuart Campbell.“

„Tady Jay Reinhart, sire Williame.“

„Ach, ano, ano! Pan Reinhart. Nepřipravujete dnes v noci zase nějakou ohromující únikovou uličku?“

„Podívejte se, oba se připravujeme na souboj, ale já teď mám pro vás jedno oficiální oznámení, které vám musím sdělit. Vlastně dvě.“

„Poslouchám.“

„Zaprvé, oficiálně vás žádám, abyste mi okamžitě oznámil, pokud byste se jakýmkoli způsobem spojil se soudcem ve věci, která by se týkala této záležitosti, a samozřejmě žádám, abych byl přítomen u všech slyšení, ať oficiálních či neoficiálních, která by se týkala téhož. Nadiktuji vám čísla jak svého mobilního telefonu, tak i do hotelu, ve kterém jsem ubytován.“

„Samozřejmě, pane Reinharte. O tom nikdy nebyla žádná pochybnost. Budu vás informovat v souladu s pravidly, nemějte obavy.“

„Mám mnohé obavy, a to z titulu povahy vašeho klienta, ale k té druhé věci… Uvědomuji si, že ani jeden z nás neměl potřebný čas spojit se už v Londýně…, ale potřebuji kopii té nahrávky, a budu muset protestovat hlasitě a otevřeně před každým dostupným fórem, pakliže mi její kopii neposkytnete s náležitým předstihem.“

„Vlastně jsem neměl příliš mnoho času, abych se touto záležitostí zabýval, ale jsem nakloněn tomu souhlasit s tím, že byste ji měl vidět. Dejte mi jméno a adresu vašeho hotelu a já vám ji tam nechám doručit buď zítra odpoledne, nebo nejpozději zítra večer.“

„Čím dřív, tím líp.“

„Pane Reinharte, formát té pásky je velice nezvyklý a je třeba zvláštního vybavení, aby bylo možné ji ozvučit. Já mám kameru, která ji dokáže přehrát, ale nejsem si jist,

¦v jestli s ní mohu dabovat pásky. Přesto jsem přesvědčen, že budete mít kopii nejpozději zítra večer. Řekněme ve standardní formě VHS?“

„Ano, to vyhovuje.“

„To bychom měli. U vás pracujete také dlouho do noci, viďte?“

Jay zaváhal, podráždění potlačilo pocit viny z toho, jaká byla skutečná odpověď. „To je nevyhnutelné Nějak to asi souvisí se zdejším krajem.“

„Samozřejmě. Dobrou noc vám přeju, ať už je jaká je.“

Jay opatrně položil sluchátko a znovu si v duchu přehrával celou rozmluvu a hledal v ní druhé i třetí možné významy skryté za vyřčenými slovy. Možná že by měl zůstat vzhůru a studovat, ale studovat co? Všechno nyní záleželo na tom, co je na té pásce. Dokud si ji nebude moci sám přehrát, může tak jedině dát volnou ruku Garritymu a tomu dosud neznámému právnímu poradci, aby při vedli. Kromě toho potřebuje být fyzicky fit a musí si obnovit zdroje duševní energie, což mu několik hodin spánku může poskytnout.

Nařídil si budík na nočním stolku na šestou hodinu ranní, zhasl světlo a okamžitě usnul.

39 KAPITOLA

*****

MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ V DUBLINU, IRSKÁ REPUBLIKA,

STŘEDA – 9.05

Úřednice společnosti Aer Lingus někomu právě podala svazek letenek přes přepážku a pokynula Jayovi, který byl další ve frontě.

„Vyrozuměl jsem dobře, že máte ještě volné letenky na přímý let do New Yorku v deset hodin?“ zeptal se jí Jay.

„Ano, pane, myslím že ano. Podívám se. Počkejte chviličku.“

Úřednice téměř minutu datlovala do klávesnice počítače, pak opět zvedla hlavu a podívala se na Jaye. „Ano, máme volná místa jak v turistické, tak i v první třídě.“

„Budu potřebovat dvě letenky tam první třídou, prosím.“

„Vaše jméno, prosím?“

„J.Harris.“

Další datlování.

„To by bylo, pane Harrisi, teď budu potřebovat váš pas a kreditní kartu.“

Jay jí podal kreditní kartu a potom se otočil a upoutal na sebe pozornost Sherry, která stála u dveří u vchodu do letištní budovy. Kývla, zmizela skoro na celou minutu a pak se vrátila s prezidentem v závěsu.

„Potřebují vaše pasy,“ sdělil jim Jay.

Harris se usmál, když se Sherry podávali úřednici americké pasy v modrých deskách a pak všichni tři sledovali, jak je úřednice nacvičeným pohybem rozevřela, pak zvedla hlavu a záhadným způsobem se usmála.

„Počkejte chviličku, prosím. Hned se vrátím.“ Opustila místo za přepážkou, která byla uprostřed letištní haly a vstoupila do jedněch postranních dveří.

„Pane jo,“ zamumlal Jay.

„Já vím, vzala si můj pas s sebou,“ konstatoval John Harris s povzdechem.

Úřednice se vynořila o minutu později s nějakým mužem v patách. Znovu zaujala místo za přepážkou, zatímco on obešel přepážku, postavil se před jejich tříčlennou skupinku a podal pas zpátky prezidentovi.

„Dobrý den. Jsem Richard Lacey, ředitel pobočky,“ spustil a oči mu přeskakovaly nervózně z Johna Harrise na Jaye a na Sherry a zase zpátky.

„Byli byste tak nesmírně laskaví a šli na okamžik se mnou?“

„Pane Laceyi,“ ozval se poněkud podrážděně Jay, „právě se tu snažíme dokončit určitou transakci a nastoupit do letadla. Děje se něco?“

„Já bych… moc ocenil, kdybyste mě následovali,“ zopakoval žádost Lacey a odváděl je od přepážky a skrze řadu dveří do malé zasedací místnosti.

„K čemu to je?“ zeptal se John Harris, když za sebou zavřeli dveře.

„Posaďte se prosím, pane.“

„Nemám zájem tady sedět, pane Laceyi,“ odmítl jeho pozvání Harris, „rád bych nastoupil do vašeho letadla.“

„Já vím, pane prezidente,“ odpověděl mu na to Lacey s očima upřenýma na stůl a pak se zhluboka nadechl.

„To stačí,“ spustil Jay a udělal krok vpřed. „Jestliže víte, kdo prezident Harris je, tak jste měl i zvláštní důvod, abyste nás odvedl z letištní haly. Jaký důvod to je?“

Lacey konečně zvedl hlavu. „Je mi to nesmírně líto, ale dnes vám nemůžeme nabídnout místo na palubě našeho letadla.“

„A z jakého důvodu by to mělo být, pane Laceyi?“ zeptal se Jay a zcela bezúspěšně se snažil, aby jeho hlas nezněl zatrpkle. „Dala vám snad tento příkaz kterákoli irská vládní instituce? Protože jestli tak učinila, mohu vás ujistit, že jednala protiprávně.“

„To nebyl nikdo z vlády.“

„A kdo tedy?“

Lacey se potil a zcela viditelně byl velice nervózní. „Neposadíte se alespoň na chvíli?“

„Ne,“ odsekl mu na to Jay. „Vy tady vedete provoz aerolinií a prezident Harris se vám snaží zaplatit několik tisíc dolarů za přepravu jako řadový občan. Jelikož se nevyskytly jakékoli okolnosti, abyste mu ze zákona tuto přepravu odmítli, zahráváte si s potenciálním nebezpečím mohutné soudní žaloby, vážený pane.“

„Já tady nerozhoduji, pane…“

„Reinhart. Jay Reinhart. Jsem prezidentův právní zástupce.“

„Ano, samozřejmě, pane Reinharte.“ Nabídl mu ruku k pozdravu, ale Jay ji odmítl přijmout a Lacey se v rozpacích zase stáhl.

„Víte, musíte chápat, kořenem toho všeho je, že jsem dostal příkaz od předsedy naší správní rady, že bez ohledu na možné výhružky nebo následky, nesmím dnes prodat prezidentu Harrisovi žádné letenky.“

„Ani zítra?“ zeptal se Jay.

„Do odvolání. Nevím proč.“

„Velice příhodné,“ úsečně poznamenal Jay.

John Harris položil jemně ruku na Jayovo rameno.

„Chápeme, že to nezáleží na vás, pane Laceyi,“ prohlásil John Harris. „Ale chcete mi tvrdit, že nejste ani oprávněn mi podat nějaké vysvětlení?“

Lacey vytáhl z kapsy saka kousek papíru vytrženého z bloku a třesoucí se rukou ho podal Johnu Harrisovi. „Bylo mi řečeno, abych vás požádal, zda byste nezavolali na toto číslo pana O’Daye, pane prezidente. To je předseda naší správní rady a on vám to vysvětlí.“

„No dobře.“

„Počkej chvíli, Johne. To není v pořádku! Já proti tomu seženu soudní zákaz a…“

„Ne, Jayi. Pojď, půjdeme. Děkuji vám, pane Laceyi.“

„Můžete dle libosti využít telefonu tady,“ nabídl jim zástupce aerolinií.

John Harris zavrtěl hlavou. „Nevidím nejmenší důvod, abych rozmlouval s vaším šéfem nebo s kýmkoli jiným z těchto aerolinií. Buď jsem v nějaké letecké společnosti vítán, nebo nikoli, a jelikož vy jste dal jasně najevo to druhé, bez nejmenší pochyby jste přijal veškerou možnou právní odpovědnost za tento krok, která je s ním spojená.“

„Já… asi ano,“ koktal Lacey. Odvedl je zpátky do hlavní letištní haly a rozloučil se s další mumlanou omluvou.

Sherry na ně čekala a spatřila je vycházet z postranních dveří dřív než oni ji. Jay jí rozhořčeně vylíčil situaci a na závěr se obrátil i na prezidenta: „Jdu se zeptat do Delty. Počkejte tady.“

Vrátil se za čtvrt hodiny celý rudý a rozzuřený. „Dublinský ředitel Delty tvrdí, že jim irský imigrační úřad hrozí pokutou, jestliže ti dovolí vycestovat v době, kdy je připravováno trestní řízení. Ale zároveň mi ten člověk nemůže dát žádné jméno nebo číslo kteréhokoli imigračního úředníka, se kterým mluvil, a ani mi není ochoten sdělit číslo kohokoli v Atlantě v ústředí jejich společnosti. Je to pěkné svinstvo, o tom nemůže být pochyb.“

„Spíš jsem čekal, že to tak dopadne, Jayi,“ tiše se ozval John Harris.

„To já tedy ne, a je to do nebe volající.“

John Harris pokynul Jayovi a Sherry, aby ho následovali, a zamířil k výklenku nedaleko průčelí letištní budovy, kde se prezident otočil a naklonil se těsně k nim.

„Ano, je to do nebe volající, ale všichni víme, čí je to dílo, a taky jsme tušili, že se od Stuarta něco podobného dalo čekat. Podařilo se mu všechny je zastrašit lehce zahalenými výhružkami, že budou soudně stíháni nebo postiženi vládními sankcemi, a samozřejmě oni budou dělat to, co by udělala kterákoli pochybná společnost – ze samého strachu se raději podvolí.“

„To zní, jako kdybys je snad i omlouval, Johne,“ konstatoval Jay.

Prezident zavrtěl hlavou. „Jak jsem ti už říkal včera v noci, nikdy nepodceňuj Stuarta Campbella. S jeho schopnostmi manipulovat lidmi se nikdo nemůže měřit.“

John Harris se ohlédl přes rameno k příjezdové silnici před budovou a pak se zase otočil zpátky k nim. „Pojďte, vrátíme se zpátky do hotelu. Můžeme si promyslet další tah tam.“

„Jsem moc rád, že to bereš tak klidně, prezidente.“

Harris se mu podíval do očí. „To jenom na povrchu, Jayi. Uvnitř to už je jiná písnička.“

*****

GREAT SOUTHERN HOTEL, LETIŠTĚ V DUBLINU, IRSKÁ REPUBLIKA

Alastair Chadwick upíjel po doušcích ze sklenice pomerančový džus, když zahlédl Craiga Daytona, jak vstupuje do hotelové restaurace v džínách a bílé košili a tváří se velice spokojeně sám se sebou.

„Ty se usmíváš,“ upozornil ho.

„Ano,“ souhlasil Craig, ale žádné vysvětlení nepřipojil.

„Přidají se k nám i Jilliana, Ursula a Elle?“

„Jilliana bude dole za pár minut,“ sdělil mu Craig, „a o těch druhých dvou nic nevím.“

„Nejsou to náhodou kanárčí pírka, co máš v koutcích své velectěné hubinky?“ zeptal se Alastair tak suše, jak jen to dokázal.

„Kanárčí pírka?“

„Jako v té říkance, jak kočka sežrala kanára. Jinými slovy se tváříš nesnesitelně samolibě.“

„Opravdu? To asi, že jsem teď měl prapodivný rozhovor s naším šéfpilotem.“

„Opravdu? A říkáš podivný? Craigu, jakýkoli rozhovor s Herr Wurtschmidtem je sám o sobě divný. Z toho chlápka čiší paranoia s bludnými představami o tom, co je přiměřenost.“

„To máš možná pravdu, ale on mě ujistil, že máme pokračovat dál, a slíbil, že mi pošle faxem papíry na pronájem kvůli celníkům na Islandu, v Kanadě i v USA, jestliže se naši klienti rozhodnou letět dál.“

Alastair překvapením úplně ztuhl. „A to jen tak?“

„Jen tak bez všeho.“

Druhý pilot si poposedl na židli a odkašlal si. „Craigu, včera večer jsme přišli britskou vládu na pěkných pár stolibrovek, a to se Zmiňuju jen o tom menším maléru, když jsme je poslali na zbytečné pátrání po zříceném-nezříceném letadle. On to neví?“

„Ale ano, ví o tom, ale akceptoval moje vysvětlení,“ prohlásil Craig a uždíbl přitom Alastairovi kousek jeho toastu a přidal si z malého džbánečku smetanu do čerstvě nalité kávy.

„Aha!“ vyjádřil své pocity Alastair a pro zdůraznění zvedl zbývající kousek toastu. „Teď se konečně dostáváme pravdě na kloub! Tys mu už zase pěkně zamotal hlavu!“

„Promiň, ale co že jsem udělal? Aha! Ty už zase plácáš tu svou britskou hatmatilku, viď?“

„Zamotals mu hlavu. Něcos mu nabulíkoval. Oblafnuls ho. Opils ho rohlíkem.“

„Ach tak, opít rohlíkem, tomu už rozumím.“

„Craigu, pro všechny svatý, cos mu doopravdy napovídal?“

„Jednoduše jsem mu řekl…,“ spustil Craig, zatímco studoval jídelní lístek a zvyšoval tak napětí.

„Tak už to z tebe vypadne?“

„Sdělil jsem mu, že jsme zrušili povolení na přistání podle přístrojů, abychom mohli zůstat v mezinárodním vzdušném prostoru, a tím zabránili diplomatickým problémům, a že z nějakého důvodu londýnské středisko neslyšelo naši následující rádiovou relaci.“

„To je všechno?“

„No… možná jsem mu ještě pověděl…, nebo jsem mu to jenom mezi řečí naznačil…, že jsme jednali na základě přímých rozkazů královského vojenského letectva a Bílého domu.“

„Přímého… čeho?“

„Přímých rozkazů. Tvrdil jsem mu, že podléhají utajení. A on povídal, že o nich nechce nic vědět.“

„Ano, dovedu si to představit. Já bych to taky nechtěl vědět.“

„Začíná se chovat jako Schultz v Hoganových hrdinech. Viděls někdy to představení? Vzpomínáš si na starého Schultze? Kdykoli Hogan nebo jeho lidi něco provedli, Schultz hned začal křičet: Já o ničem nevím!“

„Myslím, že Schultzovi závidím. Takže… máme ještě na dalších pár hodin práci?“

„Na pár hodin? Nechceš si zaletět do Maine?“

„Mám snad na vybranou?“

„Ani ne.“

„Takže… jaký je rozhodující prvek, zda letět, nebo neletět?“

„Přednostně to, jestli je prezident Harris schopen se tady odtud dostat s nějakou leteckou společností. Pokud se mu to nepodaří, pak to rozhodnutí závisí na počasí, na větru ve stratosféře, pečlivém plánu letu a možnosti, že se někomu podaří najít způsob, jak zamezit, abychom dostali povolení ke startu.“

„A ta poslední hrozba je skutečná?“

„To tedy je. Ještě jsem s nimi nemluvil, jestli se poletí, nebo ne, ale museli bychom využít systém letových drah nad severním Atlantikem, abychom mohli letět přímo, a oni nám mohou odmítnout povolení k letu, a nakonec není ani potřeba, aby uváděli nějaký důvod.“

Alastair přikývl a Craig pokračoval. „Bylo by to stejně snadné, jako kdyby někdo ve Státech chtěl zastrašit řadového inspektora Federální letecké asociace tím, že mu zavolá nějaký americký senátor. Jedno Campbellovo zavolání těm správným lidem, a už se nikdy nezvedneš ze země.“

*****

LONDÝN, ANGLIE

Ministr zahraničních věcí Joseph Byer zavěsil telefon a opřel se zády o opěradlo s rukama sepjatýma za hlavou, zatímco jeden z jeho pobočníků se posadil na židli nedaleko něj s tázavým výrazem na tváři. Byer si ho víc než minutu vůbec nevšímal a pečlivě sledoval čas. Patřičné načasování odpovědi mu připadalo nezbytné, aby podtrhl skutečnost, že on je tady vůdcem vlčí smečky, jak s oblibou sám sebe nazýval.

„Chtěl bys vědět, co měl prezident na srdci tentokrát, Andrew?“ zeptal se konečně Byer s pohledem pečlivě soustředěným na protější stěnu.

„Ano, pane ministře.“

„Vyptával se, proč, když jsme zjistili, že Harris a Reinhart jsou v Dublinu, nejsme tam i my a nedržíme je za ručičky.“

„Aha, pane ministře.“

„A jestlipak víš, proč tam nejsme?“

„Ne, pane ministře. Tedy, myslím si, že to vím, ale neslyšel jsem, co jste mu na to řekl.“

„Sdělil jsem mu, že Harrisův právní zástupce trvá na tom, že to celé bude řídit sám a Harris že si přeje, abychom ho nechali. Takže my si jen počkáme, než se Harris nechá zatknout, a pak tam zaletíme a nabídneme se, že posbíráme střepy. Jestli naši pomoc nechtějí, tak ať je po jejich. My budeme pouze sledovat situaci. Ať se Harris chvíli smaží ve vlastní šťávě.“

„Ano, pane ministře.“

„Zatím mi sem sežeň všechny ostatní. Máme nějaké oficiální kanály, které musíme v Irské republice zaměstnat.“

„Vy nemáte Harrise moc v lásce, že ne, pane ministře?“

„To nemá nic společného s politikou, Andrew. Slyšel jsem o těch tvrzeních, které pan Campbell během toho soudního jednání přednesl, že Harris vědomě schválil mučení a vraždění. Dělá mi opravdu velké starosti, že by podobná nahrávka skutečně mohla vzniknout.“

„A jestliže existuje?“

Byer svěsil paže podél těla a zadíval se dlouze na podřízeného. „Pokud existuje, je John Harris v daleko horší kaši, než si dokonce i on dovede představit. To by nás pak zatáhl do strašného srabu. Nevím o ničem, čím by mohl napáchat americké zahraniční politice ještě větší škodu.“

*****

DUN LAOGHAIRE, IRSKA REPUBLIKA, JIŽNÍ DUBLIN

Vážený zástupce soudcovského stavu Gerald O’Connell poslal dobře mířeným políčkem maličký elektronický budík přes celý pokoj za přestupek, že se odvážil probudit soudce Vrchního soudu dřív, než ten byl hotov nabýt vědomí.

Toto se událo třicet minut před desátou, což byla hodina, kterou si stanovil jako mezní čas, který člověk, je-li sám, ještě může v den sváteční trávit v posteli, aniž by to bylo považováno za neslušné.

Soudce se skulil do sedu a podroboval zkoumání, s jakou náladou se probudil; shledal, že se cítí kromobyčejně zapškle. Spát sám pro něj představovalo jak muka, tak potěšení. Teď když byla jeho žena na dovolené ve Spojených státech, mohl si pro sebe zabrat celou postel i peřiny, ale rozčilovala ho skutečnost, že není na dosah živočišné ženské teplo. Paní soudcová O’Connellová – křestním jménem Elizabeth – byla stále ještě pohledná, sexy a žádoucí, a aby to čert spral, on po ní právě v tomto okamžiku hrozně zatoužil. A kdepak že ta dáma je? Místo aby plnila manželské povinnosti, toulá se někde půl zemského povrchu od něj se svou potrhlou sestrou.

Budu jí opovrhovat, to udělám! pomyslel si soudce, ale byl vděčný, že na tu vzdálenost nedokáže jeho myšlenky číst. Nepotřebovala mít na hlavě zrzavé vlasy, aby z ní šel strach, když se rozzlobila; přitom jeho požadavky ji někdy k zuřivosti přiváděly.

„Takže vám se mě zachtělo, Vaše Lordstvo?“ ječela na něj jednou ráno před několika měsíci, pak si sundala noční košili a zůstala tam stát v celé kráse před velkým oknem ložnice, aby ji všichni sousedé mohli vidět. „Tak si mě vem, k ďasu! Hned tady, a hned teď! Nebo bys to chtěl radši dělat v soudní síni na soudcovském stole?“

Promnul si oči a vzpomněl si na neméně mrzutý fakt, že pro tento svátek slouží jako soudcovská děvečka pro všechny zpropadené irské advokáty nebo neschopné předchůdce, kteří nedokázali zvládnout příliv zločinu a trestu, aniž by k tomu potřebovali soudce s parukou na hlavě, který jim měl jejich počínání posvětit.

„Sakra práce!“ zaklel nahlas, aby si ulevil, a zaposlouchal se do ozvěny odrážející se od stěn.

Když si dole v kuchyni vařil dvě vajíčka k snídani a spálil při tom pár topinek, mnoho nechybělo, aby nahlas varoval telefon, jen ať si zkusí ozvat se – a on skutečně zazvonil.

„Přejete si?“

„To je pan soudce O’Connell?“

„Kdo jiný by asi bral jeho telefon, když je svátek?“

„Promiňte, pane soudce. Myslel jsem, že máte službu…“

„Ano, to mám, zatracená práce. Kdo volá?“

„Patrick Nolan, pane, z firmy McCullogh, Malone a Bourke. Obávám se, že tu máme velice naléhavou záležitost týkající se bývalého amerického prezidenta, a už jsme vyčerpali všechny možnosti ve snaze zajistit si okresního soudce.“

Odfrkl si. „To odpovídá, všichni si totiž užívají. Nějakého amerického prezidenta? To má být vtip?“

„Ne, Vaše Lordstvo, není.“ Nolan pak objasnil základní body případu, zatímco se O’Connell posadil ke kuchyňskému stolu.

„Vaše žádost se tedy týká vydání soudního příkazu k zatčení na základě zatykače Interpolu, je to tak?“

„Ano, Vaše Lordstvo.“

„A kde je tedy Garda? Takový zatykač musí být předložen jimi, ne soukromou firmou.“

„To bude, Vaše Lordstvo. Já jim pouze vypomáhám.“

„Bude žádost napadena právním zástupcem pana Harrise?“

„Jsme si naprosto jisti, že ano, a hodláme je informovat, jakmile budete připraven, nás přijmout, pane soudce.“

„A proč si k čertu myslíte, že takovéhle případy jsou v mé jurisdikci? Vždyť je to pouze zatykač!“

Opatrně a chvatně mu Patrick Nolan vyložil své zdůvodnění. „V podstatě jde o to, Vaše Lordstvo, že není-li dostupný okresní soud a hrozí-li stav nouze, vy na sebe můžete tu pravomoc vzít, pakliže to bude vaše vůle.“

„Dobře, možná že bych to vyslechnout mohl, ale pusťte z hlavy ten nápad, že byste mohli přijít dnes sem ke mně domů.“

„S vaším prominutím, pane soudce, ale existuje vzdálené nebezpečí, že by mohl odletět.“

„Z Irska?“

„Ano, z Irské republiky.“

O’Connell o tom chvíli uvažoval. „Vy říkáte, že ten člověk je bývalý prezident Spojených států. Teď už si jeho jméno vybavuju.“

„Ano, pane soudce.“

„Existují nějaké vážné obavy, že půjde a spáchá stejný zločin někde jinde?“

„Ne, Vaše Lordstvo, ale mohli bychom nad ním ztratit právní moc.“

„Cože? Říkal jste, že ty údajné zločiny byly spáchány v Peru, nemám pravdu?“

„Ano, pane soudce.“

„A tady jsme stále ještě v Irské republice, právě tak jako včera večer, když jsem si šel lehnout, mám pravdu?“

„Ehm… ano, Vaše Lordstvo.“

„Tedy PROČ ZATRACENĚ SI S TÍM VY DĚLÁTE STAROSTI?“

„Po pravdě…“

„Zeptám se jinak, ohrozil mučením ještě někoho dalšího, tedy kromě mé maličkosti?“

„Ne, pane soudce, samozřejmě že ne, ale…“

„Takže zítra ráno, pane právní zástupce! Vyslechnu tento případ hned v jedenáct dopoledne. Ne. Už v deset. Vy uvědomíte Harrisova právníka?“

„Ano, Vaše Lordstvo.“

„To by bylo. A teď už mi dejte pokoj.“

„Jistě, Vaše Lordstvo. Děkuji vám.“

Soudce O’Connell položil sluchátko a zamyšleně zůstal sedět a ukusoval toast. Týká-li se to tak vysoce postavené osobnosti, přitáhne ta záležitost značnou pozornost. Budou o tom referovat média, zajímat se budou vládní činitelé a diplomatické sbory a objeví se celé dupající stádo zainteresovaných stran.

To bych rád věděl, jestli je na tom něco pravdy, rozjímal soudce O’Connell a snažil se potlačit dlouho chovanou antipatii k tomu, jaké americká vláda zaujímá postoje v tolika nejrůznějších záležitostech.

Tohle by mohlo být zatraceně zajímavé!

40 KAPITOLA

*****

DUBLIN, IRSKÁ REPUBLIKA,

STŘEDA – 11.00

Schůzku v kanceláři právních zástupců v jedenáct hodin dopoledne smluvil Jay s vědomím, že celá záležitost bude čistě hypotetická, bude-li v té době John Harris již na cestě do New Yorku. Teď když naděje na únik na palubě linkového letadla ztroskotaly, byl Jay odhodlán dodržet čas schůzky zcela striktně. Jestliže budou muset bojovat, pak bylo naprosto nezbytné se na to připravit co nejlépe.

On a Sherry Lincolnová strávili hodiny před schůzkou tím, že se snažili pronajmout pro prezidenta Harrise k letu přes oceán do New Yorku menší proudové letadlo, ale jejich snahy nepřinesly žádné ovoce. Nikdo nedokázal vyhovět novému zákazníkovi v tak krátké časové lhůtě. Jak bylo řečeno Sherry, jediná další možnost, která připadala v úvahu, bylo přivolat sem prázdný Gulfstream s dlouhým doletem z Chicaga za neuvěřitelně vysokou cenu, ale dokonce i v tom případě připadal nejbližší termín startu z Dublinu na čtvrtek před polednem.

„Už mi došly všechny triky,“ přiznal se Jay Johnu Harrisovi ve čtvrt na jedenáct. „Buď se nám podaří sprovodit tu zatracenou věc ze světa tady, nebo tě musíme odtud dopravit na palubě sedmsetsedmatřicítky.“

„A posádka je stále ještě ochotná se toho ujmout?“ zeptal se prezident.

Jay přikývl. „Mluvil jsem s nimi před čtvrt hodinou. Jsou odpočinutí a mohou vzlétnout, kdykoli se my rozhodneme. Je to samozřejmě riskantní. Může se stát, že se budou muset otočit, jestliže protivítr bude příliš silný, a vždycky existuje možnost, že budou muset odbočit na Island nebo do Kanady, čímž by potom vznikla úplně nová řada těžkostí.“

John Harris takřka minutu seděl beze slova, nakonec zavrtěl hlavou a povzdechl si. „Ne, Jayi, myslím, že chci počkat přímo tady. Ten tvůj Garrity se mi líbí a z toho, co říkal…, a protože bych i sám za sebe před tím nerad utíkal a šel do toho radši přímo…, snad bych měl ty mládence rovnou poslat zpátky do Frankfurtu. Mám tady dostatek lidí, kteří mě ochrání.“

„To ale nedokážeme odhadnout, Johne! Vždyť ještě ani netušíme, u kterého soudu a před jakým soudcem to řízení bude.“

„Ať tak nebo tak, vím dobře, co se tehdy dělo, nebo naopak nedělo v Oválu, a důvěřuju irskému soudci, že si to přebere a dá mi odpovídající příležitost, abych prokázal, že je ta páska podvrh.“

Jay tam stál bez pohnutí a po několik vteřin tíživého ticha upřeně zíral na prezidenta, který seděl na postranici lůžka a oči měl sklopené na koberec.

„Johne, jsou to tvoje peníze, ale chci ty lidi držet v pohotovosti, dokud si nebudeme jistí, jak to bude probíhat.“

Harris pomalu přikývl. „Jak myslíš. Ale já neuvažuju o tom, že bychom jejich služby využili.“

*****

Kanceláře Seamuse Dunhama z právnické firmy Dunham & McBride, kterou Jay najal na doporučení Michaela Garrity už z Londýna, se nacházely v dělnické čtvrti v budově obtížně definovatelného stylu i stáří, několik kilometrů od středu města.

Michael Garrity počkal, dokud se Jay, Sherry a prezident neshromáždili v malé, poněkud zašlé zasedací místnosti a Matt Ward se postavil na stráž v předsíni.

Když proběhlo veškeré představování, Garrity nastínil ještě jednou případ postavený proti Johnu Harrisovi s důrazem na údajnou existenci videonahrávky. Projevil údiv nad tím, když se dozvěděl, že Campbell souhlasil s tím, že kopii pásky Jayovi doručí do středečního večera.

Seamus Dunham převzal diskusi o strategii v okamžiku, kdy byl Garrity odvolán k telefonu. Advokát se vrátil za několik minut popelavě šedý v obličeji a nezvykle zamlklý. Vklouzl do židle na konci stolu, debaty se nezúčastnil, ale všichni si změny všimli.

„Michaeli?“ podivoval se Seamus Dunham. „Není ti špatně?“

Garrity zvedl hlavu a pokusil se usmát.

„Myslím, žes to přesně odhadl.“

„Co se děje?“ zeptal se Jay ze svého rohu stolu.

„To byl Stuart Campbell. Už máme soudce.“

„Jak věděl, že má volat sem?“ zeptal se Jay.

„Campbell má, jak vidno, všechna telefonní čísla na západní polokouli,“ odpověděl Garrity. „Je to u Vrchního soudu, což jsem čekal. Začátek je v deset zítra ráno v našich čtyřech pilířích.“

„A soudce,“ pobídl ho Dunham.

Garrity si pár vteřin bubnoval prsty do brady a pak se dal do řeči s očima upřenýma na protější stěnu. „Opravdu jsem neměl zdání, že byl tenhle víkend vypsán do služby na telefonu. Vůbec mě nenapadlo o tom uvažovat, ne že bych s tím mohl něco dělat, ale…“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se Jay mírně příkrým tónem.

