Riskantní přistání

John J. Nance

(2000)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Thrillery, Horory

Po zistený ,že jeden cestujúci v lietadle je infikovaný smrteľným vírusom chce kapitán lietadla J.Holland za každú cenu pristáť a to na akomkoľvek letisku. Všetky požiadané krajiny mu odmietnu dať povolenie na pristátie a súčastne sa niekto s prístupom k počítačom CIA pokúša lietadlo zostreliť.

RISKANTNÍ PŘISTÁNÍ

John J. Nance

Poděkování

Kapitánu Jamesi J. Nanceovi a reverendu Geraldu A. Priestovi

Jimovi – bratranci, kolegovi dopravnímu pilotovi a oceněnému sochaři světové třídy

Jerrymu – švagrovi, pastorovi též světové třídy a jedinému Otci Knězi v celém katolicismu

… oba si věnování zaslouží, jsou to mí opravdoví bratři chtěl bych upřímně poděkovat literárním agentům Olze a Georgeovi Wieserovým, šéfredaktorovi Davidu Gernertovi, vydavateli Stephenu Rubinovi, mým redaktorkám Lori Lipské,Jayne Schornové, Ellen Archerové a všem členům mé nové knižní rodiny v nakladatelství Doubleday.

A zvlášť mi dovolte, abych vyjádřil díky epidemiologické stanici CDC v Atlantě, firmě Boeing v Seattlu, kapitánu GarymuRhodesovi, pilotu stíhačky F-16 amerických vojenských leteckých sil, a Jay Molyneuxovi za pomoc s detaily ohledně ostrovaAscension.

Copyright (r) 1995 by John J. Nance

All rights reserved

Published by arrangement with Doubleday, a division of Bantam Doubleday Dell Publishing Group, Inc., NewYork,New York, U.S.A.

Translation (r) 2000 by Michal Švejda

Jacket photo O 2000 by Allphoto Diabanka, Praha

Jacket design (r) 2000 by Viera Fabianová

Czech edition (r) 2000 by Ikar

ISBN 80-7202-608-9

Poznámka autora

Pro časové údaje používám v této knize stejný výraz jako’v aviatickém světě – čas Z (čili Zulu Time), což označuje Světovýkoordinovaný čas (Universal Coordinated Time) – dříve známýjako greenwichský (GMT – Greenwich Mean Time).

V zimě, kdy se denní úsporný čas nepoužívá, je Washington,D. C. opožděn o pět hodin za Zulu Time (například J6.00 v D.C.znamená v Londýně 2100Z a 03.00 je 0800Z). Zimní časv Londýně je tentýž jako Zulu Time a Německo je o hodinu napřed (Zulu plus jedna hodina).

Ostrov Ascension je britské území v jižním Atlantiku, postránce správní spadá pod ostrov Svaté Heleny.

Prolog

Profesor Ernest Helms se právě včas vrátil k místu, odkud vyšelna procházku po zasněžené lesní cestě. Pouhých padesát metrůpřed ním se kdosi dobýval do jeho auta.

Helmse vůbec nenapadlo strachovat se o vůz, když před hodinou zastavil na parkovišti uprostřed nádherně zachumelenéhobavorského lesa, aby natočil půvabnou scenerii pro svou rodinu.

Vždyť šlo o jediný automobil v celém širém okolí.

Ale z jednání toho muže se nedal jiný úmysl odvodit. Zloděj,podsaditý chlapík oblečený v kombinéze jakési instituce, horečně zápolil se zámkem ve dveřích s pomocí nějakého nástrojea vůbec neregistroval majitelovu přítomnost.

Profesor zaváhal, zvažoval možnosti. Nebyl zrovna v dobréfyzické kondici a ten kriminálník se zdál o dvacet let mladší.

Ovšem drzost toho chlapa v něm vyvolala primitivní záchvatvzteku.

Zatímco tam stál, šokovaný tak, že nebyl mocen slova, a pokoušel se dojít k rozhodnutí co dělat, kdesi za ním se náhle ozvalzvuk rychle se blížící helikoptéry. Ještě chvíli zíral na lupiče, nemohl z něj spustit oči. Pak náhle, bez jakéhokoliv přemýšlení,pustil pouzdro s kamerou do sněhu a vyrazil z lesa. V běhu zuřivě křičel a přitom se snažil udržet rovnováhu na kluzké zemi.

„Krucinál, co si myslíš, že děláš? Zmiz od toho auta!“

Chlapík sebou trhnul, narovnal se a hned se podíval směrem,odkud hlas přicházel. Profesor se zarazil. Nebyl si jistý, comůže očekávat. Zloděj vypadal zmateně, očima těkal z Helmsena oblohu a zase zpátky, pravou rukou stále cloumal za kliku,i když zcela bezvýsledně. Veškeré jeho pohyby vypadaly spíššíleně než výhrůžně.

Vrtulník se přibližoval. Lupič odtrhl zrak od majitele vozu,zaclonil si oči a snažil se zahlédnout letící stroj. Couvl, přitomzakopl, ale neztratil rovnováhu. Udělal ještě pár kroků. Náhle sehelikoptéra objevila nad nimi, zpomalila a zůstala viset nad parkovištěm. Osádka určitě provinilce zahlédla – ten se však otočila rozběhl se k nejbližším stromům tak rychle, jak mohl.

Pilot okamžik váhal, snad kontroloval vůz pod sebou uprostřed sněžného víru způsobeného rotorem. Helms zahlédl kohosi na levém sedadle kabiny, jak se naklání a pohledem se snažípropátrat okolí. Nakonec se vrtulník zhoupl a bleskově vydalsměrem, kudy zmizel podezřelý chlapík. Svistot listů rotorui turbíny se ztrácel pomalu, zatímco stroj už zmizel nad zasněženými korunami stromů.

Ernest Helms instinktivně ustoupil a potom se vrátil k místu,kde odhodil kameru. Uklouzl a téměř na ni šlápl. Ani nepostřehl, že přitom přetrhnul úchyt své identifikační karty. Sehnul se,zdvihl pouzdro s kamerou, ale ztrátu jmenovky nezaznamenal.

Na dveřích vozu zůstaly hluboké škrábance od kovovéhopředmětu, kterým se ten člověk snažil přelstít zámek. Ať to bylkdokoliv, rozhodně nešlo o profesionálního zloděje aut. Ve skutečnosti…

Profesor se otočil a podíval se za mizející helikoptérou.

Vzpomněl si na malý znak, který zahlédl na vrtulníku, i na podivnou kombinézu toho chlapíka, a náhle všechno zapadalo dosebe.

Uprchlý vězeň, na to vsadím krk! Proto se snažil ukrást auto,a přitom ho mám z půjčovny!

Helms si až teď uvědomil, jak mu buší srdce, neboť mu stoupla hladina adrenalinu v krvi. Náhle ho zachvátily mdloby, cítilse slabý, zabolelo ho v hrudi. Rozčileně zápasil s klíčky, nežotevřel dveře, ztěžka dopadl na sedadlo a zalapal po dechu.

Nohy měl ještě venku, helikoptéru slyšel snad o kilometr dál– pravděpodobně kroužila. Rozvažoval, zda pilot svým manévrováním nenažene uprchlíka zase zpátky k parkovišti. Možná tonení zrovna dobrý nápad rozvalovat se tady za volantem bezezbraně a s klíčky v zapalování.

Profesor stáhl nohy dovnitř a zabouchl dveře. Právě chtěl nastartovat, když cosi udeřilo do boku vozu.

Vyděšeně sebou trhl, pohlédl vlevo a zíral přes sklo přímo doočí divoce vyhlížejícího muže, který se možná před minutouvyřítil z lesa.

Srdce mu bušilo naplno, prsty se nervózně chvěly, když sehorečně snažil probudit motor k životu – bohužel marně.

Ten člověk mu zatím mlátil do okna, v pohledu děs a paniku.

Kdesi v dáli stále znělo staccato helikoptéry, i když bušení pěstí do okna ho přehlušilo.

Helms zavrtěl hlavou. Ještě jednou naznačil rezolutní ne. Mezitím se znovu snažil otočit klíčkem v zapalování, ale něco nefungovalo. Právě prožívá typicky zlý sen – potřebuje se spasitútěkem před zjevením a přitom není schopný pohybu.

Tvář šílence na vteřinu zmizela, potom se zase objevila. Tentokrát bušení zesílilo. Až teď profesor pochopil, že ten zločinecmlátí do skla kamenem. Okno asi dlouho nevydrží, usoudila zoufale tlačil klíček do nejvzdálenější pozice – teprve nyní zaregistroval, že motor už dávno běží.

Najednou pocítil na levé tváři závan studeného vzduchu,okno zřejmě povolilo. Donutil se bleskově dupnout na spojkua zařadit jedničku.

Kousky bezpečnostního skla mu chrstly do obličeje. Právěkdyž povolil spojku a sešlápl plynový pedál k podlaze, hrábladovnitř cizí ruka a chytila ho za límec.

Profesor instinktivně máchl levačkou a vytrhl se ze sevřenív okamžiku, kdy vůz poskočil.

Motor se rozeřval a automobil se vyřítil po úzké cestě směrem k dálnici. V téže chvíli Helms pohlédl do zpětného zrcátka,v němž viděl zločince, jak padá na kolena do sněhu. Zdálo se,že už nemá sil k pronásledování. Navíc zaregistroval i lupičovuzakrvácenou ruku.

O pár kilometrů dál, když se mu konečně zklidnil zběsilý tlukot srdce, profesor Helms zastavil, aby překontroloval utrpěnéškody. Videokamera ležela v bezpečí na zadním sedadle společně s videokazetou, kde měl zaznamenané vyprávění pro synaa snachu v Marylandu. Během prvních šesti měsíců roční vědecké dovolené na Heidelberské univerzitě chtěl skutečně pořídit co nejvíce záběrů z Bavorska, ale vše jako obvykle nechal naposlední chvíli. Teď hořce litoval, že tuhle záležitost tak dlouho odkládal. Vždyť se sejde s rodinou doma v Americe už zadva dny.

Opět sešlápl spojkový pedál. Chystal se vjet na nájezd k hlavní silnici a pohlédl vlevo rozbitým oknem. Koutkem oka zaznamenal skvrnu na spodní hraně rozbitého skla.

Krev.

Střepiny byly zalité krví, která očividně patřila tomu šílenci z lesa.

Vnímal ale i pálení na hřbetě levé ruky.

Přeběhl mu mráz po zádech. Ernest Helms pootočil rukua objevil hluboký řez.

1

Mainz, Německo pátek 22. prosince 73.50 (1250Z)

Kapitán James Holland si nervózně přehodil sluchátko k druhému uchu a pohlédl na hodiny u postele. Moc času nezbývalo.

Netrpělivě čekal na spojení do zámoří a jeho podráždění rostlotéměř stejně jako úzkost poté, co obdržel fax z kanceláře letištního dispečinku.

Během několika minut se deset letušek ve sváteční náladěshromáždí v hale, aby přešly na druhou stranu ulice ke stanici,odkud se vlakem za krátkou chvíli dostanou na frankfurtské letiště. Samozřejmě že posádka cestu znala velice dobře, ale protokol vyžadoval přítomnost kapitána v čele téhle přehlídky.

V telefonu zaslechl nějaká kliknutí, ale žádný hlas. Kde tendoktor vůbec je? Zpráva zněla naléhavě.

Holland opět rozevřel došlý fax, znovu vše podrobně pročetla hledal jakýkoliv náznak.

Komu: Kapitán J. Holland, c/o MAINZ HILTON.

Doktor DavidWilingham nás dnes ráno kontaktoval a žádal, abyste se s nímco nejdříve spojil.

Věc: poslední lékařská prohlídka – volejte214-361-1076/LetDispeč/DFW.

Vzdálený a zcela nezúčastněný hlas se konečně ozval. „Doktor Wilingham právě teď není k dosažení. Přejete si mu zanechatvzkaz?“

Hernajs! Ta mizerná záznamová služba! „Řekněte mu, že kapitán James Holland na jeho výzvu reagoval. Teď jsem v Německu, do hodiny mu znovu zavolám. Jsem… opravdu bychs ním potřeboval mluvit.“ Už málem zavěsil, ale stačil ještě vyhrknout: „Počkat, copak ho nemůžete chytit pípákem?“

Ale linka už byla hluchá.

Holland odložil sluchátko. Vnímal rostoucí napětí. Lékařskáprohlídka před třemi dny měla být přece jenom rutinní – šloo jednoduché vyšetření prostaty sonografem – triviální záležitost. Neměl žádné symptomy, ani náznak po rakovině či nějakéjiné problémy, ale když doktor takhle zavolá…

Podíval se opět na hodiny: 13.54. Ještě měl šest minut.

Nakonec papír se zprávou složil a zastrčil do kapsičky u košile. Zároveň si narovnal kravatu a zatáhl zip jednoho příručníhozavazadla. Přes bělostnou služební košili oblékl sako uniformyse čtyřmi zlatými kapitánskými prýmky. Pak kabely uložil naskládací kolečka. U dveří se ještě zastavil u velkého zrcadla,aby přehodnotil celkový dojem: temné kruhy pod očima až mocprozrazovaly břímě prožitých šestačtyřiceti let.

Sandra jako první objevila v jeho obličeji vrásky a váčky podočima. Sandra, jeho žena – bývalá žena, upřesnil sám sobě – sipřála, aby podstoupil plastickou operaci. Nechtěla mít po svémboku muže, který den ode dne čím dál víc připomíná LyndonaJohnsona, varovala ho napůl žertem.

Nakonec ho stejně opustila, aniž by to mělo cokoliv společného s jeho vzezřením.

Otevřel masivní dveře do chodby. Cítil se starý, unavenýa poražený. Vánoce se opět stanou dlouhodobou agonií osamělosti. Letušky celé dopoledne nakupovaly dárky a navíc běhemletu do New Yorku budou muset přetékat nadšením. Pomyslel sicosi o svátečním humbuku, ale byl pevně odhodlaný nekazit nikomu náladu.

Lékařův vzkaz ho však natolik vyvedl z míry, že šestihodinový let přes Atlantik bude skutečným utrpením – bohužel situacizhorší ještě přítomnost kopilota, kterým je tentokrát Dick Robb.

Holland pohlédl dolů a očima přejel vstupní halu. Ulevilo semu, když nespatřil druhého pilota. Určitě by tam jako vždy stálplný arogance, ještě by zvládl flirtovat s pohlednými letuškamia významně by přitom pohlížel na hodinky jako přednosta stanice. Robb, mladý letecký inspektor v hodnosti kapitána výcvikového centra, měl provést u staršího kolegy, kapitána Hollanda,oficiální kvalifikační posouzení ohledně řízení obřího letounuBoeing 747-400. Proto strávil poslední dva dny energickým kritizováním všeho, co James Holland udělal – a Hollandovi užopravdu scházela jen ta příslovečná poslední kapka.

A jako obvykle by neřekl nic.

Vzpomněl si, jak se jednou snažil Sandře vysvětlit podstatutěchhle inspektorů. Jsou to piloti z oddělení výcviku, upřesňoval, i když někteří z nich byli povýšeni do hodnosti kapitánao několik let dřív, než by běžně dosáhli prací na pozici staršíholeteckého důstojníka. Provádějí kontrolu letů, přisedávají k náma hodnotí naše schopnosti – schopnosti lidí, kteří se denně snažíplnit letový řád a jsou obyčejnými dopravními piloty.

„Ty je moc rád nemáš?“ ptala se tenkrát.

„Většina z nich mi připomíná gentlemany, ale někteří jsouskutečně drzí – malí Césarové opilí svou vlastní dokonalostía mocí, více soudí, než instruují. A arogantní mladý letecký inspektor, to je to nejhorší.“

Tomuhle popisu Robb perfektně odpovídal.

Holland vstoupil do výtahu a opět se podíval na hodinky, tentokrát s uspokojením, že dorazil o dvě minuty dřív.

Jakmile vystoupil z kabiny, už se k němu hnal Dick Robb, prstem poklepával na hodinky a vyzvídal, zda let nemá zpoždění.

„O žádných změnách nevím, Dicku,“ odpověděl a vtom pochopil, že se chytil do pasti.

„Špatně. Má zpoždění!“ Robb to řekl s neskrývaným nadšením. „Kontaktoval jsem věž před půl hodinou, abych si všechnozkontroloval. Doufal jsem, že jsi volal přede mnou – k mémupřekvapení mě informovali, že ses dosud neohlásil.“

A dál na něho chrlil jobovky o výměně zadřeného palivovéhoventilu, což zapříčinilo zpoždění letu 66 do New Yorku o třicetminut – start se posouvá na 16.30 se střední zátěží dvou set pětačtyřiceti pasažérů.

Lehce sněžilo a krajina se zahalila do romanticky nádhernéhozimního hávu, ovšem Robb tohle nevnímal. Po celou jízdu vlakem do Frankfurtu důležitě připomínal Hollandovi povinnostiřídícího kapitána letounu, které zahrnují i kontakt s leteckýmdispečinkem u mezinárodních letišť. Holland se snažil zůstatzdvořilý, přikyvoval ve správných okamžicích, ale rty mu zbělely, jak se přemáhal. Tohle inspektor zaznamenal. Když se blížili k letišti, Robb si povzdychl a potichu rezignoval – v duchu siohodnotil kolegu coby vyčerpaného lenocha.

Holland zase na oplátku pohlížel na úředního šimla jako napokryteckého kreténa.

Rozešli se v leteckém dispečinku. Kapitán nechal inspektoraprovést pozemní kontrolu, což se normálně předpokládá od prvního důstojníka, a zamířil k odletové sekci. Procházel rušnýmterminálem, aniž bral okolí na vědomí – očividně ho sžírala starost, co skrývá lékařská zpráva. V celé své kariéře záviděl těmněkolika málo pilotům, kteří, jak se zdálo, dokázali vytěsnitvlastní problémy z mysli, než usedli za ovládací berany. Jemuse něco takového nikdy nepodařilo. Když Sandra zmizela, zničila vše, co zbývalo z jejich křehkého manželství – nechala zasebou bolestivou prázdnotu, která se mu stala věrným druhem.

S touhle opuštěností létal už hodně měsíců a teď ještě tohle.

Obří Jumbo se tyčilo za okny poblíž východu 34. Křídla užzakryl poprašek sněhu, ale vozy s odledovacím zařízením stályvedle. Jakmile zahlédl volný telefonní automat, hned k němuzamířil. Potřeboval najít telefonní číslo přímého volání přesAT&T, zatímco mu hlavou prolétla vzpomínka na katastrofu letounu Air Florida ve Washingtonu, D.C. v roce 1982. Došlo k níprávě kvůli nedostatečně odstraněné námraze na křídlech. Rozhodl se přece jen překontrolovat kopilota, který má též na starosti dohled na správné odledování.

Rachael Sherwoodová si nedaleko východu 34 pročesávaladlouhé kaštanové vlasy a náhle si uvědomila, že pohledem sleduje cizího člověka-úplně neomaleně, zrovna tak, jak většinoumuži reagovali na ni. Nevhodné manýry pro asistentku velvyslance, pomyslela si. Sebevědomě si uhladila sukni a pohlédlado chodby trochu podrážděná, že americký velvyslanec sezvláštním posláním Lee Lancaster se zpozdil. Vždyť už ho vyhlížela deset minut, pátrala po něm v tlačícím se svátečnímdavu a nakonec zaregistrovala jen velkého amerického pilota.

Opíral se o telefonní automat poblíž východu a očividně naněho doléhal stres. Ruku měl položenou na přístroji, mohutnoupěstí bušil do kouřového skla zástěny. Dobře věděla, že čtyřiprýmky na ramenou označují kapitána, ale ji zaujaly jeho temněmodré oči. Z jeho chování se dalo snadno pochopit, že v téhlechvíli nevidí ani ji, ani nikoho jiného. Klidně postoupila, aby sepodívala zblízka – podařilo se jí skrýt za dalším telefonním automatem o pár metru vedle. Rachael sympatického muže potajísledovala a cítila velice nezvyklou vlnu vzrušení, smíšenou s jistými rozpaky. Něco takového přece nikdy předtím neudělala.

Musím být znuděná! Pomyslela si, když začala na kapitánaúplně nepokrytě zírat.

Určitě má imponujících sto devadesát centimetrů – zajímavéje i husté obočí nad těžkými víčky. Ostře řezanou čelist společně s čistě oholenou tváří rámovaly temně hnědé vlasy připravené na změnu do šedobílé. Očima ohodnotila široká ramena,potom přeměřila hruď. Došla k závěru, že zcela jasně jde o člověka, jenž se udržuje v kondici. A očividně ho tíží nějaká starost. Zamračený výraz obličeje náhle potvrdil i vzdech, kterýsnad přímo slyšela. Rachael vnímala svůj naprosto nelogickýó a důrazný popud upokojit ho, aniž by tušila, že James Hollandvyvolával podobné reakce u žen po celý svůj život.

Ať ho soužilo cokoliv, rozhodně ho telefonní hovor uklidnil.

Tohle viděla dobře. Sledovala, jak při zavěšení sluchátka narovnal mohutná ramena. Vyšel, dokonce se i trochu usmíval, kdyžsi nasazoval pilotní čepici se zlatě orámovaným štítkem.

Stočila pohled v okamžiku, kdy procházel kolem, a jen doufala, že si jejího zírání nevšiml. Teprve pak se odvážila otočita opět na něho pohlédnout. Zachytila závan vody po holení,a ačkoliv příjemnou lesní vůni nerozpoznala, přesto v ní vzbudila slastnou představu. Ráda by věděla, kterému letu má tenhlekapitán velet – zadoufala, že to bude jejich.

Kde jen se zapomněl ten Lee? Zalovila v objemné kabelce,hledala mobil. Rychle ho však strčila zpět, poněvadž spatřilaLancastera, jak se k ní žene dlouhou chodbou.

O patnáct minut později začal kapitán James Holland, osamocený v kokpitu stroje označeného coby let 66, s předletovou procedurou a v mysli mu ještě dozníval telefonní hovor, který předchvílí zakončil.

Přece jenom se mu podařilo doktora v New Yorku dostihnout.

„Objevil se jakýsi stín na snímku sonografu,“ začal lékař,“ takže jsem napřed uvažoval ještě o jednom vyšetření – rozhodně jsem ale u vás nechtěl vzbudit obavy.“

„Já… jsem si nebyl jistý, doktore. Právě se pohybuju v Německu a lidi z našeho dispečinku mi nechali vzkaz, abych vámzavolal. Upřímně řečeno, vyděsil jsem se k smrti.“

„To mě mrzí, kapitáne.“

„Říkáte, že je tam stín? Jako od nádoru?“

Byl připraven na nejhorší, dokonce i uvažoval o rakoviněprostaty. Plný zděšení si bleskově ujasnil diagnózu, bude se muset podrobit operaci. Co se však stane potom? Sexuální mrzák?

Slyšel hrůzné příběhy o následcích, ale on si nedokázal představit život bez sexu, bez schopnosti uspokojit ženu. Skutečnost,že od té doby, co ho opustila Sandra, žil prakticky v celibátu, hoprávě teď neděsila.

Vždyť tohle bylo jen dočasné.

Ale tamto může být na celý život!

„Kapitáne, jsem opravdu rád, že vám mohu sdělit opak. Šloo přehlédnutí, jste v perfektním stavu!“ uklidňoval ho doktor.

„Ještě jednou jsem se totiž k vašemu snímku vrátil a musel sipřiznat, že jsem se zmýlil.“

„Takže jsem zdravý?“ vyhrkl Holland.

„Naprosto. Ještě jednou mi promiňte, že jsem zapříčinil takovéhle nedorozumění.“

„Takže nemusím znovu na kontrolu?“

„Uvidíme se až za rok. Přestaňte si dělat starosti a užívejte si– radostné Vánoce!“

Kapitán zhluboka vydechl a lékaři poděkoval. Teď se už spokojeně usmál. Nastavil pedály směrovky a rukou přejel na středový panel, kde začal kontrolovat postavení vypínačů. S výjimkou inspektora Robba se cítil jako omilostněný vězeň – vrátil sezase mezi živé.

Měl bych sbalit první pěknou kočku, kterou uvidím! Pomyslelsi s uchechtnutím. Přece jenom se mu ulevilo.

Jakmile přepnul radiolokátor na testovací nastavení, odhodlalse k dlouho oddalovanému rozhodnutí. Začne se opět stýkat seženami. Už měl osamělosti až po krk. Vlastně už ho štvalo býtv posteli sám.

O patro níž, u dveří 2L, muž s prořídlými vlasy a odřeným kufříkem vybočil z postupujícího zástupu pasažérů procházejícíhovchodem a opřel se o stěnu. Téměř lapal po dechu. Okamžitě seu něho objevila vysoká zrzavá letuška, chytila ho za ruku a chtěla znát příčinu jeho stavu.

Profesor Ernest Helms se na vteřinu zadíval na Brendu Hopkinsovou, než odpověděl.

„Jsem, v pořádku. Děkuji za optání. Jenom… jenom na mědolehla podivná slabost.“

„Jaké máte číslo sedadla, pane? Pomůžu vám ho najít.“

„… nechci vás nakazit… rýmou…“

Jakmile profesor pocítil pevnou oporu pro svou paži, uvědomil si, že ho nohy konečně poslouchají. Všiml si, že mu letuškavzala i kufřík.

Brenda mrkla na šéfku dnešní směny, když procházela s cestujícím vstupními dveřmi a jemně ho stáčela doprava, směremk jeho místu. Pasažér se opravdu hodně potil, ačkoliv v letounubylo relativně chladno, venku přece mrzlo. Dokonce vnímalai rychlý puls toho muže. Pravděpodobně na něho dosedla chřipka. Až mu zapne bezpečnostní pás, nebude rozhodně na škodurychle si umýt ruce, usoudila.

Dobrých dvanáct metrů pod nimi si v tu chvíli Dick Robb zastrčil ruce do kapes kombinézy a dlouhou minutu stál na zasněženém betonu zamyšlený při pohledu na skvostnou siluetu kolosuoznačeného Boeing 747. Zářící aluminiový povrch odráželzlomky slunečních paprsků filtrovaných sněhem obtěžkanýmitemnými mraky nad Frankfurtem. Letecká společnost Quantumzakoupila čtyři z těchto „velryb“ – jak piloti nazývají honosnésedmsetčtyřistasedmičky – za celkovou částku sedm set milionůdolarů s interiérem upraveným pro třistapětašedesát pasažérůrozmístěných do tří tříd. Vždyť tenhle obří pták zde stojí jakopřelud, říkal si – téměř neuvěřitelně rozměrný stroj schopnýzdvihnout do vzduchu přes tři sta padesát tun kovu, lidí a palivajen pohybem jeho zápěstí v ten správný okamžik.

A on tomu velí! Je mu dvaatřicet let, nemá praxi v armádě,a přesto se jeho jméno objevilo v seznamu inspektorů leteckéhoprovozu.

Těsně kolem něho se přehnal tahač s kolonou bagážových vozíků, že jen taktak uskočil před vlnou postupující břečky.

Holland už určitě sedí o téměř čtrnáct metrů nade mnouv kokpitu. Je to přece jenom kompetentní pilot, přiznával si neochotně Robb, i když očividně pochází z jiné generace a začínázpomalovat.

Samozřejmě, velice těžko ho můžu vystát. Vždyť jsem DickRobb, drsný inspektor a kapitán.

Po tváři se mu rozlil spokojený úsměv. Rád si zakládal na hrůzostrašné pověsti, která mu přinášela respekt. Práce ve výcvikovém středisku ho totiž omezovala ve výkonu funkce dopravníhopilota. Proto na něho každodenně číhalo nebezpečí, vyplývajícíz nedostatku praxe, což mohlo vést i k vážnému pochybení. Přímo miloval konfrontaci s těmito praktiky – experty, obzvlášť sestaršími kapitány s tisícovkami nalétaných hodin. Měli nepřeberné množství zkušeností, jako třeba tenhle veterán Holland,a řídili se víc získanou praxí, takže on měl radost, když jim mohlsrazit hřebínek nabiflovanou teorií. Vždyť si musel svou pověstudržet. Velice ho těšila přezdívka, pod kterou si o něm dopravácipovídají: Mistr Sekáč. Však si tuhle poctu vysloužil.

Zajisté po technické stránce musí nechat Hollanda vydávatpříkazy a rozhodovat coby řídícího pilota – ačkoliv při tomhleletu jde vlastně o pouhou formalitu nutnou ke zkompletováníkvalifikace dopravního pilota pro nový typ letounu, jemuž ještěnevelel. Ovšem pokud nevtiskne podpis na poslední řádek výcvikové složky Jamese Hollanda a nezakončí inspekční dozors pozitivním výsledkem, jímž označí kapitána za schopného propozici na 747-400, zůstává po právní stránce kapitán RichardRobb i jako neřídící pilot „mistrem“ tohoto stroje.

Opět se musel usmát. Pro posádku to sice musí být hodně matoucí, když mají dva kapitány na palubě – určitě však tuhle nutnostchápou. Podle pravidel je třeba kapitánovu činnost napřed ohodnotit, než bude přidělen k novému typu letounu pro přepravu cestujících. A tohle se dá vyřešit jedině tak, že kandidát usedne nalevé sedadlo kokpitu a je sledován ostřížím zrakem Mistra Sekáče.

Ale ten, kdo skutečně držel ovládací berany, vždy působilproblémy.

Pohlédl na hodinky a uvědomil si, že se oddal snění za denního světla. Ještě zbývá dvacet minut na kontrolní rutinu v pilotníkabině, a potom několikahodinový let, při němž může dusitHollanda – ještě ho nechá propotit, než mu podepíše plnou kvalifikaci. Tahle moc inspektora vzrušovala snad ještě víc nežovládání monstra, jako je tohle nádherné Jumbo.

Pak jeho pozornost přitáhl ohlušující řev čtyř mohutných motorů, takže Dick Robb se zarazil, právě když vkročil na schůdkyk letadlu. Se slastným pocitem pozoroval, jak jiný Boeing 747se žene po ranveji a zdvihá svůj mamutí trup do vzduchu.

Lepší než sex! Pomyslel si.

Složitá choreografie odletu stroje jedné z velkých leteckýchspolečností dosáhla crescenda právě před půl pátou, kdy poslední pasažéři, ověšení balíčky, byli konečně usměrněni kevstupním dveřím letištním personálem, vtipně vybavenýmčervenými čepičkami typu Santa Claus a širokými úsměvy.

I z letušek vyzařovala sváteční pohoda. Vždyť se v tohle zimníodpoledne vracejí domů a mnoho z nich už dosáhlo služebního stáří s nárokem na volno o Vánocích. Manželé, milenci, rodiny, teplo domova a vánoční stromky je lákali přes celýAtlantik.

Všechny dveře byly uzavřeny a skončilo odledování, samozřejmě překontrolované neřídícím pilotem-inspektorem. Podvozek letu 66 zabušil do betonu při své honbě za koncem jižníranveje východ-západ frankfurtského letiště. Ve chvíli se hřmícíobluda majestátně zdvihla k temnící se obloze.

2

Na palubě letu 66 pátek 22. prosince 17.10 (1610Z)

Kontura anglického pobřeží se posunovala pod přídí letadlaspolečnosti Quantum, mířícího na západ. Gong interkomu letu66 se ozval v kokpitu – ne jednou, ale hned pětkrát.

Takový signál v předpisech neexistoval.

James Holland přepnul na interní komunikaci a pohlédl naDicka Robba, který též zpozorněl.

„Pilotní kabina,“ ohlásil se.

Na druhé straně se ozval hlas letušky, plný napětí.

„Kapitáne, tady je Linda u dveří 2L. Obávám se, že jedenz pasažérů dostal infarkt.“

„Rozumím – jak špatné to je?“

„Jde o staršího muže. Brenda už začala kardiopulmonální resuscitaci. Udělalo se mu nevolno hned po startu, náhle se všakzhroutil na sedadle. Daly jsme mu kyslík, ale on téměř přestaldýchat.“

„Zkontrolovaly jste, zda náhodou není v seznamu cestujícíchnějaký doktor?“

„Ano, je tu jakýsi Švýcar. Tvrdí, že pacienta musíme rychledostat do nemocnice, jinak ho ztratíme.“

„Dobře, Lindo. Průběžně nás informuj!“

Dick Robb přikyvoval, přitom už volal řídící středisko letového provozu – předběhl Hollanda v rozhodnutí.

„Centrálo Londýn, tady Šestašedesátka. Máme na palubě mimořádku, jeden pasažér potřebuje okamžitě odborné lékařskéošetření. Nasměrujte nás, jde o případ nouze…,“ náhle pohlédl nakapitána, pozdvihl jedno obočí – a uvědomil si, že přestřelil. Holland ale určitě protestovat nebude. Copak jim zbývá něco jiného?

„Balíme to na londýnské Heathrow,“ štěkl kapitán. „Chtěj přednost na přistávací hladině, zároveň pro nás vyžádej ambulanci.“

Robb požadavek zopakoval a převzal souřadnice, když Holland právě zanášel nový kurs přímo na Londýn. Zároveň autopilot zahájil sestup z deseti tisíc metrů zrovna ve chvíli, kdy sekapitán nahnul dopředu a vyťukal na klávesnici řídícího počítače letu zkratku „LON“. Potom stiskl prováděcí tlačítko. Obříboeing se ihned začal stáčet vlevo, aby následoval nově udanýkurs. Dick Robb si založil ruce a opřel se do sedadla s výrazemznechucení ve tváři.

„Koukám, že to budeš dělat sólo.“

Holland na něj nechápavě pohlédl. „Cože?“

„Předpisy uvádějí, že počítač programuje kopilot. Ty jsi řídící pilot tady toho letu a já ten druhý!“

Kapitán chvíli studoval inspektorovu tvář. Robb to opravdu myslel vážně, ale nebyl čas na argumentaci, ani kdyby na ni měl chuť.

„Promiň, Dicku,“ pronesl Holland. „Vždyť tu máme mimořádku a ty ses staral o vysílačku.“ Mávl směrem k počítačia snažil se potlačit vztek. „Prosím, dej mi přímo Londýn!

A pojďme naplánovat přistávací manévr…“

„Takhle se mi to líbí podstatně víc,“ odfrkl Robb.

O patro níž v neutrální zóně mezi turistickou a podnikatelskoutřídou se shromážděná skupinka letušek s několika starostlivými pasažéry zabývala malým mužem, ležícím na podlaze. Brenda Hopkinsová, zrzavá letuška s mírami supermodelky, kterápomáhala profesorovi k sedadlu, teď klečela u jeho hlavy a snažila se vdechnout mu život do úst mezi naučenými pohyby masáže srdce. Pokoušela se dopravit tak dostatečné množství krvedo mozku. Vlasy měla rozcuchané, uniformu znečistěnou. Lodičky už dávno odkopla, na punčoše uteklo oko – bylo jasné, že je schopná udělat cokoliv, aby svého pasažéra zachránila.

Pětkrát vdechnout do úst, poslouchat, masírovat hruď patnáctkrát. Krátké, tvrdé, do žeber vedené údery. Přesně jako přinácviku!

Pořád to stejné dokola.

Prováděla masáž srdce teprve patnáct minut, ale i přes každodenní jogging a návštěvu posilovny ji začala zmáhat únava.

Švýcarský doktor se nad Brendou skláněl, sledoval její snahu, ale nenaznačoval zájem o vystřídání, dokud nepadala vyčerpáním. Zavaloval ho pocit marnosti, protože bez vhodnéholékařského vybavení nemohl nemocného zachránit – a tak horečně uvažoval o jiných možnostech.

Další letuška sice přinesla lékárničku s první pomocí z výbavy letadla, ale uvnitř nenašel, co hledal. Ve skutečnosti nutněpotřeboval defibrilátor.

Právě si všimli, že se letoun stáčí a klesá, když pacient zareagoval. Zalapal po vzduchu, trochu se prohnul, jako by se chtělsám nadechnout. Doktor přiložil ucho na hruď nemocného a jenom potvrdil slabý, nestabilní tep srdce, který se opět okamžitězačal ztrácet.

„Skoro jsme ho nahodili,“ otočil se k Brendě.

Zhluboka nabrala dech, otřela si čelo hřbetem ruky a znovuzačala. Přiblížila ústa k pacientovi, jehož plešatou hlavu přidržovala, a snažila se ani nemyslet na fakt, že je nemocný – neměla ani tušení, o co se jedná. Šíleně se bála AIDS, stačila byi těžká chřipka či jakákoliv jiná choroba, kterou by se mohla nakazit přímým kontaktem.

Vždycky ale toužila stát se doktorkou. Není tohle náhodouzačátek té správné životní kariéry? Cestující je přece v zoufalésituaci, nesmí tedy ani pomyslet na případné následky.

Řídící středisko letového provozu, Londýn

O víc než tři sta kilometrů na jihozápad si radiolokátor označil světélkující bod jako QUANTUM let 66, v přibližujícím se přímém kursu na londýnské Heathrow. Právě v tu chvíli leteckýdispečer pro tento sektor ohlásil nadřízenému mimořádnou situaci. Tahle informace spustila celou sérii pečlivě naprogramovaných kroků k seznámení příslušných letištních orgánůs naléhavým případem, vyžadujícím asistenci lékaře: musí sepřipravit ambulance, celníci, úředníci pasové kontroly i ministerstva zdravotnictví – je nutné, aby se dostavili i zástupcipostižené letecké společnosti.

Obvyklé zavolání na britskou vládní zdravotní službu dorazilo do rozlehlého komplexu budov uvnitř letiště Heathrow, kdenáměstek inspektora pro veřejné zdraví začal okamžitě na problému pracovat. Napřed si ověřil čas příletu a pozici letu, potomz kanceláře společnosti Quantum zjistil jméno postiženého. Zavěsil sluchátko, ještě jednou pohlédl na jméno napsané na žlutéstránce oficiálního bloku a prošel si znovu od začátku do koncecelý případ. Americký dopravní letoun letící z Německa chceneočekávaně přistát ve Velké Británii s nemocným pasažérem.

Zjištěné symptomy sice ukazují na infarkt, ale preventivní opatření je nutné dodržet. Přece jeho úkolem je střežit zemi předkýmkoliv, kdo by chtěl Spojené království ohrozit nějakoupřenosnou chorobou. I když s nově otevřeným tunelem podLamanšským průlivem a nepřetržitým provozem trajektů z kontinentu tyto snahy vypadaly směšně: vždyť poctivě hlídal jedinou zbývající branku v plotu, na němž už většina pletivachyběla. Alespoň si udržuju pracovní místo, pomyslel si.

Pohlédl na počítačový terminál a pohrával si s nápadem překontrolovat tuhle informaci u německého kolegy pomocí elektronické pošty. Tímhle nikomu neuškodí, rozhodl se, aleskutečně má použít počítač? Ne, telefon přece jenom bude diskrétnější.

Zdvihl sluchátko a vyťukal číslo oddělení ministerstva zdravotnictví ve Frankfurtu. Potěšilo ho, že německý kolega mluvíanglicky. Jde jen o běžnou kontrolu, vysvětloval. Pokud šloo infarkt, tak ten chudák vlastně může být po smrti, než letadlodosedne – přitom nikde žádné náznaky virové nebo infekční nákazy – ale prevence je prevence. Co když je náhodou někde lékařský záznam o tomhle člověku či o prodělané infekci?

„Pochází z Německa, nebo jde o Němce?“ ptal se kolegaz Frankfurtu.

„Aha – mám dojem, že na palubu letadla nastoupil ve Frankfurtu. Jde o Američana jménem Helms. Ernest Helms, stáří neznámé.“

Ve sluchátku se rozhostilo ticho na tak dlouhou dobu, že britský zdravotní úředník už měl obavy, zda mezistátní spojení nebylo přerušeno. Náhle se Němec ozval, ale velmi rozrušeně.

„Jste si jistý s tím příjmením Helms? Ernest Helms?“

„Ano. Před chvílí jsem všechno ověřil u dotyčné letecké společnosti. Proč?“

Němec otázku ignoroval. „Dejte mi vaše telefonní číslo, zavolám vám.“

„Nějaký problém?“

„Musím něco překontrolovat. Prosím, dejte mi vaše číslo.“

Britský úředník mu vyhověl, i když byl velmi zmatený.

Bonn, Spolková republika Německo

Během deseti minut v jakési obskurní kanceláři utopené v labyrintu budov spolkového vládního komplexu v Bonnu zavěsilministerský úředník Horst Zeitner telefon a ztěžka dosedl nažidli. Cítil se omráčený a slepě zíral na stěnu ozdobenou mnoha diplomy. Veškeré snahy o ututlání událostí v Bavorsku sehroutí.

Ne, opravil sám sebe, už se zhroutily! Ten úplně nejhorší případ! Na stole měl hrnek s čerstvou kávou a mladá asistentka,brunetka, seděla na pohovce a čekala na instrukce – obojí všakignoroval. Kolik hodin již obětoval riskantnímu a diskrétnímupátrání po obzvlášť nebezpečném individuu na území Německa!

Přímo hazardoval s neotřesitelností své úřední pozice, když překročil své pravomoci a pověřil policii sledováním hlavních tahůmířících na velká letiště. Centrum celého pátrání soustředil doStuttgartu poté, co odhalil rezervaci hledané osoby v počítačiaerolinek na večerní let do Spojených států. Vysvětlil jim, žejde o mimořádné opatření týkající se bezpečnosti státu, a potom– když veškeré možné přístupy k letišti ve Stuttgartu utěsnili se Zeitner usadil do svého úřednického křesla a jen vyčkával.

Byl sice trochu nervózní, ale věřil, že ten člověk jménem profesor Ernest Helms mu nemůže uniknout.

Ale stalo se! Ernest Helms se totiž rozhodl využít odpoledního spoje a klidně si odjel do Frankfurtu! Právě tam našli profesorovo auto z půjčovny. Navíc jiná letecká společnost přijalajeho letenku.