Garrity zvedl oči a podíval se na Jaye. „Jen že jsme dostali vůbec toho nejhoršího soudce, kterého jsme pro tenhle případ dostat mohli. Jeho Lordstvo O’Connella.“ Jayovi neušlo, jak Seamusovi Dunhamovi nepatrně poklesla čelist.

„Veleváženého soudce O’Connella,“ pokračoval Michael Garrity, „kterému Spojené státy leží pěkně v žaludku a jenž je ochoten projevit toleranci snad jedině vůči Pánubohu, kterým si povětšinou představuje sám sebe.“

„A nemůžeme ho… odmítnout pro předpojatost?“ navrhoval řešení Jay. „Jestliže se v Irsku tenhle termín používá… tedy žádat, aby sám odstoupil, protože je zaujatý proti Američanům?“

„To by k ničemu nevedlo, on není zaujatý proti Američanům jako takovým, Jayi,“ vysvětloval Garrity. „On jen odepsal americkou vládu jako instituci, kterou vinní za všechno možné, i čeho se nedopustila. Nejsem si moc jistý, jestli stále ještě nevyčítá J. F. Kennedymu, že se nechal zastřelit.“

„Ale dá se říct, že John Harris představoval americkou vládu,“ prohlásil Jay. „Kvůli tomu je ještě naléhavěji zapotřebí, aby se té kauzy vzdal.“

„Jayi, Jeho Lordstvo O’Connell by musel odstoupit ze všech případů, o kterých vím. Mohl bys říct, že je předpojatý, co se vlastní nestrannosti týče. Můžeme ho písemně vyzvat, ale zcela nevyhnutelně neuspějeme, pakliže nepronese nějaký obzvlášť do nebe volající podjatý výrok, a na to je až příliš opatrný.“

Seamus Dunham přikyvoval. „Je to rána pod pás, to je bez diskuse. Sám se velice silně angažoval jako zastánce smlouvy proti mučení. Dokonce napsal několik článků a zuřil, že se Washington pokoušel zůstat nezúčastněný v Pinochetově případu.“

„Copak nemůžeme vyměnit soud?“ zeptal se Jay. „Nemůžeme dostat jiného soudce?“

„Tady se to takhle nedělá,“ vysvětloval Michael. „Musíte si vystačit s tím, co máte, a my máme hned na startovní pásce velmi závažné znevýhodnění.“

John Harris se naklonil dopředu a zachytil pohled Michaela Garrityho.

„Co čekáte, že by mohl udělat, co byste u jiného soudce nepředpokládal?“

Michael začal smutně vrtět hlavou. „V soudní síni se chová jako tyran, pane prezidente. Je velice těžké předvídat, co udělá, a hrozně špatně se s ním pracuje. Toho člověka dokáže podráždit úplně všechno a roztrhá na kusy i velice pečlivě připravené vedení důkazů nebo myšlenkový sled tím, že na vás začne jódlovat, aniž k tomu má nějaký zjevný důvod. Jinými slovy jeho věčná podrážděnost a nepředvídatelné nápady obvykle paralyzují schopnosti advokáta vést soudní proces při jakémkoli případě, který se před něj dostane.“

„Stává se velice často, že irský Nejvyšší soud zvrátí jeho rozsudek?“ zajímal se Jay.

Jak Garrity, tak Dunham zavrtěli svorně hlavou. „Jen zřídka.“

„Což mi napovídá,“ navázal na to John Harris, „že ať je to tyran, nebo ne, zákony zná dobře.“

„Já nemám ani tak obavy o interpretaci zákona,“ vysvětloval Michael Garrity. „Spíš o to, že v tomto případě může uplatnit velice volně vlastní úsudek.“

„Co tedy doporučujete?“ zeptal se John Harris.

„Navrhuji,“ začal Michael, „strávit celé odpoledne snahou o vybudování kauzy na základě uplatnění precedenčního práva, abychom dokázali, že neprověřenou videonahrávku či jedno jediné prohlášení není možné považovat za dostatečný podklad pro tento zatykač.“

„A vyhlídky na úspěch?“ zeptal se prezident s očima pevně upřenýma na oba právníky.

Seamus Dunham si vzdychl, krátce se podíval na Michaela Garrityho a teprve potom opětoval upřený pohled Johna Harrise.

„Pane prezidente, mohu vám jenom doporučit, abyste se připravil na nejhorší. Vypadá to, že se proti vám všechno spiklo.“

*****

HOTEL SHELBOURNE NA ST. STEPHEN’S GREEN, DUBLIN, IRSKÁ REPUBLIKA

Činnost v prezidentském apartmá připomínala i nadále včelí úl, proto se Stuart Campbell omluvil a uchýlil se do ložnice, kam si s sebou odnesl videonahrávač, aby pro Jaye Reinharta vytvořil kopii pásky.

„K té usvědčující pásce ať se nikdo nepřibližuje,“ už předem upozornil Stuart lidi ze svého týmu. „Vybavení na ozvučení mám, a tak si s tím poradím.“

Hodiny v ložnici ukazovaly 16.30, když Campbell otevřel kufřík a vyndal z něj malý předmět zabalený v obálce s protinárazovou vložkou. Položil ho na postel, z obalu vyndal nevelkou digitální videokameru, zapnul ji a z obálky vyňal maličkou kazetu, kterou do kamery zasunul. Usadil se na kraj postele a sledoval, jak zčernalá obrazovka náhle ožila černobílými obrazy zad saka nějakého muže, který vzápětí zmizel za psacím stolem mimo zabíraný výřez. Pak zjevně osoba i s kamerou usedla na gauč a posadila se tak, aby se v ohnisku objektivu kamery ocitl rozpoznatelný obraz – dobře známý interiér jedné z nejproslulejších pracoven západní polokoule.

Kvalita zvuku nebyla valná, ale použitelná. Campbell nyní postupoval obdobně, jako před časem v Limě, kdy pořizoval první kopii pásky. Sledoval videozáznam od začátku až do konce, aby se přesvědčil s naprostou jistotou, že slova, která slyšel pronášet, byla naprosto táž, jaká si vybavoval.

Na konci pásky se ukázalo, že Reynolds vypnul kameru ve chvíli, kdy vyšel z Oválné pracovny, a jako poslední záběr se objevil poskakující pohled na dlouhou chodbu před východním vchodem do pracovny, s postavou uniformovaného policisty stojícího vedle nějakého zrcadla.

Stuart si o této videonahrávce vypracoval základní právní informaci už před dvěma měsíci. Bylo to při setkání s Reynoldsem, když si tohoto bývalého vysoce postaveného pracovníka CIA nahrál za přítomnosti svědků, jak pronáší přísahu. Campbell tak získal důkaz, že hlas nasnímaný v Oválné pracovně je identický s Reynoldsovým hlasem.

Nyní vysoký skotský právník šátral v kufříku, aby si ověřil, že v něm má i druhou videokazetu s nahrávkami řady televizních klipů stažených z komerčních stanic, na nichž promlouval John Harris. Tato kazeta poslouží bezesporu jako postačující důkaz pro zběžné porovnání prezidentova hlasu s hlasem osoby zachycené na Reynoldsové pásce. Campbell si vzal před sebe odposlouchaný záznam rozhovoru z Reynoldsovy pásky a napadlo ho, jestli si vůbec Harris ta slova, která byla vyřčena, vybaví, nebo zda slyšel pouze to, co tehdy slyšet chtěl. V každém případě přepis bude pro Harrise zničující.

Stuart opatrně odložil jak přepis rozhovoru, tak i videokazetu s pomocným materiálem.

Pomyslel si, že bylo velice moudré, když tehdy trval na tom, aby Barry Reynolds odevzdal originální nahrávku. Kopie by neměla takovou váhu, kdyby ji prozkoumávali znalci.

Vzpomněl si na krátké setkání s Reynoldsem v Baltimoru a na překvapení nad tím, když mu ten muž sdělil domněnku, že prezident Miraflores vydal rozkaz, aby byl za to přepadení v Peru zabit.

„Miraflores věděl, že jsem měl za úkol tu operaci financovat,“ prohlásil tenkrát Reynolds. „Neuvědomil si ale, že jednám na základě prezidentova rozkazu.“

„Kdo mu to prozradil?“ zeptal se tehdy Stuart.

„Já,“ odpověděl mu na to tiše Reynolds, sedící v obývacím pokoji svého bytu za zataženými závěsy. „Než jsem odešel ze služby, měli jsme potvrzeno, že je vypsána odměna na mou hlavu. Uvědomoval jsem si, že jeho popravčí komanda mě dřív nebo později dostanou, jestliže on tu výzvu neodvolá. Taky mi ale bylo jasné, že se nikdy nepokusí o atentát na bývalého prezidenta.“

„A přestože jste to byl vy, kdo po technické stránce nařídil to přepadení, myslel jste si, že vyváznete?“

„Že Miraflores Johna Harrise nenávidí, protože během toho přepadení zahynul jeho bratr, to nebylo žádné tajemství. A já si uvědomoval, že vymění můj skalp za Harrisův.“

„Tak jste mu dal tu pásku, kterou jste nahrál jen jako pojistku.“

„Poslal jsem mu kopii té pásky,“ potvrdil Reynolds, jak tehdy postupoval, „a souhlasil jsem, že budu svědčit, když bude Harris souzen na základě mezinárodního práva, ovšem pouze v případě, že on odvolá ty své krvelačné psy. Prozatím to funguje.“

Ta rozmluva se odehrála právě před dvěma měsíci.

Campbell se znovu zadíval na digitální videokameru –model z konce devadesátých let. Před setkáním s Reynoldsem neměl nejmenší ponětí, že tak vyspělá technologie existovala už v době Harrisova funkčního období. A už vůbec neměl tušení, že by vlastní kamera mohla být tak nepatrná, aby ji bylo možné ukrýt za něčím tak malým jako spona na kravatě, a to i přesto, že samotný nahrávač byl ukryt v aktovce. Reynolds mu však tu kameru tehdy v Baltimoru ukázal. Stuartovi se zdála sice trochu primitivní, ale fungovala.

*****

DUBLIN, IRSKÁ REPUBLIKA

John Harris stál u okna kanceláře Seamuse Dunhama a jen na půl ucha poslouchal zanícený právní rozbor, který probíhal za jeho zády. Myšlenkami se však zatoulal na jinou stranu zeměkoule.

Myslel na Alici, tak jako ostatně tolikrát denně. To, že ji před třemi lety ztratil kvůli něčemu tak prostému a zdrcujícímu, jako je lékařské pochybení, ho bude strašit a pronásledovat už navždy. A také se již nikdy nezbaví toho naprosto nelogického pocitu, že kdyby byl po jejím boku na operačním sále, nikdy by nedostala nesprávné léky.

V hlavě mu vyvstal její obraz, a on musel jako vždy bojovat, aby potlačil slzy. Navenek se vyrovnal s její smrtí s důstojností, která byla charakteristickým znakem celého jejího života. Odmítl žalovat zdrcený lékařský tým, odpustil chirurgovi, anesteziologovi i třem zdravotním sestrám jak veřejně, tak i během soukromé rozmluvy a snažil se jim pomoct projít peklem veřejného rozhořčení a nepodložených interpretací jejich činu. Už před Alicinou smrtí se pozornost veřejnosti v celých Státech začala soustřeďovat na programy, jež by měly preventivně zabránit lékařskému pochybení. Nicméně teprve Alicinou smrtí – smrtí bývalé první dámy – se věci pohnuly kupředu. Však by také zajisté byla hrdá, ale ne, ona je hrdá, opravil sám sebe John, na pokrok, kterého se v oblasti účinné prevence dosáhlo. Určitě ji těší, jak to, že odešla, pomohlo v těch posledních třech letech zachránit tolik životů…

A teď, pomyslel si, mě čeká další zkouška, jak obstojí můj charakter. Jak jen to mám zvládat, miláčku? Mám utéct? Zůstat tady? Bojovat? Čekat se založenýma rukama? Všechny ty možnosti volby ho tak mátly… Navíc se mu kolem žaludku usadila černá díra strachu, která ho vždy s odstupem několika hodin hrozila celého pohltit a rozostřit rozhodnutí, k nimž dospěl. Byl jsem prezidentem Spojených států amerických, říkal si poněkud nadneseně, mám povinnost postavit se protivenstvím a důstojně bojovat.

Ale je opravdu jeho povinností podřídit se špatně maskovanému pokusu o atentát, jenž se lstivě halí do hávu zákonnosti?

John cítil, jak je v nitru celý rozbolavělý potřebou mít Alici v tuto chvíli po boku. Aby jej lehkým dotykem navedla tím správným směrem, jako tomu bylo v tolika kritických chvílích během těch neuvěřitelných čtyř let v Bílém domě. Třeba oné noci, kdy nevěděl jak dál, zda se má, či nemá znovu ucházet o prezidentský úřad. Cožpak má, zeptal se jí tehdy, zklamat očekávání lidí z republikánské strany, když má znovuzvolení doslova na dosah? Ale na druhou stranu přece pevně stál za koncepcí jediného šestiletého funkčního období; za změnou, která by sice vyžadovala dodatek ústavy, ale přinesla by celé zemi velký prospěch. Vždyť ten slib americkému lidu rozhodl jeho volební kampaň. Jak by z toho tedy mohl slevit?

Alice se tehdy k němu tiše připojila v Oválné pracovně, když vystrnadila vedoucího prezidentské kanceláře a zavřela za ním dveře. Spolu pak stáli nekonečně dlouhou dobu u okna s výhledem na růžovou zahradu, pozorovali fontánu v dálce a Washingtonův památník, zatímco mu mlčky pevně svírala ruku.

„Co mám dělat?“ zeptal se jí nakonec. „Copak se mohu vzdát veškeré té zodpovědnosti?“

Tenkrát se na něj usmála a prstem ukázala na osvětlenou špičku památníku.

„George se stal příkladem pro všechny, nemyslíš?“ řekla zamyšleně. „Velikost jeho osobnosti nám jasně ukazuje, že zásady vedou a chrání tento národ i v době, kdy lidé, kteří je vytvořili, už jsou dávno zapomenuti.“

Vzpomněl si, jakou tíhu mu tehdy sejmula z beder, a také na to, s jak lehkým srdcem předstoupil před veřejnost s prohlášením, jež otřáslo celou zemí, a v očích jeho strany z něj udělalo vyvrhele.

Ten úkol stále ještě není dokončen, připomněl si. Za jediné šestileté funkční období prezidenta Spojených států je stále třeba bojovat. Není snad lepší zůstat naživu a snažit se vyhrát tu bitvu? Neospravedlňuje ho to poslání, aby se stáhl zpátky a utekl? Možná ano, možná ne.

Nicméně o jedné věci pražádnou pochybnost neměl; ta myšlenka byla pevně zakotvena v jeho mysli, nic ji nezpochybňovalo a nic ji nemohlo změnit: Jak prázdný svět byl bez ní.

Chybíš mi, miláčku! pomyslel si a tentokrát téměř nedokázal zvítězit nad slzami deroucími se mu zpod víček na povrch.

41 KAPITOLA

*****

DUBLIN, IRSKÁ REPUBLIKA,

STŘEDA – 17.30

Slunce už stálo nízko nad západním obzorem, když se Jay Reinhart spolu s ostatními vynořili z budovy, kde sídlila firma Seamuse Dunhama. Jay se přiměl alespoň na chvíli se potěšit krásou kolem sebe, protože právě v ten okamžik takřka vodorovné ostré sluneční paprsky rudé barvy zažehávaly záři červených cihel, odrážely se v reflexních dopravních značkách a nutily nespočetné řady řidičů aut mířících na západ, aby drželi volant jednou rukou a druhou si pevně tiskli jako štítek čepice nad očima, aby si je zastínili před oslňující září zapadajícího slunce. Celé město se stěhovalo, aby se probralo z letargie líného svátečního odpoledne do pravých oslav svátku svatého Patrika, kypících životem. Obyvatelé města se řítili všemi možnými směry za nejroztodivnějšími cíli, plni nakažlivého optimismu, a zdálo se, že se ani v nejmenším nehodlají zatěžovat skutečností, že ne každá lidská bytost uvnitř pohádkově krásného města Dublinu má důvod se cítit báječně. Až se setmí, měl se na východním konci města, kde se řeka Liffey vlévá do zálivu, konat dlouho do noci velkolepý ohňostroj; nebylo tedy divu, že provoz v samém srdci Dublinu už značně sílil.

Jay západy slunce miloval, ale cítil, že se z něj nedokáže nyní radovat, když se na obzoru stahovaly hrozivé bouřkové mraky příštích dnů. Přesto si do ruměna zbarvené odrazy města v posledních slunečních paprscích vynutily jeho ocenění, i když bylo spíše otázkou víry, že je možné prožitky krásy v sobě uschovat a plně je ocenit, až když těžké chvíle a pocit ohrožení pominou.

Prezident odmítl Garrityho pozvání, aby se šli všichni podívat na ohňostroj, a raději zvolil návrat do hotelového pokoje poblíž letiště, kde měl v úmyslu si přes pokojovou službu objednat nějaký ten sendvič. Ze služby uvolněný Matt Ward předstíral potěšení, že může udělat totéž, co si zvolil prezident, a pokračoval v obvyklé noční hlídce u svého vzácného svěřence.

Povinnosti Seamuse Dunhama k manželce a dítku nechaly Sherry a Jaye na pospas až příliš houževnaté nátuře Michaela Garrityho, jenž jakékoli odmítnutí zjevně nebral ani v nejmenším na vědomí.

„Nesmysl!“ prohlásil irský advokát energicky, když se Jay pokusil s díky vycouvat z něčeho, co se stále více začínalo podobat hrozícímu „pořádnému tahu“ po hospodách. „Bez ohledu na to, co se bude zítra dít, platí u nás v Dublinu takový zákon, který mi přikazuje, abych vám ukázal z města alespoň něco. Rozhodně odmítám, aby mě pochopové hnali k zodpovědnosti pro pohrdání turistickým ruchem.“

„Opravdu, Michaeli, vážím si toho, ale…“

„Nechci slyšet žádné vytáčky,“ halekal advokát, „a to platí i pro vás, mladá dámo!“ dodal a zakýval na Sherry.

Protestovat bylo zcela zjevně marné, a tak neochotně svolili, že se v rychlosti projedou po městě a něco malého zakousnou v jednom z Michaelových oblíbených pijáckých doupat.

Jay ještě předem upozornil za sebe i za Sherry, že dnes toho víc rozhodně nehodlají absolvovat; vždyť náladu na nějaké oslavy neměl ani jeden z nich.

Ukázalo se, že zatěžkávací zkouškou bude už samotný advokátův automobil. Byla to sice velice drahá značka, ale s velmi stísněným interiérem. Jay ihned pochopil, že nezažije pohodlnou jízdu vepředu ani vzadu. Jeho pokus o galantní chování nakonec dopadl tak, že se ocitl na zadním sedadle natočený bokem. Ukázalo se totiž, že na tak miniaturní prostor za předním sedadlem má příliš dlouhé nohy, a to i poté, co se Sherry s předním sedadlem posunula zcela dopředu.

Sherry trvala na tom, že si s ním při nejbližší zastávce vymění místo, a Jay s váháním souhlasil. Michael zastavil, aby se Sherry mohla přesunout, a než Jay vklouzl na přední sedadlo, zachytila jeho vděčný pohled. Vzápětí advokát opět vyrazil s razancí připomínající Maria Andrettiho, až vůz nedokázal držet směr a s kvílícími pneumatikami se zmítal ze strany na stranu.

„To tady všichni v Irsku jezdíte takhle?“ zmohl se na poznámku Jay, když jen těsně minuli projíždějící nákladní auto, a cítil, že má srdce až v krku.

„Co myslíte tím takhle, Jayi?“ zeptal se Michael naprosto nevinně, čímž se mu bezesporu podařilo stočit téma hovoru zcela jiným směrem.

Budova čtyř soudů byla vyhledávanou zastávkou kterékoli okružní trasy městem. Nyní však byly vstupní mohutné dveře uzamčeny, takže se Michael spokojil pouze s rádoby vtipnou poznámkou, pronesenou zpěvavým hlasem. „Tady toho si užijete zítra do sytosti,“ jako by ta vyhlídka v sobě neskrývala nic zlověstného, ale slibovala velice zábavný zážitek. Vzápětí však už advokát znovu předvedl raketový start a vysokou rychlostí minuli Trinity College, dublinský hrad a také O’Connell Street. „Tu ale pojmenovali po jednom vůdci vlasteneckého hnutí v devatenáctém století, a ne po tom našem veleváženě zatraceném soudci,“ poznamenal Michael a projel další pravoúhlou zatáčkou. Jay odhadoval, že odstředivá síla ve voze musela při tom manévru rozhodně několikrát převýšit sílu zemské přitažlivosti.

„Hele, vidíte támhle tu bronzovou sochu?“ zeptal se Garrity a mířil nebezpečně daleko vystrčeným ukazováčkem z okénka u řidiče. Za hvízdání pneumatik prolétli kolem pohledné postavy mořské panny vyvedené v nadživotní velikosti a ve své nahotě se šťastně rozvalující v padajících vodách fontány.

„Většina Dubliňanů neukazuje návštěvníkům turistické památky tohoto druhu, ale já se domnívám, že jsou součástí naší kultury. Má představovat bohyni řeky Liffey, která protéká středem Dublinu, nebo se jí přisuzuje nějaká podobná nesmyslná role. Celou dobu si nedokážu zapamatovat, jaká pověst se k ní váže. My jí jednoduše říkáme Štětka v bublinkách, nebo taky Floozzy v Jacuzzi“

Následovala změna směru o sto osmdesát stupňů, kterou provázelo přetížení alespoň sedmi g, provedená s řidičským citem připomínajícím pilota stíhačky. Nyní se řítili směrem na jih, zpátky ke středu města. Garrity stočil vůz doprava podél jižního břehu řeky a jako střela minuli železniční nádraží, když paže a ukazováček řidiče opět vlály vystrčené z okénka ve svěžím vánku.

„Tohle je víceméně Mekka všech nás Dubliňanů,“ prohlásil advokát, když ukazoval na objekt pivovaru produkujícího věhlasné pivo Guinness. „Teď už se do hlavního pivovaru exkurze nedělají,“ poznamenal smutně, „ale pořád vám dají ochutnat zadarmo v jejich sklípku. A víte, že skutečně chutná daleko líp hned tady za vraty varny, než na kterémkoli jiném místě na světě?“

„Jo, o tom jsem taky slyšel,“ se staženým hrdlem se snažil udělat radost jejich průvodci Jay. Nadále ze všech sil zoufale svíral madlo sedadla, a při kradmém pohledu přes rameno na Sherry zjistil, že její pocity jsou zřejmě obdobné; velikost jejích očí se zdála být alespoň dvojnásobná oproti normálu.

„Ale ono to tak opravdu je. Pil jsem ten životabudič snad úplně všude a přísahám, že do Dublinu vždycky najdete cestu, když se budete řídit tím, jak je ten mok stále lahodnější.“

Michael se na vteřinu otočil směrem ke svým pasažérům, aby se přesvědčil, jestli ho poslouchají.

„Je to pravda, Michaeli,“ zeptal se Jay, „že v minulosti se v reklamách na Guinness tvrdilo, že to pivo si údajně nezadá s jakoukoli medicínou?“

Michael se k Jayovi obrátil s širokým úsměvem ve tváři. „Co jako mělo to údajně znamenat, mladý muži? Ono tak zkrátka působí. Doktoři tady u nás v Irsku ho dokonce předepisují kojícím matkám.“

„Cože?“ zasmála se Sherry. „Něco v tom smyslu jako dávejte svým děťátkům jedno pivo denně?“

„Ale ne, Sherry. Dejte si maminko půl litru denně a budete mít mléko jako křen.“

„Tohle může platit jenom v Irsku,“ zasmála se vesele Sherry.

Jako střela proletěli do garáže na západ od čtvrti Temple Bar, kde konečně zastavili. Jay vystoupil, opět se natáhl do původní délky a ze zadního sedadla pomohl vystoupit Sherry. Pak již následovali Michaela do hospůdky zvané U Mosazné hlavy, kterou od budovy čtyř soudů dělil jen tok řeky Liffey. Typická irská hospoda byla zakouřená, hlučná, vnitřní prostory stísněné a zaplňovali je převážně členové právnických profesí. Ještě než Michael zatlačil do dveří, otočil se ke svým společníkům a prohlásil, že je to jedna z nejstarších hospod v Dublinu a navíc alternativní knihovna místních advokátů. „Tohle historické zařízení provozuje živnost už od sedmnáctého století,“ poučil je hrdě, jak se na lokálního patriota sluší.

„Máte na mysli knihovnu?“

„Já jsem se předtím asi o knihovně ještě nezmínil, viďte? Naše hlavní právnická knihovna je ve skutečnosti v budově čtyř soudů. Zítra vám ji ukážu. Je velice populární. Dovnitř smí jen advokáti, ale můžete zůstat přede dveřmi a nakouknout dovnitř a sledovat nás, jak se snažíme, aby nám nespadly paruky, když si nás právní zástupci přijdou vyzvednout k přepážce u vchodu.“

Našli si malý stůl vzadu a Michael objednal rundu piva Guinness Stout, které neopomněl prohlásit za národní nápoj. Ale to už před nimi na stole stály tři půllitry s neporušenými čepicemi hnědavé pěny.

„A taky si teď hned něco slíbíme, jestli vám to nevadí. Žádné řeči o zítřku.“

„Mně to vyhovuje,“ prohlásil Jay a téměř se mu podařilo dovolit si ten luxus, aby se uvolnil. Pohled mu ulpěl na měkce se smějících očích Sherry, sedící naproti, a i ona přikývla ve vzájemném porozumění.

„Vy tohle město skutečně milujete, viďte, Michaeli?“ zeptala se Sherry, ale musela otázku zopakovat, protože zanikla v halasu okolo ní.

„To máte pravdu, zvlášť od té doby, co se život tady tak změnil. Není to ani patnáct let, kdy jsme ještě byli táž malá, chudá země jako kdysi, v níž se mísila skutečnost s bájemi. Lidi měli sice hrdinná srdce, ale prázdné kapsy. Ale pak nás objevil svět počítačů. A teď… jen se podívejte okolo sebe. V dnešní době se pašákujeme, že jsme keltský tygr. Vlastně mluvíme o tom, že keltský tygr dorazil k našim břehům. Do země se dere prosperita a my všichni se musíme štípat, jestli se nám to jen nezdá, a zvykáme si na myšlenku Irska, které už není ekonomický trpaslík. Jen si to představte! Vždyť my tu už máme imigranty, no věřili byste tomu?“

„To moc ráda slyším,“ poznamenala Sherry.

„Jayi, říkal jste, že někdo z vaší rodiny je Ir,“ vzpomněl si Michael. „Jaký jste si o nás až dosud udělal obrázek?“

Jay se na hostitele usmál. „Ještě jsem neměl moc času, abych to vyhodnotil, Michaeli, ale…“

„Ale… kdyby vám nedělal tak velké starosti osud Johna Harrise, měl byste nás docela rád, viďte? A kdybychom vašeho klienta pustili, měl byste nás ještě radši, že je to tak?“

„Nějak tak by se to dalo říct.“

„To dá rozum.“ S irským pozdravem na zdraví zvedl advokát sklenici piva. „Slainte!“

Jay a Sherry ono kouzelné slovo i pohyb zopakovali a Jay už jen sledoval Michaela, jak jediným mocným lokem lehce vyprazdňuje naráz celý půllitr.

„Někdo mi tvrdil, že nepijete, Michaeli,“ vzpomněl si Jay a všiml si, jak se Michaelovo obočí udiveně nadzdvihlo, než se mu podařilo odtrhnout ústa od sklenice.

„Cože? Kdo vám pro všechno na světě napovídal tak pobuřující lež?“ zeptal se Garrity a na tváři mu hrál pobaveně nevěřící úsměv.

„Právní zástupce v Londýně, který mi vás doporučil. Nějaký Geoffrey Wallace.“

„Á, Wallace! To bylo na tom setkání v Edinburghu. Já moc nepiju, Jayi, ale to bylo jen takové utahování.“

„Myslíte vtip?“

„Ano. Ten Briťák briťácká do omrzení mlel, jací jsou všichni Irové opilci, což je do nebe volající lež, tak jsem si myslel, že ho trochu zklamu. Jak vidět, zabralo to.“

„Michaeli!“ zavolal na advokáta kdosi přes celý lokál. Michael Garrity zvedl ruku, energicky zamával a pak gestem naznačil neznámému, aby se k nim připojil.

„To je skvělé,“ poznamenal Michael, když se ten člověk začal prodírat mezi stoly. „Tenhle chlápek se jmenuje Byrne McHenry a je to snad nejskvělejší komik v Irsku, dokáže dokonale imitovat nejrůznější osobnosti. Předvede vám Ronalda Reagana tak, že by to zmátlo i tu jeho Nancy.“

McHenry dorazil k jejich stolu a mocně si potřásl s Michaelem rukou, načež ho počastoval několika peprnými žerty, když ho advokát představil postupně Jayovi a pak Sherry.

„Tak vy ste všichni z Texasů?“ napodobil McHenry překvapivě dobře hlas i intonaci George Bushe.

„Jak se pořád máš, Byrne?“ zeptal se Michael.

Chvíli si povídali o osobních věcech, ale pak se McHenry podíval na hodinky. „Mám za hodinu představení, lidičky, je to až u Jury, tak bych měl nejspíš vypadnout. Rád jsem vás poznal.“

U stolu nahradili umělce dva advokáti, kteří se přišli s Garritym pozdravit, a také číšnice, která jim přinesla objednané sendviče a každému ještě jedno pivo.

Jay ukusoval sendvič, pomalu upíjel z druhé sklenice piva a myšlenkami se odpoutal od zaníceného rozhovoru Sherry a Michaela o keltském umění. Přistihl se, že detaily vnitřního vybavení staré hospody a příběhy o jejích návštěvnících ho zajímají daleko víc. Dřevěné prvky interiéru pocházely pravděpodobně už z poloviny devatenáctého století podle charakteristických stylových znaků i způsobu zpracování, jež hovořily samy za sebe; ať už se jednalo o připevnění garnýží na závěsy nad okny či o korunky ozdobných lišt, pečlivě spojených na pokos.

Samotný bar nebyl tak propracovaný a bohatě zdobený jako mnohé z těch, jež Jay viděl na východě Spojených států nebo v Británii, ale vyznačoval se velice osobitými prvky vrcholného řemeslného zpracování, jimž půldruhého století nepřetržitého užívání dodalo nepřehlédnutelnou patinu.

Jay se usmál při vzpomínce na dosud fungující obchod s koňskými postroji, který zahlédl zpovzdálí, než vešli dovnitř. Na pracovním ponku vzadu byly rozložené tytéž pracovní nástroje a nevydělaná kůže jako v době, kdy jedinou dopravu v Dublinu obstarávaly kočáry tažené koňmi v postrojích; náhle si uvědomil, že možná zaslechl v tom rámusu své jméno.

„Promiňte, co se děje?“

„Jste stále ještě s námi, Jayi?“ zeptal se Michael se smíchem.

Jay se usmál a přitakal, zatímco se již pomalu začínal odsouvat od stolu. „Jen jsem se zamyslel, Michaeli. Začínám si ale dělat starosti, měli bychom se raději už vrátit zpátky do hotelu.“

„Ale to přijdete o parádní podívanou,“ protestoval Michael. „A že ohňostroj bude stát opravdu za to. Každý rok se jim ho podaří připravit o něco obdivuhodnější. Přiznávám ale, že ty davy jdou člověku trochu na nervy. Věřte mi, mladý muži, že večer je ještě mladý.“

„Jenže já už ne,“ konstatoval s úsměvem Jay, ale to už stál na nohou a s povděkem přijal fakt, že ho advokát bez dalších protestů následuje. „Musím toho ještě moc udělat, Michaeli, a navíc mě stále zmáhá rozdíl časových pásem.“

„No jo, vidíte! Mělo mě to napadnout. Omlouvám se.“ Garrity sebral ze stolu účet, a když se už prodírali ke dveřím, zamával na číšnici.

*****

Po tři čtvrtě hodině jízdy vysadil Garrity Jaye a Sherry před hlavním vchodem do hotelu a ti dva zůstali stát a pobaveně sledovali, jak advokátova poněkud zavalitá postava mizí do noci.

„Je to dobrý chlap,“ řekl zamyšleně Jay.

„Měl jste šťastnou ruku, když jste ho našel, vážený právní zástupce,“ dobírala si Jaye Sherry. „V kolik to říkal, že se s ním máme ráno sejít?“

„V půl desáté v budově čtyř soudů.“

Sherry se pousmála. „Asi ani netušíte, jak moc jsem ocenila, když jste odmítl Michaelovu nabídku, že si nás tady ráno vyzvedne.“

Jay se ještě pochechtával, když zjišťoval u recepce, zda tam někdo pro něj něco nenechal.

Recepční mu podala zapečetěnou nažloutlou obálku.

„Co to je, Jayi?“ neovládla zvědavost Sherry.

„To je od Stuarta Campbella,“ odpověděl roztržitě Jay, zatímco zkoumal adresu na přiloženém lístečku, „měla by to být kopie videonahrávky, kterou měl údajně pořídit ten Barry Reynolds ze CIA.“

„Jak si ji přehrajeme?“

„Už jsem si dnes odpoledne s předstihem vypůjčil hotelový přehrávač a nechal jsem si ho poslat k sobě do pokoje. Vy byste… chcete to taky vidět?“ zeptal se, když zmáčkl tlačítko přivolávající výtah.

Sherry bez váhání přikývla.

„Jestli vám ovšem nevadí, že se to bude odehrávat u me v pokoji.“

Dveře výtahu se otevřely, Sherry nastoupila, přitom otočila hlavu přes rameno s tím nejprovokativnějším výrazem ve tváři, jaký svedla, a v jejích slovech drnčel nefalšovaný německý přízvuk. „Vy myslela, Herr Reinhart, že my potřebovat gardedáma?“

„Ehm, ne… jenom jsem chtěl…“

„Takže, jak vidím, vaše úmysly byly přece jen počestné?“ pokračovala dál v komicky upjatém tónu.

„Jaké moje úmysly?“ překvapeně se zeptal Jay.

„Ale zajisté. Jako v té bajce o mouše a pavoukovi. Neměla by teď přijít moje narážka, kdy se ptám: Co máte přesně na mysli tím rád bych si na tobě pochutnal k obědu!“

Jayovi se náhle rozlil po obličeji rozpačitý úsměv a v okamžiku, kdy mu to všechno došlo, se začervenal.

„Ehm. Jen chci říct…“

Sherry se uvolněně zasmála. „Nic se neděje, Jayi, trochu jsem si z vás utahovala. Už těch hloupostí nechám.“

Jay zavrtěl zmateně hlavou a v hlavě se mu opožděně vyrojily možnosti falešného výkladu svých slov. „To nebyla záminka, jak vás dostat do postele, Sherry,“ prohlásil s odzbrojující upřímností.

„To je blbý,“ zhodnotila to se širokým úsměvem na tváři a v Jayovi by se krve nedořezal.

Zmohl se pouze na: „Co jako?“, protože ho to znovu vyvedlo z rovnováhy.

„Jayi, proberte se. Já jen tak vtipkuju, ne že jsem… tedy, ne že bych…“ Najednou se začala červenat i Sherry.

„Nic se neděje,“ vypadlo konečně z Jaye, ale v témže okamžiku na sebe dostal zlost, že nedokáže vymyslet něco chytřejšího. To už se ale dveře výtahu otevřely ve třetím poschodí a oba vystoupili na chodbu.

„Jsme my to ale párek, co?“ podotkla se smíchem, když už zamířili ke dveřím Jayova pokoje. „Pochybuju, že by armádní signalizační sbor dokázal rozluštit tu vichřici popletených signálů, které jsme teď jeden ke druhému vyslali.“

„Máte úplnou pravdu,“ zasmál se krátce Jay, zatímco odemykal dveře a podržel je otevřené, aby Sherry mohla vstoupit.

Ještě než vešla, se Sherry k němu otočila. „Víte co, tak začneme ještě jednou.“ Napřáhla ruku a potřásla mu pravicí. „Ahojky, pane pohledný právníku. Já jsem Sherry. Ráda bych vstoupila do vašeho pokoje, posadila se v rozumné vzdálenosti od vás a podívala se na tuto velice pracovní videonahrávku. Pak odejdu do vlastního pokoje, než by došlo k čemukoli méně formálnímu nebo zamilovanějšímu. Ohledy na to, zda by k tomu mohlo…, nebo nemohlo dojít, se neberou.“

Jay se jí podíval do očí a usmál se. „Jinak řečeno, zaobalila jste to naprosto dokonale.“

42 KAPITOLA

*****

GREAT SOUTHERN HOTEL, LETIŠTĚ V DUBLINU, IRSKÁ REPUBLIKA,

STŘEDA – 20.15

Už téměř minutu běžela videokazeta naprázdno, než se na obrazovce mihl první stín. Objevil se černobílý, zrnitý obraz pořízený maličkou přenosnou kamerou zjevně připevněnou někde na Reynoldsové oděvu, ze které vzešly poskakující a houpající se záběry. Po Reynoldsové příchodu do místnosti splýval obraz většinou v jednu šmouhu, nicméně záběry ukazovaly některé předměty, kusy zařízení a také stylově řešeného pozadí, které vypadaly povědomě. Konečně se obraz ustálil. Reynolds se usadil na jednom z gaučů stojících proti sobě a zamířil skrytou kameru směrem k východním vstupním dveřím, které právě v témže okamžiku zavírala na záběru nezachycená čísi ruka.

Náhle se obraz posunul, aby zabral i postavu muže opírajícího se o přední hranu prezidentského stolu. Místnost na sebe nyní beze vší pochyby vzala podobu Oválné pracovny Bílého domu, a z oken za zády muže u stolu proudilo dovnitř jasné světlo.

Až dosud byly jedinými zvuky šustění a škrábání, jak se oděv otíral o mikrofon, tlumené hlasy, Reynoldsovy kroky a zaskřípění způsobené stlačením čalounění, když se posadil.

V okamžiku, kdy se obraz ustálil v záběru na prezidentovy nohy, zahlaholil známý hlas.

*****

„Takže Barry, jak jsme na tom? Je všechno připraveno?“

Jay krátce sklouzl poněkud poplašeným pohledem k Sherry a ta přikývla. Tón, přízvuk, rytmus řeči, všechno bylo až příliš důvěrně známé. Hlas Johna Harrise byl velice charakteristický, i když některá slova byla zastřená vzdáleností od mikrofonu a nebylo jim dobře rozumět.

*****

„Víte, pane prezidente,“ ozval se hlas blíže k mikrofonu s odpovídající zvýšenou hlasitostí, „jsme připraveni do toho jít, ale je to… hodně nákladné.“

„Kolik… chtít?“ zněla odpověď přerušená zvukem látky, jež se třela o mikrofon.

„Chcete to doopravdy vědět, pane prezidente?“

„K tomuto…“ Další škrábání, „nikdy nedošlo, Barry, tak to chci slyšet teď, protože oficiálně to nikdy vědět nebudu.“

„Jak myslíte. Chtějí jeden milion amerických dolarů.“

Začátek odpovědi se ztratil. „… výhodné, jestli mohou tu práci udělat.“

„Ano, pane prezidente, mohou se toho ujmout. Ale musím vás před něčím varovat.“

„Podívejte…“ Hlas se vytratil, ale pak se ozval znovu a jasně. „… něco jiného. A mám zájem to, před čím mě chcete varovat, opravdu vědět? Navíc ještě, když je to mimo záznam?“

Než se Reynolds znovu ozval, bylo patrné zaváhání.

„Pane prezidente, já vám to říct zkrátka musím. Nechci tuhle akci spustit, aniž bych věděl, že chápete, jaké jsou možnosti, a že je budete ochoten přijmout. Sám to rozhodovat nechci. Navíc se věci mají tak, že důrazně doporučuji od té operace upustit.“

Prezident vzdychl, zkřížil ruce na prsou a řekl: „Jak myslíte. Tak spusťte.“

„S největší pravděpodobností se v té továrně a táboře bude vyskytovat takových šedesát až sedmdesát lidí a někteří z nich budou civilisté.“

„Dělníci?“

„Ano, pane prezidente. Jestliže pověříme tuhletu takzvanou armádu, kterou máme v úmyslu najmout – jsou mezi nimi žoldáci, kteří dřív bojovali pro hnutí Světlé stezky, bývalí vojáci z peruánské armády a také různorodá banda skutečné chátry – pustí se do toho s tím záměrem, že bez ohledu na to, koho tam najdou, nikoho nenechají naživu. To je pro ně naprosto samozřejmé.“

„Pokud… toho týká, Barry, kdokoli v té továrně bude pykat. S jedem… tam vyrábějí, zabíjejí Američany…“ Hlas se opět ztišil až k nesrozumitelnosti.

„Ano, pane prezidente. Ale téměř určitě dojde k velkému krveprolití a peruánská vláda bude zcela nepochybně vzteky bez sebe, zvlášť když budou moct dokázat, že je to práce CIA. Proto taky říkám, že bychom se do toho neměli pouštět. Je to příliš riskantní a já musím vědět, že to chápete.“

„Chápu to, Barry.“

„Jsou to skuteční hrdlořezové, pane prezidente. A jak říkám, z toho řemesla jsou tak otrlí, že se člověku ani nechce věřit, že je něco takového vůbec možné. Tahle verbež by vás jen tak pro potěšení klidně rozčtvrtila za živa. A rozhodovat se o tom budou stejně snadno, jako o tom, mají-li si zajít na večeři. Nikdy v životě jsem nezažil nikoho, na nějž by se líp hodil název chodící bestie. Abych byl upřímný, vůbec nepochybuji o tom, že si tu práci vychutnají.“

Prezident se na něco ptal tlumeným hlasem.

„To znamená mučení,“ odpověděl Reynolds. „My jim tím ve skutečnosti dáváme požehnání k mučení. Budou mít k dispozici hřiště s povolením zabíjet, a tak si nejspíš dají záležet, aby to probíhalo pěkně pomalu a bolestivě, jen pro vlastní potěšení z té řezničiny.“

Reynolds zaváhal a pak povstal. Popošel zpátky směrem ke krbu, kde se znovu otočil, a kamera zachytila na druhém konci místnosti celou postavu prezidenta Johna Harrise.

„Pane, tihle chlapi by vystrašili i esesáky v koncentračním táboře. Navíc se musím ujistit, že jste informován o možnosti, že peruánští venkovani, kteří tam pracují, budou mít s sebou i rodinné příslušníky.“

„Manželky a děti…“ Prezidentův hlas byl příliš daleko od mikrofonu, aby se dala rozeznat slova.

„Může být,“ odpověděl Reynolds na nezřetelnou otázku. „Kdo tam bude, se zjistit nedá. Ale jestli tam budou, zlikvidují je.“

Následovaly další nesrozumitelné prezidentovy poznámky, po nichž bylo možno rozeznat slovo „doporučení“.

„Záleží hodně na tom, čeho tím chcete dosáhnout, pane prezidente,“ zněla Reynoldsova replika. „Jestliže chcete opravdu ve velkém měřítku omezit tok heroinu tím, že zavřete továrnu jednou provždy, zasadíte ránu jejímu vedení a vystrašíte kohokoli, kdo by chtěl dát dohromady tak velkou fabriku na jeho výrobu, pak žádná jiná cesta, jak toho dosáhnout, nejspíš neexistuje. Ale bude to stát strašnou spoustu lidských životů.“

Prezident se vzdálil od stolu a zmizel mimo výsek záběru. Reynolds zjevně znovu usedl zpátky na gauč a otočil se směrem k pracovnímu stolu, čímž se zvedl objektiv kamery. V záběru se objevil nejvyšší představitel americké exekutivy, jak zády ke kameře stojí u okna a vyhlíží do Růžové zahrady.

Zabíraný výsek se znovu snížil, když se prezident otočil. Hlavu měl nyní mimo obraz a stál čelem k Reynoldsovi. „… žádná možnost volby,“ prohlásil a slova se téměř ztrácela. „Máte… zelenou. Ale o tomhle jste se mnou nikdy nemluvil a…“ Hlas se na chvíli vytratil. „Nesnažte se je nějak omezovat. Hlavně se vyvarujte slov ‚žádné mučení‘, jinak nepochodíme s tvrzením, že jsme o tom nikdy nevěděli.“

„Rozuměl jsem, pane prezidente.“

„A teď sem přineste… a ukažte mi podrobnosti.“

Zbytek pásky obsahoval detaily týkající se logistiky plánu, podávání rukou a Reynoldsův odchod západními dveřmi.

*****

Obrazovka zůstala černá po mnoho vteřin, než Jay natáhl ruku a zastavil videopřehrávač. Pak zůstal skoro minutu beze slov tiše sedět. Konečně se zhluboka nadechl a zavrtěl hlavou.

„Panebože.“

Sherry Lincolnová seděla strnule v křesle, neschopná pohybu, oči upírala na ztmavlou obrazovku. Jay zaslechl, jak polkla, ale neřekla nic, ani když vstal a naklonil se nad televizní monitor.

„Sherry… vůbec tomu, co jsem zrovna slyšel, nemůžu uvěřit.“

„Já taky ne,“ odpověděla potichu.

„To skutečně byl… jak dobře ho znám… hlas Johna Harrise,“ přiznal. „Tedy, neznám Reynoldse, ani jeho hlas, ale celá léta jsem strávil v blízkosti Johna Harrise, a…“

„Je to on, Jayi. Nikdo jiný. Dokážu rozeznat jeho slovní obraty, rytmus, všechno,“ dávala mu za pravdu Sherry.

Jay se znovu posadil a nevěřícně vrtěl hlavou, ruce dlaněmi vzhůru v bezmocném gestu. „Já… nemám vůbec nic, s čím bych proti tomu mohl zítra vystoupit, snad jen, že budu do omrzení omílat, že pásky se dají zfalšovat.“

„Jenže tohle zfalšované není,“ prohlásila Sherry pevným hlasem.

Jay se k ní obrátil. „Viděla nebo slyšela jste něco, co vás o tom přesvědčilo?“

Zvedla hlavu, podívala se na něj a v očích měla nehranou bolest. „Vím, jak Ovál vypadá. Ani jednou jsem neviděla prezidentův obličej doopravdy zblízka, ale hlas patřil jemu, a odpovídá i všechno ostatní. Krucinál přece existuje jenom jedna Oválná pracovna!“ Tón hlasu se jí začal plnit rozhořčením, které ale nakonec vyjádřil slovy Jay.

„Tak to potom… nám, Sherry, neřekl pravdu.“

„Taky že ano, lhal nám.“

„Nikdy bych… nikdy v životě bych tomu nevěřil…, ale tady je důkaz. A v jednom okamžiku byl vidět i jeho obličej, když Reynolds přešel na druhý konec místnosti.“

„To mi ušlo, ale jeho hlas stoprocentně poznám.“

Několik minut seděli v zaraženém mlčení, než se Sherry zvedla.

„Co chcete dělat?“ zeptal se Jay, když zvedla telefonní sluchátko a vyťukala několik čísel.

„Volám mu. Chci, aby přišel sem nahoru. Budu po něm chtít vysvětlení, i když nevidím možnost, že by nějaké mohlo existovat.“

Rozhovor s prezidentem byl krátký a věcný, což nepochybně muselo Johna Harrise vylekat. Sherry položila sluchátko, obrátila se k Jayovi a v očích se jí zaleskly slzy.

„Bude tu za deset minut, hned jak se obleče,“ oznámila a znovu si sedla.

„Co budeme, Jayi, dělat? Je jasné, že z něj udělají fašírku, až se tohle zítra promítne.“

„Určitě. Na tohle bude každá obhajoba krátká. Jako podklad pro právní kauzu je to víc než dostačující.“

„Takže co dál? Myslím, že v Irsku skončil.“

Jay si opět povzdechl a natáhl se pro sluchátko. „Už je tu pouze jediná možnost. Musíme riskovat přímý let do Maine.“

*****

Skutečnost, že Craig Dayton a letuška Jilliana Walzová jsou už celý rok milenci, patřilo ve společnosti EuroAir k veřejným tajemstvím. Nacvičená zdrženlivost během letů obvykle zakrývala jejich vztah, i když teď se Craig v hotelovém telefonu ozval zastřeným, nesoustředěným hlasem, a to v době, která by se dala považovat teprve za načatý večer. Na druhém konci linky se ozval Jay Reinhart, jehož hlas i způsob řeči vyznívaly velice vážně až ponuře. Rozhovor obou mužů netrval dlouho.

Po několika sporých větách Craig položil sluchátko a zase se přitiskl ze zadu k Jillianě. Hladil jí hedvábně jemné vlasy a stručně jí zopakoval rozhovor.

Maličko k němu natočila hlavu. „Víš určitě, že tenhle let je bezpečný, Craigu?“

„Není to vůbec žádný problém, miláčku. Probrali jsme to s Alastairem opravdu pečlivě. Uděláme to tak, jak jsem právě teď Reinhartovi řekl. Doletíme napůl cesty a posoudíme, jak to vypadá s větrem. Kdyby se vyskytla jakákoli pochybnost, že se množství paliva, které nám bude zbývat, pohybuje nad nezbytnými zásobami propočítanými pro dolet do Presque Isle příliš těsně, tak se otočíme a poletíme zpátky.“

„Kéž bych už do toho nemusela zatahovat obě děvčata.“

Lehce zavrtěl hlavou. „To nemůžeme udělat, aniž bychom porušili předpisy. To bychom jedině museli odstranit spoustu sedadel. Na tenhle počet míst je nutné, abyste byly na palubě všechny tři.“

„Vždyť já vím.“

„Chceš už domů?“

„Chci, abys neztratil práci, a z toho mám opravdu velký strach. Už se zase pouštíš do něčeho, co je na štíru s předpisy.“

„Já si skutečně myslím, Jill, že jsem panstvu ve Frankfurtu nahnal strach.“

„Jenže potvrzenky o doplnění paliva ani na Islandu, ani v Kanadě jaksi nebudou k mání. Šéfové se dozvědí, žes letěl přímo.“

„Budou si myslet, že mi to nařídila americká vláda. A vůbec, John Harris je pořád ještě na svobodě díky tomu, co jsme udělali, a rozhodně ho nehodlám zrovna teď opustit.“

„Doprčic,“ ulevila si. „Takže v kolik?“

„Zvedáme se v sedm ráno, kotě. To znamená, že tady odtud musíme vypadnout nejpozději v půl páté.“

Ruka se mu pomalu začala sunout vzhůru po jejím stehně, ale Jilliana se mu v náručí otočila a vzala si jeho hlavu do dlaní. „Musíme se pořádně vyspat, Craigu.“

„Ale…,“ zakňoural.

„Pro dnešek už dost!“ prohlásila rezolutně.

„Ani kdybych opravdu moc hezky poprosil?“

„Ne. Tos už udělal,“ odbyla ho Jilliana. „A zabírá to jen jednou… za několik hodin.“

V polibku zašeptala. „Zavolej Alastairovi. Nastav budík. A spi. Přesně v tomhle pořadí.“

„Rozkaz, má paní.“

*****

Dvacet minut po telefonátu s Craigem Daytonem se Jay Reinhart mlčky postavil vedle sedícího Johna Harrise. Vypnul videopřehrávač, na němž si právě přehráli stejný výjev, jako prve s Sherry.

„Pane na nebesích,“ bylo jediné, na co se prezident zmohl.

„Myslím, že jsem zhruba použil stejná slova, Johne. Můžeš nám to nějak vysvětlit?“

Sherry seděla v naprostém tichu v rohu místnosti a pozorovala Johna Harrise, jak pomalu vrtí hlavou. „Jayi…“ Pak se otočil i k ní. „Sherry… Chci, abyste mě teď velice dobře poslouchali. Buď jsem prodělal nervový kolaps a ztratil jsem podstatnou část paměti a schopnost rozlišovat skutečnost, nebo… to, co jste mi právě ukázali, je jasný podvrh.“

„Johne, je to přece tvůj hlas!“ vznesl Jay jasné obvinění ostřeji, než zamýšlel.

„A taky se to odehrává v Oválné pracovně,“ přidala se Sherry.

John Harris si olízl rty a oči upíral na ztmavlou obrazovku. „Vím, že to, co jsme právě viděli, vypadá jako skutečné, ale já jsem… ta slova… NEŘEKL. A ani jsem nic takového od Reynoldse neslyšel. Nejsem si ani jistý, jestli jsem tam alespoň jednou zahlédl svůj obličej.“

„V jednom záběru tam je, Johne,“ ubezpečil ho Jay tiše.

Prezident zvedl hlavu a zadíval se na Reinharta. „Ty mi nevěříš, Jayi, viď že ne?“

„Zcela poctivě musím přiznat, že nevím, čemu mám věřit, Johne. Chci ti věřit a chci věřit, že je to podvrh, ale… a snad tomu i věřím, ale ráno v soudní síni to můžu rovnou zabalit. Když Campbell tohle přehraje, pak dokonce i americký soudce by nutně musel proti tobě zahájit předběžné řízení.“

„Budeme mít čas proti tomu bojovat, Jayi,“ s jistotou prohlásil Harris. „Stačí, když dostaneme znalecký rozbor, a ten ukáže, jak to bylo vyrobeno. Nevím přesně, kde v pracovně jsem se pohyboval… myslím alespoň, že ta vizuální část je pravděpodobně skutečná, ale nějak zfalšovali hlasy. Vždyť nakonec po světě chodí spousta lidí, kteří umějí skvěle napodobovat prezidenty.“

„My ale do zítřka nemáme čas udělat nějaký vědecký znalecký rozbor!“ takřka odsekl Jay. „Tedy digitální analýzu hlasu bychom mohli udělat později a dokázat, že to nejsi ty, ale to trvá celou věčnost. Jenže nejdřív musím přesvědčit soudce, že se na tu pásku nemůže ani v nejmenším spoléhat. A to si můžeš být jistý, že Stuart Campbell má původ celé té nahrávky po právní stránce velice pečlivě ošetřen. Souvislá řada prokázaných přechodů vlastnictví, přísežná prohlášení a všechno potřebné, co by mohlo soud přesvědčit. Což znamená bezesporu zatčení a začátek vleklého, zatraceně nepříjemného procesu, a přitom si nemůžu být jistý – když je Garrity kvůli tomu přidělenému soudci tak vystrašený – jestli nemůžeme nakonec očekávat rychlejší projednání tvého vydání, než je obvyklé.“

John Harris dlouze přerušovaně vydechl a vrtěl přitom nevěřícně hlavou. „Připomíná to jednu z těch nekonečných nočních můr, vid, Jayi?“

„Zřejmě je to tak.“

Všichni se na chvíli odmlčeli.

„Pane prezidente?“ ozvala se z rohu Sherry a z jejího přiškrceného hlasu se dalo vysledovat velké citové vypětí.

„Copak, Sherry?“

„Chci, abyste mi řekl naprostou pravdu.“

„Nikdy jsem vám nelhal, Sherry,“ ujistil ji John Harris s jasně patrným smutkem v hlase.

„Já vím… pokud to vím… a vždycky jsem tomu věřila. Řekněte mi, že slova na té pásce jste nikdy nevyslovil… Je to pravda?“

Prezident vstal a přešel k mladé ženě. Položil jí ruku na rameno a druhou jí zvedl bradu, aby se mu musela dívat do očí.

„Sherry, přísahám vám, že to, co jste slyšela, nebyl můj hlas, ani má slova. Rozhovor, který jste slyšeli, byl někým zfalšovaný.“

Přikývla a několikrát mrkla, aby zadržela slzy, pak vstala a beze slov Johna Harrise objala, čímž jej naprosto zaskočila. Zvolna se začal vzpamatovávat, až když si znovu sedla a on se vrátil k místu na kraji postele, kde se posadil.

„Takže, Jayi, jak si s tím teď poradíme?“

„Odletíme. Tedy vy poletíte. V sedm ráno je odlet. Kapitán Dayton souhlasí, že s vámi dolétne do poloviny cesty, a jestliže povětrnostní situace bude příznivá a množství paliva dostatečné, vezme vás až na letiště v Presque Isle v Mainu. Je to nejbližší vhodná přistávací dráha na území Spojených států.“

„A co ty?“

„Já půjdu a budu se bít, jak nejlíp to svedu. To stejně musím, protože není vyloučeno, že se vrátíte všichni zpátky.“

„Je mi to jasné.“ Prezident vstal a poplácal Jaye po rameni. „Jestli ti to bude něco platné, pokus se vymyslet, jak se něco takového dá zfalšovat.“

„Snažím se. Děsí mě ale to, že někdo možná dokázal zpracovat tvůj hlas digitálně, takže i když jsi neřekl ta slova v téhle posloupnosti, pořád jsi je ještě mohl vyslovit, jenže jinak seřazené.“

„Neztrácej ve mě víru, Jayi. Věci jsou jen zřídkakdy takové, jak se jeví.“

Jay se na Johna Harrise na hodně dlouhou chvíli zadíval, než odpověděl. „A přesně to mi nahání strach.“

*****

John Harris se vrátil k sobě do pokoje a Sherry popřála Jayovi dobrou noc s ujištěním, že odletí s prezidentem na palubě Boeingu 737. Když se loučili ve dveřích, oba zaváhali, na kratičkou chvilku se podrželi za ruku a Sherry slíbila, že zavolá v okamžiku, kdy přistanou ve Spojených státech.

Jay se vrátil do prázdného pokoje a hlavou mu táhl divoký vír myšlenek. Zoufale toužil po spánku, stále cítil působení dvou vypitých piv, ale přesto byl odhodlán vymyslet způsob, jak obejít nevyhnutelné. Pustil si televizi i video a přehrál si videonahrávku ještě jednou. Pátral po něčem, co mu už prve nesedělo, po letmém zahlédnutí něčeho, co nyní však nedokázal určit. Ať už to bylo cokoli, zatím mu to rozhodně unikalo.

Seděl na kraji postele hluboce zamyšlený a litoval času, který proseděl v hospodě, i když Michael a jeho přátelé byli skvělí společníci.

Michaelovi kamarádi!

Prudce vytáhl svazek navštívenek z kapsy a vrhl se k telefonu, aby ihned sehnal Michaela Garrityho.

„Copak se děje, příteli?“ zazněl ve sluchátku Michaelův bodrý hlas.

Jay mu podrobně odvyprávěl, co viděl na videozáznamu, který mu poslal Stuart Campbell.

„A jéje. Tak to se to pořádně komplikuje.“

„Můžeme nějak zamezit připuštění té pásky?“

„Ano i ne. Nezapomeňte, že jednáme se soudcem O’Connellem, a ten udělá, co se mu zlíbí, aniž by se s někým moc radil. Podle našeho trestního řádu to záleží skutečně jen na soudci, který rozhoduje o trestním stíhání. Nic není zcela automaticky vyloučeno jen proto, že ten důkaz – tedy ta Videonahrávka – mohl být získán v rozporu s americkými zákony,“ vysvětloval obšírně Michael a pak se odmlčel. „Můžu udělat jedině to, že se pustím do tuhé bitvy, abych ho přesvědčil, že je potřeba tu kazetu jako svědectví vyloučit, neboť je vůči osobě prezidenta Harrise nesmírně předpojatá.“

„Michaeli,“ navrhl mu vzápětí Jay, „mám takový nápad, jak ho můžeme přesvědčit – pokud jste tedy ochoten obětovat jednu noc spánku, a dokážete-li sehnat jednoho ze svých přátel, aby nám dnes v noci pomohl.“

43 KAPITOLA

*****

mezinárodní letiště v dublinu, irská republika,

Čtvrtek – 5.45

Alastair Chadwick shromažďoval již takřka celou půlhodinu v informačním středisku letových služeb v suterénu hlavní letištní budovy zprávy o počasí a studoval vlastní letový plán, když do místnosti pro přípravu letů vpadl jako velká voda Craig Dayton.

„Tak jak jsme na tom, drahý Watsone?“

Alastair se zadíval kriticky na Craiga přes skla dioptrických brýlí na čtení a po zaváhání pronesl: „Je to přímo bahno, abych tak řekl.“

„No, no… proč ta skepse, kamaráde,“ reagoval na jeho slova Craig a zároveň pozorně přejížděl pohledem počítačový terminál s uvedenými charakteristikami vývoje počasí.

Alastair ukázal prstem na listy papírů na stole. „V zásadě je to tak, Craigu, že se v oblasti motají dvě fronty, před kterými se musíme mít na pozoru a které navíc velmi rychle ovlivňují okolní stratosféru.“ Ukazováčkem sledoval esovitě se vlnící ohraničený rychlý proud stratosférického vzduchu zvýrazněný na mapě, jak v širokém oblouku proudí přes Atlantský oceán od východního pobřeží Kanady. Podél obrovské rozlohy Hudsonova zálivu se hnal k severovýchodu, ale jižně od Grónska se stáčel jeho proud k jihu a v pravém úhlu přetínal jejich letovou dráhu směřující na západ k pobřeží státu Maine.

„Jakou má rychlost?“ zajímalo Craiga.

„Jádro se pohybuje asi v rozsahu sto padesát až sto sedmdesát kilometrů za hodinu, ale v podstatě nám nestojí v cestě, ovšem s výjimkou té horní větve stáčející se k jihu kolem Grónska, kde se, no řekněme, tlačí dolů. Potom bychom ho mohli chytnout jako protivítr, a pokud se to stane, tak to s bezpečnou rezervou paliva do Maine nezvládneme.“

„A jaká je předpověď?“

„Neočekávají, že by tam došlo k nějakému většímu pohybu, ale na druhou stranu není vyloučeno, že v průběhu tří hodin se můžeme dostat do potíží. Budeme si na to muset dát pořádný pozor.“

„To bychom tedy měli. Mimochodem, uvědomuju si, že ty dva poslední lety jsem se držel beranů jako klíště, ale vadilo by ti, kdybych letěl i tuhle rundu?“

„To víš, že nevadilo.“ Alastair udělal trochu kyselý obličej. „Co na tom, že hrozně rychle zapomínám lítat, protože mě můj kapitán letadlo ani na chvíli nepůjčí, to je přece naprosto nepodstatné. Našetřím si nějaký ten drobný peníz a vezmu si pár lekcí u nás v aeroklubu, až se dostanu domů. Možná že si budu moct dovolit i členství v dudáckém klubu a učit se radši foukat na dudy.“

„A to přitom tvrdíš, že já mám nadání, jak v lidech vzbudit pocit viny!“

„Teď k věci,“ pokračoval Alastair, aniž si všímal Craigova komentáře, „račte se soustředit, Bonde.“

„Ano, zajisté.“

„Nad Islandem je rozsáhlá tlaková níže, ale letiště v Keflavíku připadá v úvahu jen… no, beru-li v úvahu náš schválený letový plán. Při výpočtu bodu, ve kterém bychom se museli rozhodnout, že se otočíme a poletíme zpátky, budeme muset počítat s tím, že větry, které jsme do té doby měli v zádech, mohou změnit směr.“

„Beru na vědomí,“ ujistil ho Craig a přistoupil blíž, aby si pozorně prostudoval povětrnostní mapu. Teď již byl zcela soustředěný.