Zeitner se vztekal sám na sebe. Vůbec ani nepomyslel na jinéletiště, a přitom to mohl tušit. Pochopil situaci. Teď už mu nezbývalo nic jiného než informovat svého ministra – tohle mělvšak udělat před několika hodinami. Neexistovala žádná šanceudržet tohle pátrání v tajnosti, ale Velká Británie by se o tomdozvědět neměla. Pokud vypukne největší chřipková epidemiea zabije stovky lidí, protože německá vláda selhala a nevarovalaBrity, dojde k diplomatické bouři jistě natolik žhavé, aby naprach spálila jeho úřednickou kariéru. Jde přece o německý problém a samo Německo ho musí vyřešit jistou formou striktníkarantény na své vlastní půdě.

Jinými slovy, Helmse nemohou nechat vysadit na britskýchostrovech, ať je živý, nebo mrtvý. Jeho i ostatní pasažéry je zapotřebí vrátit do Frankfurtu.

Úředník těžce povzdychl a rychle se natáhl po sluchátku.

Strachem se mu svíral žaludek. Čas běžel neuvěřitelně rychlea on nad případem ztrácel kontrolu.

Třesoucími se prsty Zeitner rychle vyťukal telefonní číslo.

Ministr bude muset okamžitě Brity varovat.

Vyčerpaná letuška a švýcarský doktor došli v přední sekci letadla společnosti Quantum k závěru, že přece jenom obnovili naději k životu Ernesta Helmse. Puls – slabý a nestálý, přesto všakslyšitelný – se vrátil. Možná se mu podaří tuhle krizi překonat!

Ale jedině za předpokladu, upozorňoval lékař, že ho včas dostanou na profesionálně vybavenou koronárku a navíc k tomu musídojít během několika minut.

Doktor sice vícekrát ocenil veškeré Brendiny snahy, ale přesto letuška nesla břímě náročného aktu. Nyní seděla na znečistěné podlaze a profesorova hlava jí spočívala na klíně. Lehce mupoložila levou ruku na odhalenou hruď a na vteřinu zavřela oči,aby svou vůlí donutila jeho znavené srdce k běhu.

Náhlá epizoda se zdála neskutečná a naprosto děsivá. Přílišveliká zátěž při tomhle mimořádném případu ji zaskočila víc,než si dokázala představit. Možná se přece jenom pro lékařskoukariéru nehodí. Bohudíky našla mezi cestujícími opravdovéhodoktora, který ji mohl vést.

Otevřela oči a pohlédla do tváře pacienta v bezvědomí.

„Prosím, Bože,“ mumlala, „nech ho žít!“

Barb Rollinsová, šéfka letušek, popadla sluchátko interkomua sdělovala do kokpitu nejnovější zprávy – překvapilo ji, že obapiloti odpověděli. Zaslechla podráždění v jejich hlasech. JamesHolland jí poděkoval a vypnul spojení: Chtěl pokračovat v přerušené výměně názorů s inspektorem. Londýn leží necelých padesát kilometrů na jih a Dick Robb by se zase chtěl vrátit kamsinad Lamanšský průliv, aby mohli vypustit palivo a letounu odlehčit.

„Nemáme přece čas,“ naléhal kapitán. „Vždyť pod námi umírá člověk.“

Inspektor vztekle nesouhlasil. „Ty plánuješ přistání přetíženého stroje v hodnotě sto šedesáti milionů dolarů kvůli domněnce, že zachráníš jednoho pasažéra? Musíme přece snížitpřistávací váhu. Je zapotřebí zbavit se paliva, přesně jak uvádějí předpisy.“

Holland na něho pohlédl a snažil se odhadnout hranici jehosoudnosti podle zrudlých tváří i držení hlavy. Samozřejmě žesedat s přetíženým letounem je zakázáno, s výjimkou nouzovésituace. A tu právě prožívají. Pokud dosedne jemně, z hlediskastruktury trupu k žádnému poškození nedojde.

Ovšem tady tomu velí Mistr Sekáč.

„Dicku, můžeš mě přehlasovat, ale je to mé rozhodnutí. Přistanu pod sestupným limitem sto metrů za minutu, takže drakstroje nebude extrémně namáhán.“

V inspektorově hlase se ozvala nechuť, téměř zaječel: „Potomse ale musí udělat celková kontrola trupu, a to bude trvat několik hodin!“

Holland se opřel do sedadla a znechuceně se zavrtěl. „Takdobře! Co tedy navrhuješ?“ Myšlenka na změnu kursu k pobřeží, půlhodinový let a vypuštění pohonných hmot za pár desítektisíc dolarů, zatímco cestující zemře, se mu zdála úplně debilní.

Robb zareagoval jako vzpurný býk zasažený elektrickýmobuškem. Holland mu klidně hodí rozhodnutí na krk. Bleskověse pootočil a zdvihl obě dlaně vzhůru.

„Ach, to tedy ne, kapitáne Hollande. Já mám za úkol jenomohodnotit vaše rozhodnutí. Ty chceš raději přetížením rozlomitéro než vypustit kerosin? Jen si posluž!“

„Podpisem jsi ale převzal stroj ty,“ upozornil ho kolega úmyslně lakonicky.

Inspektor okamžitě zareagoval. „Ale ty jsi řídící pilot, takžejá za tebe nebudu žádná rozhodnutí dělat!“

Holland se k němu opět natočil, nahnul se nad středový panela tvrdě pohlédl mladému inspektorovi do očí. „Tak laskavě zavři hubu a přestaň machrovat!“

Náměstek ředitele londýnského Letového přibližovacího střediska se nečekaně objevil za levým ramenem leteckého dispečera, napojeného na let 66, jenž právě vydával instrukce k dalšímusestupu na hladinu 1 500 metrů se stočením do kursu sto osmdesát stupňů. Boeing 747 se stane příštím strojem, který dosedne na letiště Heathrow. Všechen ostatní provoz odklonili, nazemi u ranveje už čekali v pohotovosti zdravotníci i požárníci.

Nouzové přistání nepatřilo k neobvyklým situacím na letišti, alekombinované s ohrožením lidského života spojilo všechny záchranáře dohromady. Dispečer se plně koncentroval na přibližující se Jumbo, potřeboval ho dostat na zem tak rychle, jak jen tobylo možné. Neočekávané poklepání na rameni ho vyděsilo, ažposkočil.

Už chtěl vtipálka seřvat, ale když se otočil, zíral do šéfovytváře.

„Kde je Quantum?“

„Mám ho na základním přibližovacím kursu,“ odpověděl dispečer a nechápal, proč takový hlavoun není schopný sledovatjeho práci v tichosti.

„Dejte ho na vyčkávací kurs a řekněte kapitánovi, ať se námozve na frekvenci, kterou používá pro letištní dispečink v Miami na Floridě.“ Pak mu předal papírek s číslem kmitočtu124.35. „Hlavně mu nesdělujte tuhle frekvenci na otevřenémkanálu,“ významně dodal.

Dispečer zavrtěl hlavou, zamračil se nad obrazovkou, potomopět pohlédl na šéfa a znovu zíral na displej. Asi mu špatně rozuměl.

„Promiňte, pane… vy jste řekl… cože?“

Náměstek ředitele se zhluboka nadechl a vydechl, aniž odpověděl. Tohle nebude snadné. Naklonil se, aby znovu zopakovalinstrukce podřízenému přímo do ucha. Dobře věděl, že všichniostatní u svých panelů pozorně naslouchají.

„Prosím, řiďte se mými pokyny. Okamžitě!“

Dispečer se prudce otočil a zadíval se šéfovi do očí. Ten zrakem neuhnul, jen na něho zíral s pevně sevřenými rty.

Vtom se ozval hlas pilota společnosti Quantum nejenom vesluchátkách, ale i v reproduktoru nad panelem.

„Tady Šestašedesátka. Vidíme letiště. Požadujeme povolenívizuálního přiblížení.“

Uběhlo několik vteřin ticha, než dispečer stiskl tlačítko mikrofonu. „Quantum, tady Londýn. Musím vás dát na vyčkávacíhladinu ve výši tisíc pět set metrů. Máte povolení držet se nakursu dva-nula-nula stupňů celých šestnáct kilometrů, pak sestočíte vpravo a trasu budete opakovat. A rádi bychom vás slyšeli na tom samém kmitočtu, který používá vaše společnost v…“

Pohlédl na náměstka ředitele, jenž tiše opakoval: „Jejich letištní dispečink v Miami.“

„… Miami – jde o frekvenci vašeho letištního dispečinku. Natom kanále s vámi potřebujeme soukromě mluvit.“

Rozhostilo se ticho. Teprve když povolil tlačítko mikrofonu,ozval se hluboce udivený hlas s americkým přízvukem.

„Londýne…, vy chcete, abychom se přesunuli na vyčkávání?

Copak nechápete, že máme na palubě pravděpodobnou oběť infarktu, kterou s bídou udržujeme při životě?“

Dispečer strnule zíral před sebe, nevěděl, jak odpovědět. Cona to má říct? Kapitán mu přece jasně nahlásil mimořádku!

Velký šéf už měl na uších sluchátka a zapojil se do jejich komunikace.

„Kapitáne, tady věž Londýn. Rozuměl jste instrukcím o vyčkávání?“

Hlas se změnil, byl autoritativní a zcela nepodobný předešlému. V kokpitu stroje letu 66 kapitán James Holland sledovallondýnské letiště Heathrow posunující se po jeho levé ruce, zatímco v duchu probíral všechny důvody takového přístupu žádné rozumné vysvětlení však nenašel. Ani v letové dráze jimjiný stroj nepřekáží. V čem je tedy háček?

Opět stiskl tlačítko mikrofonu: „Ano, Londýne, chápu vašeinstrukce ohledně vyčkávání…, ale zatraceně, my vyčkávat nemůžeme! Ponesete zodpovědnost za smrt cestujícího!“

„Kapitáne, opravdu vás prosím, abyste se držel instrukcí.

Čím dříve se objevíte na správné frekvenci, tím dříve vás seznámím s nastalou situací.“

James Holland pohlédl vpravo a v obličeji inspektora nalezltaké výraz údivu.

„Dicku, vem si mašinku! Najeď na vyčkávání podle instrukcí,já budu hledat tu pitomou frekvenci.“

Uvědomil si, že Robb snad poprvé reagoval bez řečí.

Kmitočet musel hledat v manuálu, mezi spoustou nesmyslných informací, takže mu trvalo minutu, než ho našel a naťukal.

Opět se ozval autoritativní hlas, tentokrát prozradil funkcia jméno, poté zamířil přímo k jádru věci.

„Kapitáne, k vaší nouzové situaci mohu jenom dodat, že britské ministerstvo zdravotnictví bylo informováno jeho německým protějškem, že jeden z vašich pasažérů byl vystavenobzvlášť nebezpečnému a odolnému viru chřipky. Víc nevíms výjimkou smutného faktu, že právě z tohoto důvodu se musítevrátit zpátky do Frankfurtu, kde německé orgány učiní ty správné kroky k řešení tak trapné záležitosti a zároveň zajistí karanténu. Vaše společnost už obdržela zprávu britské vlády, kteráodmítá dát povolení k přistání na území Spojeného království.“

Holland zavrtěl hlavou. „Tohle všechno kvůli bacilu? Už létám pětadvacet let a o něčem podobném jsem nikdy neslyšel!

Do karantény se přece dávají jednotlivé osoby a ne pasažéřiz celého letu! Podívejte, nechte nás vyložit toho chudáka s infarktem a zbytek cestujících vezmu zpátky, pokud naše společnost tohle chce.“

Ve spojení cvaklo, ozval se vzdech.

„Mrzí mě to, kapitáne – toto rozhodnutí přišlo z nejvyššíchbritských vládních míst. Nelze o něm diskutovat.“

„Zatraceně, proč nám nemůžete poskytnout alespoň tu základní pomoc?“

Hlas náměstka ředitele zněl pochmurně, nicméně pomalu vysvětloval dál.

„Kapitáne, uvažoval jste nad možností, že váš pacient s infarktem a cestující vystavený viru je jedna a táž osoba?“

„Máte jistotu? Dali vám Němci jméno dotyčného?“ zeptal senaléhavě Holland.

Klidně vám mohu potvrdit, že jde o toho samého muže,i když nemám oprávnění jeho jméno sdělit. A protože ve vašempřípadě se jedná o transatlantický let, předpokládám, že mátedostatek paliva k návratu do Frankfurtu, co říkáte?“

„Samozřejmě, ale náš cestující umře dřív, než se tam dostaneme, ať má chřipku, nebo ne!“

„Obávám se, že v tomhle ohledu vám opravdu nemůžeme pomoct. Pokud se nyní vrátíte na původní frekvenci, převezme sivás londýnská centrála a vydá vám povolení pro směr na východ.“

„A co když přistanu na Heathrow?“ zasyčel Holland. „Mátev plánu nás sestřelit před dosednutím, jakmile se objevíme nafinále?“

Zavládlo vše říkající zaváhání, takže James pochopil, že simá odpověď domyslet.

„Kapitáne, tenhle krok by se dal označit jako velice nerozumný. Způsobil byste mezinárodní zápletku a vaše letadlo, posádkai pasažéři by zůstali na ranveji několik dlouhých hodin, než byvás donutili k odletu do Německa. Navíc byste se musel zodpovídat své vládě za porušení leteckých předpisů cizího státu.

Dalo by se předpokládat i odebrání pilotní licence. Na vašehopostiženého čeká pomoc ve Frankfurtu! Tady mu žádnou neposkytneme.“

„Doufám, že nahrávání u vás funguje!“ vztekle dodal JamesHolland.

„Máte pravdu, pane. Ještě bych do záznamu rád doplnil, jakmě doopravdy mrzí stejně jako vás, být donucen něco takovéhoudělat.“

Frekvenci ovládlo několik vteřin ticha, než se kapitán zmohlna odpověď, ale rozčilení se mu z hlasu už vytratilo.

„Takže půjdeme do karantény? Dvě stě čtyřicet pět cestujících a dvanáct členů posádky? Kvůli blbý chřipce?“

„Ano, ale ve Frankfurtu. Neznám žádné další podrobnosti,musíte si však pospíšit. Bylo mi řečeno, že každému na paluběmusí být poskytnuta okamžitá lékařská péče, aby se předešlovypuknutí epidemie.“

Holland jen zamumlal: „Ach jo.“ Všechno mu připadalo naprosto bizarní, neskutečné, Ale co jiného mají na výběr?

Vyťukal původní frekvenci na londýnské řídící střediskoa mávl na inspektora, aby linku převzal. Mezitím se pokoušelsoustředit na smysl vět, jimiž ho z Londýna zavalili.

Takže ten chudák s infarktem byl ještě navíc vystaven nějakému chřipkovému bacilu. No a co? Vždyť přece jde o akutní srdeční příhodu, takže obojí nemá žádnou spojitost.

Nebo ano?

Popadl sluchátko interkomu a naťukal číslo aparátu u dveří2L. Barb Rollinsová se ihned ozvala.

„Barb, ten pasažér s tím infarktem, nevypadal nemocný užpři nástupu?“

Chvíli váhala, než odpověděla. Náhle si vybavila, jak Brendatomuhle muži pomáhala se usadit.

„Pravděpodobně ano, i když nevím, jak vážné to bylo. Proč?“

„Nic se neděje. Jenom nás otravují malichernými otázkami zezemě. Vysvětlím všechno za pár minut,“ uklidňoval ji kapitán.

Zavěsil sluchátko. Hlavou mu letělo celé mračno starostí. Němci je chtějí zpátky do karantény a přitom slibují lékařský zásahk potlačení epidemie. Jak hezké je slyšet o takové péči…

Holland dumal nad sdělenou novinkou, zatímco Robb předčítal hodnoty zpátečního povolení k letu do Frankfurtu. Hned jetaké začal zanášet do řídícího počítače letu:

Nezpůsobuje chřipku náhodou virus? Jak se vůbec vir ničí?

Opět se zamyslel nad podivnými slovy britského dobrodince.

Něco tady nehraje.

3

Nedaleko letiště Heathrow, Londýn, Velká Británie (7648Z)

Přesně v 16.48 londýnského času – když let 66 stoupal a opouštěl zónu nedůstojného zacházení britskými úředními místy, abyzamířil zpátky do Frankfurtu – obyvatel malého bytu úplně obyčejného cihlového výškového domu vzdáleného asi šest kilometrů od letiště Heathrow začal vyťukávat číslo londýnsképobočky televizní společnosti CNN vzdálené necelých třicet kilometrů.

Mladý muž se chvěl vzrušením, zatímco čekal na spojení.

Vlastnil poměrně slušné množství soukromých telefonních číselzaměstnanců společností BBC a CNN jako výsledek několikaletých spolehlivých tipů i občasného prodeje nahrávek rozhovorů mezi věží a letouny. Nikdo totiž nemonitoroval rádiovéspojení kolem Heathrow podrobněji než on!

Mladík trpící paraplegií si seřídil brzdu na invalidním vozíkua posunul telefon v dlani – byl pyšný sám na sebe, že naladilfrekvenci letištního dispečinku z Miami společnosti Quantumrychleji než kapitán letu 66. Stačilo mu rychlé nahlédnutí doPrůvodce světovou aviatikou a pak jen vyťukal telefonní čísloletištního dispečinku společnosti Quantum v Dallasu – tak jednoduchý trik. Kmitočet měl perfektně vyladěný a magnetofonuž dávno běžel, když kapitán letu 66 začal rozmlouvat s tím šéfem Řízení letového provozu.

Mladík pohlédl na magnetofonovou kazetu v ruce a usmíval se.

Zachytil na ni kompletní konverzaci, kterou měl připravenou pronejštědřejšího zájemce. Ten mimořádný případ skutečně vypadalunikátně: letadlo plné lidí je vystaveno jakémusi bacilu ošklivéchřipky, a jak ten dispečer vysvětloval, budou muset všichni jít dokarantény. Tohle je přece sólokapr. CNN něco takového milujea on sám tu senzaci už cítil – úplně viděl hlasatele v Atlantě oznamujícího zpracovaný příběh – jeho příběh – celému světu.

Na palubě letu číslo Quantum 66

Velvyslanec Lee Lancaster bubnoval prsty do koženého opěradla sedadla 2A a v duchu si dával dohromady útržky všech informací. Kapitán oznámil změnu kursu na Londýn kvůli těžcenemocnému pasažérovi – tohle se dalo pochopit. Ovšem v posledním hlášení jim zase tvrdil, že se vracejí do Frankfurtukvůli lepšímu lékařskému ošetření – což nedávalo vůbec žádný smysl.

Sledoval snahy o záchranu života odehrávající se snad desetmetrů za ním. Dobře věděl, že ten chudák s bídou dýchá. Častady přece hrál hlavní roli! Normální pilot by asi těžko přidaldalší hodinu letu zpátky do Německa, když mu scházelo pár minut na letiště Heathrow!

Kdepak, tady se rozhodně dělo něco podivného. Napadla hoúplně bizarní a znepokojující myšlenka: co kdyby tohle všechnomělo nějakou souvislost s ním? Koneckonců, polovina arabskéhosvěta ho chce zabít. Mohl by se kapitánův nezvyklý manévr doFrankfurtu stát kouřovou clonou k zakrytí únosu letadla?

Dobře věděl, že oči Rachael Sherwoodové ho sledují. Téměřvždycky na něm poznala, o čem dumá, a z jistých důvodů se muto líbilo. Rachael patřila bezesporu k bystrým ženám: stipendistka Rhodesova fondu z Oxfordu s příslušným odbornýmvzděláním byla opravdu brilantní autorkou projevů –stala by sezajisté hvězdou spíš v Bílém domě než u něho.

Ale Rachael měla malé zkušenosti z prostředí koncentrovanézběsilosti šíitského muslimského světa a neznala míru přirozenérozhodnosti těch, kteří ho nenávidí. Tentokrát se jí však nepodaří vypátrat, na co myslí.

Únos je skutečně hloupý nápad! Uvažoval. Přece…

Ale jako obvykle se mu před očima objevila hrůzostrašnáscéna roztrhaného vozu v Madridu. Tehdy před rokem v ten jarní den se rozhodl k procházce. Nechal klíčky od auta zaměstnanci vyslanectví, aby mu dovezl automobil z půjčovny zpátkyna půdu amerického rezidenčního komplexu. Přestože ho jasněvarovali, aby obzvlášť v Madridu byl opatrný, nádhera slunečného dne a naprosto jasné hrdinství ho donutily k chůzi. Vždyťuž přežil desetiletí rozličných výhrůžek bez škrábnutí. Začal věřit tomu, že čistá síla vlastní vůle ho činí nezranitelným.

Výbuch mu zazněl v uších poté, co se vzdálil asi kilometr odambasády. Silná nálož pod přístrojovou deskou rozsekala nakousky nejenom řidiče, ale i vůz. Veřejnosti se předložil triviální důvod: jakýsi pochybný protest proti španělské vládě. JménoLancaster se přitom vůbec neobjevilo, ačkoliv nebylo tajemstvím, koho považovali za terč.

Při téhle vzpomínce sebou škubnul. Pohřeb řidiče probíhalhrůzostrašně. Během hysterické scény, kterou do smrti nezapomene, ho vdova zcela veřejně obvinila za zmařený život.

Lancaster zavrtěl hlavou, promnul si spánky, aby vzpomínkyvytlačil, a potom pohlédl na Rachael. Opravdová kráska, pomyslel si – ani usedlé oblečení nemůže zakrýt sympaticképřednosti. Měl rád společnost nádherných žen z čistě tělesnéhohlediska. I když měl oči zavřené, její fyzická přítomnost o párcentimetrů vedle v něm vyvolávala příjemný pocit pohody.

Jumbo jemně změnilo kurs, čímž se jeho pozornost vrátilazpět k současnému problému. Jako zvláštní vyslanec amerického viceprezidenta nesl hlavní zodpovědnost za konstrukcifungujících smírů a ekonomických vztahů mezi Izraelema arabskými státy. Už dávno ho označili za krvežíznivého nepřítele islámu. Skutečnost, že se stal proslulým studentem islámské nauky, neznamenala pro šíity vůbec nic. Dokonce už i ztratilpřehled o zpravodajskou službou zkompletovaném seznamu teroristických organizací, nezákonných muslimských skupin, různých odštěpených organizací i dalších bojovníků, kteří mu podlouhá léta přísahali pomstu a smrt. Přesto odmítl stát se vězněm preventivních bezpečnostních opatření, i když cena bylavysoká. Pohyboval se totiž na samotném ostří teroristickéhonože, vždy sledoval, co se mu děje za zády; a navíc chápal, žerovnováha sil se může kdykoliv vychýlit tím špatným směrem.

Manželka i celá rodina se naučily s nebezpečím žít, ačkoliv hoplně neakceptovaly. Ovšem Jill Lancasterová se nikdy necítila pohodlně ve stereotypu neustále se usmívající a nikdy si nestěžujícíženy diplomata. Nenáviděla, že si nemůže promluvit o svých obavách, neboť se neustále děsila okamžiku, kdy jí přinesou manželadomů v oficiálním vaku zakrytém americkou vlajkou.

Povzdychl si a očima přejel prostor první třídy.

Takže konečně mě dokázali zahnat do kouta, nebo je už ze měparanoik?

Ne, rozhodl se. Teroristé přece nebudou stavět svou akci natak nepředvídatelných možnostech, jako je infarkt.

Ale když ne, tak co se vlastně děje? Nemůže na něho čekatdalší hrozba ve Frankfurtu?

Otočil se a zdvihl ukazováček. „Rachael, potřebuju, abys promě něco udělala.“

„Samozřejmě, Lee.“

Naklonil se k ní a vlastně šeptal. Snažil se zcela ignorovatvůni jejího parfému.

„Něco tady nehraje. Potřebuju přesně vědět, co se děje propřípad… pro případ, že jsem do toho nějak zatažený já.“

Obočí jí zděšeně vyletělo nahoru a temně hnědé oči se doněho zavrtaly. Máchl rukou.

„Je to nepravděpodobné,“ ujišťoval ji, „ale ten návrat doFrankfurtu je velice podivný.“

„Mám si promluvit s piloty?“

„Napřed najdi šéfku letušek. Snaž se jí vysvětlit, kdo jsme,a pokus se nalézt pravdu.“

Řekl by, že náhle znervózněla, ale přesto se usmála a bez zaváhání rozepnula bezpečnostní pás. Protáhla si dlouhé nohy,vstala a uhladila sukni.

Víc než tři a půl metru nad první třídou v kokpitu letu 66 JamesHolland právě zakrýval mluvítko mobilního telefonu a otočil seke svému kopilotovi.

„Zdá se, že jsme se ocitli přímo v ohnisku diplomatickéhopožáru, Dicku. Nechceš si vzít tenhle hovor s naší společností?“

Inspektorův obličej na chvíli zachvátil výraz paniky jako stínpohybujícího se mraku, ihned však zmizel. Robb jen pokrčilrameny.

„Stačí, když mi řekneš, jaké jsou další instrukce,“ zareagoval,ihned si však uvědomil, jak hloupě to znělo. Samozřejmě že muHolland zopakuje každé slovo, které vyjde z Dallasu.

Konverzace přes satelit skončila a kapitán zavěsil sluchátko.

Těžce vzdychl.

„Dicku, naši lidé vůbec nevědí, o co jde. Měl jsem na lincešéfa letištního dispečinku – ten mi potvrdil požadavek německévlády, abychom se vrátili, ačkoliv prý Němci se zapřísahají, ževůbec po Britech nežádali, aby nám odepřeli povolení k přistání. Jede v tom už i naše ministerstvo zahraničí, ale zatím nemají ani tušení, co za tím vězí. Navíc tvrdí, že jsme dobřeneporozuměli.“

„Kdo neporozuměl?“ chtěl vědět Robb. „Neporozuměli jsmečemu?“

„Prý šlo pouze o doporučení, ne o britský zákaz přistání.“

„Kecaj!“

Holland přikývl a zamračil se. „Vždyť to jsem jim řekl. Problém je v tom, že nám nemohou dát žádné spolehlivé informace.“ Začal si odškrtávat jednotlivé položky na seznamu v ruce:

„Nikdo neví, co vlastně v tom Frankfurtu pro nás připravují. Nikdo neví nic o panu Helmsovi v kabině pod námi, ani o druhulékařské péče pro ty, kteří s ním přišli do styku. Navíc nejsouznámy žádné podrobnosti o tom chřipkovém bacilu! A chlap,který by se měl s námi bavit – náš viceprezident – se motá někde na svém ranči poblíž Texarkana a telefon má vypnutý! Šéftvrdil, že nám zavolá, jakmile se něco dozví.“

Ozval se gong interkomu a nervózní Dick Robb okamžitěhrábl po sluchátku.

Slyšel ženský hlas plný starostí. „Je to kapitán?“

„Něco takového,“ odfrkl. „Tady je letový inspektor.“

Přímo vycítil zmatek letušky. Pohlédl na Hollanda, jenž se díval jinam a předstíral hluchotu. Takovéhle rozlišování vypadalohloupě, uvažoval Robb. Přiložil si tedy sluchátko pevně k uchu.

„Jsem neřídící kapitán. Co se děje?“

„Ach, jmenuju se Dee a volám z první třídy. Máme na paluběamerického velvyslance a jeho asistentka mě právě položila nějaké otázky, které neumím zodpovědět. Chtěla by vědět, co… ach… co se s námi děje. Mohla bych s ní přijít nahoru?“

„Samozřejmě. Dveře jsou odemčené,“ ujistil ji Mistr Sekáča ukazováčkem levé ruky na středovém panelu zmáčkl tlačítkoovládající elektrický zámek. Dobře věděl, že rozhodnutí o tom,kdo vstoupí do pilotní kabiny, by měl provést řídící kapitán.

Holland byl však napojený na interkom, a přestože slyšel obsahhovoru, nezareagoval.

Seděl tam hluboce zamyšlený, pak se zavrtěl a pohlédl na inspektora s neutrálním výrazem ve tváři.

Už se dostali do původní výšky deseti kilometrů nad Lamanšským průlivem, pokračovali dál na východ a před nimi leželoNizozemsko. Kontaktovali věž Maastricht nedaleko Amsterodamu, nikdo je však v cestě na Frankfurt nezdržoval. V téhle chvíli se totiž nedalo vůbec nic dělat…

Ticho působilo nepříjemně, takže se ho Robb snažil prolomit.

„Kam tedy vlastně poletíme?“

Kapitán chvíli váhal a potom beze slova ukázal dopředu. Dobře věděl, že Mistr Sekáč se jen snaží zahájit konverzaci, i když Frankfurt byl jediným logickým řešením – tohlevěděli oba.

Bonn, Spolková republika Německo

Stačilo patnáct minut, aby ze střední ministerské úrovně prosákla informace o možnosti vypuknutí zákeřné infekční choroby – ale žádný z předních německých vládních činitelů nebylinformován. Úředník jménem Zeitner, pracující hluboko v rozvětveném systému Gesundheitsministerium, německého ministerstva zdravotnictví, požádal svého ministra, aby vyvinul tlakna Brity. Vyžadoval od nich zrušit povolení k přistání letu 66společnosti Quantum hned potom, co neoprávněně do akce zatáhl policii při pátrání po člověku podezřelém z přenášení obávané formy chřipkového viru. Úsilí však nepřineslo žádné ovoce. Fakt, že ministr tohle splnil, aniž by postup konzultovals někým jiným včetně kancléře, vyvolal cosi podobného politické a diplomatické krizi. Pomyšlení, že vládu tento případuvede do rozpaků, pokud média podrobnosti vyčenichají, popohnalo samotného kancléře, aby svolal mimořádné zasedáníkabinetu a zároveň předvolal Zeitnera i s jeho stále ještě šokovaným šéfem.

Ministerský úředník si srovnal modrobíle pruhovanou kravatu, vstal a tvářil se, jako by se ocitl před inkvizicí. Podél temných stěn konferenční místnosti bohatě obložených dřevem seusadili všichni ministři společně s kancléřem, který na Zeitnera tvrdě zíral. Rukama si podpíral bradu a očima provrtávalčlověka, jenž vyvolal nejnovější krizi u vlády, zápasící snad neustále se samými skandály.

„Začněte, Herr Zeitner,“ vyzval ho stroze kancléř a pevněstiskl rty. Předvolaný úředník téměř jako by slyšel rozkazy popravčí četě.

„Jeden americký profesor jménem Helms, přednášející v Heidelbergu, byl v Bavorsku vystaven před dvěma dny viru, jaknám bylo řečeno, extrémně odolné a nebezpečné chřipky. Tenhle člověk se dostal do kontaktu se zaměstnancem výzkumnéhostřediska firmy Hauptmann Laboratorien; jenž byl tímto viremuž nakažen. Ředitel bavorské pobočky nás o téhle záležitosti informoval.“ Horst Zeitner se na chvíli zarazil a studoval tvrdévýrazy tváří před sebou. Pak pokračoval. „Mysleli jsme si, že senám podaří dotyčného profesora včas najít a dostat ho do karantény, než se objeví na letišti či v obydlené oblasti. Vše jsme měliplně pod kontrolou. Bohužel naše snahy se nesetkaly s úspěchem. A nyní tu máme, jako důsledek, dopravní letoun plný pasažérů, kteří s ním přišli do styku.“

„Postižený profesor už vykazuje nějaké známky onemocnění?“ ptal se opatrně kancléř.

„Přímo extrémní – zhroutil se na palubě letadla se symptomychřipky, ovšem situace vypadá na infarkt.“

„Tahle chřipka způsobuje infarkt? Proč tedy nákazu nazývátechřipkou?“ Kancléř ho opět provrtával pohledem, což úředníkaještě víc znervóznilo, ale přesto pokračoval.

„S tímto typem chřipky, jak tomu rozumím já, se nemocnáosoba stává náchylnou k srdečním příhodám a celkový stresmůže způsobit infarkt. Dochází k velkému přetížení lidskéhoorganismu.“

„Jak se ten profesor nakazil?“

„On… se dostal do kontaktu s krví nakaženého vědeckéhopracovníka. Dotyčný výzkumník se snažil vloupat do automobilu profesora Helmse, přičemž se řízl o sklo. Rozbíjel totiž okno.

Žádné další podrobnosti nevím, ale zřejmě byl už v deliriu. Pilot helikoptéry firmy Hauptmann Laboratorien si zaznamenalstátní poznávací značku profesorova vozu ještě předtím, nežprofesor opustil parkoviště. Odhadujeme, že pan Helms přišeldo styku přímo s krví hemžící se viry.“

Kancléř se zavrtěl v křesle a rukou odehnal asistenta nabízejícího šálek kávy.

„Je ten výzkumník pořád ještě nemocný?“

Zeitner na chvíli zaváhal. Znovu si v paměti probíral obsahrozhovoru s bavorským ředitelem od Hauptmannů.

„On… zemřel, pane. Prý komplikace.“

Kancléř se zamračil ještě víc, vrásky na čele se změnilyv hluboké brázdy.

„Herr Zeitner, snad už jsem všechno pochopil. HauptmannLaboratorien je přece farmaceutická firma zabývající se výzkumem v biologické oblasti, pokud si dobře vzpomínám.“

Úředník přikývl.

„A tenhle ústav vás informoval, že jakýsi občan musí být předán do karantény, protože se nakazil od jednoho z jejich zaměstnanců, který později zemřel – ovšem my řešíme případvelice těžké chřipky, je to tak?“

„Přesně, pane kancléři.“

„Nezdá se vám to podezřelé, Herr Zeitner? Mně ano. Jak mocbyli lidé od Hauptmanna zděšení?“

Horst Zeitner až poskočil. „Vůbec nepanikařili, pane. Jenomprojevili starost. Jsem si jistý, že nám sdělili plnou pravdu.“

Kancléř poťukal prsty na desku stolu a v tichosti zíral na úředníka po dobu, která se už zdála být věčností. Pak pokračoval.

„Ještě někdo byl viru vystaven, Herr Zeitner?“

„My… víme ještě o dalších, ale myslíme si, že jsou podchyceni. Zajistili jsme personál i hosty penzionu, kde se Helms ubytoval, společně s lidmi, kterých se dotkl nebo s nimi mluvil naletišti, než nastoupil do letadla. Domníváme se, že jsou všichni,ale žádnou záruku nemáme.“

„Kam jste je umístili?“

„Do armádního zařízení pro likvidaci biologické kontaminace nedaleko Bitbergu. Jsou bezpečně ukryti a zatím nikdo z nichnevykazuje sebemenší známky onemocnění.“

Dva z přihlížejících mužů na sebe významně pohlédli. Jedenz nich – náměstek ministra vnitra, odhadl Zeitner – promluvil.

„Proboha, lidé na chřipku přece neumírají, Herr Zeitner! Neztratili jste snad už kontrolu nad celým případem, když tenhlevirus dokáže zabíjet? Co se stane, pokud jste včas nedostali dokarantény všechny postižené, či jste někoho přehlédli? Můževypuknout epidemie!“

Horst Zeitner zdvihl ruku. „Opravdu a skutečně věřím, žemáme v karanténě každého, kdo přišel do kontaktu s Helmsem– ovšem žádnou záruku samozřejmě nemůžu poskytnout. Profesor Helms se mohl prakticky zastavit i kdekoliv jinde, což jsmevypátrat nedokázali.“

„Podařilo se vám vysledovat jeho cestu?“ chtěl vědět kancléř.

Úředník přikývl. „A neustále v tom pokračujeme. Myslímtím policii. Každý obchod, každý penzion, každá restaurace natrase, kde se mohl zastavit, má k dispozici profesorovu fotografii, kterou nám dodala Heidelberská univerzita.“

„A co jestli vám někdo proklouzl?“ znovu se tázal kancléř.

„Třeba už onemocněl a roznáší virus dál, co potom?“

Zazněla otázka, jíž se Zeitner nejvíc obával. Jak jim můžeprozradit, že vlastně nic neví?

Ztěžka polkl a donutil se k odpovědi.

„Každá chřipka se může rozšířit jako oheň v lese, i když záleží na daných podmínkách. Bohužel, moc o tom viru nevíme…

Vyžadoval jsem víc informací, ale zatím…“

Ministr vnitra se nahnul, v obličeji děs:

„Vy prakticky vůbec nevíte, o co jde, že?“

„Hmm, pane, bylo mi řečeno…“

„Sdělili vám lidé od Hauptmann Laboratorien přesné detaily?“

Úředník zavrtěl hlavou a opět několikrát polkl.

„Takže se může jednat prakticky o cokoliv. Dokonce o něcohoršího než jenom chřipku, a oni to nechtějí přiznat.“

Horst Zeitner horlivě nesouhlasil. „Ne, pane, byl jsem ubezpečen…“

Ministr vnitra ho přerušil.

„Potřebujeme další podrobnosti, takhle to nejde! Bože můj,Zeitnere, co když je to nějaký příšerný virus z Afriky?“

Úředník horečně gestikuloval. „Jde skutečně o chřipku, pane.

Ten africký patogen, působící smrtelně při Marburské horečcea známý též jako Ebola virus, se nazývá filovirus a je diametrálně rozdílný od toho našeho. Tamty patří mezi hemoragické patogeny a jsou strašlivě nebezpečné. Stěny lidských orgánů totižpomalu kolapsují a oběť krvácí nejenom vnitřně, ale i ze všechtělesných otvorů, dokud utrpení nezakončí smrt. My však mámeco do činění s chřipkou. Úplně prostá chřipka, ujistili mě. Problém spočívá jen v tom, že je částečně nebezpečná, jelikož virusprodělal mutaci do formy, proti níž většina z nás není imunní.“

Kancléř vzdychl a opět ho zdrtil pohledem. „Z toho tedy můžeme odvodit, Zeitnere, dosti závažný fakt – pokud tenhle virusje něčím horším než ošklivou chřipkou, tak se nám tato záležitost dávno vymkla z rukou!“

„Ano, pane.“

„Zeitnere, čemu musíme čelit, když dojde k nejhoršímu a tahle choroba zachvátí zem?“

Úředník pohlédl na desku stolu, potom zpátky na kancléře.

Znovu přišel čas improvizace, rozhodl se Zeitner a hlavně doufal, že už ho nikdo s dotazy do větší hloubky zatěžovat nebude.

Přece jenom měl řediteli firmy Hauptmann Laboratorien položit víc otázek. Bohužel mu příliš věřil – vždyť ale šlo o známýfarmaceutický závod.

„Podle popisu, který mně dodali, se maximálně může stát, žechřipka zabije tisíce slabých a starých lidí na celém světě, pokud nalezne příhodné podmínky mezi populací,“ pronesl úředník. „Co se týče ztrát v produktivitě, ocitne se německý průmysltváří v tvář dosti vysokým nákladům.“

Skončil s výkladem a zkoumal výrazy přítomných členů německé vlády. V obličejích se jim zračila různá stadia šoku.

„Německo nemůže zastavit útok viru na jiné národy či dalšískupiny velkých populací,“ pokračoval Zeitner, „obzvlášť, kdyžk jeho šíření stačí vlhkost ve vzduchu. Proto jsem reagoval okamžitě, aniž bych čekal na schválení přímého nadřízeného, pane.

Nechtěl jsem ztrácet drahocenný čas. Objevil jsem zcela náhodou; že profesor Helms použil dřívější let. Proto s ním nemohlipřistát v Londýně, aniž by britská vláda nebyla informovánao možném riziku. Ta pak – tedy Britové – odmítla vydat povolení k přistání.“

„Ale doporučil jste jim to.“

Úředník chvíli váhal, nakonec polkl. „Ano, pane.“

Kancléř pohlédl na několik svých ministrů s pozdviženýmobočím. Nakonec se zrakem vrátil k provinilci.

„Takže vy žádáte, Herr Zeitner, abychom téměř tři sta lidí separovali do izolace, protože jeden jediný pasažér byl vystavenchřipce?“

„Pane, ten cestující má chřipku a sedí v letadle Boeing 747,kde veškerý vzduch recirkuluje a jakýkoliv vir pronikne kamkoliv během pár minut. Proto musíme předpokládat, že každý napalubě se už s virem dostal do styku.“

„Jak dlouho je potřebná ta karanténa?“

Úředník horečně kalkuloval. „Zatím nevíme. Možná stačí pětdní, možná víc. Každý, kdo do té doby neonemocní, už hrozbounebude.“

„A poslední otázka, Herr Zeitner…,“ začal kancléř a udělal delší dramatickou pauzu, „… jak vidím, jste rozhodnutý přijmout navracející se letoun plný nebezpečně nakažených lidí na německépůdě – dokonce se zdá, že v tomhle jste uspěl – zajisté jste včaszorganizoval vhodné prostory pro karanténu, které pojmou téměřtři sta lidí a navíc jsou příhodné pro likvidaci biologického zamoření. A určitě jste vybral tým k zabezpečení komunikačních, velitelských a řídicích systémů společně se skupinami reportérů odnovin, rádia a televize, abychom se mohli postavit rozbouřenésvětové veřejnosti i reakci všech příbuzných těch postižených.

Zároveň jste včas informoval všechna naše vládní oddělení, kteráse budou zabývat dopadem téhle skutečnosti po stránce diplomatické, právní, finanční, logistické, vojenské i vnitřních záležitostí.

Všechno tohle máte podchycené, že, Herr Zeitner?“ Donutil sek náznaku smíchu a znechuceně máchl rukou. „Proč byste je jinak přivolával zpět, ja? Takhle by to bylo logické.“

Kancléř pohodil hlavou a pohlédl na úředníka, jenž se vnitřněsesouval.

„Tak co, Herr Zeitner? Máte všechno připravené?“

Provinilec se snažil důstojně pokračovat, ale z úst mu vyšlochrchlavé krákání.

„Ne, pane, ještě ne. Nebyl čas.“

Kancléř pomalu přitakal jako profesor, který podobnou větuuž slyšel nesčetněkrát od nepřipravených studentů. Zhluboka senadechl, hlasitě vzdychl, vstal a zaostřil zrak na úředníka s výrazem mohutného nesouhlasu.

„Pokud jsem správně pochopil situaci, zbývá nám jenom párminut, abychom se dali do práce, než nám okřídlená verze Pandořiny skříňky spadne do klína.“ Obrátil se na ministra zahraničí, ukázal na telefon. „Karl, pojď prosím tě se mnou dokanceláře. Musíme se spojit s americkým velvyslancem.“

Kancléř pohlédl na stůl a předvedl nacvičenou ukázku rovnání papírů. Nastalé ticho ztěžka dopadlo na všechny zúčastněné.