„Gander na Newfoundlandu je docela slušná alternativa. Počasí ve všech kanadských přímořských provinciích je dobré a tady v Irsku by mělo vydržet slušně až do pozdního odpoledne, v případě, že bychom se museli otočit a vrátit se sem.“

„Jinými slovy, nemůžeš přijít na žádný důvod, proč bychom se do toho kvůli meteorologům nemohli pustit.“

„Nic nepřekonatelného,“ prohlásil Alastair s úsměvem. „Kromě toho, že je to celé od základu úplně šílené, bychom to měli zvládnout.“

*****

Bez ohledu na počasí Craig vlastně již předem napevno očekával, že se musí něco zvrtnout. Zkrátka existovalo mnoho možností, jak se dal pronajatý let společnosti EuroAir (nyní s novým označením jako 1020) zablokovat. Je opravdu příliš optimistické, uvažoval Craig, věřit tomu, že se vůbec dostanou do vzduchu, natož že získají povolení k letu na pobřeží 5190 kilometrů vzdáleného státu Maine. Jak tak uvažoval o tom, co už se za celou tu dobu přihodilo, očekával, že tým lidí, které měli proti sobě, se nějakým způsobem dozví o jejich plánech a už si najde cestu, jak jim je překazit. A nezáleželo na tom, jestli to provedou přes evropské centrum řízení letového provozu Eurocontrol v Bruselu, anebo tím, že zatlačí na ty správné společnosti, aby jim odmítly natankovat.

Nicméně všechny předstartovní úkony byly provedeny podle časového plánu a jejich boeing byl vybaven vším potřebným pro let, natankován, překontrolován pozemním personálem a ve čtvrt na sedm připraven k odletu. Pětadvacet minut po šesté se pak John Harris, Sherry Lincolnová a Matt Ward objevili na palubě, aby se připojili ke třem letuškám a k oběma pilotům.

Craiga poněkud šokovalo, když z řízení letového provozu skutečně obdrželi povolení k letu do Spojených států, s čímž rozhodně nepočítal. Nicméně stále zbývala záležitost s povolením vlastního startu. A když jim ho věž zcela rutinním způsobem vzápětí poskytla, Craig se přistihl, že mu ten fakt naprosto vyrazil dech.

Craig chvíli váhal a zadíval se na Alastaira. „Je to pravda? Rozuměl jsem mu dobře?“

„Velevážená věž praví, a to cituji: EuroAire jedna nula dvacet, vzlet povolen.“

„Nemůžu tomu uvěřit!“

„Předpokládám,“ dodal Alastair, „že když už byli té dobroty a řekli své ano, a my se smíme odpoutat od země, měli bychom teď ten aviatický čin také provést.“

Craig lehce posunul plynové páky vpřed, aby popojel se sedmtřisedmou ke startovací dráze. „Jak si s tím jenom poradíme?“ zeptal se naoko vážně.

„Poradíme s čím?“ skočil mu na lep Alastair.

„No, jak se jen dostaneme nahoru?“

„To už jsi taky zapomněl? Kamaráde, jsem moc rád, že v kabině nemáme nikoho, kdo by slyšel tyhle kecy.“

„To jo, Alastaire, trochu mi pomoz, paměť mi nějak neslouží. Když zatáhnu za berany, domečky dole se zmenší, když na ně zatlačím, tak budou větší?“

„Za předpokladu, že nejdřív zatlačíš na plynové páky a pošoupneš toho broučka trochu dopředu.“

„Ahá. Tak jo. Teď už se mi to vybavuje. Předpokládá se, že moje hláška je: Výkon nastaven. Regulace tahu zapnuta.“

„U George, tak se mi zdá, žes na to konečně kápl.“

„Ale, ale, Alastaire!“ pronesl Craig s hraným údivem, když motory naběhly na plný tah a jejich sedmtřisedma začala rolovat po dráze. „To na mě udělalo dojem, že sis vzpomněl na prezidenta Washingtona, našeho otce zakladatele.“

Craig se natáhl k přístrojové desce, aby se ujistil, že mají zapnuta poziční světla, když Alastair pronesl veselým hlasem: „To bys ale měl vědět, že ta narážka se týkala našeho ctěného anglického krále George.“

„Aha, koho jiného. A už jsme na sto padesáti kilometrech za hodinu.“

„Počkej, těch zpropadených sto padesát, to je moje hláška!“

„Tak si posluž.“

„Sto padesát.“

„Už se cítíš líp?“

„Je to o hodně lepší,“ řekl Alastair s předstíranou úlevou a zároveň pozoroval, jak se hodnota vzdušné rychlosti blíží hodnotě udávané počítačem jako rychlost vzletu – dvě stě padesáti šesti kilometrům za hodinu. „V1, VR,“ pronesl jakoby slavnostně zaklínací formuli pro odpoutání od země a začátku strmějšího stoupání.

Craig přitáhl jemně řízení a zvedl Boeing 737 do vzduchu, ale myšlenkami už byl u povolení k letu přes Atlantik a také u úkolu, který měli před sebou – neustálé zjišťování povětrnostní situace a vývoje počasí před nimi, a trvalé sledování rychlosti a směru větru.

„Stoupání pozitivní, zasunout podvozek,“ nařídil Craig.

„Rozumím, zasunuji podvozek,“ odpověděl Alastair a přesunul ovládací páku do horní polohy.

„Jaký máme místní čas?“ zajímal se Craig.

„Šest padesát. Proti letovému plánu máme deset minut k dobru.“

Craig přikývl. „Jen doufám, že to všechno k něčemu bude.“

*****

GREAT SOUTHERN HOTEL, LETIŠTĚ V DUBLINU, IRSKÁ REPUBLIKA

Budík vyburcoval Jaye ráno v 8.10 po necelých třech hodinách spánku. Představil si, že Michael Garrity se bude cítit stejně roztřesený na druhém konci města, pokud se mu vůbec podařilo dostat se domů. Vyhlídka na boj v soudní síni, který ho čekal, když téměř nedokázal udržet oči otevřené, mu dělala starosti už teď, ale myšlenka, že celonoční práce jim možná dala do ruky zbraň proti dobře promazanému právnickému soukolí Stuarta Campbella, mu dodávala energii.

Podařilo se mu zvednout se z postele, doklopýtat do koupelny a osprchovat se. Moc toužil po tom, aby mohl stát pod horkou sprchou ještě přinejmenším další měsíc či dva.

Velké potíže mu činilo přimět se nemyslet neustále na Boeing 737 EuroAiru. Asi v půl osmé se telefonicky přesvědčil, že už odstartovali, a protože prozatím neměl od Sherry žádné zprávy, znamenalo to, že pokračují podle časového plánu.

Jay vystrčil hlavu zpod sprchy a snažil se zaměřit pohled na hodinky na poličce. Bylo 8.23 ráno! Craig ho upozornil, že rozhodující chvíle přijde asi tři hodiny po startu, neboli přibližně v době, kdy soudní jednání bude na samém začátku. Vrátil se pod horkou sprchu a stál tam chvíli s očima zavřenýma a požitkářsky si vychutnával vzpomínky na úsměv a smích Sherry Lincolnové.

Možná je ta přitažlivost oboustranná, napadlo ho.

Nebo taky ne. V každém případě bych… rád… no, přesvědčil se, jestli…

Jay zatřásl rázně hlavou a přinutil myšlenky, aby se zabývaly úkolem, který měl před sebou. V soudní síni bude mluvit Michael Garrity, ale bude na něm, na Jayovi, aby mu pomáhal a usměrňoval ho, a na to musí zůstat soustředěný. Kdyby John Harris skončil zase zpátky na irské půdě, došlo by k tomu kolem jedné hodiny po poledni, a kdyby neuspěli u soudu, Garda by už na něj čekala s čerstvě vydaným soudním příkazem k zatčení.

Hlavou mu přelétla prchavá vzpomínka na něco, o čem se mu zdálo. Byla to otázka, nebo jen fantazie? Ať už to bylo cokoli, drželo se to mimo dosah jeho vnímání, dokud nezavřel oči a skutečně se nesoustředil.

Jay vyšel ze sprchy, utřel se a rychle došel k telefonu. V chůzi již vytahoval z kapsičky u košile útržek papíru, na kterém našel jedno londýnské číslo. Bude-li mít alespoň trochu štěstí, zastihne tam ještě ministra zahraničí.

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR, LET 1020, VE VZDUŠNÉM PROSTORU

Alastair stiskl tlačítko mikrofonu na rukojeti řízení. „Rozumím, Shanwicku, EuroAir jedna nula dvacet, letová hladina jedenáct tisíc tři sta metrů.“ Letmo se podíval na výškoměr, aby se ujistil, že Craig skutečně letí s modelem 400 Boeingu 737 v jeho maximální operační výšce.

Alastair namačkal několik číslic na malém příručním přijímači GPS, který mu ležel na klíně, a připevnil přísavku jeho antény na boční okno.

„Copak, copak?“ s trochou posměchu v hlase se zeptal Craig, „ty nedůvěřuješ palubnímu počítači a navigačnímu systému?“

„Drahý kapitáne Korkoráne, potrpím si na zpětné vazby, a navíc si hrozně rád hraju s touhle novou hračkou.“

Za zády obou pilotů se ozvalo klapnutí, když si Jilliana otevřela dveře kabiny, aby podala Alastairovi objednanou kokakolu, pak na okamžik zmizela, ale vzápětí se vrátila s kávou pro Craiga. Chviličku váhala s šálkem v ruce a pak se obrátila na Alastaira. „Jelikož je… tohle pronajatý let, a protože o nás Ali všechno víš, vadilo by ti moc, kdybych tady kapitána políbila?“

Alastair zdvihl obočí a pokoušel se předstírat, že ho její slova šokovala.

„A kde přesně hodláte, mladá dámo, kapitána líbat?“ zeptal se Alastair tím nejupjatějším tónem hlasu, jaký svedl.

„Tady, na vrchní palubě našeho korábu.“

„Tady v kapitánské kajutě? Jenom ženština, jejíž morálka je velmi pochybná, by se mohla pokusit o takovou nepředloženost.“

„Souhlasím, s mojí morálkou to není valné. A mohu ho tedy políbit?“

Alastair pozdvihl pravou ruku, roztáhl prsty, jako by mezi nimi držel doutník, který hodlá odklepnout, zakroutil afektovaně očima a pokusil se o co nejpitvornější výraz a nejdistingovanější tón hlasu, jenž měl napodobit některé z estrádních čísel Groucho Marxe: „Pouze tenkrát, bude-li to jediný projev nevhodného chování v přítomnosti osamělého druhého pilota!“

Jilliana políbila Craiga na tvář, podala mu šálek s kávou, a potom se dotkla Alastairova ramena.

„Ty můj ubožáčku, Ali! Bez lásky, bez přítelkyně, bez milenek.“

„A jakpak se daří našim cestujícím?“ zavedl řeč jinam Craig.

„Sherry Lincolnová a Matt Ward jsou oba v limbu, ale prezident je vzhůru a chodí sem a tam jako lev v kleci.“

„A co Elle a Ursula?“

„Vykonávají činnost, která jde letuškám během letu úplně nejlépe.“

„Jinými slovy klábosí?“

„Co jiného. Takže se, mládenci, uvidíme později. Zazvoňte, kdybyste něco potřebovali… ale ne aby to bylo bezdůvodně.“

Když je Jilliana opustila, dal si Alastair pořádný lok kokakoly a už vytahoval z desek s letovým plánem poznámkový blok.

„Tak tedy. Podle mých výpočtů odpovídá bod, v němž se budeme muset rozhodnout, třem hodinám a čtyřiadvaceti minutám letu. Pokud v té době ještě poletíme dál na západ, bylo by nejlepší pokračovat dál. V tuhle chvíli máme spotřebu paliva, která přesně odpovídá předpokládanému režimu s největším doletem, a větry nám až doteďka jdou podle předpovědi senzačně na ruku.“

Craig kývl souhlasně hlavou. „S jak velkým množstvím odhaduješ, že půjdeme na přistání v Presque Isle?“

„Podíváme se… ach, máme necelých čtrnáct set kilogramů paliva. Moc to není, ale ani se nejedná o nouzový stav.“

„Ale skoro žádná rezerva, pokud se zhorší situace s protivětrem.“

„To už bychom na tom byli hůř,“ přiznal neochotně Alastair.

„A jak dlouho už letíme zhruba tímhle kurzem?“

Alastair se zkoumavě zahleděl na jeden s displejů. „Ve vzduchu už jsme dvě hodiny a osmačtyřicet minut. Jinými slovy si musím z rádia stáhnout poslední předpovědi o směrech a rychlostech větrů, aby se můj přeudatný kapitán mohl rozhodnout, jestli dneska večer v Galwayi čtyři Guinnessy dáme si, nebo poblíž Bangoru po tupláku Budweiseru.“

Craig na kolegu několik vteřin udiveně zíral a pak přísně prohlásil: „Prosím tě, Alastaire, ve jménu lidstva… slib mi, že se nikdy nedáš na psaní poezie!“

*****

BUDOVA ČTYŘ SOUDŮ, DUBLIN, IRSKÁ REPUBLIKA

Jayovo taxi zabrzdilo před budovou představující chloubu irského soudnictví právě v okamžiku, kdy Michael Garrity zdolával první stupně monumentálního schodiště před vchodem.

Jay zaplatil taxikáři a pospíchal za advokátem. Dohonil ho, právě když zatlačil do velkých vstupních dveří.

„Michaeli!“

„Á, tady jste. Takže odpočatý a nachystaný na klání?“ zeptal se Garrity s šibalským mrknutím.

„Jo, buďte bez obav.“

Vešli do okrouhlé vstupní haly. Michael Garrity se zastavil a pokynul ke čtyřem diagonálně umístěným vchodovým prostorám k jednotlivým soudním síním, vybíhajícím z kruhové centrální části budovy.

„Pojďte, máme ještě pár minut, abych vám ukázal zdejší knihovnu. Potom se porozhlédneme, ve které soudní síni se to dnes koná.“

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR, LET 1020, VE VZDUŠNÉM PROSTORU

John Harris už alespoň půlhodinu rázoval sem a tam v prostoru první třídy, který už přešel oběma směry alespoň tucetkrát. Podíval se na hodinky, které stále ukazovaly dublinský čas.

Bylo devět hodin a osmačtyřicet minut.

V duchu si maloval scénu, jak se k soudnímu řízení stanovenému na desátou hodinu začínají scházet právníci z obou proti sobě stojících stran. Přemýšlel o tom, jaká čeká ty lidi bitva, zatímco on sám se pod rouškou noci vykradl z města; takové myšlenky mu rozhodně duševní pohody nepřidaly.

Ale žes zpanikařil, Johne, promlouval sám k sobě. Když ti ukázali tu kazetu, zachvátila tě panika. Nikdy jsi neměl od toho takhle utíkat!

Zalétl pohledem k Sherry, jejíž hlava při spánku spočívala na polštáři opřeném o okénko letadla. Zamyslel se nad tím, jakou nedocenitelnou hodnotu pro něj v posledních čtyřech letech její pomoc představovala. Zároveň jej přepadl provinilý pocit, že jí neposkytuje dostatek času, aby mohla žít svůj soukromý život. Uvědomoval si, jak jen zřídkakdy byl svědkem, že se chystá na nějakou schůzku. Celou dobu ji pracovně značně zatěžoval a jeho otcovský cit, v nějž se jeho vztah k Sherry postupně vyvinul, ho začal v poslední době přesvědčovat, že ji nakonec bude muset přimět, aby se poohlédla po lepším místě, které jí umožní žít společenským životem.

Nicméně představa, že by roli exprezidenta měl zvládat bez její pomoci, byla téměř nemyslitelná…

Jedna věc je ovšem jistá, pokračoval v samomluvě. Můj Život se teď nepochybně změní. A dojde k tomu, ať už to v Dublinu dopadne jakkoli.

*****

V kokpitu boeingu Alastair najednou vyjekl a zvedl oči, až dosud upřeně hledící do poznámkového bloku.

„Co se děje?“ zeptal se Craig.

„Jsme už v rozhodujícím bodě. Craigu, otoč to.“

„Cože?“

„Otoč tuhle zatracenou mašinu čelem vzad. Nemůžeme to zvládnout.“

„Počkej chvilku, co myslíš tím, že to nemůžeme zvládnout?“

Alastair vrtěl hlavou. „Ten proud stratosférického vzduchu se stočil k jihu! Podívej se schválně, kolik ti ukazuje rychlost proti zemi. Hodnota klesla asi o pětasedmdesát kilometrů za hodinu a směr větru se začíná stáčet proti nám.“

„A rychlost větru skutečně stoupla?“

„Ano! A ještě ke všemu se na týhle zatracený předpovědi změnila všechna čísla… a to výrazně k horšímu. Navíc na Newfoundlandu hlásí najednou Gander, že mají hustší mlhu, než je povolené minimum! Za těchhle podmínek nejen že to nemůžeme zvládnout s běžícími motory do Presque Isle, ale kvůli tomu, že jsme teď tak daleko jižně, tak se nedostaneme s dostatečnou rezervou paliva ani na letiště v Ganderu. Kdybychom tak bývali mohli letět po nejkratší sférické dráze a nemuseli se držet severoatlantského systému letových drah…“

„A jak vypadá povětrnostní situace za námi?“

Alastair zakroutil hlavou. „Nehlásí tam žádnou změnu proti tomu, co jsme tam zažili, a ani proti předpovědi, ale ta tlaková níže nad Islandem se přesouvá k jihu, takže bychom neměli moc váhat.“

„Tak jim zavolej,“ rozhodl se Craig.

„Shanwicku, tady EuroAir jedna nula dvacet. Budeme potřebovat okamžité povolení ke změně kurzu a k návratu na letiště Dublin z důvodů zhoršených povětrnostních podmínek a nedostatku paliva.“

„Čekejte, jedna nula dvacítko.“

„Shanwicku, odklad nemožný, nezbývá nám čas. Zatímco nám budete zadávat koordináty dráhy, potřebujeme sestoupit na bezpečnou výšku a provést obrat.“

„Vyhlašujete stav nouze, jedna nula dvacítko?“

„Ne, pokud nás k tomu nepřinutíte, Shanwicku.“

„Jestli změníte kurz bez povolení a bez vyhlášení stavu nouze, dostanete se do konfliktu se zákonem, jedna nula dvacítko.“

Craig energickým kývnutím hlavy zdůraznil následující slova: „Tak to vyhlas! Jdu na obrátku a klesám o tři sta metrů.“

Alastair naznačil lehkým přikývnutím, že rozumí, a zároveň již tiskl tlačítko mikrofonu. „EuroAir jedna nula dvacet vyhlašuje v tuto chvíli kód Pan – potenciální stav nouze s ohledem na množství paliva. Měníme kurz o jedna osm nula stupňů a klesáme na vyčkávací letovou hladinu jedenáct tisíc metrů. Žádáme o povolení opustit předepsanou severoatlantskou trasu a pokračovat do Dublinu přímo.“

„Rozumím, jedna nula dvacítko, držte se potřeb nouzového stavu. Odpovídač zůstává na stejném kódu a proveďte obrat. Počítám s letovou hladinou jedna jedna nula. Hlášení následuje.“

Craig již v téže chvíli otáčel hlavním knoflíkem na panelu autopilota a nastavil volič magnetického kurzu na hodnotu 085 stupňů, aby uvedl letoun zpět na kurz k východu. Rovněž navolil změnu letové výšky a zahájil sestup. Všechny ty úkony se mu podařilo zvládnout dřív, než kontrolní středisko pro oblast severního Atlantiku Shanwick potvrdilo novou letovou výšku i kurz.

„Alastaire, zvládneme to do Dublinu?“

„Právě se na to dívám. Bude to hodně těsné, ale jestli zadní vítr vydrží… bude to v pohodě.“

„Sakra práce! Vypadalo to tak dobře!“ povzdechl si Dayton.

„Málokdy jsem zažil, aby se povětrnostní situace změnila tak radikálně, ale možná jsem taky udělal nějaký zmatek ve výpočtech, anebo se to oboje spojilo. Maximální rychlost protivětru, se kterou jsme počítali, byla minus pětašedesát kilometrů za hodinu a průměrná hodnota minus padesát dva. A teď, co máme ty nové informace, by rychlost protivětru měla být přes minus dvě stě!“

„To jsme něco zmotali! Není možné, aby se ty hodnoty tak radikálně změnily!“

„Přesto k tomu došlo. Ale máš pravdu, někde v našich výpočtech…“

„Aby to ďas spral!“

„Já vím, Craigu. Hrozně mě to mrzí.“

„Zapomeň na to. Jsme jenom lidi. Teď jde jen o to, abychom tuhle vzácnou dámu dostali bezpečně na zem.“

„Mám to oznámit Jillianě?“

Craig přikývl. „Jo, a taky ať určitě informuje prezidenta. Vypadá to, že ho hodíme zpátky rovnou do jámy lvové.“

44 KAPITOLA

*****

budova čtyř soudu, dublin, irská republika,

Čtvrtek – 9.50

„A toto bude naše lví jáma,“ poznamenal Michael Garrity nakloněný těsně k Jayovu uchu, když vešli do soudní síně číslo tři.

Pouze jediný ze zaměstnanců soudu – zapisovatelka –byla na svém místě pod soudcovskou stolicí v čele síně; rovnala si papíry a nervózně přerovnávala složky. Stuart Campbell se dosud zdržoval mimo soudní síň, když v okrouhlé centrální hale živě diskutoval s ne méně než sedmi dalšími pomocnými právními poradci, advokáty a zaměstnanci své firmy.

Očima poněkud zakalenýma nedostatečným, ani ne čtyřhodinovým spánkem se Jay mrkl na hodinky. Je 9.50. Musím se soustředit.

„Poslouchejte, Jayi,“ varoval vážným hlasem Michael, „soudce O’Connell je proslulý náhlými záchvaty vzteku, když lidi v jeho soudní síni mluví. Budete sedět hned za mnou, tak se můžete naklonit dopředu a šeptat mi do ucha, ale jen dvě varování, jestli smím prosit.“

„Jistě.“

„Zaprvé se přesvědčte se stoprocentní jistotou, že žádná živá duše nemůže zaslechnout jediný zvuk z vašeho šepotu v okruhu větším než je půl metru, jinak na nás naprosto jistě bude halekat.“

„Jasně.“

„A zadruhé, kdybyste mi laskavě neshodil paruku z hlavy.“

Jay se zasmál. „To se stává?“

„No, je to velice trapné, když máte klienta, který se k vám nakloní, aby vám něco pošeptal, a pak se stáhne a vezme si paruku s sebou, nebo ještě hůř, nechá vám ji v podivném úhlu sedět na hlavě. Soudce by si naprosto jistě nenechal ujít příležitost, aby k tomu něco peprného nepronesl.“

„Budu opatrný.“

„On vás mluvit nenechá, to už jsme probírali, ačkoli Campbell bude právoplatný účastník jednání, protože už byl v minulosti nejméně jednou připuštěn před náš soud.“

„Rozumím.“

„A další věc, já jsem takzvaný starší poradce, takže mi bude asistovat ještě další advokát z naší advokátní kanceláře, jmenuje se Tom Duggan. Už by se tu měl hodně rychle objevit. Představím vás.“

„Starší poradce, to je něco jako korunní rada?“

Michael se ušklíbl. „My přece nemáme žádnou královnu s korunou, příteli. Tady jste v Irské republice.“

„Omlouvám se.“

„Chápejte, my si myslíme, že Líza je rozkošný starý cukroušek, jen k ní necítíme žádnou věrnost, a už vůbec netoužíme po tom, být jejími poddanými právníky.“

Jeden ze zřízenců přivezl do soudní síně televizní přijímač na kovovém stojanu na kolečkách a umístil ho blízko lavic pro porotu. Propojil televizní monitor s videopřehrávačem pod ním a připojil do zásuvky síťové kabely. Jak Michael, tak Jay sledovali jeho počínání bez jediného slova, protože věděli až příliš dobře, co jim Stuart Campbell hodlá předvést. Hrozivá přítomnost tohoto technického zařízení vyvolala Jayovi kolem žaludku silně svíravý pocit.

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR, LET 1020, VE VZDUŠNÉM PROSTORU

„Jak to vypadá se sílou a směrem větru, Alastaire?“ zeptal se Dayton.

Druhý pilot si kousal spodní ret, jak zapisoval propočty, a na příruční letecké kalkulačce dál kontroloval údaje palubního počítače řízení letu.

„Vítr v zádech skoro úplně ustal, Craigu, a podle poslední předpovědi počasí vyplývá, že ta tlaková níže se opravdu žene rychle k jihu.“

„Neměli bychom přece jen uvažovat o Reykjavíku na Islandu?“

Alastair zavrtěl odmítavě hlavou. „Na téhle letové výšce bychom se pak dostali do křížku s jinou obrovskou oblastí s pořádně silným protivětrem, a myslím, že dvakrát nestojíme o to, aby se nám zvedla spotřeba paliva.“

„A jsme teď aspoň v režimu s maximálním doletem?“

„Úplně přesně. Takže všechno závisí na větru, ale…“ Podíval se na Craiga a vzdychl si. „Musím se ti s něčím svěřit, Craigu. Jak to vypadá, do Dublinu se nedostaneme s velkým množstvím paliva v nádržích. Fakt bychom možná měli uvažovat o Galwayi na západním pobřeží.“

Craig zavrtěl hlavou a trochu žalostně se zasmál. „Tys to musel před chvílí snad přivolat, když ses zmiňoval o tom pivu v Galwayi, nezdá se ti?“

„Mrzí mě to,“ přiznal se Alastair, aniž zvedl hlavu od výpočtů. Craig si s lehkým úžasem uvědomil, že Alastair reagoval na jeho žertovné popíchnutí jen upřímně míněnou omluvou, což mu nebylo vůbec podobné. Zřejmě musí být doopravdy vyděšený, usoudil z toho Craig a nepatrně se mu zvedla hladina adrenalinu v krvi.

A jen ten samotný fakt vyvolal v Craigovi nový druh obav. „Nejspíš by sis pro každý případ měl zjistit, jaké je v Galwayi počasí,“ navrhl Craig.

Alastair přikývl. „Už jsem s tím začal. Zatím nech plynové páky nastavené na maximální dolet, budeme potřebovat každou kapku paliva, kterou máme.“

*****

BUDOVA ČTYŘ SOUDU, DUBLIN, IRSKÁ REPUBLIKA

Jay se plný neklidu opět podíval letmo na hodinky a silou vůle se snažil uklidnit. Rozhlédl se okolo sebe a prohlížel si pozorně různé detaily bohatě zdobené historické soudní síně, která zcela zjevně za léta své existence již leccos zažila.

Tak například samotný koberec ho mátl. Byl zelený, hodně vybledlý, s bílými puntíky, či něčím, co snad mělo připomínat drobné kvítky. V materiálu koberce se sice nikde neobjevovala prošlapaná místa, nicméně bylo patrné, že už nejedno desetiletí je za hranicí své životnosti.

Soudní síň měla zhruba obdélníkový půdorys a měřila přibližně patnáct metrů na délku od zadních dveří až po soudcovskou stolici. Dřevěné prvky v místnosti byly zdobné, ale rovněž omšelé. Stěny v několika vrstvách nad sebou až pod fabion stropu zdobily zubořezové římsy. Soudní stolice stejně jako všechno ostatní příslušenství a nábytek v síni byly vyrobeny z mořeného, šelakem natřeného ztmavlého dřeva z ovocných stromů. Soudcovské místo bylo na vyvýšeném stupni nad zapisovatelkou a stenografkou a za ním visel závěs v barvě burgundského vína, jenž splýval z propracované, dřevěné garnýže ve výšce asi šesti metrů nad soudcovskou stolicí. Garnýži pak vévodil vyřezávaný basreliéf stylizovaného znaku Irské republiky –harfa, znak mytického irského krále Davida.

Lavici svědků tvořila obyčejná židle po pravici soudce (spíše podle zvyklostí amerických soudů než britských), po soudcově levici se podél zdi táhla lavice poroty a před ní byly lavice se stoly využívanými právními poradci, kteří odtud dávali pokyny svým právníkům. Místa pro právní poradce obhajoby – respektive advokáty – se nacházela naproti. V zadní části síně pak byly dřevěné lavice pro veřejnost.

Soudní síň vytápěly staré litinové radiátory a ve výšce snad osm až devět metrů kolem středu stropu byla připevněna řada ozdobných skleněných panelů, za některými z nichž se skrýval zdroj nepřímého elektrického osvětlení.

Jedny z dveří vzadu síně se hlučně otevřely, a když se Jay otočil po zvuku, byl svědkem impozantního vstupu sira Williama Stuarta Campbella a jeho družiny. Campbell už měl na sobě talár a paruku a spolu s ním tvořili skupinu ještě další dva advokáti. Vysoký skotský právník došel až ke své židli, krátce se natočil k Jayovi a k Michaelovi, usmál se a kývl jim na pozdrav, zatímco se zadními dveřmi nahrnuli do soudní síně ještě další lidé, kteří se porůznu rozsadili v lavicích.

To již soudní zřízenec ohlásil případ a dovnitř síně ze své pracovny vplul soudce O’Connell, aby svolal soud a zahájil řízení.

„Pane Campbelle, poznávám vás a je mi ctí,“ prohlásil důstojně soudce, ještě než se posadil. „Už léta Oceňuju vaši neúnavnou snahu na poli mezinárodní právní vědy spojenou s koncipováním a přijetím konvence proti mučení.“

Campbell se lehce uklonil a bylo vidět, že ho ten proslov příjemně překvapil. „Děkuji vám, Vaše Lordstvo, za vaše laskavá slova.“

„A vy, pane Garrity, vítejte zpátky. Vás poznat mi dozajista nečiní potíže.“

„Doufám, že vás to nenaplňuje nelibostí, Vaše Lordstvo,“ reagoval na tu tirádu Michael s úsměvem.

„Zajisté nikoli,“ odpověděl mu na to O’Connell, ale víc už nedodal nic.

Campbell se ujal slova jako první, vyložil vznik a původ zatykače vydaného Interpolem, zatímco Michael Garrity a Jay Reinhart pouze poslouchali, dělali si poznámky a čekali na příležitost, až mu budou moci oponovat.

„Pane Campbelle,“ zeptal se soudce O’Connell, „je obžalovaný, exprezident John Harris, v současné době přítomen v Irské republice, nebo máte důvod se domnívat, že tu v blízké budoucnosti přítomen bude?“

„Odpověď na obě části otázky je ano, slavný soude. Pan Harris přiletěl do Dublinu v úterý v noci.“

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR, LET 1020, VE VZDUŠNÉM PROSTORU

John Harris se rozhodl, že nechá Sherry prospat ještě o něco déle, ale ona sama se začala náhle vrtět, otevřela oči a s úsměvem se protáhla. Teprve potom si povšimla zachmuřeného výrazu na prezidentově tváři.

„Copak se děje, pane prezidente?“

„Vracíme se, Sherry. Protivítr byl příliš silný,“ povzdechl si John Harris a zopakoval jí, co se dozvěděl od Alastaira, když se vydal do pilotní kabiny, jakmile mu Jilliana vyřídila tu špatnou zprávu.

„Ach, panebože.“

„Je to, jak to má být, Sherry. A vlastně je to asi nejlepší řešení. Celou dobu jsem měl o tomhle pokusu o únik značné pochybnosti.“

„To já tedy rozhodně ne,“ prohlásila Sherry už opět plná energie.

„Ať je to jak chce…, už nemáme na výběr.“

Sherry se zvedla a zamířila do pilotní kabiny. „Jdu zavolat Jayovi ze satelitního telefonu. Slíbila jsem mu to, pokud by k tomuhle došlo.“

*****

BUDOVA ČTYŘ SOUDŮ, DUBLIN, IRSKÁ REPUBLIKA

Poznání, že Stuart Campbell možná neví, že John Harris je někde ve vzdušném prostoru a míří z Irska pryč, bylo velkým překvapením. Jay dosud s určitostí počítal s tím, že Campbell neopomene někoho určit, aby sledoval na dublinském letišti pohyb Boeingu 737 společnosti EuroAir. Napadlo ho, zda o tom skutečně nebyl informován, nebo jen měl v úmyslu to oficiálně přejít bez povšimnutí, aby se z toho nestala sporná záležitost?

Jay se naklonil dopředu a zašeptal přímo do ucha Michaela Garrityho. „Michaeli, neměli bychom připustit, že tu prezident není? Oddálilo by se tím jednání?“

Michael zavrtěl hlavou a také šeptem odpověděl. „Ne, pakliže si nejsme na sto procent jistí, že se John Harris nevrátí zpátky. Kdybychom tu námitku vznesli, bude vyslýchat nás a my bychom museli přiznat, že existuje možnost, že se letadlo zase otočí a vrátí. Nic by se tím nezískalo.“

„Získalo by se tím úplně všechno, pokud bychom tím zamezili promítání té pásky.“

„Pane Garrity!“ vyštěkl soudce O’Connell.

„Ano, Vaše Lordstvo?“ odpověděl Michael polekaně.

„Zúčastníte se laskavě projednávaní této záležitosti, nebo snad dáte přednost tomu, že vyvedete svého klienta ven ze soudní síně a tam si do libosti popovídáte, aniž byste rušili jednání soudu?“

„Vaše Lordstvo, prosím za prominutí, ale tento pán je Jay Reinhart, americký právník zastupující pana Harrise, a domnívám se, že je přípustné, abych s ním tiše rozmlouval, není-liž pravda?“

„Rozhodující je zde ono slůvko tiše, pane Garrity! Nesnáším, když se při mém soudním jednání příliš šeptá. Mám citlivé uši a slyším ten nechutný zvuk pst pst pst na metry daleko, a to tady trpět nebudu!“

„Zajisté, Vaše Lordstvo.“

„Pokračujte, pane Campbelle,“ přikázal O’Connell.

Jay si uvědomoval nebezpečí, jež bylo spojeno s možným napadením Campbellova tvrzení, že zatykač je při zběžném prostudování platný, protože protistrana by ihned nabídla zařazení videozáznamu s Johnem Harrisem mezi důkazy. Projekce by pak prokázala, jak by jistě Campbell neopomněl zdůraznit, že obvinění vznesená proti Johnu Harrisovi jsou zcela jasně oprávněná do té míry, aby ospravedlnila vydání irského zatykače a i příkazu vydat prezidenta do Limy k soudnímu procesu.

Ale kdyby Michael nenapadl oprávněnost obvinění, irský zatykač by byl vydán téměř okamžitě. Připomínalo to známou situaci z Hellerova románu Hlava-XXII, kterou s Michaelem už velice dopodrobna probrali, a Jay o té rozmluvě přemýšlel právě ve chvíli, kdy advokát povstal.

„Vaše Lordstvo, dovolím si soud upozornit…“

„Pokračujte, pane Garrity,“ vybídl ho poněkud netrpělivě soudce.

„Děkuji vám, Vaše Lordstvo. Pan Campbell tvrdí, že zatykač peruánské pobočky Interpolu požadující zatčení bývalého prezidenta Spojených státu je platný jednoduše proto, že byl vydán na základě běžného právního procesu v Peru. Já však tvrdím, že tento Vrchní soud by měl mít plnou pravomoc položit jednoduchou, ale zcela zásadní otázku: Je zatykač Interpolu založen na skutečném, rozumném a spolehlivém obvinění prima facie? Nebo jsou obvinění, na jejichž základě byl tento zatykač vydán, jen podvodným úskokem, jak tvrdíme my? Co když byl zatykač vydán bez opodstatnění jednoduše jen proto, že vláda Peru protiprávně nařídila jednomu ze soudců, aby tak učinil? Existuje-li sebemenší taková možnost, Vaše Lordstvo, musíte si vyžádat důkaz, že obvinění jsou něčím podstatnějším než pouhou fantazií, a takovýto důkaz by neměl být ničím zpochybňován.“

Soudce O’Connell doslova odfrkl a naklonil se k Michaelovi.

„Pane Garrity, miluju dobrý rétorický tanec stejně jako každý jiný soudce zavalený prací, který neví, kam dřív skočit, ale držte se věci a vyjadřujte se jasně.“

„Ale ovšem, vždyť se pokouším dělat přesně to, Vaše Lordstvo.“

„Zřejmě se vám to nedaří.“

„Tak se o to pokusím znovu. Vaše Lordstvo, tento soud musí prozkoumat dostatečnost důkazů, nemůže se pouze spolehnout na zatykač Interpolu, než vydá zatykač irský,“ vyjádřil se tentokrát lapidárně Michael.

„Výborně!“ zareagoval na to O’Connell ironicky. „Vidíte, že to jde. Dokážete to, když se snažíte dostat k podstatě věci. Takže vyzýváte zde pana Campbella, aby soudu poskytl nějaký spolehlivý důkaz, že zatykač vydaný Interpolem je založený na oprávněném obvinění, a já s vámi náhodou souhlasím. Pane Campbelle? Jaké důkazy existují, které by ospravedlnily irský soudní příkaz k zatčení a nařízení k vydání do cizího státu, kromě skutečnosti, že neznámý peruánský soudce chce, aby byl Harris zatčen?“

Stuart Campbell lehce povstal, a jeho víc než sto devadesát centimetrů vysoká postava se tyčila nad stolem a zaplnila Jayovo zorné pole. Ve své řeči britský právník uvedl, že existuje Videonahrávka, i to, kde a jak byla pořízena, a pak předkládal doklad za dokladem, aby potvrdil platnost jejího obsahu spolu s přísežným prohlášením Barryho Reynoldse a s důkazy o tom, v čím fyzickém vlastnictví se nahrávka nacházela, i jak byla držena pod přísnou kontrolou.

Jay si během prezentace psal překotně poznámky a předával je v nepřetržitém sledu Michaelu Garritymu, zatímco kopie každého z Campbellových dokladů podávali zaměstnanci jeho firmy soudci O’Connellovi. V jedné chvíli ucítil, že mu v kapse vibruje mobilní telefon, ale neměl vůbec čas zkontrolovat, kdo volá, a následné slabší vibrace mu oznamovaly, že na něj na přístroji čeká zpráva. Nezbývalo nic jiného než se smířit s tím, že si ji vyzvedne později.

*****

„Miku… prosím, vyslovte k tomu námitky!!! Páska byla získána protiprávně.

Tohle místopřísežné prohlášení obsahuje pouze přísahu dotyčného, že to prohlášení učinil, a ne že je pravdivé!“

Ten syčák! Chce, aby soudce přijal myšlenku, že obdobná technologie pro tenhle druh pásky existovala už v době funkčního období Johna Harrise. Na to potřebuje znalce! My nevíme, jestli tak vyspělá zařízení existovala, nebo ne, a ta presumpce by se neměla stát naším důkazním břemenem.

*****

Michael neustále vyslovoval námitky ke každému dokumentu, pokaždé však byly zamítnuty.

„Posaďte se, pane Garrity,“ zahřměl na něj nakonec O’Connell. „Přijmu jakýkoli a všechny doklady, které budou mít jen zdání pravosti, a potom se teprve sám rozhodnu, jestli by měly být považovány za relevantní. Už nechci slyšet žádné další námitky k tomuto bodu.“

„Vaše Lordstvo,“ prohlásil nakonec Campbell, „s vaším dovolením bych teď rád soudu ukázal dotyčnou videonahrávku.“

V tu chvíli už byl Michael zase na nohou. „Vaše Lordstvo, prosím o svolení.“

„Co to bude teď, pane Garrity? Snad nechcete riskovat předvolání pro pohrdání soudem tím, že vznesete ještě další námitku v rozporu s mým nařízením?“

„Vaše Lordstvo, na pravdu, týkající se nepřípustnosti této předkládané videonahrávky, je neprávem, příkazem Vašeho Lordstva, uvaleno zástavní právo, jež mi neumožňuje vznést námitku. Budu prosit soud o dovolení odvolat se a žádat o přešetření zákonnosti, aby dotyčná pravda mohla být propuštěna na svobodu.“

O’Connell zavrtěl zhnuseně hlavou. „Dobré nebe, pane Garrity! Vaše vystoupení lze považovat za sice vzácný a poněkud zábavný pokus, ale postup při uplatnění práva habeas corpus, jak sám moc dobře víte, se už asi tak šest set let uplatňuje k propuštění lidských bytostí, a nikoli pravdy jako takové podle vašeho výkladu. Zamítá se.“

„Vaše Lordstvo,“ pokračoval Michael, „kdybyste mi právě nezakázal vznést námitku proti přehrání této videopásky, pak bych v tomto okamžiku poukazoval na to, že náš trestní řád zakazuje použití protiprávně získaného svědectví. Tato Videonahrávka nebyla podle amerických zákonů pořízena legální cestou, a tudíž je pro irské soudní řízení nepřípustná.“

„Ale ve skutečnosti,“ prohlásil na to O’Connell a částečně se naklonil přes soudcovskou stolici a výhružně napřáhl soudcovské kladívko směrem k advokátovi, „jsem vám to už zakázal. Takže jsem neslyšel ani slabiku z toho, co jste neměl vůbec vyslovit. A teď SI SEDNĚTE, pane Garrity, abych mohl zhlédnout tu nahrávku, než tady všichni sejdeme ze světa sešlostí věkem.“

45 KAPITOLA

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR, LET 1020, VE VZDUŠNÉM PROSTORU,

ČTVRTEK –10.40

Po celou dobu, kdy se Sherry Lincolnová pokoušela dovolat ze satelitního telefonu v pilotní kabině, se ani Alastair, ani Craig slovem nezmínili, jak nedostatečnou mají zásobu paliva, ani o tom, že se vracejí do Dublinu. Sherry prohodila do telefonu jen pár slov, povzdechla si a podala ho zpět Craigovi.

„Nemůžete se dovolat?“

„Je v soudní síni. Je mi jasné, že nemůže mluvit. Nechala jsem mu zprávu.“

„Jen přijďte kdykoli znovu, jestli to budete chtít ještě jednou zkusit.“

„Díky, přátelé,“ poděkovala jim Sherry při odchodu z pilotní kabiny, než za sebou zavřela dveře.

Alastair se už nějakou dobu pokoušel spojit se na oddělené frekvenci pro rádiové relace s letadly pohybujícími se na systému letových drah nad severním Atlantikem, aby od posádek získal údaje z jejich palubních počítačů o síle a směrech větru, jež v danou chvíli nebyly ještě dostupné ve středisku meteorologické služby. Craig udržoval spojení s řídícím centrem Shanwick a příležitostně poslouchal i Alastairovy relace na jeho frekvenci. Právě si vyslechl, jak jeho druhý pilot děkuje posádce jiného letadla, a všiml si, že se vzápětí napřímil, zadíval se na něj a tiše prohlásil: „Domnívám se, že bychom měli přejít na letovou hladinu ve výšce devět a půl tisíce metrů.“

„Proč to?“

„Teď jsem právě domluvil s Boeingem sedmčtyřisedmičkou, který letí na východ asi tři sta kilometrů před námi. Jsou právě v těch devíti a půl tisících a dostávají vítr ve směru nula šest pět o rychlosti pětapadesát kilometrů za hodinu. A přitom necelých třicet kilometrů před nimi, asi v jedenácti tisících metrech, letí také na východ Airbus třistačtyřicítka, a ty se perou s protivětrem vlastně ze stejného směru nula šest šest, který má rychlost sto kilometrů za hodinu.“

Výraz v Craigově tváři rozhodně nepatřil k těm, které by si Alastair přál spatřit, ale alespoň bylo jasné, že kapitán pochopil.

„Ale, Alastaire, vždyť nám to teď fouká do zad! Pořád ještě…“ Craig se zadíval na displej palubního počítače, ukazující směr a sílu větru. „Propánakrále… teď to ukazuje skoro bezvětří.“

„Vždyť ti říkám, Craigu, ta tlaková níže se stáčí k jihu a my letíme do víru, který se otáčí proti pohybu hodinových ručiček.“

„Pane na nebesích, a jak rychle se pohybuje?“

„Devadesát až sto deset kilometrů za hodinu, možná rychleji. V předpovědi o tom nic nebylo.“

Na chvíli zavládlo v kabině ticho, až ho nakonec prolomil Craig. „A jak se tohle projeví na našich propočtech spotřeby paliva?“

„Nijak moc hezky. Jestliže jsou ty povětrnostní údaje správné, nedotáhneme to do Dublinu ani se suchými nádržemi.“

„Tak to potom opravdu bude Galway?“

Alastair přikývl. „A i tam se dostaneme jen taktak.“

Craig se začal tvářit smrtelně vážně. „Alastaire, nechceš mi snad říct, že budeme mít potíže dostat se i na pobřeží Irska, viď že ne?“

Craigovi ztuhla krev v žilách, když nezaznamenal ani náznak okamžité reakce a jen přihlížel, jak si druhý pilot vzdychl a pozvedl ruku dlaní vzhůru v neurčitém gestu. „Řekl bych, že do Galwaye to dotáhneme, ale rezervu nebudeme mít skoro žádnou. Zkrátka jsme se… otočili trochu pozdě.“

„Kristepane!“ řekl spíš pro sebe Craig.

„To je taky důvod, proč bychom měli klesnout na hladinu devět a půl tisíce metrů, Craigu. Spíš získáme něco na rychlosti a nebude nás to stát moc paliva.“

Craig přikývl. „Zavolej středisko Shanwick. Pustíme se do toho. Kamaráde, nezbývá nám nic jiného, než tuhle partii vyhrát.“

*****

BUDOVA ČTYŘ SOUDŮ, DUBLIN, IRSKÁ REPUBLIKA

Stuart Campbell již připojil videokameru k televiznímu monitoru a na pokyn soudce O’Connella stiskl tlačítko „play“. Stalo se tak právě ve chvíli, kdy se do zadní části soudní síně nahrnulo několik reportérů, aby sledovali černobílé záběry z Oválné pracovny, jež se objevily na obrazovce.

Jay seděl v mučivém tichu a statečně snášel přehrávání rozhovoru mezi Reynoldsem a prezidentem a pokud možno nenápadně se občas mrknul na hodinky.

Už by se měli dostat za polovinu cesty, za ten kritický bod, počítal v duchu. Dokázal si představit úlevu, kterou musí Sherry cítit, když si pomyslí, že zanedlouho skutečně přistane na americké půdě.

Když páska skončila, Campbell opatrně zmáčkl tlačítko „stop“ a otočil se čelem k soudci.

„Vaše Lordstvo, vzhledem k přísežnému prohlášení pana Reynoldse o tom, jak tato nahrávka vznikla a čí hlasy a záběry na nahrávce jsou, předkládám vám k úvaze, že slova pronesená samotným prezidentem Johnem Harrisem nezvratně ustavují případ prima facie. Tím se nejenže plně odůvodňuje vydání peruánského zatykače Interpolu, ale zároveň je tomuto soudu podle konvence proti mučení dán zákonný mandát, aby okamžitě vydal soudní příkaz k zatčení Johna Harrise v rámci irské jurisdikce a aby podal návrh na okamžité vydání obžalovaného do Peru, podléhající obvyklému odvolacímu řízení.“

„Vaše Lordstvo…,“ pronesl Michael Garrity, už když se zvedal ze židle.

„Pane Garrity,“ skočil advokátovi do řeči soudce O’Connell, a z tónu hlasu bylo patrné, jak je zaskočený. „Co asi tak můžete uvést, abyste zpochybnil to, co jsme právě zhlédli?“

Michael nejprve letmo přejel očima text dlouhé poznámky, kterou mu Jay zezadu vtiskl do ruky, a teprve když ji v rychlosti přečetl, pokračoval.

„Vaše Lordstvo, jsem hotov připustit, že to, co jsme právě viděli, chce budit dojem, že to jsou záběry z Oválné pracovny v Bílém domě ve Washingtonu a že jde o skandální rozhovor mezi prezidentem Harrisem a panem Reynoldsem. Rovněž připouštím, že vlastnický přechod této pásky z rukou pana Reynoldse do přítomného okamžiku byl jasně a uspokojivě prokázán. Avšak v této době a věku se nedá všemu, co vidíme a slyšíme, věřit. Existují elektronické prostředky, které změní zachycený obraz i zvuk a já předkládám vaší úvaze fakt, že existuje velice reálná možnost, že co slyšíme na této pásce, není původní zvukový záznam, ale pouhá náhražka, pečlivě a cynicky namluvená na tuto původní videokazetu za účelem dostat bývalého prezidenta USA do vězení. Koneckonců, Vaše Lordstvo, máme co do činění s vládou Peru, která se přímo podílí na snahách zajistit Johna Harrise z důvodů trestního stíhání. S mocí a zdroji, jimiž disponuje zúčastněná suverénní státní moc, nelze vyloučit zneužití jakéhokoli elektronicky dostupného postupu při změně uvedené pásky.“

„Máte důkazy o provedení takových změn, pane Garrity?“ zeptal se O’Connell.

„Ne, Vaše Lordstvo. Ale nemělo by být na obžalovaném, aby prokazoval, že tato nahrávka je padělkem. Je na panu Campbellovi, aby on nesl průkazní břemeno a prokázal, že je autentická. Nicméně protistrana předkládá nahrávku bez jakéhokoli přímého svědectví a ani jinak nedokáže prokázat, čí hlasy jsme právě slyšeli.“

To už byl na nohou Stuart Campbell. „Vaše Lordstvo, pokud jde o to, kdo nese průkazní břemeno, žádám tento soud, aby vzal v potaz, že se jedná pouze o předběžné slyšení, které má určit platnost vydaného zatykače. Příležitost, aby exprezident Harris podrobně napadl nebo zcela popřel platnost této videonahrávky, mu bude poskytnuta před trestním tribunálem v Limě během řádného soudního procesu. Toto není fórum, které by mělo ověřovat pravost nahrávky, jeho úkolem je pouze prokázat, že existuje důvodné podezření, že pan Harris mohl spáchat zločin, z kterého je obviněn.“

„Vaše Lordstvo,“ bez zaváhání oponoval Garrity, „jste hotov vynést rozhodnutí, které si žádá pan Campbell, že toto fórum nemůže posoudit autentičnost této nahrávky?“

„Ne, pane Garrity, takové rozhodnutí jsem ještě neučinil,“ odpověděl soudce O’Connell. „Pro tuto chvíli se zdržuji ho vynést.“

„V tom případě, Vaše Lordstvo,“ pokračoval Michael, když se zhluboka nadechl, „předkládám jako důkaz nahrávku, která může klidně být skutečnou nahrávkou pořízenou tajně a protiprávně panem Barrym Reynoldsem s týmž datem, o které se tu jedná.“

Soudce se na okamžik zatvářil nechápavě, zatímco Stuart Campbell se natočil k advokátovi s naprosto prázdným výrazem v obličeji.

„Promiňte, pane Garrity, ale nechápu, kam míříte,“ připustil O’Connell.

Jay podstrčil videokazetu přes stůl Michaelovi do ruky, který ji uchopil a zvedl do výšky očí.

„Máme zde videonahrávku z téhož setkání a já vás žádám, Vaše Lordstvo, o povolení, abych ji mohl přehrát.“

„Tutéž nahrávku?“ odpověděl mu otázkou O’Connell, ze které zaznívalo špatně skrývané podráždění. „K čemu to bude dobré?“

„Vaše Lordstvo, důvod této žádosti vyjde ihned najevo, jestliže mi udělíte povolení ji předvést.“

„Máte vy nějaké písemné důkazy, které by potvrdily autentičnost této pásky?“

„To skutečně mám, Vaše Lordstvo,“ prohlásil Michael, který se držel scénáře, na němž se s Jayem před projednáváním dohodli. „Tato páska byla doručena panu Reinhartovi včera pozdě večer a máme v rukou přísežné prohlášení recepčního v hotelu, který dokazuje vztah při změně majitele mezi zaměstnanci pana Campbella a pana Reinharta. Pan Campbell ji předal s tvrzením, že tato páska je autentická s tou, kterou právě před tímto soudem přehrál.“

„Takže to je totožná nahrávka?“ zeptal se ještě o něco podrážděněji O’Connell.

„Po pravdě řečeno, Vaše Lordstvo, ano i ne.“

„Tak dost slovíčkaření, pane Garrity! Je ta zatracená věc totožná, nebo ne?“

„Vaše Lordstvo, ta videokazeta je naprosto totožná s tou, kterou nám poskytl pan Campbell se svým týmem. Tedy obraz a záběry jsou totožné, ale je na ní jiná zvuková stopa, o které pan Campbell nepochybně nemá povědomost a kterou, za použití jiného formátu, tu můžeme okamžitě přehrát.“

„Odlišná zvuková stopa? Ano, chápu,“ konstatoval 0’Connell a jeho podráždění náhle ustoupilo nejistotě a zvědavosti zároveň. „Jsem si vědom, pane Garrity, že v některých případech existují videonahrávky s několikerými stopami.“

„Vaše Lordstvo!“ vyřkl Stuart Campbell útrpným tónem. „To je nesmysl. Přehrál jsem vám původní nahrávku a na ní je pouze jediná zvuková stopa.“

„A jste si tím naprosto jist, pane Campbelle?“ zeptal se ho O’Connell. „Můžete tu vystupovat jako znalec takovýchto přístrojů?“

„Inu, Vaše Lordstvo, to nemohu, ale…“

„V tom případě je moje zvědavost více než dostatečná na to, abych si přál zhlédnout i tuto videonahrávku. Pokračujte, pane Garrity.“

Michael podal kazetu Jayovi, který s ní předstoupil a vsunul ji do většího videopřehrávače, podvěšeného na stojanu pod televizí. Stiskl tlačítko „play“ a vrátil se ke stolu v okamžiku, kdy obrazovka ožila týmiž záběry, jako před chvílí.

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR, LET 1020, VE VZDUŠNÉM PROSTORU

„Začíná to vypadat o trochu líp, Craigu,“ prohlásil s mírnou úlevou v hlase Alastair, když se ocitli na letové hladině devět a půl tisíce metrů, jakmile dokončil po zuřivém úsilí sérii výpočtů.

„Díkybohu!“

„Nejsme z toho sice zatím venku, ale podle mých předpokladů bychom se měli dostat do Galwaye s rezervou šesti set osmdesáti kilogramů paliva, a to… za hodinu a deset minut.“

„Takže vítr se drží zpátky?“

Alastair přikývl. „Zatím to celkem ujde. Potíže ale nastanou s počasím v Galwayi. Přístrojový přistávací systém ILS tam sice funguje, ale právě v tuhle chvíli je všude kolem dráhy mlha, a to právě na minimálních hodnotách.“

„Galway leží na pobřeží, vybavuju si to správně?“

Alastair přitakal. „Na břehu zátoky Galway. Mlha se tam táhne od moře.“

„Když se budeme muset prohrabat dolů minimálními hodnotami, tak se zkrátka prohrabeme.“

„Výška rozhodnutí je tam šedesát metrů nad plochou.“

„Tomu rozumím. Když to nepůjde jinak, vezmeme to až na dráhu, za předpokladu, že budeme přesně uprostřed ranveje,“ v Craigově hlase zazníval nezměrný optimismus. „Použijeme postup automatického přistání kategorie tři-A, jako kdyby byla viditelnost patnáct metrů. Poletíme na oba autopiloty s krátkým manuálním přiblížením, ty půjdeš na přistání, a já to převezmu před dosednutím.“

„Pokud ovšem udělám chybu při přiblížení, tak co podnikneme, až v patnácti metrech nad zemí neuvidíme dráhu?“

„Pokud nám bude zbývat asi šest set padesát kilo paliva, nebudeme ho mít dost na bezpečnou obrátku na nové přistání. Musíme to zmáknout hned napoprvé.“

*****

BUDOVA ČTYŘ SOUDŮ, DUBLIN, IRSKÁ REPUBLIKA

Jay Reinhart zmáčknutím tlačítka spustil přehrávač a v reproduktorech televizního přijímače se ozval hlas Johna Harrise na pozadí škrábavých šumů okolního hluku. Slova se zprvu zdála být totožná, ale pak se značně změnila, i když záběry na obrazovce byly identické s těmi původními.

*****

„Tak, Barry, jak jsme na tom? Je to dohodnuté?“

„To je tak, pane prezidente,“ spustil hlas blíže mikrofonu a tudíž hlasitější, ‚jsme připraveni do toho jít, ale je to… hodně nákladné.“

„Kolik… chtěli?“

„Žádají milion dolarů v americké měně.“

„… už jsme odsouhlasili.“

„Ano, pane prezidente. Pamatuju si pokyny.“

„Takže Barry…, rozhodující otázku, kterou chci položit. Jsou ti lidé disciplinovaní?“

„Ano, pane prezidente.“

„Jste skálopevně přesvědčen, že chápou… vydané rozkazy, že nedojde k nepřiměřenému použití síly… absolutně žádnému násilí kromě toho minima nutného ke zničení továrny?“

„Jsou s tím absolutně srozuměni.“

„Mám… obavy… neublížilo nevinným civilistům. Je mi naprosto lhostejné, kolik svědků ta akce bude mít, nechci, aby se dělníkům cokoli stalo… žádné střílení a podobně.“

„To se rozumí samo sebou.“

*****

Stuart Campbell vrtěl užasle hlavou a zvedl ruce dlaněmi vzhůru napřažené před sebou v bezmocném gestu, zatímco se pohledem dožadoval na svém týmu vysvětlení.

*****

V nahrávce si prezident povzdechl a založil si ruce na prsou, i když hlava stále nebyla v záběru.

„… pokračovat,“ zněl prezidentův hlas.

„Počítáme, že v té továrně a v ubytovnách bude šedesát nebo sedmdesát lidí, někteří z nich budou civilisté.“

„Dělníci?“ zeptal se prezident.

„Ano, pane prezidente. Továrna je přísně střežena zvenčí, a tam se také odbude z největší části boj o továrnu. Pakliže pověříme síly, které jsme připraveni na to najmout –jsou mezi nimi žoldáci, kteří dřív bojovali pro hnutí Světlé stezky a bývalí vojáci peruánské armády – měli by být schopni zneškodnit rychle odpor a pak odvést lidi z prostor toho zařízení, než ho vyhodí do povětří.“

„Vaše Lordstvo,“ chystal se protestovat Campbell, ale O’Connell ho pohybem ruky umlčel, zatímco oči nespouštěl z obrazovky.

„Zůstaňte, prosím, sedět, pane Campbelle.“

*****

Na televizní obrazovce se odvíjel týž záběr jako předtím, skrytá kamera poskakovala někde po Reynoldsově saku, jak vstal a popošel ke krbu, kde se teprve otočil, a tím ukázal prezidenta v plném záběru na opačném konci pracovny.

„Pane prezidente,“ zanotoval Reynoldsův hlas. „Ti chlapi jsou opravdu dobří. Tu práci zvládnou, o tom není nejmenších pochyb, a budou se do písmene řídit rozkazy.“

„… je naprosto nejdůležitější. Nedám k tomu souhlas, Barry, jestliže… tak chirurgicky čisté, jak jen to půjde.“

„Nemusíte mít obavy, pane prezidente.“

„… doporučení?“

„Záleží hodně na tom, čeho tím chcete dosáhnout. Jestliže chcete opravdu ve velkém měřítku omezit tok heroinu tím, že zavřete továrnu jednou provždy, zasadíte ránu jejímu vedení a vystrašíte kohokoli, kdo by chtěl dát dohromady tak velkou laboratoř na jeho výrobu, pak bych řekl, ano, zaplaťme jim a nechme je ten zásah provést. Zdá se mi to jako malá oběť.“

Jako předtím se prezident vzdálil od stolu a zmizel ze záběru. Reynolds se zjevně posadil na pohovku, opřel se a zároveň se natočil směrem ke stolu. Zvedl tím objektiv a v záběru se objevil nejvyšší představitel americké exekutivy, jak zády ke kameře stojí u okna a vyhlíží do Růžové zahrady.

Zabíraný výsek se znovu snížil, když se prezident otočil; hlavu měl nyní mimo obraz a stál čelem k Reynoldsovi. „Tak dobře, máte zelenou, Barry. Oficiálně k tomuto setkání samozřejmě nikdy nedošlo.“

„Je to naprosto jasné, pane prezidente.“

„A teď sem přineste… a ukažte mi podrobnosti.“

Na zbývající části pásky bylo totožné vyjmenovávání logistiky plánu, pak podání rukou a Reynoldsův odchod západním východem z Oválné pracovny, včetně krátkého záběru na chodbu za dveřmi.

Jay zastavil videokazetu, vysunul ji a vrátil se na místo zcela zaujat posledními záběry na nahrávce; letmo zabranou scénou, která upoutala jeho pozornost již při první přehrávce. Teď teprve si ale uvědomil proč.

Michael Garrity se pomalu zvedl a rukou udělal výmluvný pohyb směrem k televizi.

„Vaše Lordstvo, tato nahrávka je zcela zjevně významem a vyzněním v přímém rozporu s tou, kterou jako první přehrál pan Campbell. Ve verzi pana Campbella je John Harris ve svém postavení prezidenta jasně vinen vydáním rozkazu k provedení akce předurčené k mučení a vraždění. V naší verzi je zcela zřejmě naplněn obavami a ubezpečuje se, že k takovým zásahům nedojde. Která z nich je tedy správná?“

„Skutečně, pane Garrity,“ odpověděl soudce O’Connell, jenž dosud zřejmě nenabyl obvyklé sebedůvěry. „Zdá se, že přesně tak zní otázka.“

„Obě obsahují,“ pokračoval Michael, „velice charakteristický prezidentův hlas, a na obou zní stejný hlas, který byl určen jako náležející jistému Reynoldsovi. Tudíž by se zdálo, že musí být jedna nahrávka skutečná a druhá podvržená. Jde však o to, že v případě, že jedna z nich mohla být zfalšována, mohla být zfalšována i ta druhá. Nejedná se tudíž ani tak o záležitost, která z nich je ta pravá, Vaše Lordstvo, jako spíš o to, že zde byla názorně demonstrována skutečnost, že mohla být zfalšována jak jedna, tak i druhá. A právě to by mělo představovat nanejvýš znepokojující fakt pro tento soud. Nesmírně závažná podstata toho, čeho se mezinárodní zatykač vydaný Interpolem pokouší dosáhnout – jmenovitě zatčení bývalého prezidenta – vyžaduje, aby předkládané svědectví nebylo možné vážně zpochybnit. My tu však zcela jasně prokázali, že hlasy lze zfalšovat, tudíž že ani jedna z těch nahrávek nemůže byt přijata jako dostatečně pádný a rozhodující důkaz bez nezávisle ověřitelného svědectví.“

Obočí soudce O’Connella se náhle svraštilo, jak mu přes obličej přeletěl záblesk hněvu.