Šlo o vyzkoušené gesto, chladně vypočítané. Náhle se prudcezaklonil a opět zrakem probodával úředníka při vynesení rozhodnutí pro ministra zahraničí.

„Dlužíme Američanům pečlivě vypracovanou omluvu.“

Ministr zahraničí přikývl a kancléř se otočil a odešel. Zeitnersi uvědomil, že celou dobu zadržoval dech.

Konečně mohl zalapat po vzduchu. Byl zničený a kompletněvyčerpaný.

Bavorsko, Hauptmann Laboratorien

V místnosti bez oken, v centrále zabezpečovacího systémufirmy Hauptmann Laboratorien, seděl ředitel před řadou blikajících televizních monitorů, které přenášely záběry liduprázdných úseků laboratoří. Ani se nemusel dívat. V připojenýchpokojích izolace dva z jeho zaměstnanců – přímo kolegů – zahynuli úděsnou smrtí a on o celém případu lhal.

Mučivý telefonický rozhovor s hlavním ředitelem v Berlíněpřed čtyřiadvaceti hodinami nemohl zastavit obraz událostí jenžměl před očima. Přišel čas sdělit vládě, před čím stojí, naléhal.

Ovšem vedení se rozhodlo pro lež. Oficiálně jde o chřipku.

„Chřipka?“ téměř vyjekl. Vždyť tenhle virus způsoboval zvýšený tep srdce, vysokou teplotu, neuvěřitelnou bolest, nutkáníke zvracení i rychlou ztrátu orientace, doplněnou hysterií a panikou podobnou paranoidním bludům, vše pravděpodobně doprovázené halucinacemi. Rolf Bronchmann, druhý postiženývědec, jim stačil veškeré podrobnosti včas popsat. „Nákaza sestává psychoaktivní a působí na mysl – mění osobnost,“ řekl jimjasně. „Tohle žádná chřipka neumí!“

Ale rozhodnutí z Berlína bylo tvrdé a nekompromisní. Nikdos výjimkou zainteresovaných lidí u Hauptmann Laboratorien senesmí nic dozvědět, pokud existuje možnost zahladit stopy.

Ředitel pobočky ještě jednou natáhl ruku po telefonu. Znalčíslo na jistého muže ve vládě v Bonnu, ovšem též věděl, žetímhle telefonátem jeho kariéra skončí.

Toto dilema ho dohánělo k šílenství.

4

Na palubě letu 66 pátek 22. prosince 18.20 (1720Z)

Brenda Hopkinsová upravila kyslíkovou masku na profesorověobličeji a pohlédla na švýcarského doktora, který se povzbudivědotkl její paže. Nic jiného dělat nelze, vysvětloval to už několikrát. Tep se ustálil v mezích možností.

„Jak dlouho ještě bude trvat, než přistaneme?“ vyzvídal lékař.

„Myslím… možná do třiceti minut.“ Brenda pohodila hlavouk postiženému. „Vydrží?“

Odborník pohlédl dozadu do uličky, při odpovědi se jí všakdo očí nepodíval.

„Možná,“ pronesl váhavě, aby ji snad nepřipravil o poslednízbytky kuráže.

Rachael Sherwoodová právě následovala letušku Dee po točitých schůdcích na horní palubu letounu a zamířily k menšímdveřím vedoucím do kokpitu Boeingu 747-400. Dee dvakrátťukla, potom otevřela a představila Rachael. James Holland asistentku vyzval, aby se posadila na skládací sedačku u středového panelu mezi oběma piloty.

Dick Robb se představil sám jako kopilot a potřásl návštěvěrukou, zatímco očima nezakrytě hodnotil působivé vnady. Pohledem se zastavil snad vteřinu či dvě u jejího poprsí. Mezitímse však Rachael již otočila ke kapitánovi, takže si nevšimla zájmu inspektora, který nakonec musel zaměřit veškerou pozornost opět na hlavní letový displej. Holland pootočil elektrickyovládané sedadlo, aby při rozhovoru alespoň částečně viděl naasistentku velvyslance.

„Jmenuji se James Holland, slečno Sherwoodová. Rád váspoznávám.“

Okamžitě v něm poznala toho pohledného pilota z letiště. Podala mu ruku, kterou jemně stiskl – obrovská teplá dlaň zakrylajejí. Zároveň pohled jeho tmavě modrých očí v ní rozechvěl niterné pocity, což ji překvapilo. Opravdu z něho vyzařovalo cosiaž znepokojivě smyslného, pomyslela si, i když se všude kolemvznášel oblak smutku.

Tatáž vlna vzrušení jako na letišti ve Frankfurtu ji znovu zalila s novou seismickou silou, takže si musela odkašlat. Mělaobavy, aby profesionální asistentka velvyslance náhodou nezněla jako puberťačka.

Pohlédla Hollandovi přímo do očí, vcelku neschopná sklopitzrak, a vylíčila velvyslancovy obavy.

„Ne. Žádní únosci tady nejsou,“ ujistil ji, „ale pokud jstez ministerstva zahraničí, mohl bych se na něco zeptat já vás?

Nevíte o nějaké velké diplomatické zápletce? Cizí země totižklidně přikázala americkému dopravnímu letadlu plnému amerických občanů nástup do karantény.“

Rachael se na vteřinu zarazila. Co vůbec v téhle větě dělaloslovo „karanténa“? Vždyť v kapitánově informaci pro cestujícíse mluvilo jen o návratu do Frankfurtu z důvodu lepší lékařsképéče pro nemocného stiženého infarktem.

„Je toho trochu víc, obávám se,“ začal Holland, protože pochopil její zmatený výraz. „Zapomněl jsem, že neznáte veškerépodrobnosti.“ Vysvětlil jí tedy fakta o nákaze a nebezpečí propasažéry vystavené chřipkovému viru.

Rachael se vyděsila. „To se týká všech?“

Pokrčil rameny. „Patrně ano.“

Několik vteřin zírala do prázdna a mlčela, dokud neukázal napodlahu. „Váš šéf, velvyslanec, ach, jak…“

„Lancaster. Lee Lancaster,“ zareagovala a trochu sebou trhla,když se konečně probrala z ohromení.

„Správně. Velvyslanec Lancaster. Možná by nám mohl pomoci při řešení téhle situace na vládní úrovni, protože oba dva jste postižení zrovna tak jako my všichni.“

„Jak dlouho má ta karanténa trvat?“ chtěla vědět, zatímcopřekotně uvažovala – mají přece časový rozvrh, musí se dostatvčas do Washingtonu, kde má šéf proslov pro Národní tiskovýklub…

Potřásl hlavou a pohlédl na Robba, který se hovoru neúčastnil.

„Skutečně nevím, slečno Sherwoodová,“ musel konstatovatzasmušile.

„Rachael,“ opravila ho až moc rychle.

Přikývl. „Rachael. Samozřejmě.“ Zarazil se a téměř se začalusmívat, když ji náhle viděl v jiném světle. Hned pochopil, žeinformace o karanténě se pro ni stala mnohem závažnější nežmožnost nákazy chřipkovým virem.

„Opravdu nemáme ani potuchy, Rachael – ani o délce izolace, ani o druhu lékařské péče. Cožpak někdo ví, jak se zastavířádící virus? Či jak legálně omezovat cizince? Tohle všechno jenezmapované území a rozhodně bychom mohli využít diplomatických zkušeností.“

Rachael vstala a téměř, aniž si to uvědomila, se dotkla kapitánova ramene levou rukou s ujišťujícím gestem.

„Prosím,“ pokračoval, „zatím nikomu nic neříkejte. Vždyť jsemtakhle podrobně ještě nestačil informovat ani vlastní posádku.“

Její hlas byl hebký, ale rozrušený. „Nebojte se! Požádám velvyslance, aby přišel nahoru.“

Rachael sestoupila do první třídy a hned zaregistrovala známou stříbrovlasou osobu na sedadle 3B, která se nahýbala přesopěradlo a naléhavě prodiskutovávala změny v časových plánechs někým o půl světa dál. Dotyčný právě teď vztekle zacvakl mobilní telefon a vší silou se opřel do tlačítka k přivolání letušky.

Reverend Garson W. Wilson, známý americký kazatel, se otočilna svého vyděšeného sekretáře – mladíka Rogera – a mával kamsi ke stropu s neskrývaným znechucením.

„Přece nemůžeme přeložit interview pro NBC! Mluvil jsems jejich producentem, nějaký Casey, a ten… ten… idiot…“ Téměřkonspiračně tohle slovo šeptal, ale Roger tam seděl vylekaně,oči rozšířené hrůzou a ukazováček si dával před ústa. Šéf sevšak dál mračil a koulel očima.

„… ten zmršenej uslintanej kretén, jak.to vypadá teď?“ pokračoval Wilson stále ve svém spikleneckém šepotu.

„Lepší,“ vydechl Roger. „Ale uši jsou všude.“

„Tak dobře, ten zmršenej uslintanej kretén,“ Wilson pomaluvypouštěl šťavnaté nadávky přes rty s přehnanou dramatičností.

Přidal ještě svůj proslavený akcent z Tennessee a perfektněafektovaný lenivý přídech, který kořenil slova speciálním sarkasmem, jako by každé vychutnával a nacházel v nich kyselost.

„Tak ten tvrdil, že nějaká filmová hvězda má rezervaci na čtvrteční show. Závěr je tedy jednoznačný – buďto se tam dostaneme dnes večer včas, nebo o všechno přijdeme!“

„Nic se přece neděje, pane. Datum se dá změnit později. Jájim zavolám.“

Reverend znechuceně odfrkl. „Nemůžeme si dovolit ztrácetčas bloumáním někde u Frankfurtu, Rogere! Jakmile dosedneme, musíš najít vedoucího pracovníka a vysvětlit mu, kdo jsem– pak nás odtud fofrem vysvobodíš. Stačí se dostat do Londýna,a potom můžeme použít nadzvukový Concorde. Plánovanéhoshow se rozhodně nevzdám! Posluchačů je tam plno a my potřebujeme získat hybnou sílu pro novou knihu.“

Roger si horečně promnul prsty a zíral do opěradla před sebou. Nenáviděl podobné konfrontace, nic jiného na výběr všakneměl. Zhluboka se nadechl a teprve teď se otočil k Wilsonovi.

„Určitě dobře víte, co mi to interview dalo práce, souhlasíte?

Pamatujete se ještě, když jsem vás varoval před nebezpečímohledně daňového přiznání týkajícího se nemocnice v KansasCity? Vždyť by vás mohli před kamerou znemožnit, pravda?“

„Ano, ano, ano. Pamatuju si všechno, ale zvládnu to. Přecemi všechno vychází už čtyřicet let, chvalte Pána!“

Roger se posunul na sedadle. „Pane, uvažoval jste i o možnosti, že sám Bůh se postaral o naše místa v tomhle letadle, abynás udržel mimo televizní show?“

Ihned pochopil chytrý argument – většinou zabíral.

Reverend odfrkl, zavrtěl hlavou. Nesnášel, když měl sekretářpravdu. On má přece být tím vševědoucím, a ne nějaký studentík po jeho levici. Ale možná toužil až moc po publicitě, navíctelevize vycítila krev. A stát pod reflektory a snažit se vysvětlovat systém daňových úlev u řetězce Wilsonových nemocnic nebyla vůbec chytrá idea z pohledu podnikatele. Přece řídí byznysna záchranu životů a duší, připomněl si. Nikdy nezapomeň nasvou image!

Napřímil se v hebkém sedadle první třídy a nasadil tvrdý výraz v obličeji, který nikdo neviděl. Představoval si takhle sámsebe: přísně svírá Písmo svaté a mluví do lesa nastavených mikrofonů. Můj byznys, pánové, je šířit Boží slovo pomocí různorodých svědectví. Nevyslovená fráze zněla tak dobře jako vždy.

Vystupoval v roli světáka; nebyl žádný ubohý účetní. Snaží sesloužit Bohu, ne Finančnímu úřadu. Bude vypadat jako oběťperzekuce. Žádné odhalení mu nemůže ublížit.

Uvědomil si, že vlastně ani nemá chuť poslouchat jiné možnosti. Chtěl se jenom co nejdřív dostat do New Yorku.

Asi o třicet řad za Wilsonem předal Keith Erickson manželceLise mobil a skousl ret. Hlasy dětí zněly spokojeně a zdálo se, žei švagrová se smířila se smutnou zprávou ohledně očekávanéhozpoždění. Přípoj z New Yorku k nim domů navazoval na let 66v těsném časovém limitu. Jeho odlet v žádném případě nestihnou.

Pohlédl na Lisu, která právě mluvila s jejich dvouletým Jasonem, potom přišel na řadu pětiletý Tommy. Maličký sice ještěnezvládal konverzaci na dálku, ale Keith dobře věděl, že manželka trvá na tom, aby mohla syna alespoň do sluchátka konejšita ujišťovat o své přítomnosti. Úplně viděl, jak přitom švagrováprotáčí panenky.

Pohlédl do uličky a odhadoval zdravotní stav toho chudákas infarktem. Kdypak ho dostanou do nemocnice? Jak dlouho budou čekat, než potom odstartují? Vtom se mu vybavilo, jak téměř rok přesvědčoval Lisu, aby si vyjeli na dovolenou bez dětí.

„Samozřejmě potřebují matku, ale já potřebuju zase milenku,“ tvrdil tenkrát.

„Proč zrovna Evropa?“ protestovala.

Velice dobře si vybavil pohotovou odpověď. „Poněvadž nebudeš moct volat dětem každý den.“

Ale ona si prosadila své přímo s maniackou pomstychtivostí,přecházející až v posedlost. Celé putování se změnilo v napínavou katastrofu. Všechno začalo příšernou scénou při loučení naletišti doma v Des Moines, kdy zdržovala odlet opakovanýmobjímáním, které doprovázela záplavou slz, takže nakonec kluky taky rozplakala. Od té doby ho neustále sužovala, trápila seobavami až do Frankfurtu a téměř celé dvě hodiny odmítalaodejít od telefonní budky na letišti, dokud se její matka nevrátila s dětmi z obvyklé podvečerní procházky. A teď znovu propukla v pláč, když ohlásili neočekávané zpoždění. Lisinojednání se už stalo až hrůzně obratné, zároveň však i děsivé,protože veškerou vinu za odloučení vztekle svalovala na něho.

Během dvou týdnů na žádné historické památky skoro ani nepohlédla, pídila se jen po telefonech, které ji mohly spojit s dětmi. Nezajímala se ani o historii, ani o sex, ani o manžela nemohla se soustředit na nic jiného než na hysterickou reakci,že opustila svá nebohá robátka. Začala ho nenávidět, což takévykřičela na celý hotel v Paříži. Ne! Ne! Ječela beze smyslua plazila se po posteli s divokým výrazem ve tváři. Určitěvšechno zorganizoval on, že ano, aby ji připravil o děti. Všechno naplánoval!

V hloubi duše věděl, že už reakce na letišti v Des Moines nebyla přiměřená – pravděpodobně by potřebovala profesionálnípomoc. Ovšem doma se veškeré její extrémní chování tolerovalo.

Ve Frankfurtu se mu podařilo na chvíli zmizet z hotelu a zavolat psychiatrovi v Des Moines, s nímž si dohodl termín návštěvys manželkou na příští týden. Doktor pečlivě naslouchal, a potomho dokonce upozornil, že by mohlo dojít i k hospitalizaci.

Lisa přestala chlácholit Tommyho, otřela si slzy a opět si vyžádala Jasona. Keith Erickson opřel bradu do dlaně a klidně vyčkával. Dobře věděl, jak rychle mizí dolary z kapsy při tomhlesatelitním spojení.

Ale ještě lépe věděl, že manželku nesmí přerušit.

Nizozemské řídící středisko letového provozu, AmsterodamInformace se objevila v amsterodamském středisku formou jednoduché telegrafické zprávy, po níž následoval telefonát odfrankfurtských kolegů. Když se dostala k rukám nizozemskéholetového dispečera řídícího let 66, přečetl ji a zmateně potřáslhlavou – ihned však stiskl tlačítko svého mikrofonu. Letoun seprávě nacházel ve výšce deseti tisíc metrů nad nizozemskýmměstem Tilburg a scházelo mu asi tak osmdesát kilometrů k německým hranicím. Dispečer tedy neměl dostatek času k přemýšlení.

„Vzkaz pro Quantum let 66, tady věž Maastricht. Mám provás důležitou zprávu: Řídící středisko letového provozu veFrankfurtu vám právě zrušilo povolení vstupu do německéhovzdušného prostoru! Musíte nás požádat o překvalifikování najiný kurs. Jaké budou vaše úmysly?“

Po téhle zprávě v kokpitu letu 66 jako by vybuchl ruční granát.

„Jak by mohli zrušit povolení?“ rozčiloval se Mistr Sekáč. „Napřed Britové a teď Němci? A přitom to oni začali!“

Dick Robb okamžitě stiskl tlačítko komunikačního systémuna ovládacích beranech.

„Věž Maastricht, tady Šestašedesátka, vracíme se do Frankfurtu podle specifických příkazů německé vlády. Navíc mámena palubě mimořádku kvůli infarktu.“

Odpověď zazněla překvapivě rychle.

„Šestašedesátko, podle právě došlých informací máte zákazvstupu do německého vzdušného prostoru. Budu nucen vás zařadit na vyčkávací hladinu, než se přiblížíte k hranici, pokud nevznesete požadavek na změnu směru.“

James Holland zdvihl ruku, signál pro inspektora, aby mlčel.

V duchu probíral všechny možnosti. Copak centrála společnosti Quantum změnila plán a zapomněla jim sdělit podrobnosti?

Možná jim dispečer přidělil jinou destinaci, informoval jenFrankfurt a zkrátka se vykašlal na malý detail, jako je pár členůposádky.

Možná. Ale slovo „zákaz“ mu zvonilo v uších. Přece by něcotakového nepoužili, pokud by šlo o jednoduchou změnu.

Holland cítil, jak mu mráz běhá po zádech. Náhle na něho dolehlo nutkání přistát kdekoliv, hlavně když budou co nejdřív nazemi – nejenom kvůli sobě, ale i kvůli pacientovi. Naléhavě siuvědomoval zoufalý nedostatek času i nutnost bleskové reakce.

Stiskl tlačítko.

„Věž Maastricht, okamžitě požadujeme vektorové informacek přistání na letišti Schiphol v Amsterodamu.“

V dispečerově hlase zazněla úleva. „ROGER, pane. Stočte sevlevo na kurs dva-devět-nula stupňů a sestupte do dvou tisícmetrů! Amsterodamský výškoměr ukazuje dva-devět-osm-osm,na transpondéru si nastavte kód tři-čtyři-pět-sedm.“

Robb zopakoval daná čísla, zatímco Holland vypnul autopilota i automaticky ovládané plynové páky a jemně stočil mohutné Jumbo vlevo. Začali sestupovat se sníženým výkonemmotorů. Holanďanům se dalo věřit.

S Amsterodamem jsem vlastně měl začít! Zlobil se sám nasebe. Holanďani nikdy neodmítnou civilní letadlo, když jev nouzi.

5

Amsterodam pátek 22. prosince 78.40 (1740Z)

S hrnečkem čerstvě uvařené kávy před sebou a zavřenými dveřmi kanceláře se ředitel letiště nizozemského ministerstva dopravy opřel pohodlně do manažerského křesla. Uchopil dálkové ovládání a zapnul si televizi. Celý den se na tuhle chvíli těšil, obzvlášť na lahodný mok. Malý mlýnek na kávu a francouzský překapávač patřily k velice cenným trofejím, jimiž si vybavil kancelář. K tomu ještě náležela hojná zásoba importovaných kávových zrn od Starbucks ve Spojených státech. Šlo o evropský požitek v americkém stylu, který si mohl dovolit jedině pozdě odpoledne, ovšem jeho posedlost zprávami ze světa byla cele americká a CNN mu spojení zprostředkovávala.

Jako menší extravaganci – patřící k výhodám dosaženého postavení – si nechal zabudovat kabelovou barevnou televizi. Díky tomu se cítil zatažený do světového dění jako právě teď, kdy zahlédl na obrazovce Jumbo. Nevěděl, o co jde, poněvadž mezitím telefonoval, a tak rychle zesílil zvuk.

Možná zase nějaká katastrofa? Popadla ho zvědavost, ale zatím se nic víc nedozvěděl. Konečně se ozval komentátor v Atlantě, dokonce si odkašlal a v pravém horním rohu obrazovky se objevil malý záběr na Boeing 747. Ředitel se nahnul, aby lépe slyšel.

„Dnes odpoledne jsme obdrželi informaci z Velké Británie o americkém Jumbu směřujícím na Londýn – nedostalo totiž povolení k přistání a bylo donuceno opustit britský vzdušný prostor. V rádiové konverzaci mezi pilotem a šéfem řídícího střediska letového provozu v Londýně ohlásil kapitán společnosti Quantum, že má na palubě nemocného pasažéra, pravděpodobně stiženého infarktem. Nastalá situace vyžadovala okamžitou lékařskou pomoc, ale podle našich zdrojů bylo kapitánovi dotyčného letounu sděleno samotnou britskou vládou, že povolení k přistání na půdě Spojeného království se zamítá. Z té samé zachycené konverzace vyplynulo: postižený cestující na palubě letu byl vystaven zatím neznámému a obzvlášť nebezpečnému chřipkovému viru, a tak se vládní úřady obávají…“

Telefon zazvonil a ředitel se zamračil. Sekretářka přece ví, že ho nemá rušit. Vlastně ne – vždyť tu dnes není.

Přístroj opět zadrnčel, a tak vztekle popadl sluchátko, zatímco zpravodajství CNN pokračovalo.

„Ano?“

… takže je nyní nasměrován na letiště v Německu, kde cestující i posádka budou umístěni v karanténě, což se může stát bezprecedenčním incidentem v mezinárodním civilním letectví, zahrnujícím biologické…“

„Zopakujte to ještě jednou, prosím.“ Nemohl se pořádně soustředit, ale v náměstkově hlase zněla starost. Mluvil o jakémsi mimořádném případu na letišti Schiphol, prý mu to bylo oznámeno až nyní.

„… oznámeno letu 66 společnosti Quantum, který původně směřoval na New York. Podotýkáme, že letoun i pasažéři jsou v bezpečí, ale jejich nynější cíl je neznámý. CNN bude dál věnovat pozornost téhle překvapivé události i jejímu následnému vývoji.“

„Jaký druh mimořádky?“ Ředitel pohlédl na obrazovku, podrážděný tímhle přerušením. Popadl pero, aby si zapsal telefonicky sdělenou informaci včetně volacího znaku přibližujícího se letounu.

„Dosedne během patnácti minut a potřebuje ambulanci,“ dokončil zprávu náměstek. Ředitel přikývl na znamení souhlasu a odložil pero. Náhle je opět uchopil, aby připsal jméno společnosti Quantum, let 66.

Poděkoval a ukončil hovor. Snažil se ještě jednou soustředit, pohlédl na obrazovku, ale stanice už změnila téma.

O co přišel? Nehlásili něco o kontaminovaném letadle v Londýně? Samozřejmě že nevydali povolení k přistání a poslali je do karantény. Pravděpodobně již vyhlásili mimořádnou událost.

Opravdu podivné, uvažoval, jak může dojít ke dvěma mimořádkám ve stejné oblasti v ten samý čas…

Zíral na poznámku před sebou, když se mu náhle napsané číslo 66 spojilo se slovy televizní stanice CNN. Vždyť jde o tentýž stroj, který Britové odmítli. Náměstek ho přece informoval o Jumbu, ale nezmínil se o potenciálně nakažených pasažérech.

A teď míří na Amsterodam! Přitom nikdo na letišti Schiphol není ani trochu připraven stávající problém zvládnout!

Ředitel téměř skočil po telefonu.

Na palubě letu 66

Kapitán James Holland snížil rychlost obřího Boeingu 747v daném kursu a čekal na povolení vstupu na přibližovací hladinu. Amsterodam už viděl v dálce jako koberec mihotajících se světel.

Opět se ozval hlas dispečera, přesně jak očekával. „Let 66, máte povolení jít na finále podle budíků na ranveji tři-pět. Stočte se doprava na kurs tři-dva-nula a napojte se na směrový rádiový maják. Ozvěte se věži Schiphol od vnějšího rádiového návěstidla.“

„Let 66, opouštím přibližovací hladinu, kontaktuju věž od návěstidla,“ opakoval Dick Robb. Sáhl po malém vypínači, kterým separoval současně používaný rádiový kanál od spojení s věží letiště Schiphol. Několik vteřin vyčkával jako obvykle, potom opět sepnul kontakt jen pro případ; že by dispečer ještě něco pro ně měl na staré frekvenci.

Téměř okamžitě se ozval naléhavý hlas: „Quantum, jste tam ještě?“

„ROGER,“ ozval se inspektor.

„Došlo ke změně u vydaného povolení pro vstup, pane.“

Dispečerův hlas se na několik vteřin vzdálil, bylo slyšet nějakého jiného muže hovořícího kdesi vzadu v otevřeném přenosu.

Tlačítko u mikrofonu sice zůstalo zapnuté, ale veškerá okolní konverzace probíhala v holandštině – nakonec hovor zakončilo slůvko „ja“ a dispečer si hlučně upravil mikrofon.

„… moment, Šestašédesátko, na kolik hodin máte ještě palivo, pane?“

To je divná otázka, pomyslel si Holland. Pohlédl na ukazatele a v duchu rychle počítal. Dvaaosmdesát tisíc liber při běžně spalovaných dvanácti tisících za hodinu znamená méně než sedm hodin. Kapitán číslo vyslovil, Robb ho odvysílal.

Dispečerův hlas se do minuty ozval.

„Bohužel, pane, stočte se prosím vlevo na kurs dva-sedmnula a stoupejte do letové hladiny dva-čtyři-nula. Povolení k přistání pro Schiphol bylo dočasně zrušeno, takže vás musíme přesunout nad vodu na přibližovací hladinu.“

Oba piloti na sebe znepokojeně pohlédli.

Holland stiskl tlačítko jako první.

„Amsterodame, tady Šestašedesátka. Máme na palubě pasažéra postiženého infarktem v kritickém stavu. Nemůžeme ztrácet čas. Potřebujeme co nejdřív lékařskou pomoc.“

Odpověď zněla pomalu, omluvně a velice zdrženlivě.

„Chápu vás, Šestašedesátko, nyní však jsem pověřen vám předat následující informaci – dokud nezískáme povolení ke vstupu, nesmíte se zdržovat v nizozemském vzdušném prostoru a zároveň nesmíte přistát na letišti Schiphol. Strašně mě to mrzí, ale musím vás ubezpečit, že na problému intenzivně pracujeme.“

Dick Robb se v sedadle naklonil kupředu, v očích obavy.

Uhodil do tlačítka a prakticky zaječel do mikrofonu.

„Amsterodame, PROČ? Proč se k nám takhle chováte?“ Inspektor mluvil vzrušeně, téměř prskal. „Copak nechápete význam hlášení o nouzové situaci na palubě letounu? Vyhlašujeme totiž právě… právě teď… mimořádnou situaci – takže nemáte jinou šanci než nás nechat přistát.“

Holland nesouhlasně zavrtěl hlavou, ale Dick pokračoval: „Amsterodáme, Šestašedesátka přistane na vašem letišti, ať chcete, nebo ne!“

„Panebože, Dicku!“ zareagoval kapitán. „Tohle fungovat nebude. Vždyť jsem to už zkusil v Londýně.“ Snažil se bezúspěšně zachytit inspektorův pohled, ten však uhýbal očima. Nechtěl slyšet negativní odpověď. Prostě se bál a James Holland ten pocit dobře znal.

V řídícím středisku vládlo ticho téměř půl minuty, než se nizozemský dispečer ozval. Tentokrát se tón hlasu změnil, nebyla v něm ani trocha sympatie. Pravděpodobně šéf nebo manažer s perfektní angličtinou, i když výslovnost z holandštiny se zaslechnout dala.

„Příkaz pro let 66: Jakýkoliv pokus o přistání na nizozemské půdě či snaha setrvat bez povolení v nizozemském vzdušném prostoru se může stát příčinou několikanásobných sankcí – dokonce by mohlo vyvolat ozbrojený zásah! Vzhledem k vašemu poslednímu prohlášení musíme požádat o asistenci naše ministerstvo obrany. Pokud je vaše letadlo schopné udržet se ve vzduchu a nemá žádnou mechanickou závadu, musíte respektovat naše instrukce! Mezitím provádíme veškerá nutná opatření tak rychle, jak jen to je možné.“

Mistr Sekáč se na sedačce sesul, když Holland přepnul mikrofon na sebe. Ozval se chladným, autoritativním tónem.

„Amsterodame, Šestašedesátka vyhovuje vašim příkazům, stáčí se vlevo na kurs dva-sedm-nula a začínáme stoupat do dva-čtyři-nula, kde vyčkáme na další instrukce. Vojenský zásah rozhodně není zapotřebí. Můžete, prosím, zjistit, zda bychom se nemohli odklonit na Brusel nebo Kodaň – v negativním případě přijme nás Oslo, nebo Stockholm?“

„Vše překontrolujeme, Šestašedesátko. Prosím… věřte nám, že chápeme vaši prekérní situaci, ale bylo nám řečeno… cosi o možnosti propuknutí choroby na palubě vašeho letounu, na což naše úřední místa nejsou připravena.“

„Chápu, přesto potřebujeme vaši pomoc, Amsterodame – víc nemusím dodávat.“

Holland zvýšil výkon motorů a znovu zapojil autopilota, než se otočil ke kolegovi, který zíral přímo před sebe.

„Kontaktuj naši společnost přes satelit, Dicku, a zjisti, co vymysleli! Přece nějaký plán existuje, protože my s tímhle obrem musíme někde dosednout! I kdyby se pacientův stav zlepšil, nemáme už dostatek paliva pro New York, a to započítávám i povinné rezervy.“ Gong interkomu si opět vyžádal jejich pozornost. Tentokrát se inspektor vzpamatoval a hrábl po sluchátku. Zamumlal několik slov, potom zavěsil. Chvíli se díval z okna ven. Nakonec promluvil, ale zrak upíral kamsi k horizontu.

„Volala zespoda šéfka letušek,“ konstatoval suše. „Mám ti vyřídit, že mimořádná situace skončila. Tvůj pasažér zemřel!“

6

Na palubě letu 66 pátek 22. prosince 19.10 (1810Z)

V době, kdy se James Holland spojil přes satelit s letištním dispečinkem v Dallasu, se let 66 stabilizoval ve výšce patnácti set metrů na vyčkávací hladině nad nocí ztemnělým Severním mořem. Ze zmatené skupiny náměstků a dispečerů na druhé straně zeměkoule se kapitán pokoušel vydolovat instrukce i pomoc, zatímco mohutné Jumbo se prokusovalo oblohou a opisovalo ve vzduchu ovál čtyřiadvacet kilometrů na sever, pak se stočilo vlevo o sto osmdesát stupňů, aby zase překonalo stejných dvacet čtyři kilometrů na jih. Stanovený obrazec byl totiž naprogramován v řídícím počítači letu, takže computer byl nyní schopný udržovat obří boeing na té samé závodní dráze, dokud nádrže nevyschnou. Alespoň našli bezpečné místo na nebi, uvažoval Holland, kde zaparkovali už jen tři sta dvacetitunové monstrum, dokud se Nizozemci nerozmyslí a nenechají je přistát v Amsterodamu.

Dick Robb se vztekal nad zpožděním a soptil nad kapitánovou konverzací se zaměstnavatelem – odmítl však převzít řízení. Každou minutu očima přebíhal od displejů přes kolegu na mizící oblačnou vrstvu v odrazu posledních záchvěvů západu slunce nad Severním mořem, ale mlčel.

Ovšem v Texasu konečně dostihli viceprezidenta společnostiQuantum, který se nyní přesunoval v helikoptéře do centrály aerolinií. Jeho hlas zněl kupodivu stejně zmateně jako ostatních dispečerů na letišti Dallas-Fort Worth, kteří bez svého šéfa nechtěli učinit žádné rozhodnutí.

„Kapitáne, říkáte, že vás Nizozemci nechávají na vyčkávací hladině?“ otázal se moudře.

Holland recitoval fakta potřetí. Ano, vyčkávají. Ano, Nizozemsko naznačilo možnost povolení k přistání. Ano, oběť infarktu zemřela a podle německých zdrojů se dotyčná osoba nakazila silným virem chřipky. A opět ano, potřebovali najít místo k přistání. Ještě několik dalších hodin letu v malé výšce, připomínal kapitán, a tahle nutnost se stane kritickou.

„Hmm,“ začal dobře placený tvůrce teoretických zásad z levého sedadla Jet Ranger, stroje, který mířil k hlavnímu stanu aerolinek v Dallasu, „kontaktovali jsme už naše ministerstvo zahraničí?“

Ozvala se další zmatená směsice hlasů z Dallasu, z níž vyplynulo jedno – šéf letového provozu vlastně ani neví koho by kontaktovat měl.

„Už jsme situaci nahlásili Federálnímu úřadu civilního letectva FAA, takže na jejich ústředí o tom vědí,“ informoval šéf dallaského střediska.

„A co říkali?“ chtěl vědět viceprezident.

„Abychom zůstali v pohotovosti. Ve Washingtonu zřejmě sestavují nějaký tým.“

„Opravdu tohle řekli? Spojili se s nějakými úřady v Nizozemsku?“

Letištní dispečink váhal, odhadl Holland, když poslouchal konverzaci přes satelit.

Šéf si povzdechl. „Pane, vůbec si nemyslím, že oni přišli na něco lepšího než my. Navíc neexistuje žádná předepsaná verze pro tenhle případ. Máme sice telefonní čísla našeho zástupce na letišti Schiphol, dokonce jsme i situaci popsali Nizozemskému úřadu civilního letectva DAA, protějšku našeho FAA – ovšem nadále máme zůstat v pohotovosti na příjmu. Potom se však objevil příkaz nenechat Šestašedesátku přistát, snad odkudsi z vládních míst.“

Viceprezident věděl, že každý čeká na jeho rozhodnutí. Přitom vybudoval organizaci, která dokázala být funkční i bez jeho neustálého přímého zasahování či souhlasu. Nyní ale čekali na kouzelné řešení svého šéfa. Proto si odkašlal a snažil se, aby tón hlasu zněl přesvědčivě. „Tak dobře, spojte mě s nejvyššími místy FAA, udržujte otevřenou linku a zároveň kontaktujte ministerstvo zahraničí!“

„A co chcete;“ vstoupil do hovoru Holland, „abychom mezitím dělali my?“

„Kdo my?“ vyhrkl viceprezident.

„Let šestašedesát.“

„Aha. Promiňte, kapitáne. Zůstaňte v pohotovosti na příjmu, mějte pro nás volnou linku. Velice brzo vám odpovíme. Máte dostatek pohonných hmot?“

„Na pět hodin v cestovní výšce, tady asi tak na tři, ovšem NewYork už nezvládneme, pokud máme dodržet povinné rezervy.“

„Dobře… dobře. Hlavně vydržte! Zavoláme vás.“

„Pane,“ pokračoval Holland, „vůbec nikdo nám neupřesnil, o jakou chřipku šlo u postiženého pasažéra – vždyť jsme tomu viru vystaveni všichni. Navíc událost vypadá na dost podivnou shodu okolností, když se nám zrovna chřipkou nakažený člověk objeví na palubě a umře na infarkt, co říkáte? Těžko se to chápe.

Ovšem ať jde o jakýkoliv druh chřipky, očividně Němce vyděsila a já bych potřeboval vědět proč! S čím máme co do činění?“

Zaslechl viceprezidentův povzdech. „Jak říkám, kapitáne, zůstaňte v pohotovosti na příjmu! Pracujeme na tom, abychom pro vás sehnali odpověď. Dáme vám vědět.“

Holland kroutil hlavou, přerušil spojení a seznámil inspektora s obsahem rozhovoru. „Dané instrukce poskytují tolikrát obehranou frázi: Buďte na příjmu a nevolejte nám, my budeme kontaktovat vás!“

Robb sevřel rty ještě víc, když si kolega odepnul pás a vstal.

„Mašina je tvoje,“ sykl. „Vrátím se za pár minut.“

Jak zajímavé, pomyslel si Holland, že Mistr Sekáč ani nevyzvídá, kam jdu. Pravděpodobně se už dostal na samý okraj výbuchu potlačovaného vzteku.

Vyšel z pilotní kabiny a vstoupil na malou toaletu hned za kokpitem. Dveře za sebou zamkl. V zrcadle uviděl obraz ne zrovna šťastného člověka, uvědomil si rezignovaně. Vypadal unaveně… Hernajs, je opravdu unavený! Vrásky v obličeji se prohloubily, až se vylekal – vždyť během posledních šesti měsíců života ve staromládeneckém stylu nic pro své zdraví neudělal.

Myšlenky na současnou situaci však převládly. Konečně se po delší době dostal z dosahu inspektora, i když jen na pár vteřin – ovšem tohle se mu zdálo mnohem důležitější než vzniklá kuriózní situace, která ho zatím neděsila. Barb samozřejmě panikařila, zrovna jako Brenda, již hrdinská snaha o záchranu profesorova života dostala do nebezpečného kontaktu s virem, ať šlo o jakoukoli chorobu. V zásadě je od okolního světa dost špatné a nechutné, že se snaží chovat se k nim jako k vyvrhelům, nebo jde pouze o splašené stádo zbabělých byrokratů, kteří přehánějí hrůznost situace, o níž v podstatě nic nevědí?

Obě myšlenky s Hollandem otřásly. Jaký druh chřipky může být tak nebezpečný, že ani Velká Británie nepovolí letounu přistát s pacientem, jenž byl vystaven viru a postihla ho srdeční příhoda?

Ale cestující už předtím vykazoval jisté známky nemoci! Připomněl si Holland. Vlastně všichni jsme byli viru vystaveni!

O nápadu dát celé Jumbo plné pasažérů do karantény ještě neslyšel. Faktem je, že německé úřady se opravdu bály choroby, kterou trpěl Helms – dokonce se tyhle obavy přenášely i na něj.

Jde o naprosto jednoduchou skutečnost, takže vůbec neměl jistotu, kde přistanou, či kdo v jejich případě nějaké rozhodnutí udělá.

Vyšel z toalety a zamířil ke vstupu na točité schodiště kryté závěsem před zraky pasažérů horní sekce letounu. Plný znechucení sestupoval dolů. Konverzace přes satelit ho nepřesvědčila o tom, že posádka letu 66 si prakticky má nastalou krizi vyřešit sama.

Zarazil se na posledním schůdku a pokáral se za tak neprofesionální přístup. Jde přece o stroj společnosti Quantum, i její posádku a zodpovědnost aerolinií, kde tentýž šéf letištního dispečinku zničil kariéru pilotům, pokoušejícím se o inovační přístupy bez písemného svolení společnosti. Existovalo pouze jedno jediné řešení, ujasnil si kapitán, když vkročil na podlahu hlavní paluby.

Čekat na instrukce.

Schodiště ústilo u první třídy. Mnoho párů očí vzhlédlo, když se kapitán Holland otočil a vykročil k zádi. Tělo nebohého profesora přemístili až na zadní sedadlo tohoto oddělení, cestující byl nyní zakryt dekou. Vyčerpaná Brenda Hopkinsová stála poblíž. Věděl o jejím statečném pokusu udržet pasažéra naživu.

Vykročila k němu. Objal ji kolem ramen a odvedl ji za rozdělující závěs, kde mohli mít trochu soukromí. Letuška se mu sesula do náruče a rozvzlykala se. Už se nedokázala ovládat a dala průchod nahromaděným citům. Dobře věděl, že byla vystavená viru, ovšem teď ze všeho nejvíc potřebovala podpořit.

„Snažila jsem se ze všech sil,“ začala. Chlácholil ji.

„Vím. O celém průběhu akce mě informovali. Jsem na tebe pyšný. Ten chudák mohl přežít, kdyby nás nechali přistát v Londýně.“

Barb Rollinsová se náhle objevila přímo vedle nich. Čekala, až se Brenda probere a zdvihne hlavu, než se začala ptát na nejnovější informace.

Kapitán se s nimi přesunul do kuchyňky první třídy, kde zatáhl závěs. Vysvětlil jim pohyb letounu na vyčkávací hladině i neochotu tří různých států dát jim povolení k přistání.

Barbiny oči se náhle rozšířily. „O čem to mluvíš? Copak někdo z nás přišel do kontaktu s nějakou superchřipkou? Cosi jako virový mor u prasat?“ Její brooklynský akcent dodával řeči na ostrosti, obzvlášť, když se hlas dostával na hranici jekotu. Holland hned zdvihl ruku, aby ji uklidnil.

„Jde pravděpodobně o přehnanou preventivní reakci nějakých byrokratů,“ řekl. „Však se z toho dostaneme. Mezitím je naprosto jisté, že… nemůžu sdělit pasažérům, co sám nevím.“

„Všichni chtějí slyšet vysvětlení!“ vyhrkla Barb. „Zatím se z reproduktoru dozvěděli o nutnosti vyčkat na povolení k přistání. Většina však chápe, že takhle dlouho celý manévr netrvá.

A stejně kolem Frankfurtu tolik vody není. Tuší tedy jistou nesrovnalost. Navíc, Jamesi, o smrti toho chudáka se samozřejmě dozvěděli a sami si všimli, že už nastoupil nemocný.“

Holland si promnul spánky a přivřel oči, než odpověděl.

„Barb, pokud jenom naznačím jakousi epidemii, tak určitě tucet lidí onemocní jen z pouhého strachu.“

„Chceš jim tedy lhát?“ vyjekla až moc nahlas.

Gestem se ji snažil utišit a hned se rozhlédl, zda náhodou někdo nejde chodbičkou.

„Ne, nechci jim lhát! Ale těžko můžu vysvětlovat, že v téhle chvíli nemáme na vybranou, že vedení naší společnosti je zmatené… nebo blekotat cosi o viru, proti němuž nikdo nebyl očkovaný a jehož se neuvěřitelně bojí tři vlády, které raději odmítly přijmout dopravní letoun v nesnázích.“

„Přesto musíme lidem něco říct, kapitáne! A dost rychle.“

Závěs se odhrnul a v mezeře se objevil vysoký, důstojně vypadající černoch s prošedivělými vlasy a hleděl na Hollanda.