„Pane Garrity! Chcete snad říct, že nahrávka, kterou jste právě přehrál tomuto soudu, je podvrh?“

Michael se zarazil, protože tak prudké osočení nečekal.

„Ano, Vaše Lordstvo. Můj právní tým si včera v noci zajistil služby patrně nejlepšího imitátora lidských hlasů v Irsku, pana Byrnea McHenryho, profesionálního baviče, a během pouhých několika hodin práce se zcela běžným magnetofonem vytvořil zvukový záznam, který jste vyslechl, za účelem předvedení…“

Výbuch vícero zvuků vyšlých z úst soudce O’Connella vylekal úplně každého v soudní síni.

„TOHLE JE,“ prskal a z očí mu sršely blesky, „snad ten nejohavnější čin vědomého klamání soudu, který jsem kdy zažil ve svém povolání soudce! Pane Garrity, velice snadno se může stát, že se za tento nečestný čin budete zodpovídat před právní komorou. Plýtval jste časem tohoto soudu a pokusil jste se použít falešné důkazy, abyste nás záměrně pomýlil. POSAĎTE SE!“

Michael Garrity stál čelem k soudci a stále ještě zůstával velice klidný.

„Ne, Vaše Lordstvo, neposadím se, když mi ještě v uších zní vaše slovní obvinění.“

„VY SE POSADÍTE, NEBO BUDETE CELIT OBVINĚNÍ, ŽE JSTE POHRDAL SOUDEM!“

„Nepoužil jsem falešné důkazy, Vaše Lordstvo. Použil jsem důkazy o možném zfalšování. V tom je velice podstatný rozdíl.“

O’Connell kladívkem ukázal znovu na Garrityho, ale včas se zarazil a výbuch, který měl v úmyslu předvést, se nedostavil; místo toho položil zase kladívko před sebe na soudcovskou stolici, opřel se zády o křeslo a vrtěl přitom hlavou.

„Jak chcete, pane Garrity, stůjte si, nebo seďte, jak je vám libo. Nicméně ten váš malý trik velmi špatně posloužil vám i vašemu klientovi. Dosáhl jste přesného opaku toho, co jste zamýšlel. Budu teď totiž považovat vámi předložený důkaz za nedůvěryhodný.“

Michael se pomalu posadil a oči nespouštěl ze soudce.

„Pane Garrity, toto je velice závažná záležitost, uznat platnost zatykače a nařídit vydání cizí zemi, a to hned v několika ohledech. Za prvé konvence proti mučení vyžaduje, aby každý ze signatářských států ji bezpodmínečně dodržoval. Irsko sice celých deset let otálelo s její ratifikací, ale teď se k tomu konečně rozhoupalo. To znamená, že k vydání do Peru není třeba žádné zvláštní smlouvy o vzájemném vydávání osob. Můžeme jednat na základě ustanovení vycházejících z litery konvence proti mučení, ta jsou dostatečná. Rovněž to znamená, že záležitost, kdy americký prezident vydal rozkaz k vraždě a mučení lidí zakládá případ prima facie pro vydání odpovídajícího irského soudního příkazu k zatčení obviněné strany. Konvence vyžaduje, aby žalovaný čin, v tomto případě promyšlené mučení a vražda prostřednictvím zástupce, byl porušením trestního práva země, která rozhoduje o vydání cizí zemi. Je jasné, že tyto činy jsou v Irsku trestné. Navíc je trestuhodné, že se tyto činy týkají bývalého prezidenta Spojených států amerických, neboť je zavrženíhodné, že tato země celé roky v podobných záležitostech přešlapuje na místě, a to dokonce i poté, kdy dotyčnou konvenci ratifikovala. Jejich přístup k řešení Pinochetova případu v Anglii byl podle mého soudu neodpustitelný. Washington se držel stranou a zarytě mlčel, zatímco měl činně podporovat okamžité vydání. Proč toto prohlašuji ze soudcovské stolice? Protože je povinností každé signatářské země, aby s okamžitou platností projednávala záležitosti, kterých se tato konvence týká. Musíme se vyhnout byť i jen zdání přešlapování na místě nebo pozdržování uposlechnutí litery zákona, má-li mít mezinárodní právo skutečný smysl. A proto, kdybych měl moc toto učinit, nejenže bych vydal příkaz k zatčení prezidenta Harrise už dnes, ale rovněž bych vydal příkaz, aby byl okamžitě ještě tuto hodinu posazen do nejbližšího dopravního prostředku a dopraven do Limy v Peru k soudnímu procesu. Bohužel naše předpisy spojené s vydáním do cizí země vyžadují ještě další kroky, včetně oficiálního ujištění peruánské vlády o tom, že nebude pro vydávanou osobu žádat trest smrti. Nyní vyhlásím krátkou přestávku a prostuduji možnosti, které mám, abych urychlil celý proces a umožnil vydání dotyčného okamžitě na základě toho, že bych zamítl odvolání a snad i pomocí jiných legálních metod.“

Michael Garrity okamžitě vyskočil. „Pane soudce O’Connelli, vznáším námitku…“

„POSAĎTE SE, pane Garrity! Samozřejmě že vznášíte námitku, a protokol z jednání ji zaznamená. Rovněž s naprostou jistotou očekávám, že odvolání založíte na mé údajné předpojatosti či na ukvapeném posouzení případu nebo na čemkoli jiném. Očekávám, že budete zpochybňovat mou jurisdikci v té věci či platnost řidičského průkazu, který jsem měl dnes ráno u sebe, abych se sem mohl dostavit. Dokonce se možná odvoláte i proti tomu, co jsem měl dnes k snídani. A pakliže náš Nejvyšší soud bude chtít zvrátit mé rozhodnutí, nechť tak učiní. Ale do té doby budu soud řídit tak, jak uznám za vhodné, aniž bych do jeho chodu nechal zasahovat takové, jako jste vy, pane Garrity!“

Michael, který oněměl úžasem, se pomalu svezl na židli.

46 KAPITOLA

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR,

LET 1020, VE VZDUŠNÉM PROSTORU,

11.05 DUBLINSKÉHO ČASU

Sherry Lincolnové neušla popelavá barva v obličeji Jilliany Walzové, když vrchní letuška opouštěla pilotní kabinu. Vstala proto a nenápadně zastoupila Jillianě cestu před vchodem do přední kuchyňky.

„Co se tam vpředu děje, Jilliano?“

„Ach, nic zvláštního, nějaké technické…“

„Ale Jilliano! Já vím, že jsem jen řadový cestující a nepatřím k posádce, ale ještě dokážu poznat, když se mi někdo pokouší věšet bulíky na nos. Co se děje? Pokud jde o něco osobního, nebudu do toho samozřejmě rýpat, ale jestli to má co dělat s tím, jak se vyvíjí tenhle let, budete mi to muset říct.“

Jilliana uhnula pohledem a na chviličku pevně sevřela rty, potom se zadívala Sherry do očí a pokusila se o nevydařený úsměv. „Máme nějaké menší potíže. Povětrnostní podmínky jsou mnohem horší, než se čekalo, a ještě ke všemu…“

„Nechcete mi… říct, že míříme někam jinam než do Irska?“

Jilliana krátce vydechla. „Ach… to ne… to určitě ne. Jenom… totiž přistaneme v Galwayi, protože máme hrozně málo paliva.“

„To hrozně málo znamená co?“

„Budeme muset přistát napoprvé, navíc je tam mlha, a když už to musíte vědět, jsem vystrašená k smrti.“

Teď zase Sherry polkla naprázdno, ale podařilo se jí ze sebe vypravit: „Ale určitě to zvládneme, viďte?“

„Craig říká, že ano, ale bude to hodně těsné. Znám je oba velmi dobře, proto mě děsí, že jsem je ještě nikdy nezažila tak zamlklé.“

*****

BUDOVA ČTYŘ SOUDŮ, DUBLIN, IRSKÁ REPUBLIKA

Ještě než stačil soudce O’Connell podle svého dřívějšího rozhodnutí oficiálně vyhlásit krátkou přestávku, Michael Garrity opět prudce povstal. „Vaše Lordstvo…“

„Sedněte si, pane Garrity, před tímto soudem jste ztratil důvěryhodnost! Nesmíte ho oslovovat.“

„Tak potom možná vyslechnete mě, pane soudce.“

I když soudce O’Connell viděl, že Jay Reinhart vstává, skutečnost, že někdo, kdo není členem irské právnické komory se opovažuje oslovit jeho soud, jej na okamžik zarazila.

„Cože?“

„Vaše ctihodnosti… Omlouvám se, Vaše Lordstvo…“

„Nemáte žádné oprávnění oslovit tento soud, pane Reinharte.“

„Pane soudce, jestliže jste zbavil práv našeho advokáta a obžalovaný není přítomen, aby mohl promluvit sám za sebe, jsem jediný, kterému zde zbývá hlas.“

„POSAĎTE SE, PANE REINHARTE!“

„Ne, Vaše Lordstvo…“

„VY MĚ NEMÁTE PRÁVO OSLOVOVAT VAŠE LORDSTVO! Nejste advokátem podle regulí naší právnické komory!“

„To je pravda, jsem ale právník, přísahou zavázaný právu a schopný mluvit v zájmu svého klienta, jestliže tak nemůže učinit nikdo jiný. A budu vás oslovovat, jakkoli uznáte za vhodné, pane soudce O’Connelli.“

Soudce dosedl ztěžka do křesla, očima šlehl po Campbellovi a pak zpátky na Jaye.

„Co přesně chcete říct, pane Reinharte?“

„Jen toto, pane soudce. Byl jsem to já, kdo přišel s nápadem vytvořit jinou zvukovou stopu, a to pouze abychom předvedli zcela jednoznačně fakt, který tu pan Michael Garrity uvedl. Totiž, že jak jedno, tak i druhé ozvučení mohlo být zfalšováno. Nikdy nebylo naším úmyslem uvést tento soud v omyl. Náš záměr byl zcela opačný. Měl jsem pocit, že neexistuje jiný způsob, jak bychom tuto skutečnost řádně prokázali. Nestačilo ji pouze popsat slovy. Museli jsme ukázat, že to je možné provést. Nezbývalo nám než demonstrovat, že dobrý imitátor je schopen vytvořit přesvědčivou obdobu velice charakteristického hlasu Johna Harrise. A toho jsme dosáhli. Rovněž jsme prakticky ukázali, že talentovaný umělec dokáže napodobit rovněž hlas pana Reynoldse. Ať vás tato taktika rozhořčila jakkoli, pane soudce, ve své podstatě splnila svůj účel. Bez přesvědčivého důkazu, že ozvučení této pásky je pravé – a pan Campbell dnes zcela zjevně před tímto fórem nedokáže takový důkaz předložit – neexistuje žádný způsob, jak by se jak on, tak my, a nakonec i tento soud mohl dobrat pravdy. Pakliže tato pravda není dostupná, nemůže ani tato nahrávka být použita bez dalšího zkoumání, tedy prima facie, k tomu, aby se prokázalo obvinění vznesené proti Johnu Harrisovi,“

„Domluvil jste, pane Reinharte?“ zeptal se O’Connell sžíravým tónem.

„Ano, pane soudce. Děkuji vám.“ Jay se posadil.

„Zapisovatel vyškrtne úplně celou řeč ze záznamu,“ nařídil soudce O’Connell. „Nic z toho nijakým způsobem nezměnilo můj názor na to, jaký cirkus jste se pokusil z mého soudu udělat, pane Garrity, ačkoli… jsem nucen tu záležitost znovu posoudit. Uděláme si patnáctiminutovou přestávku a pak vynesu rozhodnutí soudu jak o zatykači, tak o příkazu k vydání.“

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR, LET 1020, VE VZDUŠNÉM PROSTORU

Náhlé vyzvánění satelitního telefonu způsobilo, že oba piloti sebou poněkud trhli v sedadlech. Způsobil to fakt, že právě v tuto chvíli byli na nejvyšší míru soustředěni na probíhající bitvu zuřící mezi zbývajícím množstvím paliva a vzdáleností, kterou ještě museli urazit.

Telefon zvedl Alastair, ale takřka nedokázal rozpoznat napětím změněný hlas Jaye Reinharta.

„Právě jsem dostal zprávu od Sherry, že jste se otočili zpátky. Povězte mi, že je to omyl.“

„Bohužel má pravdu,“ připustil Alastair. „Ve skutečnosti to vypadá tak, že budeme muset přistát v Galwayi, máme totiž hrozně málo paliva.“

„Cože, v Galwayi?“

„Ano, tam.“

„Mohli byste… tam natankovat a zkusit to znovu?“

Alastair zavrtěl hlavou, ale ještě než odpověděl, zadíval se krátce na Craiga. „To nepřipadá v úvahu. Povětrnostní podmínky se úplně zbláznily.“

Na druhé straně linky nastalo krátké tíživé ticho. „Je mi to jasné. Ale… potřeboval bych si promluvit s Sherry.“

Craig se chopil mikrofonu palubního rozhlasu a požádal Sherry, aby přišla do pilotní kabiny. Dostavila se během několika vteřin.

„Tady máte Jaye, Sherry. Oznámil jsem mu, že se vracíme do Irska,“ informoval o předešlém rozhovoru Alastair a podával telefon mladé ženě.

„Ať jsme zkusili co jsme zkusili, všechno se spiklo proti nám, Sherry,“ zněl v telefonu unavený Jayův hlas. „Ten soudce je posedlý myšlenkou, že vydá Johna do Limy. Teď právě vyhlásil přestávku v jednání a pokouší se zjistit, jestli by nějak nemohl obejít normální postup pro odvolání a bez odkladu ho nechal posadit do aeroplánu směr Peru.“

„Kristepane.“

„To, že se vracíte, už nemohlo přijít víc nevhod.“

„Takže co budeme dělat, Jayi?“

V právníkově hlase se nedal přehlédnout smutek, ale příkazy, jež vydával, zněly rozhodně. „Zkrátka se koukejte dostat bezpečně na zem, kdekoli to bude možné, a pak mi zavolejte. Nechte mi zprávu, kdybych se hned neozýval, a zůstaňte bez velkého povyku tam, kde budete. Zdá… se mi, že nemám moc na výběr, ale do doby, než budu mít jistotu, bych vás raději viděl na palubě vašeho letadla.“

„Chápu, přeju hodně štěstí.“

*****

BUDOVA ČTYŘ SOUDŮ, DUBLIN, IRSKÁ REPUBLIKA

Uplynulo déle než čtyřicet minut, než se ctihodný soudce O’Connell vrátil na své místo v soudní síni.

„Vaše Lordstvo,“ promluvil Stuart Campbell a pomalu přitom vstával.

Na soudci O’Connellovi bylo jasně patrné, že je vyvedený z míry.

„Co si přejete, pane Campbelle?“

„Než vynese Vaše Lordstvo rozhodnutí v této záležitosti, je tu ještě jedna věc, o které se musím zmínit, týkající se námi uvedené videonahrávky.“

Soudce 0’Connell zaváhal a pak si trochu podrážděně povzdechl.

„Je to skutečně nutné, pane Campbelle? Chcete nosit dříví do lesa.“.

„Je to nutné kvůli protokolu, Vaše Lordstvo.“

„Jak myslíte. Pokračujte tedy.“

Ještě dlouho před začátkem celého jednání, než vstoupil Jay poprvé do soudní síně, nastavil si na mobilním telefonu vibrační režim, ale později na to zapomněl. Nyní se neodbytné vibrace deroucí se ven skrze kapsu saka konečně probojovaly až k jeho smyslům a vědomí. Vytáhl tedy telefon a zmáčkl tlačítko spojení, ale to již vycházel ze soudní síně.

„Jste to vy, pane Reinharte?“ ozval se známý hlas. „Tady ministr zahraničí Byer.“

„Ano, pane ministře,“ přisvědčil Jay.

„Předám vás teď do Washingtonu, kde jeden z mých lidí má pro vás připravenou odpověď. Budeme tam během půl hodiny, ale je možné, že to budete potřebovat vědět dřív. Vyjádřeno stručně, měl jste pravdu.“

Když ministr Byer domluvil, Jay ho ještě před ukončením spojení zarazil.

„Mám ještě jednu otázku, pane ministře. Vy jste důvěrně obeznámen s Oválnou pracovnou. Mohl byste mi popsat, co je hned za dveřmi v západní stěně? Potřebuju si ověřit paměť a věřte mi, je to životně důležité.“

*****

V soudní síni právě Campbell stiskl tlačítko a spustil kameru, kterou přetočil až k místu, kde se jak prezident, tak Reynolds skláněli zcela zjevně nad mapou a probírali nadcházející útok.

Campbell stiskl tlačítko pauzy a obrátil se na soudce O’Connella.

„Vaše Lordstvo, pokud se jedná o autentičnost této nahrávky, chci vás upozornit na jeden malý předmět viditelný na psacím stole. Můžete tam zahlédnout velkou pečeť Spojených států ve tvaru medailonku v pouzdře, které vypadá jako z netříštivého skla, a hned vedle je vidět několik dokladů, které na sobě mají podpis Johna Harrise.“

Campbell se vrátil ke svému stolu a vybral odtud kus papíru, který podal soudnímu úředníkovi. Pak teprve kopii předal i Michaelu Garritymu.

„Tentokrát předávám mezi důkazy osobní předmět ze své sbírky upomínkových předmětů, což je dopis od Johna Harrise z roku 1985, na kterém je jeho podpis. Můžete posoudit, že podpis na dopisech na obrazovce a ten na doličném předmětu jsou totožné.“

Michael uvažoval o vznesení námitky založené na faktu, že to není názor grafologa, ale toto gesto by bylo přinejlepším bezpředmětné.

„To připouštím, pane Campbelle.“

Jay se již mezitím vrátil na místo a vklouzl zpátky na židli. V té chvíli byla již kamera Stuarta Campbella vypnutá a Jay začal naléhavě šeptat Michaelu Garritymu do ucha.

„Pane Garrity?“ zeptal se soudce. „Skončil jste obhajobu?“

„Prosím o vteřinu, Vaše Lordstvo,“ odpověděl Michael, aniž by věnoval sebemenší pozornost hrozivému mraku na soudcově tváři. Za několik okamžiků se postavil a ukázal na Jaye.

„Vaše Lordstvo, obdrželi jsme dodatečné důkazy, které jsou pro tento případ nesmírně důležité a žádám vás, abyste dovolil panu Reinhartovi, aby je přednesl, tak jako o nich právě informoval mě.“

„Nelze.“

„Vaše Lordstvo…“

„Máte-li něco, co potřebujete říci, sdělte to vy sám, pane Garrity. Vy před tímto soudem jako advokát zastupujete obhajobu.“

„Jak myslíte, Vaše Lordstvo, ačkoli jsem se obával, že jsem před vaším soudem ztratil důvěryhodnost.“

O’Connell se podíval na Garrityho, jako kdyby ho viděl poprvé v životě.

„Pane Garrity…, zvážil jsem své předchozí poznámky a považuji je za, řekněme, poněkud ukvapené. Nebudu vás hnát k zodpovědnosti pro pohrdání soudem za vaše… předchozí představení.“

„Děkuju vám, Vaše Lordstvo.“

„Sdělte nám, jaké máte nové důkazy.“

„Jak Vaše Lordstvo ví, konvence proti mučení, jinak známá jako Úmluva Organizace spojených národů proti mučení, výslovně zakazuje v článku číslo tři všem členským státům, aby posílali, ať již formou vydání či jinak, jakoukoli osobu do země, která je důvodně podezírána, že by v ní mohly být nelegálně použity zakázané formy mučení nebo působení bolesti. Pan Reinhart právě obdržel zprávu od ministra zahraničí Spojených států a z Washingtonu, potvrzující, že americká vláda má v rukou další důkazy o připravovaném obvinění Peru ze strany výboru Organizace spojených národů pro porušování lidských práv, a to zvláště z důvodů systematického mučení politických vězňů. Mezi jinými se jedná i o případ mučení a nepřiměřeně krutých trestů dvou bývalých peruánských zákonodárců. Zařazením Peru na tento seznam OSN se oficiálně vyhlašuje, že až do odvolání se má u této země považovat za právně prokázaný fakt sklon exekutivy k mučení všech vězňů bývalého státního zřízení. Uvedenou informaci lze využít ve smyslu definice konvence proti mučení, v níž se zakazuje vydání kterékoli osoby do státu, v němž lze proti ní víceméně očekávat použití zakázaných metod mučení či nezvyklých trestů. Je evidentní, že bývalý prezident Spojených států do této kategorie spadá. Navíc Peru může být označeno jako stát, mající nepochybné záměry použít mučení a nezákonným způsobem vyvolanou bolest proti osobě Johna Harrise. Z toho vyplývá, že jakákoli žádost o jeho vydání do Peru musí být okamžitě zamítnuta.“

„Pane Garrity,“ reagoval na to soudce, „máte něco víc než slovní výroky, které by podpořily toto obvinění?“

„Ano, Vaše Lordstvo. Zabere však několik dnů, než obdržíme fyzické potvrzení od dotyčného řídícího výboru Organizace spojených národů.“

„Pak se váš návrh na zrušení žádosti o vydání zamítá.“

„Vaše Lordstvo, v tom případě navrhuji odročit projednávanou záležitost o deset dnů, případně navrhne-li soud vydání příkazů, podám návrh na odložení provedení takového zatčení nebo vydání o deset dnů. Musíme mít čas, abychom mohli tyto právní listiny předložit.“

„Dovedu si představit, pane Garrity,“ pronesl soudce O’Connell poměrně smířlivým tónem, „že reakce pana Campbella na tento návrh bude značně důrazná.“

Stuart Campbell zůstával i nadále sedět s nezúčastněným výrazem v obličeji, a to ještě v okamžiku, kdy se na něj soudce O’Connell zadíval. Ze soudcova pohledu bylo patrné, jak ho chování britského právníka udivilo. „Co na to říkáte, pane Campbelle?“

„Prosím, Vaše Lordstvo?“

„Předpokládám, že vznášíte námitku proti návrhu pana Garrityho?“

„Ne, Vaše Lordstvo. Námitky se zříkám.“

„Vy nechcete nic namítnout?“ ujišťoval se O’Connell a výraz v obličeji teď již zcela zřetelně prozrazoval naprostou bezradnost.

„Ne, nechci.“

„Pane Campbelle, pan Garrity žádá o odročení tohoto jednání o deset dnů, a vy nevznášíte námitku?“

„Ne, Vaše Lordstvo.“

Soudce zůstal sedět několik vteřin zcela tiše, jak ho to úplně vyvedlo z míry, pak si povzdychl a zavrtěl hlavou.

„Jak tedy myslíte. Mám v úmyslu zvážit, zda tento návrh přijmu. Uděláme si kratičkou přestávku.“

47 KAPITOLA

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR, LET 1020,

VE VZDUŠNÉM PROSTORU – 12.15

„Kolik zbývá?“ Craigův hlas zněl sice rázně, ale Alastair v něm ještě nikdy nezaslechl tak velké napětí.

„Dvě stě šedesát kilometrů od letiště a asi sto sedmdesát od pevniny.“

Craig pozoroval kontrolní přístroje stavu paliva umístěné na panelu nad jeho hlavou a rty měl takřka bílé.

„A jaký je zbytek v nádržích?“ zjišťoval Alastair.

„Nevystačíme s tím. Máme ho míň než dvě stě sedmdesát kilogramů, pokud se dá těm budíkům věřit.“

„Dvě stě sedmdesát na každé straně?“

„Ne, celkem.“

„Panebože,“ bezděčně vyhrkl Alastair.

„Nechce se mi sestoupit na normální hladinu před přiblížením,“ prohlásil rozhodně Craig, „počkáme, dokud nebudeme sto kilometrů od ranveje. Jen tak pro každý případ.“

„Souhlas.“

Craig stiskl tlačítko palubního telefonu a počkal, dokud se neozvala vedoucí kabiny.

„Jilliano, chci, abys Elle a Ursulu stručně informovala, co a jak, a abyste se navlékly do záchranných vest. Samozřejmě do nich oblékněte taky Sherry, toho chlapíka od zvláštních služeb a prezidenta. Dohlédni, abyste všichni seděli na sedadlech do uličky od středu dozadu. Prověř taky, kde jsou záchranné nafukovací čluny. A pospěšte si. Nemyslím si sice, že bychom měli přistávat na vodu, ale nechci nic ponechat náhodě.“

„Rozumím,“ zazněla lakonická odpověď a letuška byla ta tam.

„EuroAire jedna nula dvacet, kontaktujte teď řídícího přiblížení v Galwayi na frekvenci jedna dvacet dva čárka čtyři. O vašem stavu nouze pro nedostatek paliva převzal informaci.“

„Rozumím, Shanwicku. Děkujeme.“

„Hodně štěstí, pane.“

Alastair seřídil novou frekvenci a stiskl kolébkový spínač přenosu.

„Kontrolo přiblížení Galwayi, tady EuroAir jedna nula dvacet, letová hladina devět pět nula. Máme informaci Bravo,“ čímž se rozumělo, že posádka je zpravena o stavu počasí prostřednictvím Automatické informační služby letiště.

„Rozumím, jedna nula dvacítko. Mám na vás kontakt na radaru, vzdálenost dvě stě třicet kilometrů od letiště Galway. Budu vám zadávat radarové vektory až k přístrojovému přistávacímu systému ILS pro dráhu nula devět letiště Galway.“

„Rozumím.“

Craig se znovu starostlivě zadíval na vrchní panel s měřiči paliva.

„Jak to vidíš?“ zeptal se sotva slyšitelně Alastair.

Craig odtrhl zrak z vrchního panelu zpět na přístrojovou desku přímo před sebou. „Ani to nechtěj vědět. Mohl by ses ale trochu modlit, prosím tě.“

„Rozumím.“

Alastair předal řídícímu přiblížení letiště Galway zprávu o tom, že setrvají na stávající letové hladině až do vzdálenosti necelých sto kilometrů od letiště.

„Kolik ještě?“ zjišťoval situaci Craig.

„Sto devadesát pět kilometrů,“ stačil ještě říct Alastair, když se hodnoty tahu i teploty na měřicích přístrojích pro motor číslo dvě na pravém křídle začaly blížit k nule.

„Prima, takže dvojka je v trapu,“ prohlásil Alastair překvapivě věcným hlasem.

„A teď jde do háje i jednička,“ doplnil kolegu Craig.

„Zkusíš to znovu nahodit?“ zeptal se Alastair.

„A čím asi tak myslíš. Jsme na suchu.“

„Podívám se, jak… jsme na tom s pomocným zdrojem. Krucinál, nemáme šťávu ani pro něj.“

„Copak rychlost budeme mít dostatečnou, aby to stačilo při protáčení motorů na pohon hydrauliky, ale…“

Právě v tom okamžiku vypadla elektrická síť.

„To je soda!“ Craig prudce vytáhl patřičné vypínače na panelu nad hlavou. „Zaplaťpánbu, že mám dost proudu z baterií aspoň pro svou stranu.“

„U mě jde nouzové osvětlení a bateriový přijímač GPS. Z přístrojů nejde ani jeden,“ konstatoval Alastair.

„Až půjdeme na přistání, nebudeme moct použít klapky,“ doplnil chmurné předpovědi Craig. „Ale hydraulika by měla fungovat do konce a měli bychom mít záložní systém pro kormidlo. Z radiostanic by jak VHF jednička pro spojení, tak VHF jednička pro navigaci měly zůstat funkční a to samé je s radarovým odpovídačem, ale počítač je v trapu.“

Alastair už v téže chvíli tiskl tlačítko mikrofonu. „Řídícímu přiblížení Galway. EuroAir jedna nula dvacet hlásí výpadek obou motorů. Možnost restartu neexistuje. Budeme potřebovat co nejpřímější vektorování do osy konečného přiblížení.“

Z dispečerova hlasu zaznívalo velké soustředění, ale rovněž značné obavy. „Jo… rozumím, jedna nula dvacítko… jste teď sto pětaosmdesát kilometrů od konce ranveje. Zvládnete to?“

Craig bleskově prováděl v duchu výpočty, v nichž hrála roli i rychlost a směr větru, a zároveň zpomalil letoun na optimální vzdušnou rychlost bez použití vztlakových klapek.

Alastair pozoroval, jak se kapitánovi hýbají rty v samomluvě a vzápětí začíná pomalu vrtět hlavou. „Ne.“

„Ne?“ ujišťoval se Alastair.

„Zeptej se ho, jestli není blíž jiné letiště. Na Galway to nedotáhneme.“

*****

BUDOVA ČTYŘ SOUDŮ, DUBLIN, IRSKÁ REPUBLIKA

Soudce O’Connell seděl několik minut zamyšleně, pak náhle zvedl hlavu. „Tak tedy. Znovu pokračujeme do zápisu a já jsem hotov rozhodnout o návrhu pana Garrityho.“

„Pane soudce O’Connelli?“

Soudce si hlasitě povzdychl, chopil se kladívka a již bez jízlivosti v hlase se obrátil na amerického právníka. „Pokoušíte se znovu oslovit tento soud, pane Reinharte? Neuvědomujete si, že přechodně rozhoduji ve prospěch vašeho klienta?“

„Ale ano, toho jsem si vědom, pane soudce, ale v jednom ohledu mu i tak vaše rozhodnutí odmítá spravedlnost.“

O’Connell položil kladívko před sebe na soudcovskou stolici a jakoby v rozpacích viditelně polkl.

„Vysvětlete to.“

„Na té pásce je více důkazů, pane soudce. Počkejte, prosím, abych mohl poučit pana Garrityho.“

Jay se obrátil k Michaelovi, ale hlas O’Connella jeho pokus překazil.

„Abych si ušetřil čas, velice stručně vás vyslechnu, pane Reinharte. Řekněte mi to rovnou.“

Jay vstal a podíval se na Stuarta Campbella. „Pane Campbelle, byl byste tak laskav a přetočil nahrávku na konec původní části, tam, kde Reynolds vychází z Oválné pracovny?“

Campbell přikývl a přistoupil ke kameře, zručně zacházel s ovladači, pak se teprve obrátil na Jaye. „Chtěl byste se na to podívat?“

Jay obešel stůl. „Jestli mohu?“

„Beze všeho,“ odpověděl mu na to Campbell a odstoupil od obrazovky.

Jay zmáčkl tlačítko, kterým uvedl kameru do pohybu, a nechal ji běžet, až do konce chybělo jen několik posledních záběrů na výklenek a chodbu hned za západními dveřmi, které se na obrazovce objevily. V tom okamžiku zmáčkl ovladač pauzy, naklonil se až skoro k monitoru, aby si ověřil, že je na záběru to, co se domníval, že zahlédl.

„Na co se to teď díváme, pane Reinharte?“ chtěl vědět O’Connell.

Jay si vzdychl a obrátil se čelem k soudcovské stolici. „Pane soudce O’Connelli, pro mého klienta je nesmírně závažné, aby se ve světě omylem nepřikládala víra tomu, co tato nahrávka naznačuje. Když jsem dnes ráno vcházel do této soudní budovy, pevně jsem věřil v nevinu Johna Harrise a také tomu, že Videonahrávka je zmanipulována a rozhovor, který pan Campbell předvedl, je podvrh. Domnívám se, že jsme úspěšně předvedli, jak k tomu mohlo dojít. Nicméně něco mi na té nahrávce nesedělo už při prvním přehrání, ale teď teprve vím proč. Nebyl jsem si jistý, dokud ji pan Campbell nepřehrál podruhé. Pak jsem si vzpomněl na malý, bezvýznamný detail z jednoho nedávno vyšlého článku v americkém tisku.“

„Pane Reinharte, mluvte už k věci. Co je na této obrazovce k vidění, co mi uniká?“

Jay ukázal prstem na chodbu viditelnou skrz dveře v západní stěně Oválné pracovny.

„Toto video jasně zachycuje dlouhou chodbu, která se táhne v devadesátistupňovém úhlu k západní stěně Oválné pracovny. Ve skutečném Bílém domě však žádná taková chodba neexistuje. Pouze malý výklenek. Mohu to dosvědčit přímo, protože jsem v té pracovně byl a těmi dveřmi jsem z ní vyšel ven. Vidíte to, pane soudce?“

O’Connell opustil místo za soudcovskou stolicí a sestoupil po schůdkách dolů, aby se podíval zblízka na obrazovku.

„Vidím tam chodbu, ano. Ale jak mám vědět, že vás neklame paměť? Jak je to dlouho, co jste byl v Bílém domě, pane Reinharte?“

Jay se zarazil. „Je to přes deset let, to připouštím. Ale člověk jen těžko na tu pracovnu zapomene.“

Soudce se vrátil na své místo za soudcovskou stolicí, zatímco Jay se rozhodoval, má-li riskovat přímou žádost.

„Vaše Ctihodnosti, jestliže mi bude povolena desetiminutová přestávka, ministr zahraničí Spojených států je právě na cestě sem. Chodí do Oválné pracovny alespoň jednou týdně a může podat svědectví z první ruky, zda tato chodba skutečně existuje, nebo ne.“

Soudce seděl a nic neříkal. Podrbal se na tváři, zaletěl pohledem k Stuartu Campbellovi, který mlčel, a pak se naklonil dopředu.

„Dostane se vám vaší desetiminutové přestávky, pane Reinharte.“

*****

Soudce O’Connell znovu zahájil zasedání soudu, Joe Byer zaujal místo na lavici svědků a bylo pro něj dílem okamžiku, aby dosvědčil, že chodba, která se objevila na záběru na videonahrávce ve skutečném Bílém domě neexistuje.

„Děkuji vám, pane Byere, můžete odstoupit,“ prohlásil vzápětí soudce O’Connell a zaměřil se na Jaye. „Pane Reinharte, jestliže to není Bílý dům… a jsem o tom dostatečně přesvědčen… na co se to tedy díváme?“

Jay povstal. „Pane soudce, existuje celkem pět do detailu vyvedených napodobenin Oválné pracovny, které jsou k dispozici filmařům ve Spojených státech. Jedna z nich je ve stálém užívání při výrobě oblíbeného televizního seriálu o Bílém domě. Ostatní se už dlouhou dobu používají při natáčení celé řady filmů z produkce jak filmové, tak televizní. Tyto soubory kulis a rekvizit lze přepravit nákladním autem na kterékoli místo v Severní Americe, a v době kratší než jeden týden je možné vytvořit interiér, jenž je téměř k nepoznání od skutečné prezidentovy pracovny. To, co na tomto videu vidíme, jsou záběry snímané na uměle vytvořených kulisách napodobujících Oválnou pracovnu.“

Soudce se podíval na Stuarta Campbella, který jen zavrtěl hlavou a zvedl ruku dlaní otočenou vpřed na znamení, že nemá, co by dodal, a ani proti čemu by vznesl jakoukoli námitku.

Jay se posunul ještě blíž k obrazovce videa a pouštěl pásku kousek dopředu a pak zase zpátky a vypadal, jako kdyby byl tím, co vidí, zcela zaujat.

„Pane Reinharte, jestliže jste skončil…“

Jayovi se rozšířily oči, zatímco ukazováček mu zůstal viset ve vzduchu. „Počkejte… jenom kratičkou chviličku počkejte, Vaše Ctihodnosti…“

„Pane Reinharte…“

Jay se obrátil k soudci. „Pane soudce O’Connelli, nemohl byste laskavě ještě jednou přijít sem dolů? Mám tu totiž ještě něco, na co jsem právě v tuto chvíli přišel, čím se potvrzují má slova s naprostou jistotou.“

Soudce O’Connell zavrtěl hlavou, ale to už vstal a sestupoval dolů k obrazovce.

„Podívejte se sem, pane soudce. Tady na té lomené zdi, vidíte to zrcadlo v místě, kde se hned za dveřmi chodba lomí?“

„Ano?“

„Podívejte se do toho zrcadla.“

„Vidím nějaké svislé čáry, ale ne doslova vertikální,“ konstatoval. „Co to je?“

„To jsou, pane soudce, trámky pětkrát deset centimetrů, které podpírají zadní stěny kulis.“

*****

NA PALUBĚ BOEINGU 737 SPOLEČNOSTI EUROAIR, LET 1020, VE VZDUŠNÉM PROSTORU

„Letu jedna nula dvacet, hned změňte kurz na nula devět pět stupňů. Navedu vás na bližší letiště Connemara. Ušetříte asi čtyřicet kilometrů. Jedna dráha, číslo dva sedm, je vybavena přístrojovým přistávacím systémem ILS. Délka dráhy dva tisíce dvě stě metrů… ještě údaj ve stopách… přes sedm tisíc dvě stě.“

„Jakou má polohu?“ zeptal se Alastair, a když obdržel čtyřmístný číselný kód, spěšně ho namačkal do přijímače GPS, který držel v ruce. „Ukazuje mi to sto patnáct kilometrů, Galwayi.“

„Rozumím. Teď je to už jen sto třináct,“ potvrdil údaj dispečer.

„Alastaire, pověz mu, že to můžeme zvládnout, ale že na to máme jen jeden pokus. Jaké je tam počasí? Jestli není moc mizerný, můžem si sednout rovnou od západu na východ.“

Alastair tlumočil kapitánův dotaz.

„Jedna nula dvacítko, mám počasí z regionálního střediska Connemara. Spodní hranice oblačnosti neurčitá ve výšce čtyřicet šest metrů, viditelnost devět set třicet metrů, ale hlásí mlhu. Vítr směr dva sedm nula, rychlost dvacet dva kilometrů za hodinu. Přístrojový přistávací systém je pro dráhu dva sedm v činnosti. Sdělte svou představu.“

Alastair se obrátil ke kapitánovi, jenž si olizoval rty a v duchu propočítával, jaké mají možnosti. „Zdá se mi,“ ozval se konečně Craig, aniž otočil hlavu, „že jediná možnost, kterou máme, je jít na dráhu dva sedm na přiblížení podle přístrojů, přestože to znamená, že budeme napoprvé muset minout letiště a obrátit se zpátky. Výšku máme dostatečnou, abychom proletěli necelé tři kilometry jižně podél dráhy směrem na východ, udělali těsný levý obrat o sto osmdesát stupňů směrem na západ, naletěli do osy dráhy, zachytili kurzovou rovinu ILS radiomajáku, a pak… zkrátka šli dolů po skluzové rovině.“

„Abychom minuli letiště? Kristepane, Craigu, jestli půjdeme dolů hned od západu, může nás řídící přiblížení vektorovat rovnou na ranvej!“

Craig bleskl po Alastairovi očima. „Jenže si uvědom, že tu dráhu neuvidíme. Co když potom, co se vyloupnem z mraků, zjistíme, že jsme minuli dráhu dejme tomu o nějakých pět set metrů? To si pak budeme moct sednout tak akorát na nějaký barák, a co horšího, nebudeme mít žádnou šanci udělat obrat.“

„Když poletíme podél dráhy a pak se otočíme o sto osmdesát stupňů, jak říkáš, nebudem moct udělat obrat při nepovedeném přistávání zrovna tak!“ trval na svém druhý pilot.

„Alastaire, je fakt, že nám zhasly oba motory a že nedokážeme udělat celý obrat na nové přistání! Jestli se nám ale podaří udržet si dostatečně vysokou rychlost, budeme mít k dispozici hydrauliku pro řízení a pro vysunutí podvozku, a možná i pro zdvihnutí klapek. Navíc na mé straně bude funkční přístrojový přistávací systém, abychom se dostali dolů na střed dráhy. Jenom si potřebujeme udržet dostatečnou výšku. Pro jistotu měj připravenou baterku.“

„Už se stalo.“ Alastair znovu zkontroloval jejich situaci na navigačním přijímači GPS a údaj porovnal s hodnotou, již ukazoval navigační panel před kapitánem. Byli devadesát dva kilometry od Connemary, vzdušná rychlost vykazovala tři sta devadesát kilometrů za hodinu, výšku měli šest tisíc čtyři sta metrů a plynule klesali. Navíc protivítr ustal a měnil se na zadní, jenž začal zlepšovat jejich šance, že se dostanou k letišti v takové výšce, aby jim vyšel přistávací manévr. Podaří-li se jim udržet poměrně vysokou vzdušnou rychlost, budou proudové motory (přestože zhasnuté) roztáčeny vzduchem proudícím skrze ně do tak vysokých otáček, že jimi poháněná čerpadla hydrauliky stačí zajistit dostatečně vysoký tlak potřebný pro systémy letounu. Baterie vydrží v provozu půl hodiny, a v té době už budou dávno na zemi. Jakmile by ale zpomalili pod tři sta třicet kilometrů za hodinu, výkon potřebný pro pohon čerpadel hydrauliky by nebyl dost vysoký. Ze systémů řízení letu by jim potom zbýval pouze záložní hydraulický systém ovládání směrového kormidla, ruční ovládaní stabilizátoru pro podélné vyvážení letounu a velmi obtížné manuální ovládání křidélek (ovlivňujících příčný náklon letadla) a výškového kormidla, ovládajícího podélný sklon letounu.

„Tak fajn,“ konečně pronesl Alastair. „Vidím to tak, že poletíme podél dráhy jižně ve vzdálenosti asi… devět set metrů. Pak nasadíme na těsný obrat, a když budeme zároveň klesat… asi o čtyři sta padesát, ne o tři sta sedmdesát metrů za minutu, tak bychom těsně před nasazením na vlastní přistání měli mít výšku sto osmdesát metrů a energie by nám mělo zbývat akorát tak na dosednutí.“

„Vyjde to taktak, ale může být. Alastaire, zopakuj to dispečerovi a taky mu pověz, že když budeme nasazovat na obrat, nesmíme být ani o centimetr dál než osmnáct set padesát metrů od východního prahu dráhy a přesazení proti jejímu středu nesmíme mít větší než dva tisíce sedm set osmdesát metrů jižně.“

„Víš to jistě?“

„Schválně me, Alastaire, zkontroluj, ale zdá se mi, že takhle si zajistíme dostatek prostoru k zpomalení letu vybočováním. A z toho můžu vždycky sklouznout na přistání, dokud budeme mít nějaký tlak v hydraulice, což znamená, že bych měl držet rychlost dostatečně vysoko, a z toho plyne, že budu muset jít na dosednutí na poslední chvíli a pěkně zostra.“

„A co bude s podvozkem?“

„Vysuneme ho, až začnu obrat na konečné přiblížení. Vlastně ho použijeme jako aerodynamickou brzdu. Musíš být připravený, abys ho mohl vysunout manuálně, pokud nebudeme mít dostatečný tlak v hydraulice. A taky… měj levou nohu stranou. Těsně před dosednutím vysuň ruční kliku na kole podélného stabilizátoru a buď připravený mi pomoct s postupným vyrovnáním letadla.“

„Rozumím.“

„Budu držet rychlost na tři sta sedmdesáti kilometrech až do chvíle, kdy budeme opravdu perfektně srovnaní. Pak až půjdeme dolů na dosednutí, budu se moct pokusit vysunout klapky, abych nás zpomalil. Kdybychom dosedli při těch tři sta sedmdesáti, tak se nám nepodaří nikdy zastavit.“

„Je mi to jasné. Teď jsme sedmdesát dva kilometrů od dráhy.“

Alastair vzápětí vysvětlil plán přistání dispečerovi, jenž neustále pozoroval na obrazovce letového počítače před sebou přímou letovou dráhu boeingu a ověřoval si na indikátoru horizontální polohy, že letoun stále míří poněkud jižně od letiště Connemara.

„Vědí vůbec, že dosedneme u nich?“ ujišťoval se ještě Alastair u dispečera.

„Ano, EuroAire. Nehodový tým je v pohotovosti. Povolení k přistání máte. Ověřuji, motory máte bez výkonu?“

„Motory máme zhaslé. Jsme bez paliva.“

„Rozumím.“

„Zbývá nám padesát dva kilometrů, Craigu,“ konstatoval Alastair a z letecké tašky vytáhl letový manuál, jímž začal rychle listovat, aby si zkontroloval limitní číselné hodnoty rychlosti pro konečné přiblížení při hmotnosti, jakou boeing nyní měl.

„Protože jdeme dolů tak nalehko, bude mít mašina při postupném snižování strmosti sestupu tendenci plavat, také nebudeme mít k dispozici aerodynamické brzdy a samozřejmě nemůžeme počítat s obraceči tahu… když nám…“

„Neběží motory,“ dokončil větu Craig.

„Přesně tak.“

„Takže to bychom měli.“

„Třicet sedm kilometrů,“ hlásil Alastair.

„Fajn… podívej se… teď mi na mé straně nastav ILS, dvakrát prověř, že mám nastavenou správnou frekvenci na rádiu a přesvědč se, že máme nastavený správný kurz přiblížení… to znamená směr na dva sedm nula stupňů.“

„Vše zkontrolováno.“

„Jakmile… když do toho už jednou půjdeme, budu muset vsadit všechno na jednu kartu a jít tvrdě na brzdy, abychom zastavili.“

„Je mi to jasný, Craigu. Ale uvědom si, že ti nefunguje protismykový systém, a jestli prodřeš gumy…“

„Já vím… nikdy se nám nepodaří zastavit. Dám si pozor.“

„Dvacet dva kilometrů.“

„Rozumím. Výška?“

„Jsme na tom dobře. Teď klesáme pod osmnáct set metrů. Docela by bodlo, kdybychom venku viděli i něco jiného než tu šeď.“

„Neboj, uvidíme. Zapni si ramenní popruhy.“

„Jo.“

„Pusť palubní rozhlas a pověz těm vzadu, ať zaujmou nouzovou polohu před nárazem.“

„Nejde to. Jsme bez proudu.“

„Rozumím,“ uvědomil si Craig.

„Ukazujete se mi přesně na kurzu. Minete dráhu asi tři kilometry jižně.“ Zněl klidný dispečerův hlas. „Zpráva o počasí zůstává nezměněná. Věž hlásí, že spodní hranice oblačnosti je teď nepatrně vyšší než čtyřicet šest metrů a všechna přibližovací světla jsou zapnutá.“

„Rozumím,“ ozval se opět Craig.

„Jsme sedm a půl kilometru od letiště, Craigu, směřujeme na kurz nula devět nula stupňů a mineme střed dráhy o dva tisíce sedm set osmdesát metrů jižně.“

„Prima. Řekni mi, až budeme přesně na úrovni západního konce dráhy, a potom mi dej v metrech, kolik jsme uletěli od východního konce ranveje.“

„Provedu.“

„Takže výška… tisíc sedmdesát metrů,“ přečetl Craig polohlasem sám pro sebe údaj výškoměru a sklonil příď letadla poněkud dolů, aby se na úrovni západního konce dráhy dostali na výšku jednoho kilometru.

„Craigu, jsme přesně proti západnímu konci dráhy, rychlost čtyři sta sedm kilometrů za hodinu. Nulová viditelnost.“

„Rozumím.“

Ve sluchátkách zazněl hlas dispečera, jenž uvedl tytéž údaje.

„Buďte v pohotovosti, pane,“ vyzval muže na dispečerském pracovišti Alastair. „Po dobu přistávacího manévru končíme rádiové relace.“ Vzápětí zalétl rychlým pohledem k levému sedadlu. „Fajn, Craigu, jsme devět set třicet metrů za východním koncem dráhy, výšku máme osm set padesát metrů, rychlost tři sta sedmdesát kilometrů za hodinu.“

„Rozumím.“

„Blížíme se k bodu tisíc osm set padesát metrů za východním koncem dráhy, rychlost tři sta sedmdesát kilometrů za hodinu, výška sedm set devadesát metrů.“

„Hlas to dál. Ještě netočíme.“

„Dva tisíce, dva tisíce dvacet, dva tisíce čtyřicet metrů…“

„Bezvadně!“ zazněl rozhodný Craigův hlas. „A teď. Vysuň podvozek!“ Boeing 737 se v náklonu čtyřicet pět stupňů začal stáčet pod Craigovým vedením na obrat vlevo, zpět k přistávací dráze.

„Vysunuju podvozek,“ ozval se ozvěnou Alastair a při manipulaci s ovládací pákou zároveň kontroloval, zda podvozek zapadl na místo ve vysunuté poloze. Odměnou mu bylo rozsvícení tří zelených kontrolek.

„Podvozek vysunut a zajištěn, Craigu. Právě teď máme severní kurz, boční náklon čtyřicet stupňů, rychlost tři sta sedmdesát kilometrů, výšku šest set čtyřicet metrů a jsme tři a půl kilometru od prahu dráhy. Jsme dost vysoko a taky máme velkou rychlost. Světla skrze mlhu probleskovat nevidím. Viditelnost veškerá žádná.“

„Rozumím. Neztrácej víru.“

„Craigu, přibližujeme se do kurzové roviny ILS majáku a rychle se k ní blížíme.“

„Přidávám… náklon!“ pronesl Craig klidným hlasem a zvýšil příčný náklon boeingu až na padesát stupňů, aby se mu podařilo nalétnout do kurzu konečného přiblížení a usadit boeing na sestupovou rovinu přistávacího systému ILS. Vzápětí již vyrovnal náklon po dokončení obrátky, nalétl bravurně na daný kurz, vyrovnal letoun tak, aby jeho podélná osa dokonale souhlasila s prodlouženou osou přistávací dráhy před nimi, a zároveň uchopil ovládací páku aerodynamické brzdy a zatáhl ji do polohy pro vyklopení. Zatím dostatečný tlak v hydraulickém systému poslušně vyklopil brzdící plochy na obou křídlech, jež způsobily strmější klesání a zpomalení letounu.

„Jsi přesně v ose, dva kilometry dvě stě metrů od prahu dráhy, výšku máme čtyři sta devadesát metrů. Jsme o tři sta metrů výš, nad skluzovou rovinou.“

„Klapky vysunout na patnáct!“

„Klapky? To myslíš, Craigu, vážně? Vždyť máš vyklopené aerodynamické brzdy! Copak si nevzpomínáš? Nikdy brzdy a klapky najednou!“

„Nemůžu si pomoct. Musím ho zpomalit!“

„Rozumím.“ Alastair nyní již bez komentáře rychle uchopil ovládací páku klapek. Craig naklonil sloupek řízení vpřed, aby ještě dále zvýšil strmost klesání, zároveň s tím, jak zbývající tlak v hydraulickém systému začal sklápět klapky.

„Tisíc sedm set metrů od prahu dráhy, jsme stále hodně vysoko nad skluzovou rovinou, rychlost je tři sta padesát kilometrů za hodinu, výška tři sta sedmdesát metrů.“

„Plný klapky! Klapky na třicet!“

Alastair ani v nejmenším neodporoval a levou rukou takřka současně s Craigovým příkazem pohnul ovládací pákou.

„Klapky se vysunují na patnáct a poloha ovládání je na třicet, Craigu. Zbývá devět set metrů k prahu dráhy, výšku máme dvě stě čtyřicet metrů, jdeme dolů o šest set metrů za minutu a rychlost je tři sta třicet kilometrů za hodinu.“

„Hlas mi skluzovou rovinu, jakmile se na ni dostaneme! Budeme ji nalétávat shora.“

„Klesáme o šest set metrů za minutu, zbývá čtyři sta šedesát metrů, výška sto dvacet metrů, rychlost tři sta dvacet kilometrů.“

„Budu tohle klesání držet, dokud neuvidíme dráhu!“

„Klesáme o šest set metrů za minutu, výška devadesát metrů, rychlost tři sta dvacet kilometrů. Nezapomeň, že nám může odejít hydraulika! Neváhej moc dlouho, abys začal stahovat!“

Když Craig k sobě přitáhl řízení, přímo před nimi se náhle rozzářila galaxie přistávacích světel a bleskově se přibližovala.

„Klesáme o tři sta sedmdesát metrů za minutu, zbývá čtyři sta šedesát metrů, výška šedesát metrů, rychlost tři sta kilometrů. STAHUJ, CRAIGU!“

Craig naklonil sloupek řízení takřka až k sobě do klína a cítil, že se sice nos boeingu zdvihá, avšak s každou ubíhající vteřinou stále váhavěji. Způsobovalo to zmenšování vzdušné rychlosti a tím i otáček proudem vzduchu protáčených motorů, čímž slábl i tlak v hydraulickém systému.

„Výška třicet metrů! Jdeme dolů moc rychle!“ spíš vykřikl Alastair; přistávací dráhu měli již sice pod sebou, ale hodnoty klesání byly příliš vysoké.

Craig a současně i Alastair vyklopili každý rukojeť na kole manuálního ovládání podélného vyvážení, a již oba otáčeli bleskově vyvažovacím kolem směrem vzad, aby ještě více zdvihli nos přistávajícího letounu. Cítili, jak v poslední vteřině Boeing 737 opravdu zareagoval, a dalšímu klesání stroje již zabránilo dosednutí na povrch dráhy s mírným žuchnutím pneumatik.

„Toč zpátky. Nos dolů!“ vyštěkl Craig, ale to už se Alastair přidal a oba dva otáčeli kolem opačným směrem, což způsobilo, že se konečně pneumatiky kol příďového podvozku také dotkly povrchu dráhy.

„Brzdy, Craigu!“ ozval se Alastairův výkřik v okamžiku, kdy už kapitánova pravá ruka pustila výklopnou rukojeť manuálního ovládání vyvážení stabilizátoru a chystala se uchopit páku aerodynamické brzdy; vtom si s kratičkým úlekem uvědomil, že brzdné plochy už vysunul dřív. Úplně na to zapomněl.

Teď jim už pro zabrždění zbýval pouze nouzový tlak v systému brzd podvozku. Antiblokovací systém kol podvozku přestal být funkční, už když vysadila elektrická soustava, a zůstaly v činnosti pouze prosvětlené letové přístroje na kapitánově straně, napájené z baterií; kabinu však navíc přízračně osvětlovaly záblesky světel přistávací dráhy. „Vzdušná rychlost je dvě stě dvacet, Craigu!“ zněl vzrušený Alastairův hlas.

Craig si uvědomoval, že bude-li tlačit na pedály brzd příliš silně, prodře pneumatiky, a přejedou-li vzdálený konec přistávací dráhy, způsobí to katastrofu.

Červená světla označující ve vzdálenosti několika set metrů konec ranveje byla nyní již i přes mlhu viditelná; řítili se k nim však příliš rychle. Craig se snažil pečlivě odměřovat tlak na přední část pedálů ovládajících brzdy a cítil, jak jejich kotouče přerušovaně zabírají. Zároveň se pokoušel zpomalit i pomocí spodní části pedálů, vychylujících směrové kormidlo, takže se proplétali středem pásu dráhy, vymezené rozmazanými čmouhami přistávacích světel, jejichž míhání za okny kabiny se zvolna zpomalovalo.

„Sto sedmdesát!“ pokračoval v hlášení rychlosti Alastair. „Sto padesát… sto třicet…“

Červená koncová světla dráhy probleskla skrze mlhu opět o něco blíž.

Craig měl z brzdových pedálů pocit, jako by začaly měknout a propadat se, a zároveň se mu zdálo, že jejich účinnost zvolna slábne, nejspíš následkem přehřátí.

„Devadesát kilometrů, sedmdesát pět,“ nepřestával hlásit rychlost Alastair, zatímco Craig se opřel pevněji do brzdových pedálů s vědomím, že riskuje prodření pláště.

Červená světla se objevila přímo před nimi, právě když Alastair ohlásil poslední údaj rychlosti – pětatřicet kilometrů za hodinu. Craig se pevně zapřel do pedálů a cítil, jak se velký dopravní letoun zatřásl, poněkud popojel ve smyku a zastavil se právě v okamžiku, kdy červená světla ohraničující konec dráhy zmizela oběma pilotům z očí pod nosem letadla.

*****

Snad celých třicet vteřin seděli oba piloti v naprostém tichu po prožitém šoku, a sotva dokázali uvěřit tomu, že jsou naživu a celí.

Alastair se konečně natáhl po tlačítku mikrofonu a doufal, že v bateriích zbyla ještě nějaká kapacita, která jim umožní poslední rádiovou relaci tohoto letu.

„Řídícímu přiblížení, Galway. Jedna nula dvacítka je bezpečně dole na letišti… v Connemaře. Děkujeme vám, pane.“

„Ježíšmarjá, Zaplaťpánbu za to!“ prohlásil s úlevou dispečer, který se nechal unést a již se nedokázal vyjádřit se stejnou chladnou profesionalitou, jakou projevoval při všech předchozích rádiových relacích. „Teď ještě jestli znovu nastartuju srdce. Dobrá práce, mládenci!“

*****

BUDOVA ČTYŘ SOUDŮ, DUBLIN, IRSKÁ REPUBLIKA

Soudce O’Connell zaujal opět místo na soudcovské stolici, chvíli mu zabralo, než si zapsal nějaké poznámky, aby zformuloval svůj výrok, a pak zvedl hlavu.

„Tak tedy. Svědectví, které bylo dnes soudu předloženo prostřednictvím původní videonahrávky, shledávám jako nanejvýš nepřijatelné vzhledem k neschopnosti pana Campbella popřít důkaz o tom, že bylo zfalšované. Jsme tudíž přesně tam, kde jsme byli na začátku tohoto jednání přede dvěma hodinami. A proto, pane Campbelle, se na vás obracím s jedinou otázkou. Máte jakékoli další důkazy, se kterými můžete předstoupit před tento soud, jimiž byste mohl podpořit zatykač peruánského Interpolu či žádost o vydání do Peru, kromě skutečnosti, že byl vydán tamějším soudem s odpovídající jurisdikcí?“

Stuart Campbell se pomalu postavil a odkašlal si, s očima neustále upřenýma na papíry ležící na stole před ním. Pak teprve zvedl hlavu a podíval se na soudce.

„Vaše Lordstvo, při ztrátě účinnosti mnou předložené videonahrávky není v mém držení žádný další podpůrný důkaz. A také bych rád prohlásil, že pokládám za nezbytné požádat svého klienta o další pokyny. Navíc předvídám, že bude pravděpodobně třeba, aby řádným a předepsaným způsobem na doporučení mého právního poradce byla vydána žádost odstoupit od závazku.“

Jay se naklonil k Michaelovu uchu a zašeptal. „Co tím k čertu chce říct?“

Michael v rychlosti napsal odpověď na kus papíru z poznámkového bloku. „ To znamená, že je připraven při nejbližší přiležitosti pustit Peru jakožto klienta k vodě a umýt si nad tím ruce.“

„Nebudu vás žádat, abyste osvětlil své rozhodnutí, pane Campbelle,“ reagoval na prohlášení britského advokáta O’Connell. „Domnívám se, že důvody k němu jsou dostatečně zjevné. Beru je na vědomí. A tudíž pro nedostatek přesvědčivých důvodů, které by opravňovaly tento soud, aby rozhodl ve prospěch žádosti o zatčení a vydání obžalovaného, prohlašuji soudní příkaz k zatčení na území Irské republiky za neplatný a návrh na vydání do cizí země se zamítá.“

Tentokrát dopadlo soudcovské kladívko na stůl s konečnou platností.

EPILOG

*****

MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ V DUBLINU, IRSKÁ REPUBLIKA,

ČTVRTEK – 15.20

Jay otevřel posuvné dveře mikrobusu aerolinií Parc Aviation a vystoupil na letištní odbavovací plochu, protože chtěl raději počkat na právě přistávající Boeing 737 společnosti EuroAir sám.

Mrkl se na hodinky, které ukazovaly 15.20, a v duchu obdivoval profesionalitu obou pilotů, kteří po zážitku, kdy je od záhuby dělilo tak málo, s naprostým klidem pokračovali v letu až do Dublinu, jako kdyby se nic mimořádného nepřihodilo.

„Nejspíš nám udělí medaile za hrdinství a přišpendlí nám je těsně před popravou,“ zavtipkoval Alastair do telefonu, když jim Jay zavolal hned po vynesení soudního rozhodnutí.

Modrobílý Boeing 757 ze základny vojenského letectva Andrews ve Washingtonu stál na jiném odstavném stanovišti několik set metrů směrem na jih. Jay se mrkl za sebe přes rameno, aby se ujistil, že ministr zahraničí a jeho lidé dosud sedí v limuzíně, čekající pár set metrů za ním.

Po pojezdové dráze směrem k předem určenému stanovišti se blížil Boeing 737 v barvách společnosti EuroAir. Zde ho očekával jeden z mužů pozemního personálu v oranžové bezpečnostní vestě a zvednutými pažemi naváděl letoun na stojánku. Jay tu scénu nepřítomně sledoval, ale myšlenkami byl u Sherry. Když mu prve zavolala z letiště v Connemaře, měla sice hlas klidný, ale při odpovědích na jeho otázky v něm Jay stejně zaslechl zbytky napětí.

„Jsem v pořádku. Tedy věděli jsme, že se něco děje, když nám letušky řekly, abychom si oblékli záchranné vesty, ale jinak to šlo hladce.“

Vlastně o mnohém vypovídalo, blesklo Jayovi hlavou, že na jeho zprávu o mimořádných událostech u soudu zareagovala pouhým „Výborně!“, a hned se zas vrátila k tomu, jak neuvěřitelný výkon piloti podali.

„Byli naprosto dokonalí,“ prohlásila poněkud nadneseně.

„Ale předtím si špatně vypočítali množství paliva, Sherry,“ oponoval jí Jay.

„To je pravda, ale zase to napravili. To je nakonec nejdůležitější. Dostali nás bezpečně až sem, i když jsem z toho úplně zešedivěla!“

Zdálo se, že vzdušné drama se nijak moc nedotklo pouze Johna Harrise, jenž se v telefonických otázkách soustředil výhradně na to, co vyšlo najevo během soudního jednání před soudcem O’Connellem.

„Filmové kulisy Oválné pracovny! To by mě, člověče, nikdy nenapadlo,“ reagoval na Jayovo líčení. „Věděl jsem, že ten rozhovor byl podvržený, ale… klidně bych odpřisáhl, že na té obrazovce v Oválné pracovně jsem opravdu já.“

Jay se znovu myšlenkami vrátil k blížícímu se Boeingu 737, který právě zatáčel na odstavnou plochu s takovým hlukem, že ho to donutilo, aby si zacpal uši. Jakmile piloti letadlo zastavili a vypnuli motory, začaly se zevnitř spouštět schůdky.