„Kapitáne, promiňte, že ruším. Jsem Lee Lancaster. Asistentka mi sdělila, že se mnou chcete mluvit.“

Barb s Brendou potichu zmizely a Holland gestem pozval diplomata dovnitř. Podal mu ruku.

„Ano, pane velvyslanče, měla pravdu.“

„Rachael mi vysvětlila, co se děje. Změnilo se něco?“

Opřeli se o kuchyňskou pracovní desku a Holland začal popisovat všeobecné zmatení v Texasu.

„Chcete vědět i to nejhorší, pane velvyslanče? Oni zřejmě vůbec nevědí, komu zavolat.“

„Dobře,“ Lancaster pohlédl pevně kapitánovi do očí, „stalo se, já ale vím, kam se obrátit.“

„V takovou odpověď jsem doufal.“

„Mohu použít váš mobil v kokpitu? Předpokládám, že máte spojení přes satelit.“

Holland přitakal.

„Pojďme! Přece existují civilizované způsoby, jak celou situaci vyřešit.“

Amsterodam, Nizozemsko

Ředitel nizozemských letišť pomalu odložil sluchátko a několik vteřin zíral na zeď. Jen doufal, že se ho nikdo nebude ptát, proč mu tváře zpopelavěly. Před očima přímo viděl vzorek osazenstva na palubě letu 66: podnikatelé, děti, manželé, manželky, milenci, svatí a hříšníci. Všichni společně obývají aluminiovou rouru.

Rouru, kterou nikdo nechce.

Pohlédl na telefon, zda se snad náhodou neobjeví nějaká lepší odpověď na digitálním displeji. Vždyť šlo o nestydatou hanebnost! Nizozemci jsou přece starostliví lidé. Ale i on se stará o své bližní. Jak vůbec můžou odmítnout poskytnout útočiště více než dvě stě padesáti lidským bytostem v zoufalé situaci, kteří potřebují lékařskou péči?

„Jaký je verdikt?“ promluvil šéf amsterodamské věže, který se potichu objevil. Let 66 se už stal pevnou součástí vyčkávací hladiny vzdálené osmdesát kilometrů na západ nad mořem, navíc každý dispečer v budově skutečně trpěl, když nemohl letadlu sdělit nic bližšího o povolení.

Ředitel letišť smutně zavrtěl hlavou, ani nepozvedl zrak.

„Naše vláda řekla ne! Pokud nevíme, jak nebezpečný je ten vir, jehož účinku byli všichni na palubě vystaveni, nemůžeme jim dovolit vstup.“

„A co dál?“

Ředitel pohlédl šéfovi do očí. „Zkusili jsme Belgii, Dánsko,Švédsko,“ s pocitem marnosti zagestikuloval a zadíval se do stropu, „všechny naše drahé členy z EU…, prakticky každého.

Chtěli by jasnou odpověď od Němců, ale dostávají pouze temné náznaky. Samozřejmě že nikdo z nich doma nechce chřipkovou epidemii.“

„Ale pasažéry musíme někde vysadit!“

Přikývl. „Já vím, Hansi! Bože můj, je to zcela jasné, ale pravděpodobně k tomu nedojde na tomhle kontinentu.“ Pohlédl na vzdálené okno, směřující k západu. Slunce už dávno zmizelo a venku se rozprostírala pouze galaxie mihotavých bodů občas přerušená pozičními světly dopravních letounů dostávajících se na finále. „Americká vláda musí pro ně nějaké místo najít.“

„Copak jim nemůžeme ani poskytnout palivo?“

Ředitel opět zavrtěl hlavou. „Jde o politické rozhodnutí. Příkazy jsou jasné a pevné. Tohle Jumbo nemá povolení proniknout do nizozemského vzdušného prostoru. Tam nahoře se tak bojí chřipkového viru – údajně by došlo ke kontaminaci prostoru kolem letounu vzduchem, který uniká bezpečnostními ventily přetlakového klimatizačního systému. Je to opravdu neskutečné! Bylo mi řečeno,“ opět znechuceně zavrtěl hlavou,

„bylo mi řečeno, že dokonce odstartovala dvojice stíhaček, aby se zabránilo jejich případnému návratu. Tomu se tedy říká lidský přístup, co říkáte?“

Šéf pomalu přikývl a nervózním gestem se poškrábal na hlavě, což ředitel okamžitě pochopil.

„Neboj se, Hansi, já jim to sdělím. Tohle mám na krku já.“

„Neboj se, už jsem prokalkuloval možný dolet. Předpokládám, že by pořád ještě mohli dosáhnout území Kanady, naprosto jistý je však pro ně Island či Grónsko. Nakonec tam jsou nejbližší letiště západním směrem, alespoň mám dojem.“

„Ovšem potom musí celý manévr provést tajně,“ poznamenal ředitel.

Šéf věže poplašeně zbystřil, zadíval se nadřízenému do očí a okamžitě pochopil vážnost situace.

„Proč?“

„Poněvadž Kanada, Grónsko a Island řekly již také své ne!“

7

Centrála CIA, Langley, Virginie pátek 22. prosince, 14.30 (1930Z)

Zástupce ředitele CIA Jonathan Roth vstoupil do malé, po všech stránkách zabezpečené konferenční místnosti obvyklým způsobem: podezíravě hleděl přes horní obroučku úzkých brýlí a v ruce svíral nabitou složku opatřenou označením Přísně tajné. S motýlkem pod krkem a menšíma, trochu vpadlýma očima, se při své výšce 187 centimetrů podobal – jak už před lety vtipně popsal jeden ze zemřelých asistentů – vyobcovanému vysokoškolskému profesorovi z Oxfordu, degradovanému do role vystrašeného zelenáče přípravné školy kdesi v koloniích.

Roth položil složku na kraj mahagonového stolu a přehlédl místnost bez jakéhokoliv náznaku úsměvu. Nenáviděl, když bylpřerušen při produktivní odpolední práci nějakou hloupou krizí, v níž jejich Agentura vlastně ani nehrála hlavní roli. Ovšem neměl na výběr. Příkaz k nasazení CIA dorazil z Operačního střediska v Bílém domě jako přímý následek reakce ministerstva zahraničí, které zmáčklo ono poplašné tlačítko.

Velký šéf se beze slov přesunul na své místo, tři muži a jedna žena – včetně dvou programátorů donucených před hodinou k přítomnosti – se konečně usadili. Když se dveře zavřely, venku se rozsvítil nápis NERUŠIT, PROBÍHÁ JEDNÁNÍ! K hlavní náplni jeho sekce patřil terorismus a Střední východ, ale nyní zastupoval ředitele ležícího v kómatu v nemocnici, u něhož se nepředpokládalo zotavení, takže teď převzal jeho úkoly.

„Nahlásili mně,“ začal Roth a odložil brýle, „že všichni jste byli seznámeni s případem dopravního letounu společnostiQuantum označeného jako let 66. Nemýlím se?“

Přikývli, někteří si vyměnili pohledy. Zástupce ředitele byl známý tím, že ho těžko někdo uspokojil – každý v Langley měl svůj vlastní oblíbený příběh o tom, jak bezbranní zaměstnanci na sebe přivolali běsnění pánovitého šéfa i za sebemenší pochybení.

„Tak dobře,“ pokračoval. „Během příštích šedesáti minut musíme zjistit následující. Zaprvé přesné určení typu chřipkového viru, se kterým máme co do činění! Zadruhé jak moc je nebezpečný! A zatřetí parametry chřipky – pokud se vůbec jedná o tuhle chorobu – v termínech inkubační doby, patologického, symptomatologického a infekčního potenciálu a tak dále.“

Přítomní si psali poznámky, když Roth náhle zdvihl prst.

„Navíc chci najít toho nejlepšího experta v zemi na virová onemocnění. Také je zapotřebí zjistit, zda máme někoho tady v Langley a jestli se ví, zda chřipkový vir se může šířit klimatizačním systémem dopravního letounu.“

Tmavovlasý muž s ostře řezanou tváří připomínající obránce fotbalové ligy pozdvihl obočí a zástupce ředitele na něj kývl.

„Mluvíte za celou skupinu, Marku?“

„Ano, pane,“ odpověděl Mark Hastings.

Po jeho levé straně se programátor očividně mladší než Hastings musel v duchu usmát, ale navenek se donutil zachovat tvář pokerového hráče. Opět začíná show, pomyslel si. Každý věděl, žeHastings je důvěryhodným tajným agentem, uznávaný zástupcem ředitele CIA v oblasti vnitřních projektů. Proč tedy taková šaráda?

„Zatím tedy shrnu zjištěné podrobnosti,“ Hastings začal.

„Osoba teoreticky vystavená viru je tím samým pasažérem, který zemřel na palubě letadla před necelými dvěma hodinami, pravděpodobně na infarkt. Obětí se stal profesor jménemHelms. Německé ministerstvo zdravotnictví bylo informováno dnes ráno jejich času, že před dvěma dny dotyčný Helms zcela náhodou přišel do kontaktu s osobou uprchlou z karantény, kde pobýval německý občan přenášející nákazu – prý šlo o nebezpečnou infekci způsobenou virem lidské chřipky. Podle sdělení šlo o zaměstnance biologické výzkumné laboratoře patřící firmě Hauptmann Laboratorien, známé ve farmaceutickém průmyslu, kterého tam izolovali s velice těžkým chřipkovým onemocněním. Dostal se až do stadia deliria, prchl z budovy a nakazil našeho profesora při pokusu o vloupání do jeho automobilu. Helms je Američan. Vlastně byl! Když postiženýHelms odjel, firma Hauptmann Laboratorien zahájila vládou podporovanou pátrací akci. Profesor však nastraženou sítí pronikl, a jak se ukázalo, objevil se už nemocný mezi cestujícími letu šedesát šest – potom umřel na infarkt.“

Roth se naklonil. „To je přece neuvěřitelné! Oni úplně šílí jenom z chřipky? Izolovali svého pracovníka s chřipkou, a on jim zmizel?“

Mark pokyvoval hlavou a usmíval se. „Též nevěříme podobné zprávě, pane, ale je to oficiální prohlášení.“

„A co ten infarkt? Skutečně ho postihl, nebo pan profesor podlehl takzvané chřipce?“

Hastings zavrtěl hlavou. „Tohle nevíme. Tělo profesora je stále na palubě letadla, ale Němci tvrdí, že tahle chřipka je schopná vyvolat infarkt. Pravdu se nedozvíme, dokud nedojde k pitvě.“

Jon Roth se opřel v křesle a poškrábal se na bradě, než pohlédl na všechny pracovníky skupiny – očima přejížděl jednoho po druhém.

„Co když se jim z laboratoře dostalo ven něco smrtonosného?

Co tam vlastně produkují? Víme o tom něco?“

Jeden z analytiků vysvětlil poslání laboratoří, kde se právě rozbíhal výzkum v oblasti antibiotik a vakcín.

„To znamená, že mohli dělat pokusy se živými kulturami i množícími se viry,“ odfrkl zástupce ředitele.

„Ano, pane,“ přitakal Mark, „ale teprve začínali. Laboratoře se ve skutečnosti ještě formálně neotevřely, údajně však budou včas perfektně vybaveny pro výzkum patogenů čtvrtého stupně.“

Roth mlčky přikývl a zamířil prstem na ostatní.

„Víte, co značí patogen čtvrtého stupně?“

Všichni s výjimkou jednoho přikývli.

„Velice infekční choroba, obvykle způsobená virem, s prokázanou vysokou úmrtností a prakticky nemožným uzdravenímžádná vakcína ani způsob léčby nejsou známé,“ upřesnil zástupce ředitele.

„Podobné virům Marburské horečky, známé též coby Ebola virus, když k epidemii došlo v Zaire,“ dodal Mark.

Jon Roth opět přikývl. „Pokud se tedy chystali na podobný druh výzkumu, opravdu jim mohlo něco tak úděsného uniknout.“ Zástupce ředitele pohlédl na Hastingse. „Nejde například o nějaký armádní bacil, Marku? Třeba se jim někde dostal ven a chtějí to před námi zatajit?“

Hastings chvíli váhal, tentokrát se díval šéfovi přímo do očí.

„Zatím neexistuje možnost se něco podobného dozvědět. Získáváme informace ze všech zdrojů, které máme k dispozici.

Viníci samozřejmě mohou fakta zadržovat, i slavná firmaHauptmann Laboratorien může lhát německým úřadům.“

„A tvůj názor?“ zeptal se Roth.

Hastings pohlédl na ostatní. Ještě před příchodem zástupce ředitele zvládli volby, v nichž se Mark stal oficiálním mluvčím.

Teď se právě obrátil na velkého šéfa.

„Zřejmě něco z laboratoří skutečně uniklo – Němci pravděpodobně podezření mají, ale neznají fakta. Ovšem zda v laboratořích prováděli nějaký zakázaný armádní výzkum…“ Mark pokrčil rameny a rozhodil rukama. „Jenom mohu potvrdit, že úředníci německého zdravotnictví jsou zděšení. Z jejich reakcí lze odvodit, že opravdu věří v něco mnohem vážnějšího než obyčejnou chřipku.“

Postrčil přes stůl menší svazek listin označených TAJNÉ.

„Z historie průběhu hlavních známých epidemií – či světových pandemií – se tenhle materiál připravoval už loni. Vše vychází z hrůzostrašných zkušeností Ebola Reston a z předpokladu, že existuje možnost epidemie způsobené patogenem čtvrtého stupně někdy v blízké budoucnosti. Vše vymysleli naši armádní specialisté. Jde z toho mráz po zádech!“

„Máme nějaké jméno pro tuhle takzvanou novou chřipku?“ ptal se Roth tiše, když listoval zprávou.

„Nemám tušení, pane. Museli bychom jim zkroutit ruce za záda, aby řekli pravdu či alespoň naznačili, o co ve skutečnosti jde či odkud se to vzalo. Dosud se všechno snažili zakrýt. Nikdo z nich zatím ani neuvažoval, co udělat, až se to provalí. Už je čas, abychom je konfrontovali!“

Zástupce ředitele přitakal. „Náhle však změnili názor a odmítli povolit vstup našemu letounu do Německa. Proč?“

Hastings přikývl. „Myslíme si,“ přehlédl všechny přítomné,“ myslíme si, že veškeré náznaky prozrazují, jak jsou zděšení.

Bezpochyby tady došlo k politickému rozhodnutí v Bonnu někým z nejvyšších kruhů – a nyní, odmítnutím opětovného vstupu se jim podařilo vystrašit i další členy evropského společenství.“

„A právě proto,“ dokončil Roth, „ten letoun pořád krouží nadSeverním mořem a nemá kam zamířit.“

„Pane,“ Hastings se připojil, „jen chci připomenout, že německé ministerstvo zdravotnictví – lépe řečeno úředník jménemZeitner – nám tvrdí, že odhadují inkubační dobu tohohle takzvaného chřipkového viru na osmačtyřicet až šedesát hodin. To je bizarní! V životě nikdo neslyšel o takové rychlosti u viru! Pokud se profesor Helms stal příkladem – a pokud šlo o virus a ne infarkt, který ho zabil – je důležité si uvědomit, že od chvíle, kdy byl vystaven nakažlivé chorobě, až po jeho smrt na palubě letu šedesát šest uběhlo pouhých jedenapadesát hodin.“

Roth odložil zprávu, sejmul brýle a promnul si oči. „Tak dobře. A co ta otázka týkající se těsnosti trupu? I když se tenhle profesor nakazil infekcí, znamená to nutně pro každého, kdo se ho dotkl, že onemocní?“ Zástupce ředitele položil ruku na stůl a pohlédl opět na Hastingse.

„Na tohle ještě odpovědět neumíme, pane, ale máme tu mezi naším personálem experta – snažíme se ho najít. Jde o bývalého doktora u FAA jménem Sanders, ach,“ Hastings pohlédl do svých záznamů, „Rusty Sanders. Sám se nechal vykopnout ze služeb FAA před několika lety za zveřejnění problému týkajícího se klimatizačních systémů v dopravních letadlech, které dokážou recirkulovat viry vznášející se ve vzduchu.“

„FAA doktora vyhodila za porušení pracovní kázně, takže samozřejmě my jsme ho najali.“ Roth se uculil a s výsměšným překvapením pokýval hlavou.

„On své práci rozumí, pane,“ ujišťoval ho Hastings.

„Bude muset,“ zareagoval velký šéf. „Zatraceně, musí být ten nejlepší!“

Na palubě letu 66 20.45 (1945Z)

James Holland vzal do ruky sluchátko interkomu a chvíli váhal, než stiskl tlačítko propojující ho s reproduktory v kabině letadla.

Uvažoval o celé hromadě možných vysvětlení, z nichž bude muset to nejpřijatelnější vybrat pro své cestující. Před hodinou, když se velvyslanec Lancaster shýbal nad mobilem a přes satelit snad přímo držel rozžhavené vypalovací železo u zadku ministerstvazahraničí ve Washingtonu D.C., snažil se kapitán být upřímný až do jistého bodu. Pravdou bylo, informoval je, že nemocný pasažér nepřežil. Ne, neplánuje se návrat do Frankfurtu. Ale ano, nyní krouží na vyčkávací hladině nad Severním mořem. Jako důvod uvedl mezinárodní diplomatický zmatek a chaos, při kterých nikdo neví, co dělat nad mezinárodními vodami v případě smrti z neznámých příčin. Holland dokonce mohl zaslechnout přes dveře kokpitu na vlastní uši vzteklou reakci cestujících v horní sekci letounu ještě během hlášení. Nic však neotupilo byrokratická nesmyslná opatření udržující je zatím v jakémsi limbu, zatímco se diplomaté horečně snažili dohodnout, kam s nimi. Mezitím už spotřebovali tolik paliva, že není možné pokračovat v letu naNew York, zakončil vysvětlování.

Nezmínil se ale vůbec o nebezpečném chřipkovém viru ani o hrozící karanténě.

Nyní se tomu však vyhnout nemohl. Zbývajících dvě stě čtyřiačtyřicet pasažérů začínalo požadovat aktivní postup.

Stiskl tlačítko a přiložil mluvítko k ústům.

Vážení cestující, mluví k vám kapitán Holland.

Pohlédl na inspektora. Předtím mu oznámil, co udělá, a Robb ani neprotestoval. Faktem je, že kopilot na podobné podněty přestal reagovat, proto se kapitán raději soustředil na hlášení a pokračoval:

Vážení cestující, musím se omluvit, že vás udržuji v napětí a nejistotě, i za bezprecedenční zpoždění. Já…, naše situace teď vyžaduje trochu přesnější informace. Proto prosím, poslouchejte pozorně a snažte se mi v nelehkém úkolu pomáhat.

Dřív jsem vám neřekl celou pravdu, protože, abych byl upřímný, jsem si nebyl jistý, zda něčemu takovému sám věřím. Dokonce existuje i něco tak neskutečného jako diplomatické třenice, jak jsem vás informoval, ale nejde o případ úmrtí nad mezinárodními vodami.

Po odletu z Frankfurtu nám i ostatním evropským státům německá vláda oznámila smutná fakta o pasažérovi na palubě našeho letounu: prý byl vystaven novému druhu chřipkového viru, ale nevěděl o tom. Takže důsledky jsou jasné, čeká nás pravděpodobně karanténa – což mě opravdu mrzí. Ještě jednou zdůrazňuji: nás všechny! Na jak dlouhou dobu – zda se bude počítat na dny nebo hodiny – skutečně nevím.

Prosím snažte se mě pochopit, není to mé rozhodnutí! Vaši piloti se totiž neúspěšně pokoušeli během poslední hodiny získat povolení k přistání v Londýně, pak Frankfurtu a nakonec v Amsterodamu. Nyní do případu vstoupilo naše ministerstvo zahraničí a právě pro nás hledá to nejlepší místo k přistání. Zásoby pohonných hmot se při tomhle vyčkávání v malé výšce o dost zmenšily, takže nemůžeme pokračovat přímo do New Yorku bez dalšího natankování. Proto v relativně krátké době někde dosedneme.

Vážení cestující, osobně v celé situaci vidím přímo monstrózně přehnanou reakci. Ovšem nemilým faktem zůstává, že téměř každá vláda státu pod námi věří dohadům o nakažení všech pasažérů i členů posádky tím neznámým virem. Pokud na svém názoru setrvají, zůstaneme prakticky odkázáni na milost či nemilost jejich dalšího rozhodnutí.

Holland se odmlčel, uspořádal si myšlenky, zatímco držel tlačítko. V kabině pod nimi nikdo ani nepromluvil, všichni se snažili soustředit na další slova. Doširoka rozevřené vyděšené oči prozrazovaly obavy a strach v každém obličeji. V koutku výklenku dveří 2L se Brenda Hopkinsová zhroutila do rozkládací sedačky pro personál a srdce jí bušilo až v krku. Vzpomínka na profesorova ústa obklopená jejími rty působila jako zlý sen. Byl snad on tím nemocným pasažérem? Ať měl cokoliv, jistě to ona dostane taky.

Z reproduktorů se opět ozval kapitánův hlas:

V tom je tedy celý problém, vážení cestující. Podle toho, jak zdravotničtí experti dole pod námi rozhodnou, budeme muset uposlechnout. Možná půjde o tří nebo čtyřdenní karanténu, podrobnosti opravdu nevím. Jinak jsem si vědom, že mnozí z vás po příletu do New Yorku měli velice důležitý časový rozvrh, navíc nikdo z vás určitě nechce prožívat vánoční svátky podobným způsobem. Obávám se však, že pokud se situace nevyřeší, musíme se obrnit trpělivostí.

Také chápu, jak pro vás všechny je životně důležité zůstat zdraví, a proto byste chtěli znát další podrobnosti – i já bych si to přál – vědět víc o záhadné chorobě a možných důsledcích po nakažení. Bohužel v téhle chvíli na podobné otázky odpovědět nemůžu, přesto slibuju, že vás budu včas o všem informovat.

Hlavně bych si přál, abyste ocenili mou upřímnost, a též doufám, vlastně přímo předpokládám, že se zdržíte jakýchkoliv projevů paniky, přehnaných reakcí nebo bezdůvodných spekulací.

Gong interkomu se okamžitě začal ozývat, mezi cestujícími propukla vřava. Ve změti hlasů zaznívaly obavy, lidé, šokovaní a znechucení, vstávali ze svých míst. Letušky se snažily ze všech sil reagovat na volání pasažérů, odpovídaly na mnoho úzkostlivých otázek. Hluk bylo slyšet až v kokpitu.

Holland tedy znovu stiskl tlačítko:

Opět k vám mluví kapitán Holland. Vážení cestující, prosím nezatěžujte letušky dotazy, které nemohou zodpovědět. Vždyť jsem ještě ani neměl čas je se situací seznámit, takže nevědí víc než vy. Nyní zpráva pro všechny letušky: zapojte se přes interkom, bude rychlý briefing!

Podržel sluchátko u ucha a čekal, až se mu ohlásí letušky z každého stanoviště nejenom z dolní, ale i z horní paluby, kde se nacházel prostor určený k odpočinku členů posádky.

„Takže jdeme na to,“ zahájil. „Oznámil jsem pasažérům všechno až na jednu výjimku: Helms byl vystaven chřipkovému viru, nikdo však neví, zda infarkt s tím onemocněním měl nějakou spojitost. Pokud si všimnete u kohokoliv náznaků jakékoliv choroby, potichu mě informujte! Postižené bych chtěl pak co nejrychleji separovat od ostatních cestujících.“

„Kam, kapitáne?“ ozvaly se tři letušky zároveň.

„Odpočívárna v prvním patře. Tam je můžeme kompletně izolovat. Využijte znalostí toho švýcarského doktora! Napřed se však ujistěte, že jde skutečně o podezřelé symptomy!“

„Kapitáne, tady… tady je Brenda u 2L. Já jsem byla pacientovi nejblíž, zrovna tak i doktor Turnheir. Oba jsme u profesora aplikovali dýchání z úst do úst…“

James Holland zaznamenal zděšení v hlasu, pomalu se vytrácejícím ve sluchátku.

„Brendo, opravdu nevíme, zda je tahle nemoc nebezpečná,“ uklidňoval ji. „Ale podívej… možná bude lepší přesunout tělo toho nešťastníka nahoru, ach, samozřejmě i s osobami, které s ním přišly do styku.“

„S ním, nahoru?“ vyhrkla Brenda.

Barb Rollinsová se ozvala: „Jamesi, odpočívárna se hodí jen pro mrtvého, ale Brendu s doktorem přece můžeš izolovat v horní sekci, pokud ji uvolníme.“

Holland pokyvoval hlavou. „Přesně tak, Barb. Dobrý nápad.

Brendo, vrátím se k tobě co nejdřív, jakmile zjistím nějaké novinky o tom bacilu. Zatím však nezapomínej, že pravděpodobně jde o planý poplach!“

Mobil se rozezněl v kokpitu v té samé chvíli, kdy Dick Robb objevil poziční světla blížící se od západu.

Holland hrábl po sluchátku.

„Šestašedesátka? Mluví dispečink Dallas.“

„Tady je Šestašedesátka,“ potvrdil kapitán.

„Dobře, máme řešení, myslím si! Diplomaté do toho konečně vtáhli americké vojenské letecké síly, které vyslaly pár stíhaček coby eskortu při přesunu na leteckou základnu Mildenhall.“

Holland se odmlčel. Zahlédl siluety dvou strojů pod levým křídlem – natáhl se, aby rozsvítil přistávací reflektory. Skutečně šlo o americké F-15 Eagle. Na rozdíl od nizozemských F-16, které je chvíli doprovázely, nesly jasné označení vojenského letectva U. S. Air Force.

„Mildenhall je někde v Anglii, že?“ ptal se kapitán, ačkoliv perfektně znal pozici téhle základny usazené necelých sto šedesát kilometrů na sever od Londýna.

„Pravděpodobně ano,“ ozval se dispečer. „Každopádně je máte kontaktovat na jedna-dvacet-čtyři-tečka-pět-pět. Myslím stíhačky.“

„Už je mám po boku. Překvapuje mě jenom, že Britové najednou stáhli zákaz přistání na jejich půdě.“

Ve spojení s Dallasem nastala pauza.

„Žádné obavy, kapitáne. Plňte pouze instrukce pilotů. Americké vojenské letectvo se v Mildenhallu postará nejen o vás, ale i o všechny cestující.“

„Čeká nás nějaká karanténa či něco podobného?“

Holland zaslechl několik hlasů na druhém konci, než se dispečer vrátil k mikrofonu. „Bohužel vůbec nevíme, co je naplánováno. Zatím vás musíme dostat na zem. Kontaktujte nás hned, jakmile dosednete!“

Kapitán poděkoval a položil telefon, vcelku rád, že Mistr Sekáč hovoru též naslouchal.

Robb přikývl a vyťukal udanou frekvenci. „Šestašedesátka je na jedna-dvacet-čtyři-tečka-pět-pět,“ hlásil inspektor.

„ROGER, Šestašedesátko. Tady je Fox Jedna při vašem levém křídle na příruční vysílačce. Vypněte váš transpondér, prosím, a následujte nás! Odteď se budete hlásit jako Fox Tři.

Rozumíte, pane?“

„ROGER,“ odpověděl Robb. „Vypadá to, že náš hostitel pravděpodobně s naší návštěvou nesouhlasí.“

Rozhostilo se ticho a inspektor už litoval vyřčených slov. Tihle chlapi jsou přece profesionální piloti reagující na rozkazy, podobně jako on sám.

„Aha…, náš velitel je vám k dispozici, pane. Nyní zůstaňte na téhle frekvenci, prosím, a neozývejte se žádnému středisku letového provozu! Akci zahájíme levotočivým sestupem. Budeme se snažit o mírné provedení manévru, hlavně se držte u mého křídla.“

Obě stíhačky Eagle se stočily vlevo a Holland vypnul autopilota, aby je mohl následovat. Při klesání skutečně udržovali rozumnou rychlost, takže jim mohutný kolos stačil.

„Chápeš, o co jde?“ ptal se kapitán kolegy, který byl náhle velmi rozčilený.

„Propašovávají nás na základnu, samozřejmě,“ uculil seRobb.

Holland přitakal. „A pokud to Britové neodsouhlasili, vyklube se z toho pěkný průšvih…“

V první třídě Lee Lancaster též zaregistroval světla po levé straně, ale nemohl rozlišit typ stroje. Jakmile se však rozsvítila přistávací světla boeingu, objevila se na trupu v plné kráse americká vlajka doplněná velkými písmeny USAF.

Proč zrovna stíhačky Eagle? divil se. Přece žádné americké základny v Nizozemsku nejsou, zůstalo jich pouze pár v Anglii se společným britsko-americkým personálem. Tenhle typ stíhacího letounu nemůže zvládnout trasu na Island nebo do Kanady bez doprovodného tankeru – navíc na ně nikdo neútočí, takže proč vůbec potřebují eskortu stíhaček?

Že by kdosi v Pentagonu přišel o rozum a rozhodl se vyzvatBrity k zápolení?

Lancaster si okusoval nehet a sledoval formaci roje, stáčejícího se vlevo. Když je boeing následoval, vše pochopil.

Velvyslanec rychle překonal vzdálenost ke schodišti, vyběhl nahoru a vmžiku se objevil u kokpitu. Prudce zaklepal.

Jakmile cvakl zámek, strčil do dveří a vrazil hlavu dovnitř.

„Kapitáne, Lee Lancaster. Ty stíhačky nás doprovázejí při letu do Anglie?“

Holland se trochu natočil, přikývl a opět se věnoval udržení pozice ve formaci.

Velvyslanec za sebou zavřel dveře a usedl u středového panelu.

„Britové tohle povolili?“

Holland se už chystal zavrtět hlavou.

Robb ho však předešel.

„Je to úplně jedno, pane velvyslanče. Protahujeme se na základnu Mildenhall velice chytře kryti jako součást útočného roje, i když jsme trochu obéznější.“

Lancaster ignoroval jeho pokus o humor, jen potřásl hlavou a obrátil se přímo na kapitána.

„Chápete, že dosednutím na půdu Velké Británie bez povolení způsobíte veliký diplomatický incident?“

Holland na něho rychle pohlédl. „A mám snad na výběr? Naše společnost nám tohle nařídila. A proč by vůbec měl nějaký problém existovat, když jsme pod ochrannými křídly USAF?“

„Poněvadž Mildenhall patří britské RAF a naše vojenské letectvo je tam pouze v nájmu. Amerika tenhle pozemek nevlastní, takže mě jenom napadlo, jak si kdosi v Pentagonu hraje na hrdinu. Diplomatické problémy se přece nedají řešit tím, že způsobíte padesát dalších. Můžu opět použít váš mobil?“

„Kdykoliv, pane.“

Lancaster zdvihl sluchátko a začal vyťukávat číslice.

„Lee, prosil bych,“ dodal.

Kapitán se už věnoval řízení, takže poznámku nepochopil.

„Cože? Pane?“

„Jsem Lee, takže ti budu říkat Jamesi. Souhlasíš?“

„Jistě, ach, Lee. Díky!“

„Tím bude naše komunikace méně formální. Budeme trávit společně zřejmě víc času – obzvlášť, pokud přistaneme někde bez povolení.“

Letecká základna Mildenhall, Velká Británie

Brigádní generál velící peruti USAF na letecké základně Mildenhall vydával rozkazy během posledních dvaceti minut s narůstajícími obavami. O vzniklé krizi se dozvěděl ze zpráv CNNuž před dvěma hodinami, nic ale přece nemůže ohrozit jeho rozhodnutí, uvažoval. Jediné selhání by mohl způsobit nouzový komunikační systém. Zatím se s ním spojil pouze tříhvězdičkový generál z velícího postu v Pentagonu a položil mu jedinou otázku: Máte dostatečné množství chemických prostředků k zvládnutí očisty kontaminovaného Jumba se všemi pasažéry?

V duchu provedl rychlou kalkulaci a odpověděl ANO! Do deseti minut však hlavní staršina, mající skutečný přehled v této oblasti, pronesl šokující NE! Bohužel pozdě na odvolání celé operace. Zatímco dvě stíhačky Eagle odletěly se speciálními příkazy, vyklidili rozlehlý hangár, takže uvnitř nezůstal ani jeden stroj. Asi stovka důstojníků a letců dostala rozkaz k nasazení chemických obleků, kterých se nedotkli od doby operacePouštní bouře. Podle plánu, vyrozuměl všechny generál, seměla dostat příď Boeingu 747 co nejhlouběji do hangáru, kde se k předním dveřím přistaví schůdky zahalené plastikem. Celé letadlo se vlastně využije jako karanténní stanice, dokud jim experti na infekční choroby nedodají další podrobnosti. Doktor pověřený řízením kliniky na základně, hodností plukovník, byl též vyrozuměn. Ten jenom připomenul, že s výjimkou speciální skupiny virových patogenů, se vše dá bezpečně zvládnout.

„Za žádných okolností,“ varoval generál naposledy, „nikdo nepřejde na druhou stranu letiště k jednotkám britského Královského letectva! Tahle operace je prováděna pouze americkými ozbrojenými složkami.“

Řídící středisko letového provozu, Londýn

S nadřízeným u lokte se dispečer letového provozu monitorující sektor Severního moře mezi Amsterodamem a Velkou Británií skláněl nad obrazovkou a sledoval roj amerických F-15 Eagle blížící se k východnímu pobřeží.

„Jste si jistý?“ požadoval upřesnění šéf.

„Stoprocentně. Normálně by se objevily na okraji mého radarového sektoru, ale najednou mi blok s daty zmizel – sledoval jsem Šestašedesátku na vyčkávací hladině – potom dvě stíhačkyEagle s povolením od věže Maastricht náhle změnily úmysl a vracejí se na Mildenhall. Zahlédl jsem jen mihotavý záblesk odrazu na obrazovce, jako by se Šestašedesátka stočila vlevo společně se stíhačkami.“

„Dostali od vás povolení?“

„Samozřejmě, ale nejsou samy. Ti chytráci se ho snaží k nám propašovat.“

Nadřízený vstal s ústy dokořán. „Neuvěřitelné!“

„Co mám dělat?“ chtěl vědět dispečer.

„Hmm… hrajte jejich hru, dokud po telefonu neseženu někoho kompetentního.“

Šéf odcházel a cestou si opakoval stále dokola jedno jediné slovo: „Neuvěřitelné!“

8

Centrála CIA, Langley, Virginie pátek 22. prosince, 75.00 (2000Z)

Jonathan Roth seděl zadumaně za svým přepychovým mahagonovým stolem a jednou rukou si tiskl spánky, zatímco v druhé držel telefonní sluchátko. Už před pár minutami mávl na MarkaHastingse, ten se ale neposadil. Stál tu jako zodpovědný voják na stráži, zatímco zástupce ředitele CIA vyčkával, dokud se poradce v Bílém domě zase nevrátí k telefonu.

„Ano, pořád jsem tady! Krucinál, kam tedy máme podat hlášení? Vám? Prezidentovi? Pentagonu? Ministerstvu zahraničí?

Bože můj, komu to tedy přísluší?“

Roth několikrát přikývl, vzal list papíru a předal ho Hastingsovi, který slyšel ozvěnu hlasu vycházejícího ze sluchátka.

„Říkáte ministerstvu zahraničí?“ zástupce ředitele rukou zakryl mluvítko a pohlédl na podřízeného. „Člověče, Marku, dřepni si už! Jsem z tebe nervózní.“

Teprve potom pokračoval v rozhovoru.

„Jaká válka?“ ptal se. Opět při odpovědi pokýval hlavou, nakonec si cosi zapsal a hovor skončil. Pak se obrátil na Hastingse.

„Poslouchej, mám nejnovější zprávy. Zdá se, že Pentagon se pokouší propašovat naše Jumbo na leteckou základnu severně odLondýna bez britského povolení. Ministerstvo zahraničí sice tvrdí, že o podobné operaci vůbec nic neví, i když jim to vyžvanil jeden jejich velvyslanec, který je zrovna v tom letadle. A zatímco náměstek ministra zahraničí obsadil všechny linky ve snaze mluvit s prezidentem a přesvědčit ho o nutnosti vydat rozkaz americkému letectvu, aby zastavilo pokus o infiltraci, což by mohlo zapříčinit vypuknutí menší války, najednou se všichni obracejí na nás s požadavkem okamžité informace o tom viru.“

„Proboha,“ vydechl Hastings.

„Tohle… to je přiměřený komentář ke vzniklé události,“ ohodnotil povzdech zástupce ředitele. „Nejhorší však je, že pořád na nás čekají. Chtějí vědět, jak moc jsou ostatní vyděšení.

Takže? S ohledem na nejnovější zprávy, jak moc jsme vystrašeni, Marku?“ Roth se naklonil nad stůl a zhluboka se nadechl.

„No…,“ začal Hastings.

Kdesi ode dveří se ozvalo: „Příšerně, obávám se, pokud se jedná o patogen čtvrtého stupně!“

Mark se otočil a hleděl do tváře člověku střední postavy, oblečenému do zmačkaných šatů, s červenou kravatou volně visící na rozepnutém límečku u košile. V hlase však zněl přátelský tón.

„Omlouvám se za vyrušení, pane řediteli. Ale sdělili mi, že mě chcete vidět okamžitě, ne-li ještě o něco dřív. Utíkám celou cestu!“

Jonathan Roth znechuceně pohlédl na slisovaný oblek. „Vypadá to tak. A vy jste…?“

Muž vstoupil do místnosti s nataženou pravicí. „Promiňte, pane. Jsem doktor Rusty Sanders z podzemí…“

Velký šéf mu dost neochotně stiskl ruku a pak nově příchozího představil Markovi.

„Znáte poslední zprávy?“ vyzvídal Hastings a přátelsky se s doktorem pozdravil.

Sanders pohodil hlavou ke dveřím. „Sherry Ellisová, myslím, že se tak jmenuje ta dáma z vašeho oddělení, mi hned všechno oznámila po zabezpečené lince.“

Zaujalo ho dubové táflování stěn s mnoha certifikáty i plaketami.

„Vaše kancelář mi docela imponuje, pane. Do téhle sekce jsem se ještě nedostal.“

Roth se zamračil. „Nevyžádali jsme si vás, abyste nám chválil interiér, doktore. Potřebujeme okamžité odpovědi, podepřené neotřesitelnou autoritou.“

Expert se sice stále ještě rozhlížel, přesto hned spustil: „Plně chápu, pane. Vím, že Němci cosi vyprávějí o chřipce, my se však lekáme jejich panikaření, svědčícím dle našich odhadů snad o něčem horším – možná jde o patogen čtvrtého stupně.

Pokud by se ale pro tuhle špatnou variantu objevil sebemenší důvod, pak by nejvyšší stupeň opatrnosti i zabezpečení byly plně ospravedlnitelné. Nakonec ani nevím, zda bych vůbec takové letadlo chtěl mít zpátky na americké půdě.“

Zástupce ředitele tvrdě dosedl. „Opravdu?“

Sanders se opřel oběma rukama o desku stolu. „Přesně tak!

Má to však jeden háček.“

„A to je?“

„Nevíme přesně, co je to za vir. Zda je skutečně chřipkový, nebo patří do jiné známé třídy. Tohle bych potřeboval zjistit naprosto přesně: jaké symptomy doprovázely onemocnění toho výzkumného pracovníka a zda se zotavil. Pokud budeme vědět, jak nákaza virem působí, dá se potom částečně předpovědět reakce méně odolných lidí. Třeba dříve narozených. Pokud jde doopravdy o něco hrůzného, musíme mít při ruce údaje o úmrtnosti, způsobu přenosu i specifikaci všech vlastností. Němci toho pravděpodobně moc nevědí, takže se chtějí všemu vyhnout, což je chytré. Ovšem pokud dostanu přesné informace, mohu se také přesně vyjádřit. Nestačí mi jen všeobecné tvrzení o vzniku kdesi ve výzkumných bavorských laboratořích, ani německá báchorka o silném chřipkovém viru řádícím mnohem hůř než obvykle.“

Mark Hastings předal list papíru doktorovi a sledoval výraz jeho obličeje.

Sanders lehce hvízdl. „Takže pracovník laboratoře, který nakazil amerického profesora, zemřel, a dokonce jako druhý?“

Roth přitakal. „Tohle jsme právě dostali z Bonnu, prý to právě teď obdrželi.“

Doktor přikývl a papír vrátil.

„Tak dobře. Máme dva mrtvé, kteří se nakazili, a pouhou domněnku o rychle se šířící viróze. Ovšem potřebovali bychom výsledky z elektronového mikroskopu či vzorky samotného viru.

Bez zařazení do třídy se pohybujeme v naprosté temnotě! Potom nám zemřel jeden z pasažérů – prý byl tomuhle viru vystaven, ale symptomy doprovázející jeho smrt patří též k obyčejnému infarktu. Němci však mluví o dvoudenní inkubační době, což je pro vir přímo neslýchané. I ten nejrychlejší potřebuje čas, aby se usadil v buňkách svého hostitele a mohl se začít množit – dva dny mu k tomu určitě nestačí! Pokud se ale německý popis zakládá na pravdě, je zapotřebí celý dosavadní scénář přepsat. A co z toho vyplývá? Ani sami Němci nevědí, s čím se setkali, takže neexistuje potvrzený důkaz, zda tenhle vir zabil – či nakazil – zemřelého pasažéra. Pokud se nedozvíme, co je to, nemůžeme odhalit, co dělá… tímhle se totiž zabývá symptomatologie.“ Sanders si založil ruce, protože se rozhodl obdivovat obrazy na stěně – právě se blížil k jedné krajince ze starého Západu.

Zástupce ředitele vzdychl. „Marku, doporučuješ, abychom se chovali k tomuto viru jako k patogenu čtvrtého stupně, dokud si nepotvrdíme opak – je to tak správně?“

Doktor odpověděl dřív než Hastings. „Marku, pokud tohle odsouhlasíš, máš pravdu.“ Pak se otočil na Rotha. „Byl jsem informován, pane řediteli, že dokonce může jít o následek utajovaného armádního výzkumu v Německu. Ovšem pro mě se zdá nejhrůznější případný potenciál: kombinace krátké inkubační doby a vysoké úmrtnosti. Pokud jsou oba tyto údaje pravdivé, potom vir zabije do tří dnů sedmdesát až osmdesát procent napadených osob. V případě rozšíření mezi obyčejnou populací máme na krku otřesnou epidemii, ne-li pandemii, ať k tomu dojde kdekoliv na světě.“

„Aha. Jaké jsou tedy možnosti, doktore Sandersi, a jaká je hladina možného nebezpečí? Co bychom měli udělat?“ chtěl vědět zástupce ředitele, podrážděný expertovým neúnavným prozkoumáváním kanceláře.

„V nejhorším případě jde o nějaký druh mutace patogenu, což vůbec nemá nic společného s chřipkou – možná se dokáže přenést vzduchem, přežít v něm několik hodin a vyprodukovat nemoc končící rychlou smrtí do osmačtyřiceti hodin. Přenášení nákazy vzduchem se pak stává jeho nejobávanější zbraní a pravděpodobně z toho důvodu jste mě zavolal. Znám totiž recirkulační systémy letounů Boeing, Airbus i Douglas.“

„Může se tudy onemocnění rozšířit v případě té nejhorší varianty bacilu?“

Sanders přikývl. „Pokud se přenáší vzduchem, teoreticky je může klimatizace roznášet dál, pokud projdou přes filtry.“ Vytáhl ruce z kapes a usadil se na židli.

„Tak dobře, chytí tuhle chorobu každý cestující v dotyčnémJumbu? Pravděpodobně ne. Mohou vzdušné filtry klimatizace zachytit patogeny? Za jistých okolností některé ano, ten náš virový řetězec pravděpodobně ne!“ Náhle jako by chtěl vstát, ale rozmyslel si to a usadil se s větším pohodlím. „A to nejhorší, pane? Pokud máte zabijácký vir přenášený klimatizací na palubě toho letadla, musíme předpokládat, že každý v kabině mu byl vystaven. Pokud se mu náhodou někdo vyhnul, velice brzo ho zase potká. Ovšem v případě vysoké úmrtnosti můžeme přijít o všechny zúčastněné.“

Roth se zapřel do opěradla a otočil k oknu. „Přesně toho jsem se obával…“

Doktor pokračoval, na prstech vypočítával jednotlivé položky svého seznamu.

„Potřebujeme výsledky pitvy toho člověka s infarktem, potřebujeme kultury, potřebujeme okamžitě vystavit laboratorní zvířata tomuto viru, biologicky bezpečnou izolační zónu i obleky a mobilní laboratoř. Vojáci z Fort Detrick tohle zvládnou. A jenom pro případ, že jde skutečně o něco velice, velice infekčního a smrtelně nebezpečného s opravdovými symptomy patogenu čtvrtého stupně, bych doporučoval provést pitvu někde mimo pevninu.“

Roth i Hastings se na sebe významně podívali.

„Jako třeba kde?“

Doktor zahlédl na stěně u okna mapu světa. Vyskočil, přesunul se k ní a prstem přejížděl trasu vedenou středem Atlantského oceánu. Zastavil se na Islandu.

„Myslím, že tady máme základnu Keflavík. Buďto je dostaňte sem či někam do Grónska. Přednost má studené a izolované místo.“ Otočil se na zástupce ředitele: „Můžeme něco takového udělat?“

Roth ztěžka vydechl. Mark Hastings doplnil další podrobnosti operace s přistáním na základně Mildenhall. Okamžitě si všimli šokovaného výrazu v doktorově tváři.

„To snad žertujete!“ vyhrkl Sanders. „V Británii? Můžete je zastavit?“

„Proč?“ chtěl vědět Roth.

Rusty Sanders ukazoval na mapu. „Pokud jde o přítomnost smrtícího patogenu v tom letadle a pokud se vir přenáší vzduchem, rozhodně nechceme mít nikde poblíž vlhké anglické podnebí. Epidemie začínají tím, že je velké množství lidí vystaveno jistému viru. A právě v téhle části Velké Británie žije velké množství lidí a všichni vdechují tentýž vzduch.“

Letecká základna Mildenhall, Velká Británie 20.15 (2075Z)

Zvuk kvílejících pneumatik britského štábního vozidla pronikl až do nitra velitelského stanoviště amerických vojenských leteckých sil. Zvědavý seržant přistoupil k oknu a opatrně vyhlédl přes římsu pod sebou. V nažloutlém světle výbojek překvapeně zíral na britského velitele, který poskakoval jak čertík v krabičce a hnal se přímo k hlavnímu vchodu. Dusot těžkých bot na kovových schodech rozdrnčel celou budovu.

Seržant přešel ke generálovi a tiše mu sdělil novinku těsně předtím, než se dovnitř vřítil vzteklý Brit. Téměř prskal do očí velícímu brigádnímu generálovi USAF.

„K čertu, co si myslíte, že děláte, generále?“ řičel místo pozdravu. „A nechte si tentokrát ty svý kecy!“

„Velitel perutě Crandall! Jak rád vás vidím. Máte nějaký problém?“

„Copak vy o tom nevíte? Polovina příslušníků vaší základny se obléká do skafandrů, půl tuctu letadel jste vyhodil z hangáru a špitál do puntíku přestavěl. Chystáte se na večerní dýchánek, generále?“

„Podívejte se…“

„Tohle je britská půda a mé rozkazy jsou naprosto jasné: žádná sedmsetčtyřicetsedmička, které se pokoušíte pomáhat, tady nepřistane! Je to jasný, generále?“

„Davide, mé rozkazy zase říkají, že to Jumbo musím dostat bezpečně dolů, udržet ho hermeticky utěsněné a vyčkat na dalšíinstrukce. Máme totiž humanitární krizi. Ani nemohu uvěřit, že jste je odmítli!“

„Já tady nerozhoduju! Vykonávám jen vůli řádně zvolené vládyJejího Veličenstva. Mou starostí je plnit rozkazy dané vojenským oddělením. Zcela jednoduché! Lituji, pokud se ten příkaz zdá drsný, ale na tomhle našem ostrově chceme ještě mít pár Britů.“

„Bože, Davide, vždyť jediné, co mluví proti nim, je možné vystavení nějakému novému chřipkovému bacilu.“

„Dostal ses s ním do styku osobně?“

„Samozřejmě že ne, ale…“

„Ani já ne. A navíc nemohu o daných rozkazech pochybovat.

Myslel jsem si, že tvá znalost biologických zbraní v tobě vyvolá touhu se předvést. Ovšem pokud se celé operace nebojíš, musím tě varovat já! S naprostou vážností chci, abys odvolal své stíhačky Eagle a těm postiženým jen zamával.“

Generál jen zavrtěl hlavou. „Něco takového nemůžu udělat,Davide.“

„Jedině že bys chtěl vyvolat těžkou krizi mezi našimi zeměmi, což se ti skutečně může podařit! Navíc drzost tvého personálu, který poslal pár stíhaček k adopci Jumba coby představitele dalšího člena roje je neuvěřitelná. Londýnská centrála tuhle frašku odhalila v okamžiku, kdy všechno začalo!“

„Tuhle ranvej vlastníme společně, Davide. Máme vzájemnou dohodu. Pokud jde o americký letoun, může tady přistát každý, koho si vybereme.“

Britský pobočník dosud tiše stojící opodál se náhle pohnul.

Podal nadřízenému vysílačku. Aniž by velitel RAF odvrátil zrak od amerického generála, přiložil přístroj k ústům.

„Tady je Crandall. Proveďte blokádu. TEĎ!“

„O co jde?“ podezíravě vyzvídal generál.

Velitel perutě Crandall opatrně vrátil vysílačku pobočníkovi, než se otočil ke kolegovi. „Jde totiž o suverenitu, pane,“ vyštěkl, než se na podpatku otočil. „Naši!“

Generál Brita sledoval, jak odchází, když k němu přistoupil seržant s červeným sluchátkem.

„Pane? Opět se hlásí velitelství z Pentagonu. Potřebují s vámi okamžitě mluvit.“

Téměř jako na letecké přehlídce – nízko letící formace složená z mamutího letounu a dvou malých stíhaček se přesunovala nad jindy tichým, nocí zahaleným venkovem. Několik obyvatel vesnice vzdálené třináct kilometrů od základny dokonce nezvyklý ruch zaznamenalo a ještě dlouho poté, co letadla přeletěla, sledovalo oblohu. Holland a Robb už zahlédli světla ranveje, takže se pustili do obvyklé přípravy na přistání. Náhle se jim ve sluchátkách ozval velitel roje.

„Mám zprávu pro Fox Tři či Šestašedesátku. Zrovna jsem obdržel instrukce od svého velitele, pane. Nastaly změny v plánu.“

Kapitán zbystřil, nevěřil vlastním uším, co pilot F-15 Eagle povídá. Dick Robb zároveň stiskl tlačítko.

„Zopakujte zprávu.“

„Právě teď mám rozkaz vás eskortovat mimo britský vzdušný prostor. Mám vám sdělit, že tohle nařízení přichází přímo z Washingtonu, D.C. Vaše společnost se ozve přes satelit o pár minut později a pak se dozvíte, kde přesně vás chtějí mít.“

„Kristepane, už zase!“ vybuchl inspektor.

Holland pohlédl dopředu. Nacházeli se méně než pět set metrů nad terénem a osvětlená ranvej se blížila. Normálně by v noci žádné podrobnosti nezahlédli, ovšem tady pravděpodobně použili veškeré náhradní světlomety a ještě další zdroje. Po chvilce však z kokpitu rozeznali po celé délce přistávací dráhy blikající červená, bílá a modrá světla, z nichž se nakonec vyklubala obyčejná… vozidla!

„Dobrý Bože,“ vydechl kapitán, „vždyť oni kompletně zablokovali ranvej.“

Robb přepnul na frekvenci věže Mildenhall. Okamžitě se ozval hlas s americkým přízvukem.

„Šestašedesátko, věž Mildenhall. Nepřistávejte, pane! Nepřistávejte! Nemáte povolení k přistání. Ranvej je zablokovaná a uzavřená. Muži a zařízení jsou rozptýleni po celé přistávací dráze. Prosím potvrďte!“

Kapitán přikývl. „Řekni jim, co jsme viděli! Končíme přípravu na přistání.“

„Tomuhle nevěřím!“ sykl inspektor.

Holland potřásl hlavou, zatímco rukama posunul plynové páky dopředu.

„Maximální výkon. Klapky patnáct.“

Naběhlé žíly na krku a tón hlasu naznačovaly vzrůstající vztek kopilota. „Zatraceně, nemůžeme přece viset ve vzduchu celý den!“

Opět se ozvala věž: „Šestašedesátko. Znovu opakuji, nepřistávejte! Ranvej je zablokovaná a uzavřená!“

Kapitán pohlédl na inspektora. „Klapky patnáct, prosím.“

Dick Robb váhal, rty měl pevně sevřené a snažil se uklidnit.

Základna Mildenhall byla pro ně opravdu řešením. Těsně před přistáním však o ně přišli, což ho šokovalo.

Holland se natáhl a pravou rukou nastavil klapky na patnáct stupňů. Kolega na něho provinile pohlédl.

„Promiň…, klapky patnáct,“ omlouval se.

„Už to mám. Pozitivní poměr, podvozek nahoru,“ upřesnil.

Kopilot sáhl po ovladači podvozku, který za chvíli zajel do nitra letounu. Zem se začala ztrácet a Holland ve stoupání následoval velitele roje s F-15. Uvažoval téměř nezúčastněně, kdy a kde tenhle zlý sen skončí.

S palivem zatím není problém, v tomhle směru je situace dobrá, přemýšlel. Pořád mají ještě dostatečné množství nejméně pro čtyři hodiny letu, takže mohou dosáhnout celé stovky dalších přistávacích drah. Zároveň si mohou vybrat z mnoha míst, a pokud by všechno selhalo, vždy se dá najít nějaké nic netušící letiště s dostatečně dlouhou ranvejí. Ovšem statut náhlého mezinárodního vyvržence, pro něhož nikdo není schopný zabezpečit povolení k přistání na půdě jakéhokoliv státu, ho vyvedl z míry. Myslel si, že jde o přehnanou byrokratickou reakci, ale ve skutečnosti se jich svět kolem stále více bál.

Co když, uvažoval Holland, co když přistaneme s něčím, co doopravdy zabíjí? Kolik času nám vlastně ještě zbývá? Jak dlouho vydržím v kokpitu, abych mohl bezpečně zaparkovat, než u mě propukne nějaká choroba a znemožní mi řízení?

Kapitán opět všechno překontroloval, uzamkl ovladač podvozku a upravil plynové páky. Pohlédl na strnule sedícího Robba, stále ochromeného šokem.

A právě teď vše závisí na rozhodnutí úplně jiných lidí, připomněl si smutnou pravdu Holland. Společnost, ministerstvo zahraničí, vláda, bůhvíkdo… Sice tohle letadlo nevlastní, ale musí ho udržet bezpečně ve vzduchu, než tam někde dole někdo něco vymyslí.

Vybavila se mu dávná léta, kdy právě skončil službu u USAFa byl najat jako letový inženýr. Tenkrát kapitáni dopravních letadel byli jiní. Očekávala se totiž od nich vlastní rozhodnutí.

Ale ty dny se už nevrátí.

James Holland zapnul autopilota, nastavil správný stoupací poměr a trochu se zavrtěl v sedadle. Se vším by se vyrovnal, s výjimkou pocitu bezmocnosti! Společnost vám další instrukce dodá přes satelit, řekli mu.

Pohlédl na telefon, který právě v tu chvíli zadrnčel.

9

Bonn pátek 22. prosince 21.30 (2030Z)

Horst Zeitner z německého ministerstva zdravotnictví vzhlédl z kouta konferenční místnosti, načež uviděl překotně spěchajícího asistenta. Rychle ukončil telefonní hovor a vyšel mu vstříc, až moc unavený i otupený, aby ho mohl ještě někdo víc rozčílit.

„Co je?“

„Pane, někdo přišel a chce s vámi okamžitě mluvit.“

„Kdo? A proč?“

Asistent uchopil šéfa za loket a snažil se ho vyvést ze sálu na rozlehlou chodbu vládní budovy. Zeitner se mu však zlostně vytrhl. „Přestaňte! Odpovězte na mé otázky!“

Asistent se nervózně rozhlédl, než napůl šeptem vychrlil:

„Hlavní představitel firmy Hauptmann Laboratorien právě dorazil. Vlastně doletěl. Má s sebou informace, s nimiž byste se měl ihned seznámit.“

Zeitner se vzpřímil, tucet splašených myšlenek mu proletěl hlavou. Takováhle návštěva je velmi neobvyklá. Určitě přináší špatné zprávy. Vykročil tedy chodbou, asistent horlivě cupital před ním.

Andrew Hauptmann coby dokonale vyšňořený Berlíňan v obleku za pár tisíc marek snad vlastnil množství firem v hodnotě několikanásobně převyšující běžný pojem bohatství. Ve svých sedmdesáti letech sice vypadal křehce, ale měl pověst arogantního světáka. Ovšem při setkání s Horstem Zeitnerem se mu v očích zračila směsice paniky a obav.

„Kde si můžeme pohovořit v soukromí?“ chtěl vědět. Zeitner si byl jistý, že zaslechl v tónu hlasu podezřelý třas, což ho šokovalo. Nasměroval návštěvu do své kanceláře a zavřel za sebou dveře. Starý pán okamžitě zamířil k pohodlnému křeslu, usadil se a pokrčil rameny.

„Herr Zeitner, mí lidé v Bavorsku vás zmátli. Všechno, co tady děláte – hledání osob či odmítnutí přistání dopravního letadla samotnou vládou – se zakládá na nepravdivých informacích.“

Úředník se pevně opřel do kancelářské židle, srdce se mu rozbušilo a jen se děsil, co přijde. Pokud šlo o planý poplach, jeho kariéra právě skončila.

„Jak… co tímhle přesně míníte, pane?“

„Mí lidé v Bavorsku vám řekli cosi o viru… nějakého druhu chřipky, nemýlím se?“

Zeitner přitakal.

„Mí lidé se báli, Herr Zeitner, takže jen zbrkle odhadli situaci. Nakonec se tedy ukázalo, že vůbec nešlo o nějakou chřipku.“

Úředníkovo srdce se téměř zastavilo.

„Co… tedy…?“

Hauptmann drtil Zeitnera malýma pronikavýma očima. Vteřiny ubíhaly, než odpověděl – zdály se snad minutami.

„Dovolte mi, abych vám sdělil, co zatím víme… všechno, co víme,“ konečně začal. „Zaprvé, dva naši zaměstnanci zahynuli.

Laboratorní technik, vysoce kvalifikovaný, a lékař, výzkumný pracovník. Jedni z nejlepších. Technik udělal chybu před pěti dny. Ukládal novou zásilku vzorků pro vědecké bádání, které jsme dostali – s potenciálně silně nebezpečnými vzorky z hlediska virového a bakteriologického výzkumu, o nichž víme, že vyžadují tu nejpečlivější manipulaci – když náhle sklouzl, udeřil se do hlavy a upadl do bezvědomí. Během téhle nehody jedna ze schránek spadla na zem a praskla. Biologicky nebezpečné vzorky se nacházejí v silnostěnných, hermeticky uzavřených lahvičkách, ale u některých se těsnění porušilo. Dotyčný pracovník byl v izolované místnosti sám a trvalo snad i několik hodin, máme dojem, než ten druhý – doktor – vstoupil též bez jakéhokoliv ochranného oděvu a nalezl ho. Naštěstí je komora vybavená atmosférickou uzávěrou a všemi bezpečnostními systémy proti virům třetího stupně přenášeným vzduchem. Navíc je izolace udržovaná v podtlaku. Doktor zareagoval velice správně: sepnul alarm, vyčistil a sterilizoval celou místnost a sám sebe i kolegu uvnitř uzavřel z důvodů pozorování.“

„Ani jeden z nich neměl ochranný oblek?“

„Ne. Jen bílou firemní kombinézu. O dva dny později technik náhle onemocněl. Vysoká teplota, sdělil nám, záchvaty horka a zimnice, neurčitý pocit neklidu. Doktor též ulehl o pár hodin později, i když se snažil pečovat o první oběť téhle nehody, která bohužel zemřela. Bez jakýchkoli varovných příznaků však náhle propadl deliriu a hysterii, jako by na něho dolehla klaustrofobie. Porušil uzávěru, otevřel nouzový východ a uprchl.“

Andrew Hauptmann se natáhl pro karafu s vodou a nalil si do sklenice. Zeitner viděl, jak se hostu třesou ruce, byl však šokován natolik, že ani nepomyslel na to, aby ho obsloužil. Starý pán se opatrně napil, postavil sklenici na stůl a očima se opět zavrtal do úředníka.

„Mí lidé vzali firemní helikoptéru a pustili se za uprchlíkem,“ pokračoval, „ale objevili ho, až když rozbíjel okna vozu amerického profesora, po kterém jste pátral. Zahlédli auto na parkovišti ve chvíli, kdy náš lékař prchal zpátky do lesa. Sledovali ho, bohužel po pár minutách, než se zase vrátili, vůz zmizel.“

Hauptmann se opřel v křesle, zhluboka se nadechl, potom ještě jednou. Tvář mu zbrunátněla snahou všechno rychle vysvětlit, přesto se opět naklonil a pokračoval, přičemž kostnaté ruce doprovázely líčení děje neustálou gestikulací.

„Ředitel mé pobočky věděl jedno: čím se lékař nakazil, muselo být skutečně velmi nebezpečné a infekční. Takže když jeho tým objevil kousky rozbitého skla na parkovišti, snažil se okamžitě zjistit majitele vozu. Mí lidé prohledali inkriminovanou oblast a našli Američanovu jmenovku. Vyděsili se v domnění, že profesor byl též vystaven tomuto viru, aniž o tom věděl. Proto zavolali vám a žádali pomoc. V té době jsem právě pobýval mimo území Německa a všechno jsem se dozvěděl teprve až druhý den od ředitele mé pobočky v Bavorsku – proto informace udávala chřipkový vir.“

„A… on to není,“ hlesl úředník.

Hauptmann zavrtěl hlavou. „Ne, skutečně není. Jde o mnohem, mnohem vážnější a děsivější… a smrtonosný…“

Zeitner se už také nahýbal dopředu. Náhle se vzpřímil se zmateným výrazem ve tváři a rozhodil rukama. „Co tedy přesně obsahovala ta rozbitá lahvička?“

Starý pán sklopil zrak, potom opět pohlédl na úředníka.

„Nejsme si jisti,“ pronesl.

„Cože? Jak by se mohlo…?“

Hauptmann přitakal a zase vzdychl.

„V bývalém Sovětském svazu, jak zajisté dobře víte, existovalo dost velké množství operujících center biologických výzkumů. Loni jsme v tichosti kontaktovali manažery podobných dvou zařízení. Snažili se získat valuty výměnou za mnohaleté objevy v bádání. Potají jsme souhlasili s nákupem a doufali, že v jejich výsledcích najdeme zpeněžitelné novinky obzvlášť v oblasti neznámých drog a vakcín. Už od počátku tato transakce přinášela mnoho problémů. Většina vzorků byla přesně zdokumentována, ale několik zásilek dorazilo v naprostém nepořádku – živé virové kultury ve zkumavkách promíchané s kulturami bakterií, některé lahvičky dokonce neměly ani označení. Na tohle jsme bohužel přišli až po rozbalení, kdy se neoznačené či nesprávně zdokumentované vzorky okamžitě zničily. Všechno jsme samozřejmě třídili v naší centrále v Hamburku před odesláním do nových laboratoří v Bavorsku. Ovšemzmíněná kolekce vzorků byla chybně nasměrována a dorazila z Ruska přímo do Bavor. A můj ředitel tamější pobočky si myslel, že šla přes nás! Bohužel opak byl pravdou!“

„Takže vy vůbec neznáte ani název, ani typ…‘

Starý pán jen sykl. „Nic. Co zabilo naše dva odborníky může být virogenní, bakteriologické, nebo dokonce chemické, ačkoliv o tom posledním máme velké pochyby. S největší pravděpodobností jde o virózu.“

„Bože můj, to znamená, že nemáme žádná upřesňující data!“ zhrozil se Zeitner.

Hauptmann smutně přikývl. Pokračoval v hovoru, ale tentokrát slova plynula pomaleji a s větší opatrností.

„Dnes jsme kontaktovali jednoho z doktorů, který kdysi v ruské laboratoři pracoval. Předtím jsme s ním nikdy nemluvili. Zastával funkci vedoucího vědeckého pracovníka v daném zařízení a nyní žije na Ukrajině. Naštěstí si vedl perfektní laboratorní deník po celá léta své práce. Dodal nám tedy pár velice důležitých informací, které bychom bez něj neznali. Možná že západní zpravodajské služby něco věděly, či alespoň měly podezření, ale my v soukromém sektoru jsme nic netušili.“

„Nechápu…,“ řekl úředník.

„Herr Zeitner, zmíněné zařízení bylo výzkumným centremSovětského armádního biologického výzkumu. Celá desetiletí usilovně hledali efektivní cesty k zabíjení lidských bytostí ve velkém a snažili se vyvíjet virogenní a bakteriologické kultury, proti nimž mohly být ruská armáda a veškeré obyvatelstvo očkovány. Ovšem ostatní lidská populace by podlehla. Skutečně se jim podařil neočekávaný průnik a posunuli hranici vražedného účinku vědy. Po letech bádání totiž objevili velice vzácnou třídu patogenů, která vystrašila dokonce i generály – způsobené onemocnění by mohlo proniknout populací během několika dní s neúprosně zaručenou stoprocentní mortalitou bez možnosti jakékoliv prevence. Samotné sovětské autority se téhle skupiny obávaly – pokud by virus byl použit proti nepříteli, mohl se klidně obrátit proti vlastnímu lidu a zpustošit celé Rusko. Jde o hrůzné lidské choroby – většinou způsobené viry, zahrnující stadia počáteční formy filovirů identifikovaných nedávno v Africe – jejichž průběh je samozřejmě nevyléčitelný a nezastavitelný. Některé z nich zabíjejí likvidací vnitřních tělesných tkání, jiné se vrhají na specifické orgány. A jeden z těch virů, jak mi naznačili, způsobuje tak neuvěřitelnou horečku, že se celé tělo téměř spálí, druhý zase zapříčiňuje kolaps krevního oběhu s počátkem v mozku. Aby se případ mohl zařadit do téhle vzácné třídy, musí jít o patogen, který infikuje a zabíjí do několika dní bez jakékoliv naděje na efektivní léčbu, zároveň je snadno přenosný vzduchem či dotykem. Když podobnou hrůzu objevili v této skupině, všechny vzorky uzamkli ve speciálních podzemních skladovacích bunkrech pod výzkumným centrem.

V Rusku tuhle třídu nazvali čertóvskaja, což velmi volně přeloženo značí zásobu, zajišťující příchod Dne posledního soudu.

My je prostě označujeme kmen Omega.“

Horst Zeitner téměř vypadl ze židle.

„Panebože, vy tedy tvrdíte, že ty vzorky v Bavorsku…“

Starý pán smutně přikývl.

„Herr Zeitner, přesně jak jsem řekl. Co můj člověk v Bavorsku rozbalil – a rozbil – přišlo ze zásob Dne posledního soudu…“

Na palubě letu 66

Bušení na dveře kokpitu už začínalo být otravné. Rušilo je při zpracovávání detailních informací z věže Shannon, když let 66překonal výšku deseti tisíc metrů á pokračoval dál na hladinu deset tisíc šest set šedesát.

A co teď? James Holland se popuzeně rozhlédl a nakonec přece jenom stiskl tlačítko elektrického zámku. Mezitím DickRobb studoval zaoceánskou trasu. Kapitán očekával jednu z letušek, místo toho se ve dveřích ukázala matně známá tvář, jejíž vlastník hned vnikl dovnitř. Očima ohodnotil vybavení kokpitu a potom odhadl, který ze dvou mužů tady velí.

Pohlédl na toho správného.

„Kapitáne? Jsem reverend Garson Wilson.“ Mohutná medvědí tlapa se objevila nad středovým panelem. Holland si s ním potřásl levačkou bez sebemenšího nadšení.

Reverend hned zaznamenal nedostatek zájmu.

„Jsem Wilson, známý kazatel,“ dodal.

Kapitán přitakal. „Samozřejmě. Ale, pane Wilsone, obávám se, že jsme porušili předpisy FAA, neboť jsme umožnili vstup cestujícímu. Má vina. Předpokládal jsem totiž příchod člena posádky s nějakou naléhavou záležitostí. Proto vás musím požádat, abyste se vrátil na své místo.“

Reverend se opřel pravou rukou o sedadlo kopilota a lehce s ním zacloumal.

„Vaše jméno, kapitáne, je…?“ Pohlédl ke stropu, jako by vzpomínal.

„Holland. James Holland.“

„Výborně. Podívej se, Jamesi, vůbec si nemyslím, že nějakýFAA by dělalo vědu z několikaminutové návštěvy proslaveného kazatele Wilsona. Sám vlastním pilotní licenci a jejich šéfa jsem poznal ještě coby kluka.“

Otočil se, dovřel dveře a usadil se na skládací sedačce uprostřed, aby pokračoval.

Kapitán se na něho zadíval. „Reverende, prosím! Splňte mé prosby. Skutečně je nutné, abyste se vrátil.“

„Jen minutku, Jamesi. Potřebuju s tebou mluvit soukromě, protože jsme v časové tísni. Musím se totiž objevit v New Yorku za pár hodin kvůli jakési důležité…, ach, lépe řečeno kvůli vystoupení. Chápu, že máš další problémy, s nimiž se musíš potýkat, ale já nepatřím k těm, kteří byli vystaveni viru, jak ses v hlášení zmiňoval. Proto se musím co nejdřív dostat ven a frčet do New Yorku, jak rychle to jen půjde – pokud tam náhodou zrovna teď neletíme. Hned mě napadlo, zda bys mi to nemohl zajistit. Navíc je mi jasné, že jakákoli naplánovaná karanténa se stane pro ostatní nutným zlem, ale já na něco takového nemám čas.“

Holland se natočil i se sedadlem, aby se mohl neodbytnému pasažérovi podívat do očí. Opravdu znal tu tvář z nekonečných přenosů placené televize i z dalších masových akcí pořádaných pod heslem „Garson pro Boha!“. Nikdy se žádného jeho vystoupení nezúčastnil, ani po tom netoužil. O náboženství uvažoval jako o něčem velice soukromém. A měnit duchovní službu v cirkus se stalo pro Jižany skutečně kuriózní zábavou ve volném čase, na což se nechtěl ani dívat.

„Reverende Wilsone,“ promluvil kapitán, „nejsem v postavení, kdy bych s vámi mohl smlouvat ohledně nějakých plánů na karanténu. Přesto vás musím opět požádat, pane, abyste odešel.

Každé slovo tady řečené nás noří ještě hlouběji do problémů, ve kterých jsme se ocitli, protože veškeré dění v kokpitu zaznamenává magnetofonový pásek aktivovaný hlasem.“ Ukázal ke stropu na ukrytý mikrofon.

Pastor přikývl a usmál se. „Dobře, dobře, už odcházím, přímo mizím, ale nesdělíš náhodou starému zkušenému kazateli, kam ho míníš zavléct proti jeho vůli?“

Holland se zhluboka nadechl a pohlédl na inspektora, který zareagoval pozdviženým obočím. Pak se opět obrátil na Wilsona. „Reverende, věřte mi – do New Yorku opravdu neletíme. To jsem vysvětlil všem před pár minutami. A teď vás musím oficiálně znovu požádat, pane, abyste opustil kokpit!“

Slavný kazatel se na pár vteřin zamyslel, ale pak se rozhodl neprotestovat. Jeho úsměvné gesto – jak právě pohodil hlavou ke dveřím – kapitánovi připomnělo krokodýla. „Nebudu tě dál trápit, Jamesi. Nemínil jsem tě obtěžovat – jen pro záznam chci upřesnit, že ať přistaneme kdekoliv a kdykoliv, tady z toho letadla zmizím.“

Potom reverend Wilson zamával na rozloučenou a pečlivě za sebou zavřel dveře. Hlavně se snažil, aby obscénní nadávky, které chrlil plný vzteku cestou dolů, neslyšel nikdo s výjimkou sekretáře Rogera.

Holland stabilizoval Jumbo na letové hladině tři-pět-nula a dvakrát překontroloval řídící počítač letu. Kurs tvořily série vzdušných bodů, každý definovaný zeměpisnou délkou a šířkou.

Dráha letu sice končila v newfoundlandském Ganderu, ale oba piloti věděli, že tohle letiště není jejich cílem. Přes satelit se jim před deseti minutami ozval dispečink v Dallasu a přinesl tak dlouho očekávané řešení. Tím neustále se zvyšující napětí u obou kapitánů přece jenom polevilo.

„Dobře, Šestašedesátko,“ přivítal je viceprezident společnosti, „posíláme vás nahoru na islandský Keflavík, kde je letecká základna, nemíníme tomu však dělat žádnou reklamu. Zatím si připravte trasu na Gander. Někde na jih od Islandu budete kontaktováni stíhačkami USAF a eskortováni na vybrané místo.“

„O podobnou akci jsme se pokusili v Mildenhallu,“ připomněl mu Holland. „A přesto visíme pořád ve vzduchu.“

„Vím, vím. Tam to oni zmrvili, bohužel detaily žádné neznám.

Teď ale k ničemu podobnému nedojde, o tom mě ujistili.“

„Pane, kdo jsou ti ONI?“

„Popravdě právě nyní jsme napojeni na Operační středisko v Bílém domě,“ pokračoval hlavoun, „a oni jsou tak laskaví, že koordinují skupinu zpravodajských agentur včetně USAF, ministerstva zahraničí, FAA i CIA.“

CIA? Polkl Holland. Proč CIA? Povolení ke vstupu do islandského vzdušného prostoru se mu náhle zdálo dost nepravděpodobné. Už měl až po krk vemlouvavých ujišťování.

„Pane, Island má svou vlastní vládu. Zdalipak souhlasí s naším příletem?“

„Skutečně nevím, kapitáne,“ přiznal viceprezident, „a ani nevím, zda bychom se o to měli zajímat. Můžu vám jen sdělit následující: Island nemá vojenskou sílu, která by zablokovala ranvej a naše letectvo se už na váš příchod připravuje. Postarají se o servis i natankování pohonných hmot, potřebných k překonání vzdálenosti k jistému americkému letišti, o jehož lokalizaci rozhodneme tady. Zatím mám tedy dojem, že jsme problém v podstatě vyřešili.“

„Budeme se muset podrobit karanténě i doma ve Státech?

A pokud ano, jak dlouho bude trvat? Co mám sdělit lidem na palubě? Mimochodem pozítří je Štědrý den.“

Na druhém konci se někdo uchechtl, znělo to však trochu vynuceně. „Můžeme vás potom stáhnout na vojenskou leteckou základnu Edwards v Kalifornii, možná i na Holloman v NovémMexiku. USAF společně s Červeným křížem a epidemiologickou stanicí CDS v Atlantě vypracovávají plán bezpečného zajištění místa vašeho pobytu. Po dvou dnech pozorování půjde domů každý, kdo nebude nemocný. Řekněte cestujícím, že účet platíme my a do cíle jejich cesty je dopravíme první třídou.

Chápu, pro mnohé to bude znamenat opožděné Vánoce, ale nic lepšího se zatím udělat nedá.“

„Takže pasažéři bez symptomů budou propuštění? A co když někdo skutečně onemocní? A co když jich bude víc? Pak nás určitě nepropustí – musí samozřejmě vyčkávat, až choroba dokončí svůj cyklus. Potom takzvaná dvoudenní karanténa skončí po dvou týdnech, nebo i později a ode mě se očekává, že těm lidem budu vykládat pohádky o dvou dnech?“

„Co jiného můžeme dělat, kapitáne? Vždyť všechno může skutečně skončit za dva dny.“

Na pár vteřin zavládlo ticho, zatímco Holland uvažoval o smyslu toho, co mu řekli:

„Takže mají opravdu dojem, že jsme byli všichni nakažlivému viru vystaveni?“

„Kapitáne, může jít o planý poplach. Dokonce i kdyby váš pasažér zemřel na tento vir, nemusí dojít k rozšíření.“

„Co?“ Holland téměř zavrčel. „Pane, co myslíte tím i kdyby?“

„Jde o velice nepravděpodobnou možnost, chápete? Přece jste oznámil, že ten člověk už při vstupu na palubu jevil známky onemocnění. Nám zase nahlásili, že infarkt může být jedním ze symptomů, ale to jen v tom nejhorším případě.“

Kapitán hvízdl a snažil se potlačit narůstající vztek. Jeho letušky dělaly přece pro nakaženého všechno možné, zvládly i umělé dýchání z úst do úst a pak mrtvolu přesunovaly do horní sekce dozadu! Pokud tedy postižený takhle infikoval okolí, tak to od něj určitě musely holky chytit.

„Jamesi, dostaneme vás domů a poskytneme tu nejlepší péči všem pasažérům i posádce, pokud náhodou někdo z vás onemocní.“

„Pane? Potřeboval bych přece jenom jakési přesnější informace ohledně nákazy, rozumíte? Jak je ve skutečnosti ten bacil nebezpečný?“

„Jsme v neustálém spojení s Washingtonem. Mohu vás seznámit s nejčerstvějšími informacemi z Operačního střediska. Cituji: Zákaz přistání v Evropě vyplynul čistě z preventivních opatření a unáhlených reakcí na fakt, že Němcům se nepodařilo jasně a srozumitelně popsat vlastnosti dotyčného viru. Prý už ale Němci upřesnili situaci a oficiálně mluví o chřipkovém viru pozměněném novou mutací. Víc zatím nevíme.“

„Tohle mi vůbec nestačí. Potřebuju znát symptomy. Měl bych vědět, co mám očekávat. Právě z tohoto důvodu je nutné zjistit, kolik času mně osobně zbývá, abych někde bezpečně zaparkoval Jumbo v případě, že i já onemocním.“

„Opravdu jsem ti řekl všechno, Jamesi, ale pokusíme se zjistit víc, a to co nejdřív.“

Holland skončil rozhovor a zavěsil sluchátko. Potom pohlédl na kopilota, kterému se snad už trochu ulevilo.

„Zvládneme to, Dicku,“ ubezpečil ho. Robb jen protočil panenky a přikývl.

Počasí před nimi směrem k Islandu mělo být bouřlivé, s větrem o rychlosti třiceti kilometrů za hodinu od západu, hlásili i sněžení a mráz kolem minus šesti stupňů. Nakonec tedy rozhodne viditelnost, jestli vůbec přistanou – zatím se udržovala na úrovni přes pět kilometrů. Kapitán prokalkuloval stav paliva. Po příletu nad základnu Keflavík by vydrželi ve vzduchu ještě asi hodinu, ale ať se bude dít cokoliv, musí tam dosednout!

„Řekneš jim to?“ náhle se ozval inspektor.

„Komu, co?“

„Pasažérům. Ohledně toho plánu a vůbec všechno? Vydáš další hlášení?“

Holland povzdychl a pokrčil rameny. „Pokud si nad tímhle nechceš vzít patronát ty, Dicku, budu muset.“

Mistr Sekáč na něho pohlédl, ve tváři odevzdaný výraz. „Hele, tohle je přece tvůj kšeft. Já jsem tady jen hloupý kopilot.“

Kapitána až překvapilo, jak se sám od srdce zachechtal. „Přesně tak! S ostrým okem; ostrým jazykem a červenou tužkou…“

Holland čekal, že se inspektor zasměje, místo toho se DickRobb jen otočil a nepřítomně zíral do okna. Stiskl tedy tlačítko a snažil se uspořádat si myšlenky.

Snad se vzpamatuje a stane se opět tím normálním nepříjemným pedantem, zadoufal kapitán. Obzvlášť teď když to nejhorší je za námi.

10

Centrála CIA, Langley, Wirginie pátek 22. prosince, 18.00 (2300Z)

Konferenční místnost vedle kanceláře Jonathana Rotha se stala pracovním velitelským postem v 16.00 východoamerického času. Všude se povalovaly listiny a hromady papírů, členové analytického týmu přicházeli a odcházeli. Krizi začali pomalu zvládat, obzvlášť, když veškeré důležité záležitosti řídilo Operační středisko v Bílém domě. Různí experti stále víc a víc vyhledávali radu u CIA a zástupce ředitele Jonathan Roth jim rád předváděl perfektní show. Se stoprocentně uhlazeným přístupem nejvyššího byrokrata tahal za nitky a děsil všechny podřízené v Langley, zatímco předváděl chladně nevzrušenou tvář v sídle Agentury na Pennsylvania Avenue číslo 1 600 – vše doplňoval neustálým proudem analýz a interpretací. Do šesté večer stále ještě neměl v operační místnosti odpověď na hlavní a jedinou zbývající otázku, tu samou, kterou dostal Rusty Sanders: Jak nebezpečný je ten bacil na palubě letu 66?

„Podívejte se, nemáme vůbec žádnou jistotu, zda ten bacil skutečně je na palubě Šestašedesátky!“ Doktor už předtím varoval šéfa, protože předvídal paniku. „Bezpodmínečně musíme napřed provést pitvu Helmse, pak teprve poznáme pravdu.“

Roth vztekle odložil brýle na stůl, vstal a plný zuřivosti vyvedl Sanderse na chodbu. Přes téměř zatnuté zuby chrčel.

„Otázkou, doktore, není, zda tam je, ale jak s ním máme zacházet, pokud tam je? Já dělám rozhodnutí, jestli se má vzít do úvahy přítomnost viru, rozumíte tomu? Tohle je mé rozhodnutí, založené na mých analýzách.“

„Pane,“ začal Sanders, „nerad jsem vás vyvedl z rovnováhy pouze chci mít jistotu, zda chápete, že zatím neexistuje nic, co by vůbec nějaké rozhodnutí podpořilo…“

„Máme na palubě letadla mrtvého muže a nikdo jim nechce dovolit přistát, doktore. Helms bacilu vystavený byl. Navíc německá vláda odsouhlasila výskyt viru – ať je to, co je to, už zabil dva lidi, když nepočítáme profesora. Copak vám to nestačí?“

Sanders viděl, že velkého šéfa popudil ještě víc.

„Chtěl jsem se jenom ujistit, pane řediteli. Vždyť mohlo jít o obyčejný infarkt. Ani nevíme, čemu podlehl.“

„Znovu, doktore, připomínám: já dělám rozhodnutí! Nemůžeme se spoléhat na náhodu. A teď už zatraceně pro mě zjistěte, jak špatná je situace a jak by se mělo zareagovat v případě úvahy, že bacil je v plné síle na palubě letu 66. A udělejte to TEĎ!“

O dvacet minut později se objevil popelavě bledý Sanders s odpovědí. Zástupce ředitele zavřel dveře, ostatní zamířili k židlím.

„Poslouchejte, mám nové informace! Naše podezření o úmyslném předání neúplných faktů z německé strany se potvrdilo,“ začal doktor a pochodoval podél stěny, kravata mu visela ještě níž než předtím. Popsal rozhovor s majitelem laboratoří Hauptmannem i právě dokončenou konverzaci s úředníkem Zeitnerem v Bonnu. Pak shrnul obsah svého rozhovoru s ruským doktorem.

„Naštěstí mluvím docela slušně rusky,“ pokračoval, „takže nepoužívám oficiální překladatele. Zcela jistě jsem odpovědím porozuměl správně. Rusové, jak víte, dokážou zavést některé tlumočníky do…“

„Sandersi! Držte se tématu,“ zavrčel Roth.

„Promiňte, pane.“ Přesunul se ke vzdálenému konci, proti křeslu velkého šéfa v čele stolu. „Začnu s tou nejhorší možností. Za předpokladu – který z rozhodnutí pana ředitele Rotha beru v potaz – musíme počítat s tím, že Helms nebyl jenom vystaven viru, ale trpěl už vlivem tohoto patogenu při startu z Frankfurtu.

K tomu je zapotřebí přidat známé standardy nejnebezpečnějších kultur z ruských výzkumů, které byly omylem dopraveny přímo do Bavorska. Z toho pak musíme s devadesátiprocentní jistotou předpokládat, že každá osoba na palubě dotyčného letounu byla vystavena aktivní – pro někoho použiju lepší slovo – částici toho samého viru. A rozhodně to není chřipka!“

„Každý?“ ozval se Roth.

Doktor přikývl. „Ano, pane. K vystavení viru mohlo dojít během dvou hodin od startu. Teď, protože skutečně nic nevíme o typu viru s výjimkou dvou obětí v bavorské laboratoři, musím jenom odhadovat další postup podle tvrzení ruského výzkumníka. Jde totiž o patogeny kmene Omega, mezi jejichž základní znaky patří extrémní nakažlivost. Jinými slovy, pokud se s ním setkáte, máte ho. Způsob nakažení je rozdílný, ale viry z téhle skupiny, tvrdil, jsou obrovskou hrozbou, protože je nemožné zastavit jejich šíření mezi populací. Z toho by se tedy dalo usoudit, že se přenášejí hlavně vdechnutím, zároveň se dá odhadnout jejich schopnost žít na neporušené pokožce a pronikat skrz ni. To znamená nákazu i dotykem – stačí kapka tělesných tekutin bacilonosiče. Navíc úmrtnost přesahuje pětaosmdesát procent, poslední údaj mluví také o rychlé inkubační době.

Tenhle bavorský patogen se očividně probral k životu během osmačtyřiceti hodin, což je neuvěřitelné…“

Zástupce ředitele se zavrtěl v křesle. „Jak tohle všechno vědí,Sandersi?“

„Rus mi vysvětlil jejich složitou cestu k těmhle závěrům zkušebními testy na primátech, ovšem i on sám pouze odhaduje, jaký bacil k nám poslali. Bohužel dělali… též testy na lidech.

Používali politické vězně, zmiňoval se! Obzvlášť v padesátých letech. Náš bavorský bacil určitě nemá méně charakteristik, než jsem vyjmenoval. Ale ruští vědci vyjádřili ještě jednu obavu a to v případě slabšího dopadu virózy, než způsobují patogeny kmene Omega – že jakýkoli vir uniklý na svobodu by se dokázal rozšířit už v sedmdesátých letech po celém světě během osmačtyřiceti hodin pomocí moderních dopravních tryskových letadel! Dnes může začít virogenní nákaza ve Frankfurtu, a než se dozvíme, o co jde, máme naše bacilonosiče v New Yorku,Los Angeles, Chicagu a Tokiu. Po dvou dalších dnech každá infikovaná osoba pokračuje v šíření virové choroby v tuctech dalších lokalit. Snad jde přímo o pyramidální plán Armagedonu.

Ruský vědec potvrdil – a já už s tím dlouho souhlasím – že světový systém letecké dopravy se stal potenciálním nástrojem virogenního holocaustu, což jsem se snažil vysvětlit FAA celá léta, obzvlášť, že recirkulace vzduchu v kabině…“

„Držte se tématu, doktore!“ máchl rukou Roth. „Vím o vašem křižáckém tažení uvnitř FAA.“

Rusty Sanders se na pár vteřin odmlčel, studoval výraz zástupce ředitele a rozhodl se neprovokovat. Raději si odkašlal a zamával s papíry v ruce.

„Při jakémkoliv pohledu na nastalou situaci, pane, ve vzduchu máme okřídleného posla smrti, pokud se na palubě Boeingu747 nachází patogen kmene Omega.“

Několik členů výzkumného týmu hlasitě vydechlo, MarkHastings poposedl. „O jakém… druhu smrti vlastně mluvíme?

Rychlé, či něco víc… ach…“

„Myslíte, zda jde o něco hrůzného?“ vyzvídal Sanders.

„Jo. Hrůzného. Vždyť máme dvě stě čtyřiačtyřicet lidí na palubě toho Jumba plus dvanáctičlennou posádku!“

Doktor pohlédl na Rotha, pak pokračoval. Zástupce ředitele si podpíral bradu, očima sledoval Sanderse a tvářil se zcela klidně.

„Dobrá, smrt může přijít v různorodých formách,“ přednášel dál doktor. „Záleží jen na přesné specifikaci patogenu. Zatím máme k dispozici jen dvě oběti v bavorské laboratoři, na kterých právě provádějí pitvu, jak jsem byl informován. Úkolu se zhostil úzce specializovaný německý tým a přislíbil, že nám okamžitě dodá komplexní výsledky. To by nám pomohlo při porovnávání, až začneme provádět pitvu profesora. Jen tak mimochodem – při nákaze se dá očekávat kolaps dýchacího systému, vnitřní krvácení, poruchy srdeční činnosti podobné infarktu objeví se vysoké horečky, i když u obou dvou dosud známých obětí se ukázaly také jiné symptomy včetně demence a bizarního psychopatického záchvatu. Poněvadž doba od začátku nákazy až ke skonu může zahrnovat i několik hodin, dá se mluvit o dosti podstatném utrpení, obzvlášť pokud pasažéry v letadle včetně posádky – postihne šílenství naráz!“

Jon Roth se ani nepohnul, ale Mark Hastings s očima rozšířenýma strachem až poskočil.

„Kristepane, posádka letadla! Na ně jsem úplně zapomněl!“

Doktor se ho snažil uklidnit. „Virové nákaze byli vystaveni jen před pár hodinami, Marku. Pokud letoun dostaneme na zem řekněme do čtyřiceti hodin, je pravděpodobně nulová možnost, že by posádka vykazovala už nějaké symptomy.“

„Jo, ale musíme jim sebrat klíče od letadla, obrazně řečeno.

Zneschopnit ten stroj.“

Sanders zavrtěl hlavou, zhluboka se nadechl a zrakem zkoumal špičky bot. Teprve potom se setkal s pohledem zástupce ředitele. „Chtěl… vlastně zuřím při pomyšlení na ztrátu pasažérů z Jumba. Nerad bych se díval, co podstupují bez jakékoli humanitární podpory, i kdyby šlo o marnou snahu poskytnutou odborníky v ochranných skafandrech.“

Doktor si ani neuvědomil, že opět začal přecházet. Náhle se objevil na druhém konci místnosti, těsně u velkého šéfa. Roth jeho pohyb sledoval otáčením celého křesla, ale Sanders se zastavil a přejel pohledem přítomné: jeho slova vyvolala u všech šok!

Sám se podivoval vlastnímu přístupu. Vždyť tu suše probírá hrozbu příšerné pandemie schopné zabít téměř tři sta pasažérů v bolestech a mučivé hrůze, aniž by hnul brvou. Uvědomil si důvod klidu: udržuje si odstup, protože něčemu takovému sám nevěří. Alespoň ještě ne teď! Zatím neměl žádné důkazy o přítomnosti virózy na palubě letu 66, i když už se smířil s názorem, že profesor infikován byl.

„A teď, co se týče vnějšího nebezpečí.“ Doktor přešel ke stojanu s papírem, vzal do ruky fix a výklad doplňoval náčrtky.

„Opět vycházím vlastně jen z dohadů ruského vědce, který mi vysvětlil vliv patogenů pouze všeobecně. My se ale budeme raději držet konzervativního pohledu na nastalou situaci: bavorský vir budeme považovat za aktivní v teplotách nad nulou řekněme pocelou hodinu s přihlédnutím na okolní vlhkost. Z toho se dá odvodit dostatek času, aby obletěl v klimatizačním systému celýBoeing 747. Tak by mohl být infikován každý, jestliže částice jsou dostatečně malé, aby proběhly spíše neefektivními biofiltry v recirkulačním zařízení letadla. Čím teplejší a vlhčí jsou podmínky, tím je větší schopnost viru přežít a vyvolat infekční onemocnění. Tenhle typ virů se přemisťuje v aerosolech, což jsou kapičky vlhkosti ve vzduchu. V příhodném klimatu si mohou uchovat choroboplodnost i několik hodin. Každý si umí představit, jak snadno se přenáší obyčejná rýma kýcháním nebo dotekem, a přesně takhle musíme odhadovat šíření i tohoto patogenu.

Nepřináší však nemocným jen ucpaný nos a horečku, ale zabíjí je do tří či čtyř dnů.“ Sanders odložil fix a založil si ruce.

„Takže, doktore,“ zareagoval Roth, „váš odhad, jaký je stupeň nebezpečí pro jakoukoli chorobě vystavenou populaci…?“

„Samozřejmě jsou ohrožena populační centra. Podle informací při tak vysoké úmrtnosti musím přiznat, že těžko bychom našli v biologickém sektoru něco smrtelně nebezpečnějšího pro lidský život než další z patogenů čtvrtého stupně, jako je třeba filovirus Ebola. Jeho hororový dopad spočívá v celkovém rozpadu organismu. Člověk vlastně umírá rozkladem postupujícím z nitra těla na povrch. Ovšem bavorský virus nemusí způsobit tak hrůzostrašné konce, i když může být pro člověka ještě nebezpečnější. Jinými slovy, nesmíme podstoupit riziko kontaktu.

Karanténa je tedy doslova životně důležitá!“

Zástupce ředitele si odkašlal. „Doktore, a co ten plán s načerpáním pohonných hmot na Islandu a následným návratem domů? Stále jde o racionální taktický tah? Najde se místo na karanténu kdesi na americkém jihozápadě?“

Rusty Sanders pohlédl na podlahu, v hlavě si třídil myšlenky.

Velkého šéfa znal, věděl, že použije stejná slova, až bude informovat osazenstvo Bílého domu. Musí tedy mluvit přesně!

„Situace vypadá následovně,“ promluvil a podíval se Rothovi přímo do očí. „Riziko vpustit postižený letoun na severoamerický kontinent, nepočítám oblasti s teplejším klimatem, je enormní a podle mého názoru bez záruky. Teoreticky u absolutně nejhoršího scénáře působení patogenů se dá počítat, že vypukne nekontrolovatelná epidemie. Možná i svět zachvacující pandemie! Samozřejmě nechci nikoho děsit, ale popravdě, pane, pokud by odstartovala taková vlna infekce, může teoreticky zmizet veškeré obyvatelstvo celého kontinentu! Či v lepším případě přijdou o život desítky milionů lidí. Vím o autorech vědeckofantastických románů, kteří si pohrávají s podobným tématem ovšem my nestojíme tváří v tvář žádné sci-fi! Hrozba pandemie je skutečná, za což bohužel musíme, v uvozovkách, poděkovat moderní aviatice.“

Rozhostilo se ticho, dokud se přiškrceným hlasem neozvalMark Hastings.

„Takže neexistuje žádná naděje pro ty chudáky na palubě Šestašedesátky? Jsou odsouzeni k záhubě, ať děláme co děláme?“

Sanders na mluvčího pohlédl a zdvihl ukazováček.

„Možná, ale musíme klasifikovat. Pravděpodobně jsou odsouzeni k záhubě, i když možná jen pětaosmdesát procent z nich či o něco víc, jestli… JESTLIŽE…,“ vyčkával, až pozornost všech dostoupí vrcholu – zároveň dobře věděl, jak svou odpovědí opět rozzuří velkého šéfa –, „JESTLIŽE zemřelý pasažér byl opravdu nakažen tím samým virem jako pracovníci laboratoře v Bavorsku. Uvědomte si, že dosud se neobjevil žádný případ infekce mezi cestujícími. Jestliže tedy profesor nepatřil k bacilonosičům, nemohl zamořit vzduch virogenními částicemi.“

Roth se náhle posunul. „Díky, doktore Sandersi. Chce ještě někdo něco dodat?“

Nikdo se nepřihlásil.

„Tak fajn. Tohle sezení je samozřejmě otevřené pro diskusi i kritiku, já však jsem se rozhodl doporučit Bílému domu, že my… odmítáme, aby tento letoun přistál na území Spojených států amerických. Izolace – nebo karanténa – musí být provedena na Islandu, jakmile přistanou!“

Rusty Sanders stál opřený o zeď. Nyní se narovnal a zdvihl pravou ruku.

„Pane? Ještě nám zbývá jedna velice důležitá priorita.“

„Prosím,“ pokynul zástupce ředitele CIA.

„Potřebujeme co nejrychleji provést pitvu toho profesora.

Osobně doporučuju armádní patologický tým z Fort Detrick s experty na chemické i biologické zbraně vybavený biologicky bezpečnými vesmírnými skafandry. Měli by odstartovat tím nejrychlejším letounem, před zahájením akce bych je však rád informoval. Vir se tak lehko odhalit nedá, ale i když se pitva provádí v terénu, lze určit zda člověk zemřel z jiné příčiny než na prosté selhání srdce.“ Doktor klidně stál a sledoval ve tváři velkého šéfa boj, zda projevit zájem či zuřit nad drzostí znovuopakované připomínky.

Nakonec zvítězil zájem.

„Organizaci po lékařské stránce máte na starosti, doktoreSandersi.“

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře a Sherry Ellisová, atraktivní programátorka, vstoupila do místnosti.

„Promiňte, že ruším, ale tohle si rozhodně všichni musíte vyslechnout.“

„Co ještě?“ zeptal se Roth a potřásl hlavou.

„Náš ruský vědec před čtvrthodinou mluvil s Zeitnerem.

Chtěl se ujistit, zda ten ministerský úředník pochopil, že pětaosmdesátiprocentní úmrtnost u dotyčných patogenů je pouhá spodní hranice udané specifikace.“

„To jsme pochopili,“ zareagoval Rusty Sanders.

Sherry polkla, její pobledlá tvář přitáhla zraky všech. „Chápu, ale on chtěl vysvětlit Zeitnerovi, že u nich se nikdy neklasifikoval nějaký patogen jako kmen Omega, pokud nezaručoval sto procent mortalitní statistiky.“

Jedinou reakcí bylo hrobové ticho…

Na palubě letu 66

Barb Rollinsová už sloužila u společnosti třiadvacet let a vlastně nikdy nestála tváří v tvář nějaké mimořádné události.

„Ach, samozřejmě,“ vyprávěla kamarádkám, „několikrát jsem se lekla – obzvlášť, když nám došla káva při ranním letu a na palubě čekalo na snídani plno významných podnikatelů.“

Zavřela za sebou dveře kokpitu a stála ve ztemnělé chodbičce, mysl rozbouřenou. Uvažovala. Jako hlavní letuška měla předvádět příslovečnou starost kvočny o kuřata, ona se však jako jejich opora vůbec necítila. Naopak byla vyděšená jako malá holka. Vždyť mají na palubě neviditelnou a smrtelně nebezpečnou šelmu, ale bohužel tak malou a chytrou, že se přímým bojem zlikvidovat nedá. Ochromovalo ji pomyšlení na vir v jejím krevním oběhu.

Všimla si, že ji pasažéři v horní sekci pozorně sledují, a tak zamířila k točitému schodišti s profesionálním úsměvem na rtech. Sešla dolů, kde se na chvíli zastavila.

Přehnaně reaguješ, Barb! Uklidňovala se. V nejhorším jde přece jen o chřipku! Ale to drobné, chladné centrum strachu jí drtilo žaludek a nechtělo povolit. Proč by však vlády států reagovaly tak nepřátelsky, pokud by šlo o obyčejnou chřipku? Čím se ten chudák nakazil doopravdy? Co vlastně patřilo mezi symptomy? Jak rychle to na ně může zaútočit?

James Holland odvedl neuvěřitelně perfektní práci, když zcela srozumitelně a nevyhýbavě vysvětlil cestujícím nutnost doplnit palivo na Islandu. Všechny nejenom ubezpečil, ale i nadchl pravdivým vylíčením způsobu provedení karantény kdesi veSpojených státech – podrobil kritice i přehnané reakce cizích států. Přesto jeho proslov nestačil, aby se pasažéři naprosto uvolnili ze sevření panického strachu a hlubokého znepokojení:

Jestliže bude celá akce trvat déle než čtyři dny, neprožijí vánoční svátky v rodinném kruhu, stěžovali si téměř unisono a vystřelovali v kulometné kadenci další mraky otázek o viróze z Frankfurtu.

Tam se ještě radovali ze zakoupených dárků. Poklidná vánoční atmosféra před startem zaplnila celé Jumbo, které právě Barb označila za velké sáně, když žertovala s kapitánem. Prý by si místo uniformy měl spíš vzít kostým Santa Clause. Domů k rodinám se vraceli studenti, vojáci i turisté společně se seriózními podnikateli, menšinu tvořilo pár osamělých jednotlivců.

Barb vyrazila uličkou k zádi, kráčela opatrně a snažila se navázat zrakem kontakt s co největším počtem pasažérů, což pramenilo z dané funkce. Milovala lidi, i když životem nabyté společenské způsoby při téhle práci přece jenom obrušovala denní rutina. Dnes potřebovala víc než kdy jindy zachovat klid běžného letu.

Na všechny strany rozdávala zářivé úsměvy, zatímco mysl registrovala prakticky každého pasažéra, jako by šlo o popis namlouvaný na magnetofonový pásek: Vpředu sedí mladík s nohou v sádře. Pomohla jsem mu. Velice zdvořilý. Berle jsem mu odložila do skříně v první třídě. Nehoda na lyžích? Kdepak asi? Aha, Švýcarsko. Pohledný chlapec, i bolest snáší dobře.

Pravděpodobně stydlivý. Zakoukal se do té německé krásky sedící přes uličku. Nechce však, aby jeho rodiče postřehli toužebné pohledy. Řádící hormony! Pravděpodobné stáří devatenáct let, jak nebezpečné. A je to tady! Opět po ní mrkl. Nevidí, jak ho sleduju – ach, och, už to zjistil. Téměř ztuhl. A ona ho taky nespustí z očí! Zajímavé.

Hormony… ach jo, a tamhle ještě sedí pár, který se pořád drží za ruce. Ona se k němu tiskne, když jsou přikryti dekou. Ten starý trik s pokrývkou! Ona se na mě směje. Myslí si, že neuhodnu, kde mají ruce! Barb se v duchu rozesmála. Vždyť něco podobného sama prožila několikrát. Trik je v tom, že dotyčný se nesmí příliš šťastně usmívat.

Obézní džentlmen s velice starou dámou. Odhadovala na matku se synem, ale většinou se člověk mýlí. Muž zíral vlevo, k dalšímu páru přes uličku. Barb sledovala jeho pohled na místo, kde mladá žena podlehla tiché hysterii a manžel se ji zoufalesnažil uklidnit. Tiskla si telefon na prsa a pěstí si zacpávala ústa.

Vzlykala, oči doširoka rozevřené.

Barb se nad muže tiše nahnula, kývla k jeho ženě. „Promiňte, děje se něco? Nemůžu vám nějak pomoct?“

Keith Erickson vzhlédl, oči plné obav.

„Já… nemůžu ji zkrátka uklidnit. Když kapitán ohlásil možné několikadenní zpoždění… zhroutila se nad tak dlouhým odloučením od dětí. Když naznačil, že nemusíme stihnout vánoční svátky…“

Lisa Ericksonová pohlédla na letušku a konečně oddálila ruku od úst. Promluvila slabým, mučivě bolestným hlasem.

„Určitě to tak nemyslel, že ne? V žádném případě nesmíme přijít o Vánoce! Mé dětičky mě potřebují! Nemůžou zůstat beze mě!“

Barb se nahnula ještě dál k oknu, směrem k vyděšené ženě.

„Paní… hmm…“

„Ericksonová,“ vyhrkl její manžel. „Lisa.“

„Liso, poslouchejte! Všechno dopadne dobře a vy se pravděpodobně dostanete domů na Štědrý den. Vždyť kapitán popisoval jen tu nejhorší variantu, to snad víte? Všechno bude zase v pořádku. Potřebujete si zatelefonovat?“

Lisa Ericksonová přikyvovala jako vyděšené dítě, pak se otočila k oknu a znovu vrátila pěst do úst.

Keith Erickson pohybem ruky přivolal letušku blíž.

„Promiňte, ale vyřešíme to. Telefon už dávno použila. Teď je jenom… velmi zoufalá…“

Barb našla Brendu v zadní kuchyňce, seděla tam sama u dveří2L, zatímco zbytek posádky urychleně připravoval večeři. Položila jí ruku na rameno a Brenda se otočila s unaveným úsměvem.

„Jak jsi na tom, holka?“

„Přiměřeně,“ zalhala Brenda. Barb však jasně viděla, jak je zmatená. Nechtěla kolegyni přidělávat žádné další starosti, ale přece jenom – James ji pověřil zvláštním posláním a ona musí úkol splnit.

Šéfka se snažila mluvit tiše. „Slyšela jsi kapitánovo vysvětlení, viď?“

„Přesně tak. Tohle je má nejpodivnější služba v životě!“

Barb na kolegyni pohlédla a hned viděla, jak se jí oči plní slzami. Brendě se třásl hlas, když konečně promluvila.

„Barb, bojím se. Já jsem… onemocním… Já… přece měla přímý kontakt! Ať trpěl čímkoliv, jistě to dostanu. A já… nevím, co chytil, ale zabilo ho to, a já…“

Šéfka si přisedla a objala Brendu kolem třesoucích se ramen.

„Všechno bude v pořádku! Určitě! Vždyť neexistuje žádná jistota, že od něj musíš něco chytit! A pak – ten profesor byl o pár desítek let starší než ty, ani zdraví mu dobře nesloužilo.

Nikdo nic přesně neví!“

Kolegyně však svěsila hlavu a tváře opřela do dlaní. Pomalu se kolébala ze strany na stranu.

„Několik států určitě neodmítne povolit přistání velkému dopraváku o Vánocích kvůli chřipce! Pokud se nás bojí Evropa i Anglie, pak jsme opravdu v rejži. Hlavně já jsem v rejži!“ upřesnila. Vzhlédla k šéfce. „Proto jim nepomáhám u přípravy večeře. Pravděpodobně bych… mohla někoho nakazit!“

Barb zavrtěla hlavou, i když v podstatě měla Brenda pravdu.

„Copak jsi zapomněla? Kapitán přece chtěl, abyste ty, Dee a každý, kdo se ho dotkl, zůstali v horní sekci letounu. Máme tam totiž několik řad volných sedadel.“

Ruka jí vyletěla ke rtům. „Bože můj!“

„Je to dobré,“ chlácholila ji dál.

Letuška přikyvovala. „Ach, já vím. Už je to lepší. Ale tohle všechno právě… právě…“ Pravačkou zamávala ve vzduchu.

„To potvrzuje?“ vyhrkla šéfka a hned toho litovala.

Brenda zoufale vzlykla a přikývla.

„Jo.“

„Nehloupni, dej se do kupy,“ začala pomalu Barb. „NajdiDee a běžte nahoru – mimochodem, máte placenou přestávku.“

Obraz nemocného profesora, zchváceného horečkou, jemuž pomáhala se usadit, však Brendě opět vytanul před očima do nejhrůznějších detailů… vždyť se potil a stěžoval si na divný pocit! Vybavila si dotek jeho rtů, když se ho pokoušela umělým dýcháním přivést zpátky k životu. Dokonce i viděla tu paniku v jeho očích těsně předtím, než upadl do bezvědomí. Kolik času, odhadovala, mi ještě zbývá?

Letecká základna Keflavík, Island

Z řídicí věže letového provozu se kvůli neustálému sněžení s větrem o rychlosti čtyřiceti kilometrů v hodině nedalo ani pořádně dohlédnout na ranvej, ale hektická snaha pozemních vozidel USAF za poslední hodinu v téhle krušné arktické noci dosahovala vrcholu. Šéf věže v hodnosti nadrotmistra si už jednou vykoledoval pokárání, když se snažil vypátrat na dispečinku základny důvod tak rozsáhlé akce. Zvědavost mu ale nedala– něco chystali a nikdo mu nechtěl sdělit pravdu.

„Eddie, podívej se na to! A teď už zase vlečou ty nejvyšší schůdky na západní konec dráhy.“ Předal dalekohled vedle sedícímu rotnému, dohlížejícímu na pozemní operace. „Předtím tam přesunuli generátory, osvětlovací mosty, velké tahače a teď ještě tohle…“

„Nepasují náhodou pro Jumbo?“ nadhodil kolega.

„Jo. To tedy znamená…,“ teatrálně máchl rukou a vyčkával, zda mu to dojde.

Rotný asi vteřinu vypadal zmateně.

„Cože? Aha! Buď k nám bylo odkloněno nějaké dopravníJumbo, o kterém jsme neslyšeli, nebo máš na mysli prezidentský Air Force One.“

Nadřízený přitakal. „Air Force One je totiž Boeing 747, to snad víš? Takže o co jiného by mohlo jít?“

Kolega odložil dalekohled.

„Nerad ti beru iluze, ale prezident je v D.C. Večer měl nějaký proslov a všechno přenášela CNN.“

Nadrotmistr opět hrábl po dalekohledu. Po přistávací dráze se pohybovalo západním směrem velké množství vozidel a navíc dvě stíhačky F-15 se vznášely poblíž, což naznačovalo poměrně neobvyklou situaci.

„Nepředpokládáš náhodou…,“ nakousl nápad rotný.

„Co?“

„Myslím na tu zprávu, co se objevila v televizi a CNN ji přemílá pořád dokola. Celá Evropa odmítla povolit přistání americkému dopraváku, protože je na palubě někdo nemocný.“

Šéf věže spustil dalekohled a zadíval se na kolegu.

„Nemohli by náhodou plachtit sem?“

Nadrotmistr se zaměřil na obrazovku radiolokátoru právě ve chvíli, kdy se od západu začal plazit po displeji světelný bod.

Na palubě letu 66

V pilotní kabině letounu společnosti Quantum letu 66 JamesHolland dvakrát překontroloval přístroje, dal příkaz vysunout podvozek a začít s přípravou na finále.

Dvě F-15 Eagle po obou stranách Jumba se pomalu odpoutaly, když dostaly od věže Keflavík povolení k přistání. Šest kilometrů před ranvejí Holland rozsvítil přistávací reflektory a očekával údiv v dispečerově hlasu. Světla Boeingu 747 se těžko dají zaměnit s rojem stíhaček Eagle, ale k žádnému náznaku překvapení nedošlo. Kapitán snížil výkon, když Robb hlásil posledních patnáct metrů při třímetrové rychlosti sestupu. Mohutný obr jemně dosedl a mířil k věži.

Okamžitě se objevily dvě malé dodávky s rozzářeným nápisem FOLLOW ME po pravé straně ranveje a na kmitočtu věže se ozval hlas.

„Šestašedesátko, následujte světelný signál! Neotvírejte žádné dveře ani panely, nevypínejte motory, čekejte na instrukce!

Nechte uzavřená i okna v kokpitu!“

„Šestašedesátka, ROGER,“ zareagoval Robb.

Holland stočil kola předního podvozku a s pomocí změny otáček motorů přejel s Jumbem podél rolovací dráhy a zamířil zpátky k západní části ranveje. V dálce zahlédl celý kontingent připravených vozidel. Sice žádné cisterny, avšak schůdky tam– stály. Všemu vévodil obrovský hasičský vůz. Předpokládal posádku navlečenou v ochranných oblecích – ale ani jeden z pilotů netušil, jaký dojem vyvolá muž v obrovském vesmírném skafandru, jenž jim určoval světelnými signály místo pro zastavení.

Holland se držel pokynů a nasměroval sedmsetčtyřicetsedmičku k východu, proti silnému větru. Vypnul rolovací světla a koráb zastavil. Před přídí letounu se objevilo několik postav, ale těžko z té výše rozeznával podrobnosti. Možná šlo o další příslušníky požárního sboru – podle průzorů se dali těžko identifikovat. Tohle vypadalo zvláštně. Očima přejel na schůdky, nikdo je ale nepřisunul. Mezitím se přiblížilo ještě víc astronautů po obou stranách a každý z nich něco nesl.

„Co se tam venku děje?“ uvažoval inspektor nahlas.

Kapitán pohlédl vlevo a snažil se pochopit, o co jde. Sníh a ostrá světla mu ztěžovaly výhled.

„Motá se mi tady celá skvadrona hasičů,“ mumlal Mistr Sekáč, „a další přicházejí. Hernajs, co tady blbnou? Máme snad rozžhavené brzdy nebo jim jde o něco jiného?“

„Rozsviť přistávací reflektory!“ nařídil Holland a stočil pohled vlevo. Naléhavý tón donutil Robba, aby poslechl. Tím se zaplavil prostor pod nimi oslepujícím jasem. Někteří muži venku si paží zakryli oči.

Dick, Robb se na sedadle posunul kupředu, aby lépe viděl na přistávací plochu. Jasně rozpoznal omyl: nešlo o normální stříbrné ochranné oděvy požárního sboru. Vlastně vůbec nešlo o hasičské obleky.

„Proboha, co to mají na sobě? Co je to za skafandry?“ sykl inspektor. „A proč mají u sebe zbraně?“

Holland se k němu otočil, když si na vlastní oči ověřil, že všechny bytosti venku jsou vybaveny stejně. Cítil, jak se mu stahuje žaludek.

„Zatraceně!“

„Cože?“ vyhekl Mistr Sekáč,

„To jsou přece ochranné skafandry… používané při chemické očistě proti biologickým zbraním. Znám je velice dobře ještě z doby služby u letectva.“

„Ochranné skafandry? Proti čemu je chrání?“

Holland se mu podíval do očí.

„Proti nám…“

11

Letecká základna Keflavík, Island pátek 22. prosince, 22.75 (2315Z)

V kokpitu se ozval bzučák, jakmile Holland zastavil všechny motory Boeingu 747. Kdosi o čtrnáct metrů pod ním otevřel pozemní komunikační panel a stiskl volací tlačítko.

Inspektor i kapitán simultánně přepnuli svá sluchátka na interní komunikaci a hned zaslechli hlas.

„Slyší mě tam někdo?“

Holland stiskl spínač na ovládacích beranech.

„Tady je kapitán. Kdo je to? A co se tam vůbec děje?“

„Jsem jeden z pozemní služby, pane. Zůstaňte na příjmu! Zapojíme linku k velícímu vozidlu. Plukovník… velitel základny… s vámi chce mluvit.“

Žaludek se opět ozval. Až trapně stejná reakce. Proč nepoužili běžnou frekvenci?

Protože kdosi s vyšší autoritou si chce s tebou popovídat soukromě, Jamesi. Někdo ti chce sdělit zajímavosti, které ty nechceš slyšet: vidíš, tahle situace se ti vymkla z rukou!

Holland pohlédl na inspektora, který sledoval měřiče obsahu paliva v nádržích a potřásal hlavou.

„Nic nám nedávají,“ oznámil trochu zmateně.

Kapitán pokrčil rameny. „Neviděl jsem ani jedinou cisternu.

Navíc určitě nestojíme na obvyklém místě, kde by mohl být podzemní vývod rozvodu pohonných hmot. Jsme na rolovací dráze, co nejdál po větru od celé základny.“

Tentokrát se ozval gong, což je na chvíli zmátlo. Holland zmáčkl tlačítko interkomu a okamžitě poznal hlas Barb Rollinsové.

„Jamesi?“

„Pokračuj, Barb.“

„Jak dál? Máme udržet každého na místě či podat nápoje nebo co?“

Nový hlas zvenku zazněl ve spojení.

„Kapitáne? Tady plukovník Nasher.“

Holland stačil ještě dokončit rozhovor. „Barb, dej jim napít.

Já ti pak zavolám.“

Opět přepnul na interní komunikaci se zemí.

„Ano, plukovníku, slyšíme vás. Mluví kapitán James Holland.

Jste připraveni k čerpání pohonných hmot do našich nádrží?“

Kapitán viděl komunikační kabel mizící v poblíž stojícím těžkém nákladním voze. Očividně šlo o mobilní velitelský post.

Dokonce snad i zahlédl tvář v okně. Pravděpodobně jde o plukovníka, s nímž se právě spojil.

Nastalo podezřelé ticho.

„Ach, kapitáne, zajisté chápete, že jako velitel zdejší základny poslouchám rozkazy svých nadřízených v Pentagonu, kteří veškerý postup koordinují s dalšími složkami americké vlády.“

Holland slyšel v pozadí hluk dalších hlasů občas přehlušovaný vytím mrazivého větru, který bičoval letištní plochu od severovýchodu.

„Tohle chápu, plukovníku. Potřebujeme ale palivo – zároveň se nic nestane, když se taky překontroluje hladina oleje v motorech.“

„Dobře,“ James zaslechl povzdechnutí, „dobře, teď ale prosím poslouchejte, kapitáne! Mám příkazy vás na tomhle místě udržet a zajistit, že nikdo neotevře žádnou část letounu, natož aby někdo odešel. Tato situace platí až do odvolání. Naše základna je dokonce úplně uzavřena pro jakýkoliv provoz.“

Holland odfrkl. „Chápu a je to akceptovatelné. Dveře neotevřeme, ani neplánujeme rolování kamkoliv jinam než na konec ranveje, odkud budeme startovat.“

Další pauza.

„Aha… mám dojem, že mi nerozumíte, kapitáne Hollande.

Nemohu vás nechat odletět, dokud nedostanu jiné rozkazy.“

Kapitán nadskočil, jako by ho bodla včela. Zhluboka se nadechl a pohlédl na Robba. „Rychle zavolej Dallas přes satelit.

Informuj je! A pokus se zjistit, o co tady jde!“

Opět stiskl tlačítko.

„Plukovníku, podle plánu jsme tady měli natankovat a pokračovat dál na základny Edwards či Holloman v Novém Mexiku.

Nechci být hrubý, ale na vaše rozkazy kašlu! Nebudu tady přece držet dvě stě čtyřicet čtyři pasažérů dva dny před Vánocemi.

Skutečně potřebujeme pohonné hmoty.“

Odpověď přišla rychle.

„Kapitáne, celá situace mě velice mrzí, věřte mi. Ale dokud se mé příkazy nezmění, nedostanete ani kapku kerosinu a navíc vám budeme fyzicky bránit v opuštění tohoto prostoru, pokud to bude nutné. Máte totiž na palubě mimořádnou situaci kvůli biologickému zamoření, takže váš stroj nyní podléhá rozkazům, vydávaným armádním velitelstvím pro mimořádné operace!“

Holland zlostně zavrtěl hlavou, podrážděnost v něm vzrůstala. Opět sekl do tlačítka. „Tomuhle nevěřím! Jedině že byste měli místo k izolaci, které je schopné pojmout víc než dvě stě padesát lidí. Nebo nás chcete donutit k životu v tomhle letadle po několik dalších dní? Plukovníku, toalety začnou přetékat do šesti hodin! A v tomhle směru, ať máme odletět nebo zůstat, potřebujeme doplnit vodu, jídlo i provést úklid toalet…“

Opět pauza. Tentokrát dlouhá. Takhle daleko situaci nepromysleli, dumal Holland. Přitom všechno pro nás připravili, i když nás kompletně odstavili.

Hlas velitele základny se znovu ozval, tentokrát z něho vymizel počáteční přísný tón. „Dobře, mám pro vás nabídku, kapitáne. Jedinou věcí povolenou k vyexpedování z letounu je tělo… jednoho z vašich pasažérů, který skonal během letu. Až získáme další informace – což může trvat dvanáct hodin i víc – přivezeme vám schůdky k jedněm dveřím, a když budou vaši lidé udržovat dostatečný odstup, dovolíme vám vydat tělo oběti.

Prioritu totiž má pitva, jak mi sdělili – je nutné zjistit, proč ten muž zemřel. Speciální vyšetřovací tým je už na cestě přímo zeStátů. Co se týká toalet, nemůžeme dovolit sebemenší únik potenciálně kontaminovaného materiálu, takže říkám jasně: Promiňte, ale nejde to! A k tomu ještě máme vaši záď nad valem oddělujícím základnu od moře, aby veškerý vzduch z kabiny letounu vycházející z přetlakových ventilů směřoval na moře.

Všichni mí lidé jsou v těch úděsných protichemických skafandrech. Navíc mi půjde o krk, když jedna jediná molekula viru unikne z vašeho stroje a infikuje něco či někoho! A teď tohle všechno vy musíte vysvětlit vašim cestujícím, hlavně je zapotřebí, aby pochopili důležitou zásadu: Nikdo neopustí své místo, i kdyby měl jakýkoli důvod!“

„Nejsem bachař, plukovníku. Jestliže se někdo rozhodne vyskočit z korábu, nemůžu ho zadržet.“

„Kapitáne, poslouchejte! Situace je smrtelně vážná, člověče.

Vojenská policie obklíčila váš letoun, chápete? Mám rozkazy udržet preventivní opatření na absolutní úrovni – ne pokoušet se o prevenci – se zaměřením na jakýkoliv pokus kterékoliv osoby naznačující opuštění stroje. Jde o rozkaz s povolením zabíjet! Je vám to konečně nad slunce jasnější?“

Holland tvrdě dopadl do opěradla. „Ježíši!“

Zase zazněl gong interkomu a Dick Robb odpověděl. Potom tlačítkem odemkl dveře. Kapitán snad ani nezaznamenal, že vstoupil velvyslanec s asistentkou, kteří za sebou dveře zavřeli.

Znovu přepnul. „Snažíte se mi naznačit, plukovníku, že pokud se někdo pokusí o útěk, bude zastřelen?“

„Přesně tak, ať je to chlap, ženská nebo dítě… Nemám na vybranou!“

Inspektor se otočil na velvyslance s divokým výrazem v očích. „Oni nás tu lapli do pasti! Nalákali nás a už nás nenechají odletět!“

Lancaster chladnokrevně nabídl Rachael skládací sedačku za kapitánem, zatímco sám se usadil na té prostřední. Inspektor držel mobil u ucha, vyčkával na odpověď Dallasu.

Kapitán opět stiskl tlačítko. „A co jídlo, plukovníku? Myslel na to někdo?“

„Ano, všechno máme.“ Z hlasu se opět vytratilo ostří. „K vydaným rozkazům je zapotřebí se chovat kreativně. Nikdo mi nezakázal něco vám doručit. Po schůdkách, jakmile odvezeme tělo, vám dodám další obědy. Máme jich připraveno na tři sta.

Kolik jídla ještě máte na palubě?“

Kapitán pokrčil rameny. „K čertu, jak to mám vědět? Večeři jsme už vydali, takže zbývá snídaně – snad jsou zásoby netknuté.“

„Tohle rád slyším. Hladovět vás nenecháme, ale raději si rozpočítejte dávky na hajzly… myslím záchody. Co se týče vody, můžeme vám nádrže naplnit… nesmíte tady však nic vypouštět.“

Vtom Holland zaslechl, že Mistr Sekáč dostal spojení s Dallasem. Právě se s nimi hrdlil o průběh celé operace. Náhle pohlédl na kolegu a tvář mu zesinala.

„Dispečink chce s tebou mluvit. Radši si to nech převyprávět přímo od šéfa.“ Předal mu sluchátko. Kapitán si ho přitiskl k uchu, chvíli poslouchal, pak mu vypadlo z ruky. Holland se otočil na velvyslance a těžce polkl.

„Co jé, Jamesi?“

Holland se ztěžka nadechl. „Vůbec nechápu proč, ale půl hodiny před naším přistáním Dallas kontaktovalo Operační středisko Bílého domu.“

„No a?“ pobízel ho Lancaster.

Kapitán jen potřásal hlavou, lapal po dechu. „Už i naše vlastní země se nás bojí…“ Mávl k oknu, mysl se očividně zaobírala pátráním po dalších možnostech.

„Co ti řekli, Jamesi?“ zjišťoval velvyslanec dál, poněkud naléhavěji. Holland na něho pohlédl. Z očí se dala vyčíst únava.

Lancaster už předtím postřehl známky hlubokého kapitánova vyčerpání, což mu dělalo starosti.

„Dallas oznámil,“ konečně se kapitán rozhovořil, „že naše vláda je přesvědčená o nebezpečnosti viru, který je pravděpodobně na palubě – prý jde o něco podstatně horšího než o primitivní chřipku. Považují nás za obrovskou hrozbu pro populační centra.“

„Co to vlastně znamená?“ ozval se Dick.

„Že nám zamítli vstup na území Spojených států amerických…“

Bílý dům, Washington, D.C.

Prezident Spojených států amerických měl už od svého zvolení zásadu držet se co nejdál od Operačního střediska v případě jakékoli krize – pokud nedojde ke skutečné, absolutně zoufalé situaci.

„Potom se totiž dostáváte do začarovaného bludného kruhu,“ vysvětloval jednoho večera svému podrážděnému poradci z Národní bezpečnostní rady když se objevil v Panama City, které bylo na pokraji občanské války. „Nixon odmítal Středisko používat, zrovna tak i Reagan – možná z jiného důvodu. Raději zamířili do Pentagonu a točili se kolem řídicího válečného centra.“

„Je přece mnohem diskrétnější sjet pouze výtahem o dvě patra dolů, pane.“

„Podívejte, jakmile se odeberu dolů, každý si hned myslí: Panebože, když už tam jde i prezident, bude to mnohem vážnější, než jsme si mysleli! A velice brzo vzroste napětí v Operačním středisku natolik, až přestávám věřit, že poradci udělají rozhodnutí s chladnou hlavou. Proto raději pobývám v Oválné pracovně nebo ve své zatracené posteli. Pokud něco potřebují, můžou mi zavolat nebo vyjet o dvě patra výš. Navíc,“ dodal, „je Středisko až příliš blízko tiskovému oddělení a Sam Donaldson nikdy nespí.“

Večer 22. prosince v 18.30 východoamerického času, po nekonečné sérii telefonních hovorů z Operačního střediska do prostor Bílého domu – všechny se zabývaly letem 66 – prezident porušil svou vlastní zásadu a přece jenom sjel výtahem dolů!

Tucet mužů a žen překvapeně vzhlédlo, když představitel státu vtrhl do místnosti. Prezident se zdál velice unavený a vypadal o dost starší, než by měl ve svých devětačtyřiceti letech.

„Tak dobře, co teď?“ Zastavil se a oběma rukama se opřel o jeden z komunikačních panelů.

Asistent poradce pro národní bezpečnost ukázal na jednu z obrazovek, na níž se rýsovala mapa severního Atlantiku, kde zářilo oranžové kolečko kolem Keflavíku.

„Islandský velvyslanec žhaví veškeré linky na ministerstvo zahraničí, poněvadž chce s vámi mluvit, pane. Někdo tam zrovna sledoval televizi, když mu kdosi vyševelil zajímavost o přistání Jumba s logem společnosti Quantum perfektně viditelným na vertikálním stabilizátoru. Jde opravdu o malou osadu. A náš dobrodinec hned popadl telefon, zavolal někam na vládu, takže už všichni vědí, jak jsme tam náš boeing propašovali. Prakticky šílí. Dokonce už vyštvali z postele i generálního tajemníka‘ OSN. Chtějí, aby ten aeroplán zmizel.“

Prezident snad ani nepřikývl.

„Dalším krokem budou tiskové konference a problémy spojené s prodloužením smluv týkajících se naší tamější základny.“

„Paráda! Trvalo téměř tři hodiny, než jsem uklidnil britského premiéra, když se letectvo pokoušelo o podobný trik v Mildenhallu. Měl bych za tu vylomeninu tříhvězdičkového generála degradovat zpátky na poručíka!“

„Pane, já… já mám dojem, že jste přece přistání na Islandu schválil…“

Představitel státu se zadíval na podlahu. „Jo, jo, jo. Udělal jsem to. Jako úplný idiot. Opravdu jsem si myslel, že ho tam dokážou potají přemístit.“

„Pokud chcete informace, pane, je tu Jonathan Roth, zástupce ředitele CIA.“

Prezident zahlédl Rotha ve dveřích vedlejší menší konferenční místnosti. Mávnutím ruky ho přivolal.

„Něco nového, Jone?“

Šéf agentů zavrtěl hlavou. „Němci sice mají tým specialistů v té bavorské laboratoři, aby co nejrychleji stanovili charakter toho viru, ale výsledky v nejlepším případě dostaneme až za několik dní.“ Zástupce ředitele ztišil hlas, když se přiblížil k prezidentovi, který se usadil na panelu a založil si ruce.

„Vyslov ten nejlepší odhad, Jone, podložený fakty! Pokud všechny cestující vir nakazil, jak dlouho bude trvat jejich zotavení či kolikaprocentní úmrtnost se dá odhadnout?“

Jonathan Roth si odkašlal, uhnul pohledem a přemýšlel. Vůbec ho nenapadlo, že prezident hrůzné podrobnosti nezná. Další postup se ztíží, poněvadž asistent poradce pro národní bezpečnost dostal za úkol předat informace představiteli státu – což očividně neučinil.

„Pane prezidente, musím se omluvit,“ začal. „Předpokládal jsem, že jste byl už informován.“

Hlava státu na něho udiveně pohlédla.

„Vysyp to konečně, Jone.“

„Pane, přenos téhle choroby se odhaduje na sto procent v případě našeho letounu, mortalita se podle dosavadních znalostí pohybovala kolem pětaosmdesáti procent. Ovšem než jsme dorazili sem, obdrželi jsme dodatečné údaje od ruského vědce.

Máme očekávat stoprocentní úmrtnost.“

Prezident nevěřícně pohlédl na Rotha s pootevřenými ústy, s výrazem důvěrně známým americkým televizním divákům.

„Ty mi chceš naznačit, že… každý na palubě, kdo se setkal s tím bacilem, umře?“

„Ano, pane. Pravděpodobnost je veliká.“

„Bože na nebesích! Já… jsem se na celý problém díval s odstupem v domnění, že se všechna za pár dní vyřeší. A kdyby náhodou někdo onemocněl, nebude to nic vážného…“

Upřel zrak na zeď, hlasitě vzdychl. Zástupce ředitele CIAsmutně pokýval hlavou.

„Pane prezidente, máme před sebou minimální inkubační dobu dvou dnů, kdy se musíme připravit na dvě stě padesát šest mrtvých pasažérů a členů posádky. Zatímco jsou na Islandu, lze k nim díky biochemickým ochranným oblekům vyslat dobrovolníky. Těžko se asi můžeme pokusit o eutanazii, přesto by mohli postiženým vpíchnout moum či něco podobného, aby jim konec trochu ulehčili. Nemůžeme je ale vytáhnout ven z letadla.“

„Co to říkáš, Jone? Přece musí existovat nějaké řešení.“

Roth pokrčil rameny a skousl spodní ret. Pak pohlédl prezidentovi zpříma do očí.

„Nejspíš chci naznačit, pane prezidente, počátek hrůzné tragédie, která se zapíše do černých stránek lidských dějin.

K čemu zřejmě dojde na palubě toho Jumba, by mohlo zlomit srdce i těm největším cynikům. Chtěl jsem… se jenom ubezpečit, že všechno víte – protože ať povede tuhle operaci kdokoliv, výsledek bude pitván v mikroanalýzách po další desetiletí.“

„Skutečně není žádná naděje?“ Prezident vstal a založil si ruce vbok. „Máme už výsledky pitvy zemřelého pasažéra? Toho profesora?“

Pomalu přešel do kouta místnosti, jednou rukou si mnul bradu.

Jonathan Roth zavrtěl hlavou a následoval hlavu státu. Na prstech levačky vypočítával jednotlivé body.

„Tým expertů v patologii je už na cestě. Ovšem, pane prezidente, celý řetězec nákazy je naprosto jasný. Zaprvé známe smrtelný účinek biologického činitele, který překonal i předešlé zkušenosti a pochází z malých zásob patogenů kmene Omega, objevených Sověty po mnoha letech výzkumu – ze zásobDne posledního soudu, jak je oni nazývají. Sami se bojí je použít. Zadruhé víme, že omylem zásilka dorazila rovnou do bavorské laboratoře, kde nákaze do dvou dnů podlehli dva vědečtí pracovníci, zemřeli zbaveni rozumu. Zatřetí pod vlivem symptomů choroby jedna z obětí zpanikařila a uprchla.

Tehdy s ní přišel do styku profesor Helms. Němci předpokládají přenos kontaktem s krví nakaženého při zápasu u rozbitého okna vozu. A potom, pane, tentýž profesor také o dva dny později náhle pocítil první symptomy nemoci a zemřel mezi pasažéry Boeingu 747. Pokud byl nakažen virem přenášeným vzduchem, mí experti tvrdí, že klimatizační systém ho stoprocentně doručil všem.“

Prezident se k němu otočil, dělilo je snad jen pár centimetrů, a tiše promluvil.

„Počkej, vždyť jsi naprosto přesvědčivě hovořil o infarktu!

Takhle zněla tvá první informace před čtyřmi hodinami, Jone.“

„Ano, pane. Ale bylo nám řečeno, že může klidně jít o další příznak způsobený tím virem. Stále ještě nevíme, jak zabíjí. Ale tohle jediné máme jisté. Může však jít i o příznivější a slabší symptomy než nějaké…“

Zaregistroval, že prezident sebou trhl a zamračil se.

„Promiňte ten Bush-ismus, ale chtěl jsem jen osvětlit situaci: ať vir způsobuje hrůzostrašné komplikace či selhání srdečního nebo dýchacího systému, výsledek je tentýž. Stoprocentně zabíjí.“

„V Bavorsku tedy zemřeli zbaveni rozumu. A co ten profesor, ten taky zešílel?“

Zástupce ředitele CIA zavrtěl hlavou. „O ničem takovém nevím, ale psychoaktivní reakce nejsou nevyhnutelné. Někteří je mohou mít, jiní ne. Ten uprchlý vědec třeba jen zpanikařil, nebo ho zachvátila hysterie.“

Prezident prudce pohodil rukou. „Jone, mně se to tak neprůstřelné nezdá. Pořád existuje naděje. Možná ten Helms vůbecinfikovaný nebyl. Možná budeme mít několik osob, které přežijí. Možná jich bude hodně!“

Roth několik vteřin vyčkával, potom odpověděl: „Pokud ano, možná se ti přeživší stanou nosiči choroboplodných zárodků a nikdy se nebudou moct vrátit domů. Kupříkladu osoba nakažená virem HIV se ho nikdy nezbaví.“

Prezident se otočil a zkameněl.

Roth se rozhodl pokračovat.

„Pane, snažím se též doufat, že existuje trochu naděje, ale instinkt mi říká, že není pravděpodobná. A pokud mají instinkty pravdu, musíme se připravit na bleskovou akci. Kde bychom chtěli; aby k tomu došlo?“

„Vy myslíte kvůli oddělení pro styk s veřejností?“ téměř zasyčel. Už viděl palcové titulky v novinách: Prezident se snaží získat politické výhody, zatímco stovky lidí umírají v agonii.

Zástupce ředitele CIA v obranném gestu zamával rukama.

„Ne, ne, ne! Myslím z hlediska lidí vystavených viru. Letoun se musí spálit zrovna tak jako těla. Možná bude nutné se vším odletět na vzdálené místo v poušti, kde se pak použije nukleární hlavice, aby se zajistilo zničení biologického materiálu. Panebože, pane prezidente, jestli v tomhle pochybíme a vir zaútočí na populaci, může vymýtit polovinu světa! Skutečně nežertuju, pane. Tohle je totiž biologický ekvivalent termonukleární války, a to musíme vyřešit! Neexistuje žádný lékařský zákrok, vir zabíjí do tří dnů. Implikace jsou šokující!“

Prezident strnul. Jonathan Roth se obával, zda neupadl do nějakého transu.

„Nukleární…?“

Nakonec se představitel státu odvrátil, vrtěl hlavou a chvíli si prohlížel mapu, než opět promluvil. Tón hlasu tentokrát zněl jinak – velitelsky.

„Výborně, Jone. Zmínil ses o poušti. Dobrý nápad. Najdi mi uprostřed písku někde v zámoří dostatečně dlouhou ranvej. Najdi místo, kam můžeme poslat nouzové vybavení, stany a ostatní potřeby, abychom těm chudákům z letadla poskytli alespoň trochu důstojné péče, jestli… jestliže jsou opravdu odsouzeni k záhubě.“ Prudce se otočil, zadíval se Rothovi do očí. „Najdi místo, kde pro ně můžeme zařídit dostatečně lidské podmínky, aniž bychom ohrozili nějaké populační centrum! Spoj se s obranou i zahraničím – vytáhni ministry z postele – použij tuhle místnost a se svými lidmi v Langley udržuj telefonické spojení!

Dej mi odpověď, pokud můžeš, do hodiny! Mezitím si popovídám s velvyslancem na Islandu a snad tím získám trochu času.“

Zástupce ředitele CIA přikyvoval, prezident však už odcházel a mířil k výtahu. Vtom se znovu otočil a opřel se o veřeje, aby ještě nahlédl do Operačního střediska.

„Jone? Hlavně najdi nejlidštější způsob, jak těm chudákům pomoci, aby nám přece jenom zůstala naděje.“

Centrála CIA, Langley, Virginie 78.45 (2345Z)

Mark Hastings stál ve dveřích konferenční místnosti, kterou Jonathan Roth přeměnil na velitelské stanoviště. Překvapeně zíral na doktora Sanderse pracujícího u bleskově připojeného počítačového terminálu. V tichosti se přesunul za něj a přes rameno se mu díval na monitor. Po obrazovce se posunoval dlouhý seznam lékařské terminologie – kompletní katalog lidských virů s podrobným popisem symptomů.

„Myslel jsem, že už jsi pryč.“

Sanders sebou trochu trhl, otočil se.

„Cože? Aha, Mark.“ Pohlédl zpátky na displej a ukázal na data. „Tohle je velice zajímavé, i když frustrující.“ Opět mávl rukou. „Pokouším se najít virový patogen podobný tomu, který nám popsal náš ruský přítel a o němž si ředitel myslí, že ho máme na palubě letu 66. Tohle je skutečně bezprecedenční.“

Hastings si přitáhl židli a usadil se vedle doktora, aby sledoval jeho ukazováček na obrazovce.

„Vidíš, třeba tady ten. Vysoká horečka, delirium, dýchací potíže a četné chemické nerovnováhy způsobené snahou těla reagovat – nic ale v oblasti krevního oběhu.“

Mark přesunul pohled zpět na Sanderse. Kravata už zmizela, takže vypadal rozevlátě.

Totálně chaotický, ale sympatický a energický, uvažovalHastings.

Doktor měl na klíně žlutý poznámkový blok plný zápisků, hrneček chladnoucí kávy stál vedle počítače.

Horlivý a též plný zanícení.

Sanders náhle zaregistroval ticho a pohlédl na Marka, jenž právě ukazoval na obrazovku.

„Proč se vlastně hrabeš v takové hloubce? Vždyť pořád ještě nevíme, který ruský bacil ze skupiny Dne posledního soudu proti nám stojí.“

„Pravda,“ vydechl doktor, rychle přikývl a trochu s židlí popojel dozadu. „Ale, Marku, mám… takový divný pocit. Myslím totiž, že nenajdu žádný důkaz na podporu teorie, že ten chlapíkse náhle složil a zastavilo se mu srdce, či došlo k fibrilaci z důvodu působení viru. Pokud ovšem viróza neútočí jako první na srdeční sval!“

„Mluvíš o tom profesorovi?“

„Přesně tak.“ Sanders prudce vyskočil, až Hastingse vyděsil.

Levačkou mával k obrazovce.

„Protože, Marku… Marku… jediné spojení, které virus má s letem 66, je profesor Helms. Bez něj bychom neměli infekci v letadle. Pokud ten chudák opravdu dostal infarkt, potom by se velice zredukovala pravděpodobnost skrytého působení smrtícího viru.“

Hastings přitakal. „S tímhle souhlasím. I když nejsem doktor jako ty, je mi jasné, že pokud se profesor nakazil tímhle virem v infekčním stadiu a infarkt se objevil pouze náhodně… potom jinými slovy řečeno nemáme žádný kontakt na virus!“

Sanders začal přecházet, občas zabubnoval prsty na desce stolu, nakonec se vrátil a padl zpátky do křesla. Naklonil se dopředu s otázkou v očích.

„Ty máš praxi zkušeného právníka, Marku? Připadám si jako svědek při křížovém výslechu. Opravdu jsi nadhodil zajímavý postřeh.“

Hastings se rozchechtal. „Copak je to tak očividné?“

Doktor pokrčil rameny. „Neřekl bych, očividné…“

„Ale ano, řekl. Vždyť jsem další právník, který nesnáší podnikání v tomto oboru. Vraťme se však zpátky k důležitému bodu: pokud šlo o infarkt, neznamená to logické vyloučení virózy způsobené… jak tomu říkáš… patogenem?“

„Patogen je správně. Websterův slovník definuje patogen jako činitele schopného vyvolat onemocnění. A máš pravdu.

Jedno ale nevylučuje druhé. Musím totiž přiznat, že stres sám o sobě, vzniklý reakcí těla na vir v zárodečném stadiu, může přivodit infarkt, pokud už předtím měl pacient problémy se srdcem. Proto se snažím získat veškeré podrobné informace z profesorova lékařského chorobopisu.“ Sanders zaklonil hlavu a pozdvihl obočí. „Víš vůbec, že jsem před pár minutami mluvil s letuškou toho postiženého letu?“

Mark se podivil. Vskutku na něj zapůsobila doktorova schopnost všechno včas zařídit.

„Piloti zavolali vedoucí směny do kokpitu, aby mi popsala příznaky u profesora, který se objevil na palubě už nemocný.

Jedna z jejích podřízených mu pomáhala do sedadla. A náběh na infarkt opravdu může vyvolat symptomy vylíčené letuškou: vysoká teplota, náhlá slabost, dýchací potíže a nutkání na zvracení – dokonce i delirium se může dostavit, pokud je krevní oběh na několika místech přerušen, než se dostaví hlavní úder.“

Sanders pohlédl na Hastingse a dodal: „Ovšem pan ředitel věří, že případ naprosto jasně uzavřeme.“

Mark se usmál, otočil hlavu a zvažoval, kolik toho může prozradit. Vždyť ten doktor skutečně připomíná kulový blesk plný energie i zvídavosti. Sice Agentura mu dostatečně důvěřovala, takže získal prověření a samozřejmě dostával i výplatní šek, ale delikátní nuance přístupu k práci potřebné k přežití v Langley se mu nedostávaly.

„Můžu ti říkat Rusty?“

„Jistě, vždyť tě oslovuju Marku.“

Přikývl a zdvihl ukazováček.

„Rusty, dám ti jednu radu. Buď velice, velice opatrný, pokud se pohybuješ v blízkosti Jonathana Rotha. Je mocný, má konexe i schopnosti a navíc může, a to už potvrdil, se zbavit kohokoliv, kdo mu je proti srsti. Musíš v něm skutečně vidět nebezpečného muže, i když ti nemůžu vysvětlit proč… Pochop, strávil většinu

„života činností ve zpravodajských službách. Pracoval dlouhá léta coby agent v terénu, stal se i rezidentem a operativcem na tolika místech, že je ani nedokážu spočítat. Ke všemu je současným nejlepším expertem na sledování a likvidaci terorismu naStředním východě. Jeho pověst o schopnosti vyčenichat teroristickou organizaci, ještě než udeří na předmět amerických zájmů, je tady snad legendární.“

Sanders zamrkal. „To vím. Pročetl jsem si šéfův životopis.

Proto mě šokovalo, když jste si mě, chlapci, zavolali, abych mu poskytl informace. Obvykle totiž píšu esoterické analytické zprávy dole v suterénu. Mám velice zajímavé materiály pro výzkum, ovšem na nízké úrovni.“

„Rusty, přece nejsi žádný nemotora. Přišel jsi s tím nejlepším doporučením. Jenom se snaž… snaž se být trošku diplomatický při jednání s ním, pokud můžeš.“

„Marku, oceňuju sice tvou upřímnost, ale já neustoupím.

V tomhle případě chce bezohledně uspíšit rozhodnutí, založené na svém špatném odhadu, což může vést k docela vážnému pochybení. Bože můj, vždyť přece má na starosti informovanost samotného prezidenta.“

Hastings zdvihl prst ještě výš. „Rusty, nechci po tobě, aby ses držel zpátky, ovšem musíš mít v ruce jasný důkaz, abys velkého šéfa přesvědčil.“

Doktor přitakal, skousl ret. „Tohle přece vím, ale taky jsem se naučil věřit své vlastní intuici – právě teď na mě křičí, že všechno uspěcháváme na základě nepodložených závěrů, které mohou vést k dalším, ještě děsivějším konečným úsudkům.“

Programátorka Sherry Ellisová právě dotelefonovala. Položila sluchátko, objevila se po boku Marka Hastingse a usmála se na doktora.

„Pan ředitel zrovna volal z Bílého domu,“ pronesla protaženě typicky jižanským přízvukem. „Máme všeho nechat a najít tři vhodné přistávací dráhy v poušti.“

„Můžu pomoct?“ vyskočil Sanders ze židle.

„Doktore, podle toho jak zasněně tančíte kolem klávesnice, bych vás odtud nepustila ani na krok. Marku, máme třicet minut.“

Hastings vstal s podezíravým výrazem v tváři.

„Co zase vymyslel?“

Sherry vzdychla.

„Marku, tohle se ti líbit nebude! Potřebuje totiž najít nějaké místo v poušti, kam je prezident pošle umřít. Hlavně se musí nacházet daleko od civilizace, aby se ten bacil neroznesl.“

Hastings se otočil na doktora. „Neříkal jsi náhodou, že bychom tu virózu neměli posílat do horkých krajů?“

Rusty Sanders pomalu přikývl a přitom varovně zdvihl prst.

„Vlhká a teplá oblast je to nejhorší. Suché a horké klima se nemusí stát zrovna vážným problémem, ale tady vidíš potvrzení mých slov, Marku. Uspěchaný soud vede k dalším neprofesionálním reakcím.“

Sherry pokračovala.

„Přátelé, požadovaná lokalita se má nacházet do deseti hodin letu od východního pobřeží, navíc však dostatečně daleko, aby se tam dal provést menší atomový výbuch.“

Slova zasáhla oba muže jako rána pěstí.

„Cože?!“ vyhrkli zároveň.

Programátorka jen smutně přikývla. „Přesně tohle řekli. Až všichni umřou, Jumbo s mrtvolami musí být spáleno na prach.

A nukleární výbuch zakryje jakoukoliv chybičku.“

Doktor se obrátil a zamířil k oknu. „Tomu nevěřím! Zatím ještě nikdo nedostal ani rýmu a on už vypařuje těla!“ Otočil se k Sherry a pohlédl na Marka, který stál jako solný sloup.

„Bože můj,“ zaúpěl Hastings a snažil se nalézt ztracenou duševní rovnováhu profesionála. „Jaké… jaké máme kandidáty na přistávací dráhy, Sherry?“

„První je na odlehlém místě kdesi v Sahaře, vybudované Sověty. Dvacet stupňů severní šíře, osm stupňů západní délky. Po technické stránce vyhovuje právě Mauritánie, protože mám pochybnosti, že se tam vůbec vyskytuje nějaký vládní úředník na vzdálenost dobrých osm set kilometrů. Další přichází v úvahu jižní Egypt, třetí na jihu Alžírska. Všechny přistávací dráhy jsou opuštěné uprostřed ničeho. Ministerstvo zahraničí zajišťuje souhlas příslušných států, OSN je do operace též zapojeno. Ministerstvo obrany má na starosti dodání nutných zařízení k převzetí velkého transportu pomocí leteckého mostu z Ameriky. CIA má za úkol dohlížet na zbytek. Mezitím mi bylo řečeno, že transportní letouny C-15 a C-17 jsou už naloženy v Doveru a připraveny k okamžitému startu. Souřadnice cíle dostanou až ve vzduchu.“

Mark Hastings přikývl. „Budeme potřebovat nejnovější přehled od zpravodajských agentur o politické situaci, stabilitě vlády, možnosti vzniku vzpoury či rebelií, ohrožení nomády nebo ozbrojenými složkami, a tak podobně, pro každé místo, plus nejnovější satelitní snímky od Kanceláře národní bezpečnosti a současné orbitální dráhy použitelných satelitů – a který z nich můžeme použít a jak brzo.“

„To je všechno?“ sarkasticky zjišťovala Sherry.

„Pravděpodobně.“

„Špatně!“ vzepjala se programátorka a zahrozila. „Ještě tu mám poslední příkaz. Ředitel Roth byl neústupný, přesně jak ředitel může být. Tvrdil, že hřmící stádo v Armádní zpravodajské službě DIA se bude pokoušet předvést prezidentovi vlastní genialitu a předloží vypracovanou zprávu dříve než my. Takže buď pobijeme DIA analýzami, nebo já a ty, Marku, budeme řídit jakousi zapadlou rezidenci v Ohňové zemi!“

Rusty Sanders odtrhl oči od Sherry, podíval se na Marka a zase zpátky s nedůvěřivým výrazem, žertovné narážky ignoroval. „S tou DIA, je… děje se to vždycky, když se rozjíždí nějaká operace? Lidské životy visí na vlásku a Roth se leká meziagenturní konkurence?“

Hastings naznačil úsměv, poplácal doktora po rameni a pak zamířil ke dveřím.

„Klidně ti na to můžeme odpovědět, doktůrku, ale potom tě bohužel budeme muset zabít,“ povýšeně poznamenal.

U veřejí se otočil a opět se ušklíbl.

„Samozřejmě dřív, než to udělá DIA.“

12

Na palubě letu 66 pátek 22. prosince 23.45 (0045Z)

Mrazivý vítr fučel od východu, v ledových náporech dosahoval až pětapadesáti kilometrů za hodinu. Mračna sněhu se hnala z boku a každých několik minut rozkývala obří Boeing 747.

Turbína pomocného zdroje energie běžela, takže uvnitř Jumba vládlo teplo a útulno. Holland však nemohl myslet na nic jiného než telefonní rozhovor s Dallasem, který právě ukončil.

Ještě předtím bylo všech osmatřicet pasažérů z horní sekce letounu v tichosti požádáno, aby se přesunuli dolů, do hlavní kabiny. Všichni bez reptání poslechli. Brenda Hopkinsová společně se čtyřmi dalšími, kteří přišli do přímého kontaktu s profesorem, nyní seděli nahoře, v uvolněných řadách. JamesHolland svolal všechny členy posádky k briefingu a konečně po devíti hodinách mohl opustit pilotní kabinu.

Teď se tedy díval do tváří svého týmu, v nichž se zračila úzkost. Stál před nimi opřený o stěnu, vedle něho zaujal velitelskou pozici Dick Robb s rukama založenýma a mlčel.

Na požádání se dostavil i velvyslanec Lancaster s RachaelSherwoodovou, kteří se usadili ve třetí řadě. Stále problematický kazatel Garson Wilson už zase vystrkoval hlavu ze schodiště, aby zkontroloval dění v horní sekci. Šéfka letušek ho včas zahlédla a striktně mu nařídila se vrátit zpátky na místo. Kupodivu poslechl, ovšem spíš kvůli šoku z rozdurděné BarbRollinsové než vlastní snahou vyhovět. Ztěžka dopadl na své sedadlo, vztekle zíral směrem ke schůdkům, kde se mu dostalo do nebe volajícího ponížení, a jako obvykle polohlasně chrlil hrubosti. Jen jeho sekretář prudce zamrkal a rychle se rozhlížel kolem, zda opravdu nikdo nic nezaslechl.

Holland si konečně odkašlal, zrakem sjel na koberec a potom se podíval svým lidem do očí. Nechtěl lhát, ovšem veškeré informace, s nimiž je musí seznámit, v něm vyvolávaly beznaděj.

Emoce v něm přímo vřely, chtěly, aby řekl všechno, avšak instinkt ho varoval: lepší držet jazyk za zuby.

„Tak dobře, přátelé, ocitli jsme se ve skutečně podivné a bezprecedenční situaci, ale dostaneme se z ní. Nyní však musíme projevit silnou vůli, pevnost charakteru a profesionalitu, abychom udrželi naše pasažéry v pozitivním myšlení. Je zapotřebí jim dodat odvahu a klid, vštípit chladnokrevnost. A teď mi dovolte, abych vás seznámil s posledními zprávami od viceprezidenta naší společnosti.“

Kapitán se odmlčel, podařilo se mu nasadit úsměv.

„Vážení, síly starající se o náš osud vysvětlily vedení společnosti Quantum, že jeden cestující byl přece jenom vystaven dosti nebezpečné viróze. Zatím se tedy ví následující: tenhle vir doopravdy může způsobit ošklivé onemocnění, ale pokud postižený přijímá dostatečné množství tekutin a využije odpočinku, jako u většiny virových chorob, za týden se vyléčí.“

Podíval se každému členu posádky do očí, přejížděl pohledem od jednoho ke druhému, potom se zaměřil na RachaelSherwoodovou, jež ho upřeně sledovala. Pousmála se a drobným přikývnutím mu dodávala kuráž.

Viceprezidentova slova mu znovu zněla v uších. Může jít o planý poplach. Dokonce i kdyby váš pasažér zemřel následkem virózy, nemusí nutně nákaza zasáhnout ostatní.

Holland pohlédl na Barb Rollinsovou a pokračoval: „Naše společnost je tedy přesvědčená, že jde o planý poplach a přehnanou reakci byrokratů, alespoň co se týče zainteresovaných států. Náš cestující klidně mohl zemřít na jednoduchý infarkt a ne kvůli něčemu jinému. Vlastně i vir, kterého se každý bojí, mohl pocházet z obyčejného onemocnění chřipkou. Doktor pomáhající Brendě v hrdinské snaze o záchranu pacienta potvrdil, že veškeré symptomy skutečně ukazovaly na srdeční příhodu s několika málo příznaky, kdy si dotyčný stěžoval na nutkání ke zvracení, závratě a celkovou slabost.“

Kapitán opět přehlédl pozornou skupinu, než začal probírat poslední události. Znovu nasadil úsměv, doufal, že výsledek vypadal důvěryhodně.

„Veškeré šílenosti, které nás potkaly před Londýnem, i neúspěšný pokus o návrat do Frankfurtu a nemožnost získat povolení k přistání až v Amsterodamu, či na letecké základně Mildenhall ve Velké Británii se odvíjely z velké části jako vedlejší produkt strachu vlád, které jedna druhou dohnaly až k hysterii pomocí polopravd a nesprávných informací. Samozřejmě existují jisté skutečně divoké fámy, některé se už dokonce objevily v médiích ovšem vládní agentury měly zareagovat zcela jinak než nám zabouchnout dveře před nosem. Hlavně se musím omluvit za nedostatečné a pozdní informace. Události se totiž hnaly neuvěřitelně rychle a my dva v kokpitu jsme byli zavaleni prací.“

Jamesi, od posledního rozhovoru, hele… musíš tedy vědět, že evropské národy jsou k smrti vyděšené vaší údajnou kontaminací smrtícím virem. Osobně si myslím cosi o neuvěřitelné hlouposti, ovšem musíme vzniklou situaci brát na vědomí. Naše vláda na rozdíl od jiných neuznává až tak katastrofální scénář ale mezitím vzniklo několik diplomatických problémů, které je zapotřebí vyřešit. V nejhorším případě vás Bílý dům bude chtít udržet mimo Severní Ameriku, dokud se zápletka nevyřeší. Zase v tom jsou politické čachry, jistě chápeš. Pokud panikaří Evropa, Severní Amerika přece nezůstane pozadu. Zatím vás tedy musíme držet na místě, a jestli nikdo neonemocní, problém automaticky zmizí.

Kapitán přes okno zaznamenal horizontální let sněhových vloček, téměř jako by se vznášely ve vzduchu.

„Vím, jsou Vánoce, což samozřejmě ovlivňuje každého, i nás, profesionály. Situace je vážná, i kdyby nikdo nechytil ani rýmu a my všichni se dostali do svých domovů už na Boží hod. Přesto budou někteří pasažéři hluboce rozrušeni, a tak se snažme potlačit vlastní emoce! Z těchto důvodů nám letecká společnost vychází vstříc, takže jsem oprávněn vám sdělit příjemnou zprávu: všechny hovory s domovem přes satelit budou pro klienty zdarma. Samozřejmě to platí i pro vás. Můžete dát vědět svým milovaným, že jste v pořádku, poněvadž komentář téhle události v médiích je může dost vyděsit.“

Jamesi, tomuhle už nevelíme. Má vás pod kontrolou vláda a my pouze obdrželi informaci, že prezident Spojených států amerických se osobně angažuje. Přesto se snažíme porazit nesmyslný náhled a získat pro vás povolení k návratu, ať je to kamkoliv

„Naše společnost usilovně pracuje na celé záležitosti společně s americkou vládou, aby se nám dostalo té nejlepší péče.

Vážení přátelé, není snadné zlomit regule byrokratů ve zdravotnictví a letět přímo na New York. Proto jsme dospěli k prozatímnímu řešení zůstat zde.“

Dále jim vysvětlil, že čerpání pohonných hmot bylo odloženo až do chvíle, než bude určen jejich další cíl. Absolutně nikdo nesmí opustit letoun. Vynechal jenom drobnost o venku číhajících ozbrojencích s povolením zabíjet!

„Teď mi ještě zbývá pronést dosti vážné prohlášení k cestujícím, v němž prakticky zopakuju většinu z toho, co už víte. Budu se však snažit znít optimisticky, svěže a přesvědčivě. Prosím usmívejte se a podpořte mě, zároveň okamžitě sdělte jakékoliv negativní reakce. Já se pak na vás přijdu podívat.“

Odpověděl ještě na nějaké doplňující otázky a s výjimkou osob spadajících do karantény ostatní sešli dolů, aby pozorně sledovali chování cestujících:

Pak se kapitán obrátil na kopilota, rukou ukázal ke schůdkům.

„Dicku, budu ti vděčný za jakoukoliv radu, nápad, cokoliv klidně mi to hned pověz, rozumíš? Je mi… docela líto, že jsem ti odsekl tenkrát nad Londýnem. Přesto potřebuju slyšet tvůj názor.“

Mistr Sekáč máchl rukou, jako by zaháněl nedůležité prkotiny, zatímco soustředěně zíral na boty.

„To je dobrý,“ odfrkl.

„Jsi spokojený, vysvětlení bylo dostačující?“

Robb se mu konečně podíval do očí. „Jo. Samozřejmě.“

„Pořád tu máš hlavní slovo.“

„Ovšem ty jsi řídící kapitán.“ Mladší kolega náhle rozhodil rukama. „Jamesi, už jsi někdy něco takového zažil?“

Holland zavrtěl hlavou. „Dokonce si myslím, že vůbec nikdo z pilotů něco podobného nikdy nezažil.“

Inspektor povzdechl, opět svůj pohled zaměřil na boty. „Mám z celé záležitosti velice nepříjemný pocit. Nakonec jsem vlastně rád, že jsme tady na zemi, víš?“ Zase vzhlédl. „Alespoň jde o americkou základnu. I když nás na Vánoce domů nepustí, přesto jsme tu v bezpečí.“

Zavládlo ticho, než James ukázal ke kokpitu. „Musím promluvit k cestujícím.“

Mistr Sekáč přikývl, aniž by se na kolegu podíval.

Lisa Ericksonová přímo hltala každé kapitánovo slovo. Tiskla si na prsa polštářek z výbavy letounu, pohled zaseklý na reproduktoru nad sebou, rty sešpulené a jen vyčkávala, až se ozve osvobozující zpráva o konci utrpení a návratu domů.

Děti přece na ni čekají.

Nic by se nám nelíbilo víc než objevit se u svých blízkých naVánoce, četl myšlenky všech Holland. Trochu se usmála a přikývla. Přesně tohle si přála. Nemůže existovat nic lepšího. Však nic jiného ani nezná. Jen se musí dostat domů!

Bohužel obávám se, vážení cestující, že se musíme postavit tváří v tvář realitě. Konec téhle miniaturní karantény nebude dřív než na Štědrý den, takže pravděpodobně celé svátky nestihneme.

Keith Erickson si napřed myslel, že spustili sirénu. Uši rvoucí jekot o vysokém tónu určitě nemohla vydávat žádná lidská bytost. Kupodivu, hlavy všech se otáčely k němu – teprve pak si uvědomil, že tenhle příšerný skřek vychází z manželčiných úst.

Hrůzostrašný nářek utrpení, úplně bez modulace i hranic, pramenil z hlubin mučené duše a trval téměř věčnost, dokud plíce nezačaly vyžadovat další přísun vzduchu. Po nádechu vše pokračovalo. Dvě letušky s nervy na prasknutí a ušima zalehlýma se už přibližovaly.

Keith chytil Lisu, přivinul ji k sobě a jemně s ní pohupoval.

Vytí se změnilo v broukání, posléze přece jenom ztichla. V obličeji se usadil podivný nevidomý výraz, ústa zůstala otevřená.

Nakonec rukama objala kolena, přitáhla je k sobě a začala se kolébat.

„Jsi v pořádku? Drahoušku, slyšíš mě?“ šeptal manželce do ucha a své otázky neustále opakoval.

Napřed neodpovídala. Náhle se však k němu otočila, na rtech se jí objevil prázdný úsměv. Zírala snad přímo skrz něj.

„Jsem přímo v perfektní kondici, Keithe,“ vyslovovala úmyslně zřetelně jako ta nejoddanější manželka. Slova z ní vycházela pomalu, zdálo se, že se vůbec nic nestalo. „Je mi fajn.“

Jakmile šéfka letušek opustila problematický pár, Lisa se opět začala kývat, oči strnule upřené na sedadlo před sebou.

Pravděpodobně konečně rezignovala.

Po ukončení briefingu se Lee Lancaster omluvil a vrátil se dolů do první třídy. S Rachael se domluvil – pokud bude James něco potřebovat, zavolá mu. Asistentka zůstala sedět v první řadě sedadel, takže dobře viděla na přístup do kokpitu. Sledovala inspektora, jak pomalu vyrazil k zádi – otevřenými dveřmi zaznamenala kapitána usazeného na skládací sedačce uprostřed.

Dával si dohromady hlavní body pro hlášení.

Po skončeném proslovu už čekala u dveří do pilotní kabiny.

Holland vzhlédl, usmál se, lehce překvapený.

„Rachael, pojďte dál.“

„Díky. Mám za sebou zavřít?“

James Holland se podíval do prostoru za ní, ale po kolegovi nebylo nikde ani vidu. Chodbička zela prázdnotou. Přikývl.

Dveře potichu zaklaply.

„Tenhle kokpit je trochu stísněný, ale není to nejhorší,“ pronesl na omluvu. Nahnul se a otočil kopilotovo sedadlo na stranu, aby na něho viděla. Opatrně se protáhla podél středového panelu a teprve potom vzhlédla a na chvíli se v jeho očích utopila.

Holland pohled vydržel, ale po několika vteřinách sklopil zrak. Cítil rozpaky a vůbec nechápal proč. Vichr venku opět zesílil, sněhové vločky bubnovaly do oken a letoun se zas začal pohupovat. Kapitán sledoval světla na ranveji mířící k východu.

„Opravdu, aha… musím ocenit vaši i velvyslancovu pomoc při řešení nastalého problému,“ konečně promluvil.

„O nic nešlo,“ usmívala se. „Jsem ráda, že jsme tady.“

Zmateně na ni pohlédl, ona se začervenala.

„Ach, nemyslím, že bych byla šťastná právě uprostřed… této situace, ale…“

„Chápu.“ Uculil se.

„Myslím… když někdo tu musí být, hádám, že…“

„Že to jste vy?“

Uvolněně se rozesmála, což působilo mile. Začal se cítit v její přítomnosti spokojeně.

„Dost hloupé, co jsem řekla, viďte?“ pronesla. „Mám jen radost, že jsme mohli pomoct, už jenom proto, že v tom jedeme všichni.“

V nastalém tichu naslouchali náporům větru i hučení elektroniky, připomínající v kokpitu životodárný puls.

Kapitán ukázal k podlaze, směrem k první třídě pod nimi.

„Měl bych jednu otázku. Neznáte náhodou blíž toho chlapíkaWilsona – horlivého kazatele?“

„U Boha registrovaný agent?“ uchechtla se. „Samozřejmě, sledovala jsem ho dost dlouho. Za každou cenu se chce dostat z letadla a jeho sekretář, úplný chudák, se ho snaží po celou dobu uklidňovat. Skoro legrační, ale víc mě překvapili jiní pasažéři.“

„Neříkejte…“

„Máte na palubě ten nejsladší manželský pár. Na svatební cestě ve svých osmdesáti letech, elegantně oblečeni jako ze škatulky. Právě se vracejí z třítýdenního putování po Evropě, kterou prozkoumávali na svou vlastní pěst. Nějací Palmerovi.

Betty a Bill. Statečně nesou vzniklou situaci. Udělalo mi velikou radost, když jsem si s nimi mohla popovídat. Jsou na sebe tak hodní. Drží se za ruce od té doby, co jsme odstartovali.“

Všimla si, že kapitánova pozornost ochabuje, a přestala vyprávět. Holland upíral pohled na dveře.

Náhle se na ni opět podíval, usmál se. „Začínám být sobecký.

Musím sestoupit dolů, projít mezi lidmi, snažit se s nimi pohovořit. Zaslouží si vidět na vlastní oči člověka, který k nim mluví z reproduktoru.“

Pohodila hlavou. „Sobecký?“

James Holland se zvedl a napřáhl ruku, aby jí pomohl vstát. Rachael se ho chytila, aby se nechala jemně vytáhnout ze sedadla.

„Ano, sobecký,“ potvrdil. „Raději bych zůstal tady nahoře s vámi, než se zabýval smutnou realitou.“

„Proč…, děkuji vám, pane.“ Rychle se snažila nasadit co nejpříjemnější úsměv, který by zakryl zrudnutí, zaviněné vlnou vzrušení, jež se vzdmulo kdesi hluboko v nitru a propracovávalo se pomalu na povrch. Šlo o nádherný pocit, i když se nehodil k tragické situaci, v níž se nacházeli.

Holland se už otáčel ke dveřím, ona ho však stiskem ruky zadržela. Pohlédl na ni.

„Jamesi, říkáte mně všechno… myslím nám… skutečně všechno – opravdu‘? Nemyslíte si, že se všichni nakazíme?“

Oči mu na vteřinu ujely stranou, až asistentce přeběhl mráz po zádech. Rychle se ale pohledem k ní vrátil a přikývl.

„Osobně vidím větší nebezpečí v panikaření vládních byrokratů než v nějakém viru, Rachael. Ne, opravdu si nemyslím, že onemocníme.“

Pomalu pouštěl hebkou ruku – zdráhavě, pomyslela si a otočil se, aby otevřel dveře. Pak se zarazil, opět na ni pohlédl a tu spatřila v jeho očích tutéž prázdnotu jako nedávno u telefonního automatu v hale frankfurtského letiště.

„Já totiž jenom doufám, že oni říkají všechno mně…“

13

Bílý dům, Washington, D.C. pátek 22. prosince 21.00 (0200Z)

Jonathan Roth vyrazil z předního portiku Bílého domu a vklouzl za volant velké černé mercedesky, kterou nechal stát u předního vjezdu. V devět hodin večer už ulice hlavního města zely prázdnotou. Noc byla chladná, podmračená. Ujel snad víc než kilometr po Pennsylvania Avenue směrem na Georgetown, než mu myšlenky opět zabloudily k přistávacímu pruhu na Sahaře, jenž se měl stát posledním místem odpočinku letu 66.

Taková tragédie, nadechl se. Dvě stě čtyřiačtyřicet mužů, žen a dětí společně s dvanácti členy posádky odsouzených k záhubě pravděpodobně mučivě bolestnou smrtí.

Prezidentovi trvalo snad jen několik minut, aby akceptoval jeho doporučení vybrat místo v Mauritánii. Prakticky šlo o letiště nejbližší Atlantskému oceánu, jež leželo osm set kilometrů na všechny strany vzdálené od nejbližší civilizace – proto vlastně Sověti tenkrát, ještě před rozpadem komunistické říše, investovali do nejtajnějšího letištního zařízení.

Představa nákazy zachvacující pasažéry na palubě letounu jednoho po druhém mu vytanula na mysli tak živě, až se otřásl.

Měl dojem, že se proti emocionálním představám už dávno obrnil. Už tolikrát viděl výsledky smrtelné žatvy či krvavého masakru. Navíc jako šéf rezidentury v letech služby v terénu nesl i zodpovědnost za smrt některých kolegů při tajných operacích.

Také jako první z Agentury se ocitl na hororové scéně v guyanském Jonestownu, kde náboženští fanatici provedli hromadnou sebevraždu tenkrát v osmasedmdesátém roce. Pohled na odulá mrtvá těla byl snad hrůzostrašnější než neuvěřitelný puch, který si bohužel dodnes úplně jasně dokázal vybavit.

Myšlenkami se opět vrátil do přítomnosti.

Všichni ti lidé zahynou a zbrusu nový Boeing 747-400 půjde do šrotu! Jaké mrhání!

Přemýšlel o personálu letištního dispečinku společnosti v Dallasu. Po telefonu jejich hlas zněl plný naděje. Prezident však nařídil nesdělovat šokující pravdu o typu podezřelého viru ani odhadnutou úmrtnost. Politické protesty i osobní prosby by mohly ovlivnit myšlení chladných hlav těch, kteří musí učinit nutná a nepopulární opatření. Ani samotná společnost Quantum netuší, že přijde o většinu pasažérů, ne-li o všechny, i s posádkou a celým Jumbem – skutečně půjde o historickou tragédii.

Škoda že se letadlo nemůže zřítit a potopit rovnou v Atlantiku.

Šlo by o ránu z milosti. Všechno by skončilo během pár vteřin.

Žádná bolest, žádné utrpení a žádné velkolepé divadlo při spalování stovek kontaminovaných mrtvol, kam se budou chtít procpat média, aby se pokusila vše natočit.

Roth automaticky zabočil do Conrail Road západně od Georgetownu a mířil na Chain Bridge – směr zpátky na Langley měl snad v mysli, nabité jinými informacemi, přímo naprogramován.

Prezident byl téměř bez sebe nad otřesnou ztrátou velvyslance Lee Lancastera, a tak právě uvažoval, zda mu má zavolat a rozdělit se s ním o fakta, která nikdo jiný nezná – o předpokladu, že všichni cestující do dvaasedmdesáti hodin zemřou.

Zástupce ředitele CIA si povzdychl, pak odfrkl. Jaká ironie!

S velvyslancem Lancasterem se mnohokrát setkal. Sice byl brilantní diplomat, ale zpravodajským agenturám lezl příšerně na nervy. Kdykoliv se Lancaster někam přemisťoval, CIA pracovala přesčas, aby odhalila nejnovější teroristický komplot k jeho zabití. Roth už ztratil přehled o počtu dopravních letounů, do nichž velvyslanec nastoupil, čímž z nich udělal zatím neúspěšné cíle teroristických výbušnin.

Zavrtěl hlavou.

Pokud mě paměť neklame, právě teď se nechystá nikde žádné spiknutí proti Lancasterovi, i když bychom jedno potřebovali!

Hned mu vytanula na mysli organizace Al Aqbah, nejnovějšía smrtelně nebezpečný člen Íránem podporovaných sebevražedných teroristických skupin. Aqbah však děsila dvojnásobně kvůli dosud nevídaným technickým znalostem. Roth si hned připomněl v Americe vycvičeného íránského pilota, jehož odhalili jen pár měsíců před datem útoku, kdy měl se stíhačkouMiG-29 vyrazit v malé výšce na sebevražednou misi do Říma.

Terčem pro něho byl Vatikán – a papež! Dokonce se už zdálo, že teroristé ani nepotřebují unášet dopravní letadla či lodě, aby dosáhli svých cílů! Vždyť mají stíhačky a rakety, pravděpodobně iněkolik nukleárních bojových hlavic, většinou zakoupených od armádních jednotek bývalého Sovětského svazu, prahnoucích po tvrdé západní měně. Obecně se vědělo, jak snadné je získat sofistikované vojenské vybavení od států bývalého východního bloku.

Existuje vůbec nějaká možnost, jakkoliv vzdálená, že Aqbah by stála za infikováním těch lidí virem? Pravda, na to jsou drsní dost!

Přísahal, že vyhladí z povrchu zemského Aqbah zrovna tak, jako pomáhal zničit organizaci Black September a ochromit Fatah. Reputaci mistra špiona právě získal při těchto operacích.

Příslušníci všech zpravodajských složek ho považovali za génia, když odhalil záměry teroristických skupin ještě předtím, než se to oni sami dozvěděli.

Teď jenom čekali, kdy Roth začne likvidovat Aqbah. V elektronickém vybavení se nevyznal, to nebyla jeho parketa. Věděl, jak odhalit lidské úmysly, ale tohle přesahovalo jeho síly. Docela dobře odhadl, že Aqbah vzhledem ke svému vybavení dokončí útok dřív, než on se o něm dozví přes satelit.

Na krajnici zahlédl nejnovější model vozu Cadillac, který ihned upoutal jeho vždy bdělou pozornost. Zdvižená kapota zakrývala nešťastného majitele, jenž si baterkou svítil na motor.

Rothovy instinkty díky dlouholetému tréninku okamžitě zapnuly naplno, takže pohlížel na vůz s řidičem jako na nepřátelskou hrozbu. Automaticky si začal formovat únikový plán.

Musel se usmát nad vlastní bleskovou reakcí a raději se v mysli vrátil zpátky ke skupině Aqbah.

Podle prvních zpravodajských zpráv došlých z Bejrútu v roce1994 se Aqbah zformovala ve vlně násilí Války v Perském zálivu, kdy mohla využít finanční podporu Saddáma Husseina k vytvoření sofistikovaného arzenálu. Potom si skupina zahrála na agenta dubléra, movitého sponzora podvedla a prchla do Íránu. Šňůrou pumových útoků i atentátů si vybudovala nebezpečnou pověst, takže při veřejném vyhlášení svého cíle ji svět bral okamžitě vážně. Ovšem ke znechucení CIA i jiných agentur se objevil mezi některými zpravodajskými službami jakýsi pokřivený obdiv pro extrémně rafinované schopnosti skupiny Aqbah.

S neuvěřitelně utajeným velením, s nemyslícími a fanatickými agenty vybranými ze šíitských muslimů a experty světové třídy na digitální satelitní technologii a zbrojní techniku siAqbah vybudovala reputaci nadlidí – na účet Rotha i zbytku svobodného světa.

Zástupce ředitele CIA zavrtěl hlavou a usmál se. Jedině on znal kořeny své úžasné pověsti – měl šanci, kterou dokázal v daných podmínkách využít. Občas se zamotal do správného řešení podobně jako filmový inspektor Clouseau. Za veškeré úspěchy však většinou vděčil obyčejnému štěstí.

Uvažoval, zda vůdci Aqbah vědí o přítomnosti velvyslance na palubě letu 66. Skutečně se rýsovala velice zvláštní situace, uvažoval, kdy sestřelení Jumba by se vlastně stalo aktem milosrdenství, ačkoliv by to svět nikdy takhle neviděl.

Aqbah nikdy nemařila svůj čas, ale jestliže by se pokusila o něco, musíme je zastavit.

Lee Lancaster byl pro Aqbah obzvlášť důležitý terč. Vždyť členové skupiny slavnostně přísahali íránskému duchovenstvu z výchovných důvodů popravu velvyslance za zločiny proti islámu zločiny natolik nejasné, že detaily se raději nikdo nezabýval.

Objevil se před ním Chain Bridge, po němž přejel řeku Potomac a dostal se do okrsku Arlington. Mysl stále zpracovávala daný problém.

Náhle se mu rozsvítilo.

Roth strhl volant vpravo a dupl na brzdu. Mercedes se zastavil u okraje dálnice Georgetown Pike s nervy drásajícím jekotem pneumatik. Zástupce ředitele CIA několik vteřin jenom seděl, myšlenky mu vířily hlavou. Teprve pak se otočil k zadnímu sedadlu a hrábl po kufříku.

Položil si ho vedle sebe a otevřel. Vytáhl notebook, stiskl tlačítko a naslouchal bzučení diskové jednotky poháněné baterií.

Netrpělivě čekal, až se objeví přehled adresářů, z něhož si vybral databázi osob. Potom naťukal několik klíčových slov a udeřil na klávesu ENTER. Potěšilo ho, když na displeji zazářila požadovaná informace.

Pečlivě ji prostudoval, vypnul počítač a uložil ho zpátky do kufříku.

Dál zůstal sedět v hlubokém zamyšlení za volantem vozu s bublajícím motorem. Vždyť má jen několik hodin, aby dal při zápasu s protivníkem šachmat. Pokud Aqbah postupuje, on musí být rychlejší. Ovšem za použití své sítě. Znát totiž dalšíkrok nepřítele přináší obrovskou výhodu! Navíc vůbec neměl prostor k nějakému uvažování. Ale co Aqbah udělá, pokud dostane správnou informaci i možnost, je zcela jasné: jednoduše sami sestřelí Boeing 747 letu 66!

Na takovouhle příležitost čekal od roku 1992!

Roth posunul ovládací páku automatu do jízdní polohy, sešlápl plynový pedál a pokračoval v cestě do Langley.

Na palubě letu 66, letecká základna Keflavík, Island

Kapitán Holland právě procházel mezi cestujícími, když seDick Robb vrátil do kokpitu a nasadil si sluchátka. V tu chvíli se venku z levé strany ozval ječivý nářek turbín, poněvadž právě přistál transportní letoun Lockheed C-141B, patřící USAF. Pak zamířil k jejich pozici, přistávacími reflektory prořezával scenérii připomínající krajinu jako by z jiného světa, zatímco se prodíral sněhovou záplavou.

Dick přepnul na interní komunikaci a uvažoval, zda velitelské vozidlo má stále obsluhu ve střehu.

„Je tam někdo?“

Odpověď přišla téměř okamžitě. „Ano, pane.“

„Měl jsem dojem, že jste letiště uzavřeli. Kdopak přistál?“

„To je tým z Doveru, pane. Kvůli té pitvě.“

Jakási světla se rozhýbala podél přistávací dráhy. K velitelskému stanovišti se přihnal jiný vůz USAF právě ve chvíli, kdy v dálce roloval C-141. Další pohyb zachytil inspektor jen koutkem oka, ale bylo už pozdě – cosi zmizelo za pravým křídlem.

„Kdy budete chtít tělo vyložit?“ zeptal se.

„Asi tak do hodiny, pane. Napřed se tým musí připravit. Včas vám zavoláme.“

Přítomnost sympatického vysokého kapitána na hlavní palubě letu 66 vyvolala okamžitě rozruch. Někteří pasažéři vyskočili ze svých míst, aby se mohli ptát, jiní zase vstali a jenom zpovzdálí sledovali situaci. Ti nejodvážnější utvořili menší skupiny, které ho obklopovaly jako lidský příboj, takže se James Holland musel prodírat uličkou po pravé straně k zádi Jumba.

„Kapitáne, pokud nás New York nechce přijmout, proč se to nezkusí v jiném americkém státě?“

„Pracujeme na tom.“

„Kapitáne, my jsme se před cestou nechali očkovat proti chřipce. Nemohla by pro nás existovat výjimka?“

„I to je možné, ale problém spočívá v nedostatku informací.

I když onemocnění připomíná chřipku, přesto může jít o jiný druh – tahle nemoc se pořád mění, jak zajisté dobře víte.“

„Kapitáne, naší dceři je pouhých osm let a je úplně vyděšená.

Nemohl byste s ní promluvit?“

„Samozřejmě. Kdepak ji máte?“

„Kapitáne, že nám neříkáte pravdu?“

Holland se zarazil a pohlédl do tváře ženy, určitě sedmdesátnice, která sledovala jeho reakci s kamenným výrazem. Připomínala rozezlenou učitelku, pomyslel si, nebo vlastně typickou knihovnici, navíc uraženou. Brýle měla zavěšené kolem krku na šňůrce, lehký svetřík přehozený přes ramena.

Usmál se. „Madam, říkám vám jen to, co vím.“

„Jde o zhoubnou chorobu,“ sykla. „A pokud je opravdu na palubě, protože ten s tím infarktem roznášel choroboplodné zárodky, tak jsme všichni prakticky mrtví, že ano? Vy se nás snažíte jenom udržet v klidu!“

„Tohle není pravda, madam. Já…“

„Dokážu vše vycítit z vašeho hlasu i zahlédnout ve vašich očích, mladý muži. A vy jste mladý v porovnání se mnou!“

Musel se usmát. „Díky.“

„Konstatovala jsem fakt, nesnažila se vám lichotit, kapitáne!

Ocitli jsme se ve smrtelném nebezpečí, umřeme společně, že mám pravdu?“

Holland se rozhlédl. Několik pasažérů se namačkalo velice blízko, aby z hovoru něco zaslechli. Navíc ta ženská se do něho zavrtávala pohledem, čekala přímou odpověď.

„Madam, vypadám, že jsem propadl panice?“ nadhodil. „Pokud by váš názor byl pravdivý, čekala by na mě zhouba též a já nejsem zrovna ochotný… to…“

„Umřít je slovo, které vám zaskočilo v krku, kapitáne,“ zaskřípala. „Ani já nejsem ochotná! Samozřejmě že nepanikaříte, ale já vám nevěřím. Víte proč?“

Povzdechl a zavrtěl hlavou. „Ne, madam. Proč?“

„Protože necháváte takzvané autority, aby celou situaci řídily.“

„Madam, já nejsem vlastníkem tohoto aeroplánu. Reprezentuju jenom velkou leteckou společnost, navíc všichni jsme občany velice rozlehlé země, kde existují zákony a jisté předpisy…“

„A úředníci s kamenným srdcem, kteří pro nás nehnou ani prstem. Stali jsme se totiž problémem, kapitáne, pouhým problémem.

A já vám nevěřím, protože nemyslíte vlastní hlavou!“

Otočila se a majestátně odkráčela, než se zmohl na odpověď.

Na palubě objevil podstatně víc dětí, než předpokládal. Po pravé straně seděla rodina s třemi malými chlapci, nejstarší byl asi osmiletý. Za nimi mladá matka kojila miminko. Manžel seděl vedle ní a sledoval ten dojemný obrázek. Vypadal na šestnáct, ale snad už překročil dvacítku. V prostřední řadě zase objevil početnou skupinu studentů ve svetrech a tričkách označených stejným logem. Někteří měli i nasazené baseballové čepice, zřejmě cestovali jako organizovaný zájezd. Doma už určitě panikaří celá legie vyděšených rodičů přilepených k televizním obrazovkám, plná obav o své syny a dcery. Tahle myšlenka mu vehnala další dávku adrenalinu do žil.

Holland se snažil usmívat.na každou tvář vyjadřující úzkost.

Protože pracoval jako pilot a ne referent v oddělení pro styk s veřejností, připadal si dost hloupě i amatérsky – na co si tady vlastně hraje! vždyť je pouhý letec.

Mířil k němu muž, záda shrbená věkem, ale zrak jasně zářil.

Pohlédl na kapitána a zároveň mu podával překvapivě mohutnou ruku.

„Kapitáne? Jsem Homer Knutsen, bývalý kapitán společnostiPan Am. Létal jsem třicet čtyři roků se vším až po Boeing 747.“

Potřásli si rukama, Holland vycítil ve starcově paži jemné chvění. „Dobře vím, co děláte tady dole, kolego! Jen bych chtěl, abyste vydržel. Sám jsem se kdysi dostal do velice nezáviděníhodných situací, ale vždycky se všechno vyřešilo. Zvolil jste dobrý krok, když jste přišel mezi nás.“

„Díky, kapitáne.“ Jemně ho plácl po zádech a vykročil dál.

Slova staré ženy mu stále zněla v mysli: „… protože nemyslíte vlastní hlavou!“ – jak znepokojivé.

Proud kritiky i otázek opět zesílil.

„Kapitáne, budeme opravdu v pěkným průšvihu, jestli se nedostaneme domů na Vánoce!“

„Kapitáne, vaše letuška se ke mně chovala přezíravě při mém odborném dotazu. Přitom coby mikrobiolog potřebuju vědět přesně, o jaký virus jde. Zároveň bych byl schopný v tomhle směru leccos osvětlit!“

„Kapitáne, kručí nám v břiše a vaše letušky nás odmítají obsloužit.“

„Kapitáne, uvědomujete si, jak hrozně ty záchody smrdí?“

„Kapitáne, můj manžel má tabletky v kufru. Potřebujeme se k nim dostat. Co by se dalo udělat?“

Ženu shánějící potřebné léky přenechal jedné z letušek a pak konečně našel Barb na zádi. Zajímal se o situaci ohledně jídla.

„Jsme připravené podávat snídaně, ale chtěla jsem počkat minimálně do šesti hodin ráno. Pokud souhlasíš, můžeme začít hned, nebo je možné servírovat slané sušenky a buráky společně s pitím. Potom bychom mohli ztlumit světla a pokusit se, aby usnuli,“ dávala na výběr.

Přikývl. „Se snídaní počkej, zkus jim dát jednoduché občerstvení. S čím ještě můžu pomoct?“

„Trochu zvedni teplotu v kabině, to jim pomůže usnout.“

Mávla rukou k horní sekci. „Jak dlouho bude trvat, než profesorovo tělo vyneseme ven?“

Pokrčil rameny. „Prý nám dají vědět. Proč?“

Barb pohlédla dopředu, cosi kontrolovala, potom zase sjela zrakem ke kapitánovi.

„Máme tady totiž mladíka se sádrou. Zlomená noha mu otéká a švýcarský doktor doporučuje přemístění pacienta do vodorovné polohy. Uvažovali jsme o naší kóji…, ale víš. Nechci ho vystavit… však víš, tomu Helmsovi.“

„Stačí, když profesorovo tělo zakryješ záclonkou v jedné kóji– moc se mi to nelíbí, ale rád bych doporučil, aby Brenda s doktorem použili nějaké větší igelitové pytle z kuchyňky a mrtvolu zabalili. Stejně se už s ním předtím dostali do styku. Pokud se nikdo jiný nebude zemřelého dotýkat, nedělal bych si o další lůžka starosti.“

„Rozumím. A Jamesi…“ Barb natáhla ruku, chytila ho za bradu a pootočila mu hlavou na jednu i na druhou stranu, zatímco zblízka studovala jeho obličej.

„Co děláš?“

„Hele, pokud to takhle půjde dál, musíme pro posádku zorganizovat spaní na směny, což platí i pro tebe! Jsi vyčerpaný. Co bych ti mohla nabídnout?“

Spustila ruku. Holland ji okamžitě poťukal po rameni.

„Asi tak tři čtvrtě litru adrenalinu a sedmdesát tisíc kilo kerosinu…“

„A co takhle dvě tabletky multivitaminu a jednu dietní kolu?“

Ušklíbl se. „To mě určitě zachrání – musím se přece nějak dostat zpátky do kokpitu!“

Barb mu vmžiku obojí podala. Pilulky si hodil rovnou do úst, pak je zapil. Několika dlouhými loky zlikvidoval obsah plechovky.

Ozval se gong interkomu, Barb zdvihla sluchátko, ale ihned ho předala kapitánovi.

„Tvůj hvězdný stín, volá z velitelského můstku,“ dodala.

„Neříkej…,“ uculil se a hned se hlásil. „Jo, Dicku, jsem tady!“

Letuška sledovala, jak se Jamesova tvář mění od zmateného výrazu až do širokého úsměvu. Teprve potom Holland zavěsil, podíval se na ni, ale mlčel.

„Co se děje? Co?“ naléhala se svým typickým brooklynským přízvukem.

„Plní nám nádrže,“ nakonec přece jenom nevydržel. „Neřekli ale, proč. Což by mohlo znamenat, že konečně změní názor a pustí nás.“

Chtěl odejít.

Barb však kapitána chytila za ramena, natočila ho k sobě a zahleděla se mu zhluboka do očí. Tvářila se smrtelně vážně.

„Jamesi, cos myslel slovem pustit? Přece jsme tady dosedli kvůli nejpříhodnějšímu místu pro přistání! A teď najednou naznačuješ, že nás donutili – co to vůbec říkáš?“

„Podívej…“

„Jamesi, buď upřímný alespoň ke své posádce, prosím.“

„To přece jsem, Barb! Nechtěli nám doplnit pohonné hmoty, dokud nedostanou nové příkazy – k tomu mělo dojít, až se našeQuantum rozhodne, kam nás v Americe umístí. Zřejmě už vědí…“

„Chápu,“ přitakala, ale přesvědčeně se netvářila. Kapitán se vysmekl ze sevření a energicky vykročil k přídi.

Když Holland vstoupil do kokpitu, Dick Robb vypadal naprosto vyvedený z míry.

„Právě jsem čuměl na ty zatracený přístroje, Jamesi, a najednou začaly reagovat. A ten seržant venku mi do sluchátka tvrdí, že teď dostali příkazy k doplnění nádrží. Žádné další vysvětlení neměl.“

Holland zapadl na levé sedadlo. „Už jsi zkusil přes satelit zavolat Dallas?“

„Ještě ne.“

Znovu tedy kontaktoval viceprezidenta v dispečinku, který však překvapený nebyl.

„Jamesi, konečně došli k závěru, že je vás zapotřebí přesunout na bezpečnější místo.“

„Bezpečnější? To nechápu. Pro koho bezpečnější? Tady jsme na nejlepším místě.“

Opět vše říkající pauza. „Hele, Jamesi, pamatuješ se na má slova o přehnaných reakcích úřadů, které se dozvěděly o údajné hrozbě? Bohužel islandská vláda také vyčenichala vaši přítomnost a už ječí: Máte co nejdřív vypadnout, pokud možno včera!“

„Bojí se, že jim kontaminujeme ostrov?“

„Něco takového, však víš, všichni staví úvahy na možné zhoubné chorobě.“

Opět to slovo! Vzpomněl si Holland. Kde ho vlastně zaslechl během poslední půl hodiny? Aha, ta rozčilená dáma dole. Mluvila také o zhoubné chorobě.

„Počkej, co se myslí přesně výrazem zhoubná choroba?“

Další pauza. Tentokrát až moc dlouhá.

„Hele, hmm, pravděpodobně jde o nesprávně použitý termín,“ začal viceprezident, „ale německá vláda vystrašila každého dalšími žvásty o vašem bacilu, který prý dokáže vylidnit polovinu zeměkoule. Samozřejmě jde o čítankovou ukázku lidské hlouposti!

Tím se snažili omluvit, že vás odmítli na letišti ve Frankfurtu.

Přece jsem tě varoval: jak zpanikaří Evropa, Severní Amerika nezůstane pozadu – a teď už to dopadlo i na Island!“

„Takže kdo panikaří v Americe a kam poletíme?“

„My jsme… nejsme schopni vás dostat na vybraný plac, kde by se to líbilo nám. Bílý dům společně s ministerstvem obrany objevily přistávací zařízení, kam můžete bezpečně doletět. Jde o takové místo, kde není žádná protestující veřejnost ani politici, chápeš? Před dobrou hodinou odstartoval celý svaz transportních letounů USAF plný doktorů, stanů, jídla a všeho dalšího, co byste v tom nejhorším případě potřebovali – k tomu však samozřejmě nedojde.“

„A budou mít na sobě zase vesmírné skafandry?“

„Možná… asi ano, Jamesi. Musí se přece napřed přesvědčit, zda jde vskutku o planý poplach.“

„Takže kam frčíme na Vánoce? Arizona? Nevada? Nové Mexiko?“ uvědomil si posun v hlasu do nepřátelského tónu, ale už ho to nezajímalo. Celá situace se skutečně vymykala všem z rukou.

„Afrika,“ píplo ve sluchátku. „Je tam perfektní přistávací dráha, původně vybudovaná Sověty.“

„COŽE?“ slyšel se, jak křičí.

Vyděšený inspektor okamžitě hrábl po paralelním naslouchátku satelitního přenosu, aby slyšel i druhou stranu.

„Co tím myslíte, Afrika?“ vyhrkl Holland. „Vždyť je to úplně opačným směrem!“

„Vím, že to zní šíleně, Jamesi, ale opravdu jde o nejlepší řešení. Dispečer ti pošle během pár minut podrobný letový plán přes satelit na tvou tiskárnu. Zatím si však zapiš souřadnice cíle: dvacet stupňů severní šíře, osm stupňů západní délky, což je v západní Sahaře.“

Oči kopilota se opět rozšířily, když Holland ztišil hlas a pokusil se odporovat.

„Pane, tohle není příliš moudré. Pasažéři jsou už skutečně velmi nervózní. Pokud poletíme jiným směrem, budou si myslet, že jste je odepsali! A od této chvíle mi přestanou věřit. Proč jednoduše nemůžete tlumočit vynálezci tohoto nápadu kapitánovo odmítnutí? Nakonec skutečně nevíme, jak dlouho potrvá, než někdo onemocní…“

Robb vehementně přikyvoval a zdviženým palcem dával najevo svůj souhlas.

Viceprezident se však opět rozhovořil.

„Jamesi, poslouchej, o tomhle se nedá diskutovat, chápeš?

Došlo totiž k velkému diplomatickému konfliktu. Islandská vláda hrozí odstoupením od všech smluv a uzavřením letecké základny, pokud neodletíte! Proto potřebuju z tvé strany spolupráci. Jedině že by se vyskytl nějaký důležitý problém, který by se dal druhou stranou ověřit. Mimochodem – do čtyřiceti hodin prý nemůže nikdo z vás onemocnět, rozumíš? Ale na zbytečné diskutování čas nemáme.“

Kapitán si třel spánky.

„Už ani já tomu nevěřím.“

„Jamesi, podívej se na danou situaci z druhé strany. Tlak vyvíjený na nás z Washingtonu, D.C. je obrovský! Sám prezident je vtažen do těchto rozhodnutí…“

James Holland sykl, opřel se v sedadle a zavřel oči. Sluchátko přitiskl pevně k uchu. Slyšel svůj hlas či vlastně pokornou verzi, kterou nechtělo slyšet ani jeho srdce, ani kopilot.

„Tak dobře, pane, nebojte se! Pokud po nás tohle opravdu chcete, přemístíme vám tuhle mašinku do Afriky.“

Na pravém sedadle se Robbovo reptání změnilo v zuřivé vytí:

„ANI HOVNO NEUDĚLÁME!“ vřískal Mistr Sekáč.

Kapitán se prudce otočil vpravo. Dick Robb pěnil a v očích mu blýskalo.

„Řekni mu, že ten zasranej éroplán se odtud ani nehne!“ řičel.

„Dicku, to je přece…“

„KURVA, vyval to na něj!“

Holland slyšel viceprezidentův hlas na druhé straně satelitního spojení.

„Co se tam děje, Jamesi? Kdo to je?“

„Jde o momentální nedorozumění v pilotní kabině, pane. Nevšímejte si toho! Hlavně ať už pošlou ten letový plán. Zatím končím.“

Kapitán zavěsil sluchátko. Dobře věděl, že Robba zachvátila panika, která v něm následně vyvolala vzteklou reakci.

„Takhle ses před ním pokořil! Do prdele, copak nevíš, kdo tady tomu velí? Kristepane, Jamesi! Přece neexistuje – NEEXISTUJE – ani náhodou, abychom odtud odletěli. Nepohneme se, dokud se všechno nevyřeší!“

Holland si velkými dlaněmi svíral spánky, oční víčka držel pevně semknutá. Náhle nesrozumitelně zamumlal:

„Proč?“

„Co?“ Robb se zdál šokovaný. „Ty se ptáš proč? Proč co?“

Kapitán spustil ruce, otočil se ke kolegovi a tichým, ale pevným hlasem začal:

„Proč bychom tu měli zůstávat? Nikdo nám žádnou pomoc neposkytne a ke všemu ještě venku mrzne! Možná poušť pro nás bude podstatně příhodnější, navíc se třeba dostaneme ven z letadla.“

„Ty uděláš každou krávovinu, kterou ti nakukaj!“

Mistr Sekáč se nebezpečně blížil k hranici osobního napadení, hlas se mu třásl. Vztekem maskoval paniku.

Kapitán povzdychl: „Na to přece nemusím odpovídat, Dicku.“

„Hernajs, Hollande! Já jsem ti dal naprostou volnost k rozvinutí kapitánské autority, a když nastane první problém, ty se umíš jedině slabošsky podvolit nesmyslným příkazům jiných!

Předpokládal jsem jednání nezlomného pilota tohoto letounu a ne vyplašeného bezpáteřního šmudlu z komixu: takového měkkotu jsem neviděl!“

„Chtěl jsem po tobě radu, Dicku, a ne osobní urážky. Proto se tě ptám znovu: Poněvadž si očividně myslíš, že jsem selhal coby kapitán, prosím řekni mi, co bys dělal ty?“

V nastalém tichu se v inspektorovi pomalu hromadila zlost.

„Pro začátek bys měl ukázat alespoň nějakou zasranou páteř!“

Holland pomalu přikývl.

„Chceš převzít velení?“

Mistr Sekáč cukal hlavou: „Do háje, chci aby ses ty choval jako velitel!“

„Jinými slovy by sis přál, abych jim řekl ne?“

„Jo, jo, řekni jim ne! Nepoletíme s touhle podělanou rourou nikam jinam než domů! Pokud totiž řekneš NE, ten viceprezident nějakých blbounů v Dallasu bude muset zavolat Bílý dům a prohlásit: Promiňte, pane prezidente, ale kapitán použil svou pravomoc velitele v mimořádném případě, a tím pádem vás přehlasoval!“

Holland pohlédl na podlahu a znechuceně vydechl.

„Dicku, jsem o dost starší než ty…“

Robb přímo zařičel: „Tohle jo! Tohle ti jde! Ale v tvém zajebaném přístupu se to nevidí!“

Kapitán se rozhodl urážku ignorovat.

… a myslím, že mám i víc zkušeností v boji – vím, jak porazit zaběhaný byrokratický systém. Co jsme odletěli z Frankfurtu, minimálně dvakrát jsme nahlásili mimořádku. Fungovalo to‘?“

„Už zase… mluvíš o debilních vládách! Já mám ale na mysli naše kreténské aerolinky…“

„A taky naši vládu,“ doplnil Holland. „Ovšem právě poznámka o naší letecké společnosti ti mohla připomenout, že ten chlap, se kterým jsem právě mluvil, nás může oba dva na hodinu propustit!“

„Tohle je tvá jediná zmršená starost, co? Udržet si práci!“

Kapitán se zavrtěl na sedačce, pohlédl na kopilota a zdvihl varovně ukazováček.

„Přestaň laskavě používat ta otřesně vulgární slova! Copak to nechápeš? Čekal jsem od tebe alespoň trochu profesionálního jednání, od slavného inspekčního kapitána Dicka Robba.

Ale zároveň si nepřeju, abys špinil kokpit tak příšernými nadávkami!“

Mistr Sekáč se vyděsil. Ústa se mu několikrát naprázdno otevřela a zavřela, než znovu našel svůj hlas. „Já… tak dobře. Ale smysl mých slov platí! Jako řídící pilot se necháš vodit za nos.“

„A ty bys jim řekl ne?“

„Vsaď se, že ano!“

„A tohle slyším od člověka, který mě pranýřoval za každou maličkost, kdy jsem se nedržel přesně daných pravidel?“

Inspektor se znechuceně rozmáchl. „Dobrý kapitán ví, kdy říci své společnosti dost a vzít rozhodování do svých rukou!“

„Až teprve prosazení vlastního rozhodnutí prokazuje ráznost a pevnost řídícího kapitána?“

„Zatraceně, to snad ví každý blbec!“

„Takže ti to dokážu, Mistře! Předvedu ti, jak prosazuju vlastní rozhodnutí, jak využívám pravomoci velitele a nekompromisně rozhoduju: nejlepší kurs při řešení celé situace je daný naší leteckou společností – a proto vzhůru do Afriky! Přesně tak se zachováme. Je to pro tebe dostatečně autoritativní?“

„Tys to vůbec nepochopil, Jamesi.“

„Asi ne.“

„Prosazení pravomoci velitele znamená říci NE!“

Holland pozdvihl obočí.

„Mám toho dost, člověče. Už mě to tvé buzerování nebaví,Dicku. Přestaň machrovat!“

Kapitán se náhle nahnul vlevo, zašmátral ve své letecké brašně, pak se napřímil a hnědou obálku s výcvikovou složkou hodil s překvapující silou inspektorovi rovnou do klína.

„Proč to děláš?“ vylekal se kolega.

Holland se nahnul nad středový panel se skutečně vražedným výrazem ve tváři – jeho obličej se objevil pár centimetrů od inspektorova. Kapitánova fyzická mohutnost působila přímo výhrůžně. Hrdelně chrčivým hlasem, ovšem nijak hlasitě, pomalu dával najevo dlouho potlačovanou zběsilost, kterou snad ani už nemůže mít pod kontrolou, odhadoval ztuhlý a hrůzou umírající sám velký Mistr Sekáč.

„Paráda, dám ti návrh: Buď mi okamžitě podepíšeš papíry, nebo předvedeš svou pevnou páteř jako řídící kapitán, ty mrňavej zkurvenče!“

Dick Robb se mu dlouze zadíval do očí, teprve potom pohlédl na složku v klíně.

Převzít velení a dělat veškerá životně důležitá rozhodnutí sám– to bylo to poslední, co by chtěl!

Pomalu a beze slova zajel pravou rukou ke kapsičce u košile a vytáhl plnicí pero…

14

Kyjev, Ukrajinská republika pátek 22. prosince 4.28 (0228Z)

Jak dlouho drnčel telefon v mrazivém temnu zimního rána, nemohl Jurij Steblinko odhadnout, dokud se mu zvuk neprodral až do snu. Řítil se právě vesmírem, konečně se stal vytouženým kosmonautem, na své cestě… někam. Teď už to bylo jedno.

Nádherné obrazy rychle vybledly.

Otevřel oči do úplné tmy. Ležel na zádech, hebké ženské tělo se k němu tisklo, tvář měl zahalenou vodopádem vlasů – vychutnával její vůni. Tiše pochrupovala, téměř protipól pronikavého zvonění. Snažil se pohnout, ale teprve teď si uvědomil, jak jsou pod teplou duchnou propojeni. Musel se usmát. Přetočil ji něžně na bok, potom se odsunul a vyklouzl z postele do ledového vzduchu v místnosti. Překontroloval ještě, zda je pořádně přikrytá.

Vstal a naslouchal, předpokládal brzký konec nemilého zvuku, bohužel přístroj arogantně vyzváněl dál. Občas se stává, že ten hrůzný ruský telekomunikační systém se ozývá jen tak pro nic za nic. I když někdy se kupodivu vyskytne na druhém konci drátu ta správná osoba.

Ovšem kdo by mu volal v tuhle nelidskou dobu?

Anuška se nevzbudila, takže byl rád. Pomýšlel, že bude ignorovat nechutné zvonění a vrátí se do příjemně vyhřáté náruče, zvědavost však převážila.

Po paměti vyšel z ložnice přes malý obývák starého bytu, než našel sluchátko.

„Da?“ vydechl, snažil se mluvit tiše.

Slova na druhém konci byla sice ruská, ale přízvuk rozpoznal.

„Ano, tady je Jurij. Kdo volá?“

„Přítel a potenciální zaměstnavatel,“ představil se hlas.

„Těší mě. Mám hádat?“

„Ano. Ale žádná jména.“

Jurij zavrtěl hlavou, aby se úplně probral. Vždyť byl nahý a uvnitř skoro mrzlo. „Prosím, počkejte chvíli.“

Na stolku stála lampička, takže si rozsvítil. Zahlédl Anuščin župan přehozený přes židli. Nešlo o žádný módní výstřelek, ale čistě o teplý i praktický oděv, který si obtočil kolem sebe, a teprve potom usedl k telefonu.

„Jdeme na to, zahrajeme si zajímavou hru. Jaká vodítka pro mě máte?“

„Pamatujete se na Vladivostok, příteli?“ chtěl vědět neznámý muž. „Pamatujete se na člověka z hotelu Metropol, toho, který je schopný vám přidělit jistou práci a snad i pomoci při postupu v kariéře?“

Veškeré instinkty z dvacetileté služby u KGB v něm ožily.

Dotyčný své jméno prozradit nechtěl. Nešlo tedy o hru. Usilovně přemýšlel, ale spánek mu stále zatemňoval mysl. Kdy byl naposled na Dálném východě…? Ach ano, před dvěma či třemi lety kvůli záležitostem vojenského letectva. Jeden z jeho posledních úkolů coby plukovníka ruských vzdušných sil.

Počkat. Ten chlap se zmínil o Vladivostoku a tam přece byl jenom jednou. Do přístavu na Dálném východě odjel z velice osobních důvodů…

„Tou osobou jste byl přímo vy?“

„Přesně tak. Sám jste mě vyhledal. Před dvěma lety ve Vladivostoku.“

Podoba dotyčného muže se mu téměř okamžitě vybavila před očima. Tenkrát se Sovětský svaz rozpadal a s ním i jeho kariéra v letectvu. Jurij tehdy opravdu hledal příležitost k útěku. Tenkrát o nabídku projevil veliký zájem. Ale nyní, bez práce i bez peněz, kdy životní úroveň hraničila téměř se zoufalstvím, jeho vyhlídky mizely.

„Skoro jsem ztratil naději. Ano! Na Vladivostok se pamatuju velice dobře, i na vás! Myslel jsem, že jste zapomněl.“

„Ani na minutu, Juriji. Pořád lítáte? Máte stále přístup k tomu samému zařízení, o němž jsme spolu tenkrát mluvili?“

„Provádím zkušební lety na různých strojích. Například teď testujeme nový supersonický tryskáč značky Suchoj. Občas jim dělám šéfa.“

„Výborně. Mohl bych pro vás mít zajímavý úkol, ale o podrobnostech teď nemůžeme hovořit.“

„Jak tedy? Mám přijít za vámi?“

„Ne. Není čas.“

Jurij vyskočil ze židle, župan mu sklouzl. Ale chlad kupodivu necítil.

„Jestli se stále zajímáte o tehdejší záležitosti, má organizace by si přála s vámi uzavřít obchod, pokud dokážete okamžitě splnit cosi pro nás velice, velice důležitého. Bude však záležet na správném vybavení, které musíte zajistit do několika hodin.“

„Řekněte, kam mám tedy přijít?“

„Dám vám kontaktní adresu v Kyjevě. Měl byste se tam objevit přesně v devět dopoledne vašeho času. Rus, který si říkáAlexander, vám vysvětlí náš záměr. Pokud budete souhlasit, musíte nám přes něj oznámit potřebné množství financí a my vás vybavíme řekněme do tří hodin. Můžete začít okamžitě?“

„Ano! Samozřejmě že ano!“

„Dobře. Máme jen pár hodin na převod požadovaného vybavení do správného místa.“

Za starých časů, pomyslel si, by podobná konverzace byla zkrátka nemožná. Žádný operativec by nevyslovil ani hlásku do obyčejného telefonu.

Rychle si zapsal adresu, přítel na druhé straně zavěsil.

Opravdu se ani neozvalo kdysi tak známé druhé kliknutí státního odposlechu.

Anuška!

Vrátil se zpátky do ložnice, ledovou rukou zašmátral pod peřinou, takže se probrala s lehkým heknutím.

Tvář vykoukla z kaskády blonďatých vlasů, oči doširoka rozevřené na něho zíraly jako na blázna.

„Co děláš, Juriji?“

Přiložil prst ke rtům, aby ji utišil, potom se nahnul a políbil ji.

„Právě teď jsem měl parádní telefonický rozhovor, takže musím jít. Možná se vrátím dneska, možná za pár týdnů. Ale až přijdu, Anuško – pokud budeme mít štěstí – zmizíme odtud.“

„A kam?“

Opět ji políbil, poodhrnul duchnu a zlíbal její pevná ňadra.

Teprve potom se jí podíval do očí. Pohladil nádherné vlasy. „Namísto, o kterém zrovna teď nesmíme mluvit. Místo, o kterém jsme si už povídali. Místo, kde můžeme skutečně žít, Anuško.

Žít, mít svatbu a dělat děti.“

Oči se jí rozšířily ještě víc, úsměv se jí začal rozlévat po tváři.

Jurij se vesele zašklebil, potom si ale opět přiložil ukazováček ke rtům.

„Má lásko, zrovna tak jako za starých časů – nic nevíš, ani nemáš potuchy, kam jsem zmizel…“

Na palubě letu 66

Brenda Hopkinsová usnula na sedadle v horní sekci a probrala se, když se nad ní kdosi skláněl.

„Brendo? Promiň, že tě budím, ale potřebujeme vzadu tvou pomoc.“

„Co, cože?“ protírala si oči a snažila se zaostřit zrak. Až po chvíli rozpoznala kapitána.

„Musíme přesunout tělo z naší kóje. K tomu potřebuju tytéž lidi jako předtím.“

Přikývla. Nebylo zapotřebí vystavit případnému nebezpečí ještě někoho jiného, když se zesnulého profesora už dotýkala.

V odpočívárně Brenda dokončila nepříjemný úkol zahalování mrtvoly do plastiku. Jakmile přijedou schůdky k levým zadním dveřím, patologové konečně získají svou vytouženou kořist.

V té samé chvíli se rozsvítil nápis Připoutejte se a velitelský hlas rozezněl vnitřek letounu.

Vážení cestující, mluví k vám kapitán Holland. Všichni se, prosím, posaďte! Zatím nejsme připraveni k odletu, ale otevřeme jedny ze dveří, abychom přijali větší zásoby jídla. Zároveň předáme tělo našeho zemřelého pasažéra do úředních rukou venku.

Zespoda se ozvalo nepokojné mumlání, což Brendu vylekalo.

Seběhla po schůdkách dolů a přes záclonku pohlédla dovnitř.

Několik mužů stálo v uličce a odmítalo si sednout. Jeden z nich dokonce vztekle hulákal na mírumilovného pasažéra, který ho žádal, aby uposlechl kapitánův příkaz. Reptalové patřili ke skupince, která ještě nedávno vyžadovala další příděl alkoholu.

„Zklapni, vole!“ syčel a urážel dobráka obscénními gesty. „Ty si buď ovce, když chceš! Já už mám až po krk buzerace vod nějakýho přeplacenýho pilota, kterej tu s námi manipuluje!“

Dva další se připojili, ale protestující opilec ječel i na ně. Nakonec dva další vyskočili a pustili se do hádky.

Vtom se opět ozval kapitán:

Vážení cestující, konečně vám mohu sdělit nejnovější zprávy o naší momentální situaci, ve které se nacházíme. Přece jenom během několika hodin odletíme z Islandu…

Ozval se potlesk doprovázený hvízdáním a spokojenými výkřiky, v nichž se téměř ztrácela další Hollandova slova.

… i když domů zatím směřovat nebudeme! Naše letecká společnost a vláda