Jay došel k předním výstupním dveřím a zamával pohledné letušce, která už stála v otevřených dveřích. Naznačila mu, aby vstoupil na palubu a on vyběhl po schůdkách nahoru.

Sherry na něj už čekala na horní plošince a pevně ho sevřela do náručí. Hned za ní stál John Harris a jeho podání ruky se proměnilo rovněž v objetí. Nakonec prezident spočinul rukou na Jayově rameni.

„Skvělá práce, Jayi! Skutečně skvělá práce!“

„Díky, Johne, ale…“

„Žádné ale. Dokázals to!“

Pak se vynořili z kokpitu piloti a v jejich tvářích bylo vepsáno vypětí posledních několika hodin. To už ale proklouzl dveřmi Matt Ward, aby bedlivě obhlédl odbavovací plochu pod sebou, a pochopitelně mu neušla přijíždějící limuzína.

„Přišel tě pozdravit i Joe Byer,“ poznamenal Jay a rukou si prohrábl vlasy, aby si upravil neposlušný pramen, padající mu do čela. „Dnes ráno mi tu informaci o zjištěních Spojených národů obstaral právě včas… o tom, že v Peru dochází k mučení politických vězňů. A pak ještě v pravou chvíli přiletěl sem, aby mi pomohl dosvědčit, že máme co dělat s kulisami a herci, a ne s tebou a Oválnou pracovnou. Moc mi pomohl.“

Matt Ward uvolnil vchod a postavil se vedle prezidenta.

„Pan ministr Byer v doprovodu dalších tří lidí jsou na cestě k letadlu, pane prezidente.“

„Buď tak hodný, Matte, a uveď je sem nahoru,“ vyzval agenta Harris a obrátil se na kapitána letadla. „Craigu, vzpomínáte si, jak jsme byli na cestě do Říma a já jsem vám řekl, že bych rád pozval vás a vaši posádku na večeři?“

Craig Dayton se zatvářil zaskočeně. „No, ano, myslím, že si vzpomínám, pane prezidente.“

„Tak dnešní večer se k tomu báječně hodí v případě, že tu jednu noc přespíte.“

„Mnohokrát děkuju, pane prezidente, ale…“

Prezident zvedl ruku dlaní otočenou dopředu. „Žádné námitky, Craigu, musím něco ohledně vás zařídit a bude to snazší, když tu ještě zůstanete a já ještě budu mít placený pronájem letadla.“

Craig se letmo podíval na Alastaira. „Opravdu by mě velice překvapilo, pane prezidente, kdyby nás EuroAir nechal ještě někdy letět jejich letadlem, a to asi ani jako platící cestující.“

„Dejte mi na to pár hodin,“ požádal John Harris, „a my se o to postaráme. A mimochodem, potřebuju seznam lidí z vedení EuroAiru a ta telefonní čísla, o kterých už jsme spolu mluvili.“

„Fajn,“ bylo jediné, co Craig stačil říct, protože zaregistroval, že ministr zahraničí už je v půli cesty nahoru po schůdkách.

„Takže,“ uzavřel to John Harris, „dnes večer si navzájem podáme hlášení nad nejlepšími jídly, které se mi v Dublinu podaří sehnat, a také už jsem zamluvil všem pokoje v hotelu Shelbourne. Žádné protesty. Platím to já.“

Potom se ihned otočil a napřáhl ruku, aby se pozdravil s Joem Byerem, který v té chvíli vstupními dveřmi vkročil na palubu.

*****

HOTEL SHELBOURNE NA ST. STEPHEN’S GREEN, DUBLIN, IRSKÁ REPUBLIKA

Když John Harris poslal Matta Warda a Sherry Lincolnovou na různé pochůzky, měl dvoupokojové hotelové apartmá jen pro sebe, a to právě si přál.

Pak se ozvalo již očekávané zaklepání na dveře a on přivítal návštěvníka, jak se sluší a patří podáním ruky.

„Řekl jsem si, že už je nejvyšší čas, abychom zakopali válečnou sekeru,“ pronesl John Harris a zároveň vedl hosta k pohovce, zatímco sám se usadil na židli naproti němu.

„Souhlasím,“ odpověděl William Stuart Campbell s nic neprozrazujicím výrazem v obličeji.

„Ještě nikdy jsme spolu nemluvili o jednáních OSN tehdy v osmdesátých letech, Stuarte, a… mě napadlo, že jsem ti nikdy nevysvětlil, ani se neomluvil za to, k čemu tehdy došlo.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Stuart, „ale usoudil jsem, že jsi pouze dosáhl přesně toho, čeho jsi dosáhnout chtěl.“

John Harris zavrtěl hlavou. „Neměl jsem v úmyslu tvůj dodatek sprovodit ze světa.“

„A proč jsi to tedy udělal? Jaké vlastně byly tvé skutečné úmysly?“

John Harris chvilku upřeně hleděl na koberec u svých nohou, než se odhodlal k odpovědi. „Tys byl tehdy středem veškeré pozornosti, Stuarte, hnací síla koncipování té úmluvy. Jakmile jsi promluvil, čišel z toho skutečný přehled. Vykonal jsi obrovskou práci, jak se ti podařilo kolem sebe soustředit veškeré mezinárodní společenství…“

„Ale tvůj klient,“ přerušil ho Stuart, „se rozhodl, že si tě najme, abys pohřbil dodatek, týkající se imunity hlavy státu, který jsem navrhoval. Vždyť se na tom znění všichni shodli! Ten text měl zabránit řezníkům, jako byl Pinochet, aby se navěky nemohli schovávat za články v tom původním konceptu.“

„Neměl jsem žádného klienta, Stuarte,“ opravil ho John Harris.

„Cože?“ Stuart Campbell svraštil čelo. „Ale… byls tam jako představitel Saúdské…“

„Zastupoval jsem tam jen a jen sám sebe. Tys jen usoudil, že Saudskou Arábii zastupuju, protože jsi věděl, že jsem pro ně v té době hodně dělal.“

„Ale… proč, Johne? Přesvědčil jsi tehdy úplně všechny zástupce z třetího světa, že mám snad v úmyslu unést a soudit všechny jejich hlavy státu, zatímco jediné, čeho jsem se snažil dosáhnout, bylo zabránit skutečným zločincům, aby unikli spravedlnosti.“

„Já vím.“

„A… tys byl osobně přesvědčen, že to, cos dělal, je skutečně správné?“

Harris pomalu zavrtěl hlavou. „Kéž bych mohl uvést tak vznešené pohnutky!“

„Tak tedy proč? Stálo nás to celý rok obav, zatímco Velká Británie se chytila prastarého pojetí imunity hlavy státu pro toho grázla Pinocheta!“

„Bylo to osobní, Stuarte?“ vypálil na něj John Harris otázku bez předchozího varování. „Tahle malá akce proti mně ve jménu Peru?“

„Jak myslíš osobní?“

„Vzal jsi ten případ, protože jsem ti tehdy v New Yorku zablokoval tvou koncepci?“

Stuart se několik vteřin na Johna Harrise upřeně zadíval. „Když se to tak vezme, ano i ne.“

Harris se zasmál. „Jak dokonalá právnická odpověď! Sám jsem ji používal ažaž.“

Stuart se ale nezasmál. „Nevytvořil jsem si tu příležitost, Johne. Prezident Miraflores mi tu nahrávku ukázal a já jsem byl přesvědčen, že je pravá.“

Harris přikývl. „Zmátlo to dokonce i mě. Ne tím, co se tam pronášelo, protože jsem věděl, že nic takového jsem nikdy neřekl, ale tím, co tam bylo k vidění.“

„Pravda, chtěl jsem věřit, že je to pravé,“ přiznal Campbell. „Zdálo se mi totiž, že se mi nabízí přímo symbolické vykonání spravedlnosti, seslané snad shůry.“

„Shůry…?“

„No jistě! Cožpak jsi zapomněl i na to druhé právní ustanovení podle mého návrhu, které mělo začít platit zároveň s tím týkajícím se imunity hlav států?“

„Já… nejspíš mi to vypadlo.“

„Byl to právní postup, Johne, kterým se měly bezodkladně prozkoumat důkazy předkládané zatykačem Interpolu, aby bylo možné chránit bývalé prezidenty a předsedy vlád před bezdůvodným šikanováním. Každý stát měl mít povinnost uspořádat okamžitě spravedlivé slyšení, zda obvinění jsou, nebo nejsou podložena skutečnými důkazy, a zda žalující země je schopna zaručit spravedlivý soudní proces. Jinými slovy, Johne, přesně to, cos ty potřeboval v tomto případě.“

„A tak sis myslel…“

„Domníval jsem se, jak skvělá příležitost se mi tím nabízí! Vysoce postavený představitel moci John Harris bude trpce litovat dne, kdy smetl ze stolu ten dodatek.“

„Tys věděl, že ta obvinění jsou podvrh?“

„Samozřejmě že ne. Proboha, člověče, vím, až kam mohu zajít!“

„A to jsi… byl ochoten mě poslat do Limy?“

„Věděl jsem, že k něčemu takovému nikdy nedojde, Johne. Prezident Cavanaugh by to nikdy nepřipustil. Věděl jsem, že bude intervenovat.“

„Stuarte, ty mi něco zatajuješ. Měls určitě nějaké eso v rukávu, protože sis musel uvědomovat možnost, že nějaký soudce povolí vydání a italská vláda ho bude akceptovat.“

Campbell přikývl. „Přesně tak. Věděl jsem, že tým tvých právníků si nakonec uvědomí, že Peru nesplňuje požadované podmínky lidského zacházení s vězni a že tě tam tudíž těžko může nějaký stát poslat. A Reinhart na to skutečně kápl…, když mu trochu pomohlo vaše ministerstvo zahraničí.“

John Harris zase chvíli prozkoumával koberec u špiček svých bot a pak se zhluboka nadechl. „Tak, Stuarte, v zájmu naprostého vyjasnění, to, proč jsem tě tehdy v OSN shodil, bylo taky z osobních důvodů. Někdo ti musel trochu srazit hřebínek.“

Stuart Campbell se zatvářil zaskočeně. „Takže za tím byla čistě jen žárlivost?“

John Harris přikývl. „Když odhlédneš ode všech ospravedlnění a výmluv, tak ano. A litoval jsem toho pak každý den, když došlo k tomu cirkusu kolem Pinocheta. A za to se ti teď musím s velkým zahanbením omluvit.“

Stuart Campbell pomalu přikývl. „Omluva se přijímá, Johne, a mně nezbývá, než se připojit.“

Zůstali téměř minutu mlčky sedět, ale pak John Harris zavrtěl hlavou. „Jsme to ale povedená dvojka, co, Stuarte?“

„Prosím?“

„Dva právníci na výsluní, kteří do svých osobních půtek zapletou celý svět. Jako dva bratři, kteří se do sebe pustí na rohu ulice s blaženou nevědomostí, že tím ruší všechny sousedy.“

Poprvé za celou tu dobu se výraz na Campbellově tváři uvolnil do úsměvu. „Ano, řekl bych, že na tom něco je. Naše záminky by se sotva daly označit za ryzí a vznešené.“

Pohled Stuarta Campbella se zatoulal k oknům, za nimiž se prodlužovaly stíny vytvářené rudnoucími slunečními paprsky pozdního odpoledne. V myšlenkách zaletěl do minulosti strávené v rodném Skotsku, do dob svého jinošství, a v paměti mu vyvstaly vzpomínky na urputné bitky bratří Campbellových. Harrisova analogie se daleko víc blížila pravdě, než si byl ochoten přiznat.

„Johne, řečnils při nějaké velice významné světové události a najednou sis připadal, že v duchu stojíš někde v zákulisí a pozoruješ sám sebe? Přitom nemůžeš pochopit, proč všichni ti důležití lidé poslouchají někoho takového, jako jsi ty, protože ty sám jsi ve svých očích stále tím patnáctiletým usmrkancem s trudovitou tváří?“

Stuart Campbell ještě ani nedokončil otázku a John Harris již kýval hlavou na souhlas. „A došlo k tomu víckrát, než bych si byl ochoten přiznat.“ Prezident si poposedl na okraj židle. „Víš, Stuarte, když totiž setřeš všechno to pozlátko a nahlídneš pod ten vznešený žargon a pláštík vznešených cílů a oficiálního postavení, tak zůstane jen párek přerostlých kluků, kteří jen velice dobře před světem hrají každý svou roli.“

Stuart přikývl. „Což na druhou stranu je velice přesný popis života vůbec.“

*****

RESTAURACE COMMONS, DUBLIN

Od okamžiku, kdy Craig Dayton vstoupil do restaurace, se snažil soustředit na to, aby se těšil z neobyčejné společnosti a z příležitosti, která člověka může potkat maximálně jednou za život. Vždyť povečeřet s vděčným bývalým prvním mužem světové mocnosti a s ministrem její současné vlády, kterého John Harris rovněž pozval, mu poskytovalo dostatečný důvod hodit za hlavu veškeré myšlenky na katastrofu, která ho mohla v jeho povolání již zítra potkat. Ten pocit by měl ještě znásobovat i pohled na Jillianu, sedící naproti němu a vypadající přímo neuvěřitelně nádherně v blýskavých bílých šatech, jež zvýrazňovaly a hladily nádhernou ženskost jejího těla.

Alespoň takhle nějak si to Craig neustále v duchu opakoval.

Veškeré snahy tímto směrem byly však marné a Craigovi se už vůbec nedařilo zakrývat, jak je skleslý. Prezident Harris musel kapitánovy pocity vytušit, a tak se omluvil, ještě než jim přinesli hlavní chod, a požádal Craiga s Alastairem, aby ho následovali.

Poté zavedl oba piloty do prázdného rohu salonku, určeného pro slavnostní hostiny.

„Máte špatné zprávy, co?“ zeptal se Craig, který už v sobě déle nedokázal potlačovat pocity úzkosti.

„No, jak se to vezme,“ odpověděl John Harris a výraz v obličeji neprozrazoval vůbec nic.

Alastair se pokusil o úsměv. „To vůbec nevadí, pane prezidente. Nečekali jsme, že by se vám mohlo podařit ovlivnit bandu tvrdohlavých německých manažerů, aby nám odpustili takový husarský kousek.“

„A o kterém kousku asi tak mluvíte, Alastaire?“

„No přece…“

„Nemáte doufám na mysli statečné a hrdinské počínání dvou pilotů létajících na pravidelných linkách, kteří svým včasným jednáním zabránili zamýšlenému únosu bývalého amerického prezidenta, viďte, že ne?“

„A kteří téměř ztratili téhož prezidenta tím, že dopustili, aby jejich letadlu došlo palivo? Tak o tom kousku mluvím,“ smutně se zasmál Alastair.

„Pak skutečně máme velký problém, jestli se na to chcete dívat takhle, protože to budu muset ještě jednou zavolat předsedovi správní rady společnosti EuroAir a požádat ho, aby tu slávu na přivítanou zrušil.“

„Promiňte… co jste to říkal?“ nevěřícně se zeptal Craig.

John Harris se usmál. „Tak se už oba dva uklidněte. Aerolinie, pro které pracujete, právě uzavřely zbrusu novou smlouvu na americké vojenské přepravní letouny pro objednávané lety. Vše podrobně prozkoumali a schválili lidi ze Scottovy základny vojenského letectva ve státě Illinois, kteří se zabývají inspekcí bezpečnosti letecké dopravy. Zdá se, že v EuroAiru je to dost nadchlo. Takže po vážné rozmluvě s naším ministrem obrany a také s ministrem zahraničí bylo dáno společnosti EuroAir na srozuměnou, že je v jejich nejvlastnějším zájmu, aby na vás byli patřičně pyšní a velice zdrženliví při hodnocení pilotního mistrovství, jehož ukázka následovala po poněkud méně chvályhodné příhodě s nedostatkem paliva.“

„Pane prezidente! Vy jste to skutečně dokázal? Já tomu snad ani nemůžu uvěřit! Vy jste nás z toho skutečně vytáhl?“ nadšeně vyhrkl Alastair s úžasem ve tváři, zatímco Craig popadl Johna Harrise za ruku a začal mu s ní třást.

„Děkujeme, pane prezidente! Díky! A jste si tím naprosto jistý? Já prostě… víte já…“

„No tak, uklidněte se, pánové!“ mírnil John Harris s úsměvem na tváři výbuch nadšení obou pilotů. „Ve skutečnosti jsem to já, kdo vám oběma dluží velké díky, a tohle bylo vůbec to nejmenší, co jsem pro vás chtěl udělat. A teď se vraťme k ostatním a užijme si dnešní večer.“

Bylo už téměř půl desáté, když prezident popřál dobrou noc Michaelu Garritymu, Craigu Daytonovi i všem ostatním a vydal se ve společnosti Joea Byera opačným směrem.

„Říkal jste něco o tom, že už jste dostal nějaké zprávy z Washingtonu o Reynoldsovi,“ začal nezávazně John Harris.

„To ano, taky že jsem dostal, ale není to nic hezkého, pane prezidente.“

„Povídejte.“

„Jenom stručně, ano? Reynoldsovi slíbili v CIA veškerou možnou ochranu, kterou potřeboval, ale on se rozhodl, že uzavře po straně dohodu s Mirafloresem. Nešlo jen o to, že mu chtěl předhodit vás. Byly v tom i velké peníze. V podstatě prodal své lidi i svého prezidenta za příslovečných třicet stříbrných. Zaplatil za výrobu té videonahrávky, aby dovedl tu špinavost do konce a mohl na vás podat trestní oznámení. Řekli mi, že si to nechal nahrát v Los Angeles.“

„Půjde CIA po Reynoldsovi soudně?“

„To nevím,“ připustil Byer. „Celý ten špionážní živel je tak trochu mimo mou sféru zájmů, pane prezidente. Já vám jen předávám to, co lidi z agentury svěřili nám.“

*****

Když vyšli z restaurace, doprovodil Jay Sherry Lincolnovou zpátky do hotelu o pár bloků dál.

„Smím vás pozvat na skleničku, laskavý pane?“ zažertovala a rukou mávla směrem k hotelovému baru.

Podíval se na hodinky a usmál se. „Ale jistě. Pakliže si ale za ni zaplatím.“

„Soudím, že to by se dalo zařídit,“ odpověděla a sledovala jeho pohled, který skončil u hodinek. „Vy se někam chystáte?“ zeptala se.

„Za malou chvilku.“

„Jak jí říkáte?“

Jay se zasmál a zavrtěl hlavou. „Ale ne. Nic takového. Jen dokončení pracovní záležitosti, nic víc.“

„Když už jste o tom začal, tak teď přímo hořím zvědavostí.“

„Co si dáte k pití?“

„Nic příliš originálního. Nejspíš skleničku suchého červeného od nás z Kalifornie,“ odpověděla. „A vy?“

„To není špatný nápad.“ Jay došel pro víno a pak přisedl k Sherry k malému stolku.

„Kdy se vracíte, Sherry?“ vyptával se.

„Do Států? Nevím. John mi ještě nic neřekl, ale mám takové tušení, že bude chtít nějaký ten den počkat a odreagovat se tady…, jelikož se všichni chováte, jako že tady mu už žádné právní nebezpečí nehrozí.“

„V Irské republice určitě ne.“

„Proč jste se ptal?“

Jay se pokusil předstírat naprostou nevinnost. „Ale jen tak.“

„Ach tak.“

„Snad jen z toho důvodu, že mám chuť si pronajmout auto a porozhlédnout se po téhle nádherné zemi.“

„Jenomže tady se jezdí na opačné straně silnice, Jayi.“

„Já vím. Proto taky potřebuji nějakého spolujezdce. Neměla byste zájem?“

Sherry se opět usmála a v něm to vyvolalo horkou vlnu očekávání. „Ale ano, zájem by byl, jen jestli se najde mezera v pracovním programu. Je řeč o dvou jednolůžkových pokojích při jakémkoli přespávání, že ano?“

„Samozřejmě, Sherry,“ zareagoval rychle. „Víte přece, že jsem slušně vychovaný muž.“

„Jako kdybych tohle už tolikrát neslyšela,“ zasmála se. „Víte co? Já se ráno zeptám prezidenta a pak uvidíme. Třeba se budu moct na pár dní utrhnout. Moc by se mi líbilo, kdyby mě John mohl postrádat.“

„Opravdu pevně doufám, že se vám to podaří,“ přiznal se Jay a podíval se jí přímo do očí.

Sherry trochu zaváhala, o poznání upřímněji se na něj usmála a tiše odpověděla: „To já také.“

*****

ŘEKA LIFFEY, DUBLIN

Lávka pro pěší hned vedle slavného mostu Ha’penny směrem na západ, byla od hotelu vzdálena jen několik minut pěší chůze. Jay se s Sherry rozloučil přede dveřmi do jejího pokoje přesně před půl hodinou a v hlavě se mu honily protichůdné myšlenky – a to včetně pocitu, že musí dokončit upřímný dopis Lindě, který začal psát toho dne odpoledne.

Mrzelo ho, jakou bolest Lindě způsobil, a ještě víc se nenáviděl za nešetrný způsob, kterým jí vmetl do tváře zprávu, že z Laramie odchází. Napadlo ho, že měla pravdu v tom, jak mu vzpomínky na Karen bránily, aby žil dál svůj život a vázal se na někoho jiného. Teď si přál všechno změnit. Možná že se z pevného sevření vzpomínek na Karen vymanil tím, jak se při letu do Denveru ocitl tak blízko vlastní smrti; možná už tu silnou bolest z její ztráty konečně začal tlumit čas. Vlastně Jayovi myšlenky na zemřelou manželku přinášely spíš smutek než drásavý žal, a to v něm budilo úžas.

Nicméně když myslel na Lindu, vyvolávalo to v něm pouze pocit viny. Měl jí říct vlastně už dávno, že v něm láska nesílí tak, jak by měla, ale bylo pro něj mnohem snazší se noc co noc schovávat za její lásku a žít jen pro přítomný okamžik. Doufal, že budou moci zůstat přátelé i nadále a že mu odpustí. To ale ukáže až čas.

Dopíšu ten dopis, hned jak se vrátím, umiňoval si Jay a znovu ho napadlo, proč vlastně souhlasil se schůzkou, na kterou právě šel.

Jay se ocitl u kovové lávky a došel až doprostřed středního oblouku, než se otočil, aby se zadíval na světelné představení nočního Dublinu, jehož obraz se zrcadlil v tmavé stříbřité hladině řeky Liffey. Lehký svěží vánek opírající se mu do zad vzbuzoval v Jayovi příjemný pocit, ještě umocňovaný nepřetržitým proudem lidí, kteří po jednom či v párech přecházeli přes lávku a vytvářeli jakýsi symbolický živoucí proud, přetínající tekoucí řeku dole.

Jay si povšiml, jak nedaleko od něj po jeho pravé ruce se o zábradlí opírá mužská postava. Zadíval se na muže pozorněji a poznal ho ještě dřív, než na Jaye promluvil.

„Musím vám poděkovat, pane Reinharte, že jste byl ochotný se tady se mnou sejít,“ ozval se zvučný hlas Stuarta Campbella. Britský právní zástupce se dál nakláněl přes zábradlí lávky, poklidně a zhluboka vdechoval vlahý noční vzduch a nepřestal se rozhlížet po noční scenérii.

„Nezapomněl jste, že stále ještě zastupuji Johna Harrise, viďte?“ Jayova zvědavost i v této chvíli zvítězila nad opatrností, stejně jako když ho právní zástupce protistrany požádal o soukromé setkání uprostřed noci.

„Ale samozřejmě. Jen jsem vám chtěl pogratulovat k tomu, jakou jste dnes vybojoval naprosto skvělou bitvu.“

„Děkuju vám, sire Williame,“ odpověděl na to Jay zdrženlivým a poněkud odtažitým tónem a byl zvědav, co bude následovat.

Campbell se odmlčel, dál se opíral o zábradlí a hleděl na tmavou vodní hladinu pod sebou.

Jay prolomil mlčení. „Smím se vás na něco zeptat?“

„Beze všeho.“

„Proč jste to udělal?“

Stuart Campbell se na Jaye podíval s nic neříkajícím výrazem v obličeji. „Myslíte to, že jsem nevznesl námitku proti vašemu návrhu na odročení?“

„Přesně to. Neměli jsme nic než slovní ujištění o telefonickém rozhovoru s Washingtonem. To jste mohl snadno rozcupovat.“

„To ano, ale neměl jsem moc na výběr,“ zněla klidná Campbellova odpověď.

„Tomu nerozumím.“

„Už jsem věděl o zprávě o nelidském zacházení s vězni v Peru. Vy jste ten klíč našel, a ať tak či onak byste měl navrch v bodě týkajícím se vydání, až byste získal důkaz o připravovaných sankcích OSN. Tak proč tu agonii prodlužovat?“

„Asi to chápu.“

Stuart Campbell se na něj opět zadíval. „Ten husarský kousek se vám povedl opravdu skvěle, víte to?“

„Prosím?“

„Jak jste nechal namluvit alternativní zvukovou stopu, abyste ukázal, že ta nahrávka mohla být pořízena někde ve studiu. Naprosto bezchybná logika.“

„Děkuju.“

„Tak kam se vrtnete ve svém povolání teď, pane bývalý okresní soudce Jayi Reinharte? Jak vidíte, o vaší minulosti leccos vím.“

Jay zavrtěl hlavou. „Opravdu nemám zdání. Asi zamířím zpátky do Wyomingu,“ začal se nevěřícně usmívat a podíval se stranou na Campbella. „Proč? Chcete mi snad nabídnout práci nebo něco podobného?“

„Pane na nebi, to ne!“ zasmál se Campbell a stejně tak náhle zase ztichl. „Ale na druhou stranu, člověk nikdy neví. Jestli si otevřete právnickou praxi někde v Evropě, tak vás nakonec přece jen budu muset najmout, abych na vás náhodou nenarazil při nějaké bitvě v soudní síni.“

Jay si pohrdavě odfrkl. „Už se vidím jako hrozba pro sira Williama Stuarta Campbella.“

„Jen se tak nepodceňujte, pane Reinharte. Být vaším partnerem, který si vás vybral do firmy, nešetřil bych chválou ani odměnami za to, jak jste se s touto záležitostí vypořádal.“

Jay se odstrčil od zábradlí a obrátil se ke staršímu kolegovi čelem.

„Tak já vám něco povím, sire Williame. Pro vás tohle všechno byla jen taková hra, ale pro mne je právo velice vážná věc, zvláště když je na vážkách něčí život. Pro mě to opravdu moc znamená. Jsem vlastně velice vděčný za to, že vaším partnerem nejsem. A teď, co je tím skutečným důvodem, proč jste mě požádal, abych se tady s vámi setkal?“

Stuart Campbell se usmál a sáhl do náprsní kapsy kabátu, odkud vytáhl malou diktafonovou kazetu.

„Co to je?“ zeptal se Jay.

„Je na tom nahraný záznam telefonního hovoru, který jsem měl s prezidentem Mirafloresem před několika týdny. Zdálo se mi, že byste ho třeba měl rád u sebe.“

„A čeho se… vlastně týká?“ chtěl vědět Jay.

„Je na ní rozzuřený hlas prezidenta Miraflorese, když se celý třese v očekávání příjezdu Johna Harrise do Limy s pouty na rukou. Dělá si plány, jak ho budou soudit, usvědčí ho a odsoudí… a zaživa upálí. Víte, on jeden z Mirafloresových bratrů byl drogovým dealerem. Smrt toho člověka během přepadení té drogové továrny byla hlavní příčinou, proč tak zuřivě prahnul po Johnu Harrisovi. Záměry zaznamenané na této pásce, které Miraflores s Johnem měl, by ihned zabránily vydání, kdyby to bylo zapotřebí.“

„Vy jste tu pásku zadržoval!“

„Samozřejmě že ano. Usoudil jsem, že mě k tomu opravňuje jako právního zástupce povinnost chránit utajované skutečnosti, týkající se mého klienta.“

„No dobře, ale pak tedy… jste tímto právem klienta vázán i nadále…“

Stuart se usmál a zavrtěl hlavou, zatímco obočí mu vylétlo vzhůru v hraném překvapení. „Zjevně jsem se mýlil. Zkontroloval jsem si záznamy telefonických hovorů a zjistil jsem, že tento rozhovor předcházel okamžiku, kdy jsem případ převzal. Takže máte volnou ruku, abyste tu nahrávku použil, kdykoli uznáte za vhodné. A navíc pan Miraflores už mým klientem není.“

Jay přijal nabízenou kazetu a pohrával si s ní v ruce. „A proč právě teď, sire Williame?“

Stuart Campbell se tlumeně zasmál a odstoupil od zábradlí připraven k odchodu. „Protože, pane Reinharte, mi na právu a spravedlnosti také velice záleží. A nikdy tomu nebylo jinak.“

Jay poněkud šokován sledoval, jak se vysoký právník otáčí a odchází přes lávku pryč.

Takže sir William Stuart Campbell držel otěže celého případu od začátku až do konce pevně v rukou, pomyslel si Jay. Dokonce i Campbellova prohra před soudem soudce O’Connella se odvíjela v souladu s jeho plány dovléci bývalého amerického prezidenta až na samý okraj propasti a stáhnout ho v poslední chvíli zpátky do bezpečí. Jednal jako žalobce i zachránce Johna Harrise v jedné osobě a jako vždy byl pánem hry.

Jay nechal tiše sklouznout kazetu do kapsy a otočil se zpátky k řece, opřel se o zábradlí a mozek mu na plné obrátky pracoval, aby se vypořádal s odpovědí na otázku, kterou mu prve Campbell položil.

Tak jakou profesní cestu si teď zvolím? Kam bych měl směřovat? Myšlenky se mu ale rovněž stočily k Sherry a k výletu, na který by si měli spolu vyjet, jestli jí to pracovní povinnosti dovolí.

V uších mu zazněla ještě jedna věta z rozhovoru se sirem Williamem – jeho poznámka o tom, že by se mohl s Jayem setkat na bitevním poli práva.

Možná že bych měl zvážit i to, že si znovu otevřu praxi a vrátím se k mezinárodnímu právu, napadlo Jaye. Byla to možnost, kterou by musel ještě pořádně promyslet, a nakonec Irsko by klidně mohlo být tím nejpříhodnějším místem, kde začít.

OBSAH:

Příběh z pera mistra leteckého thrilleru zavádí čtenáře do míst, v nichž dráhu Boeingu 737 kříží víry vysoké politiky. Když kapitán Craig Dayton na letišti v Aténách zjistí, že svoboda jednoho z jeho cestujících, bývalého amerického prezidenta Johna Harrise, je ohrožena, provede riskantní akci: navzdory zamítavému stanovisku řeckých bezpečnostních orgánů si vynutí povolení ke startu a svého vzácného pasažéra „unese“ mimo dosah pozemských represivních sil. Na Harrise, jehož Peru obvinilo z tragického pochybení při zátahu proti výrobně drog, je totiž Interpolem vydán mezinárodní zatykač.

Nyní však nastávají kapitánu Daytonovi a jeho posádce vskutku černé chvíle. Protože dohodou, jež ukládá Harrise zadržet, je zavázána většina států, není snadné najít ve světě vhodné útočiště. A tak zatímco se nad osudem bývalého prezidenta stahují právní a politická mračna, Boeing se vydává na svou napínavou pouť napříč kontinenty…

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai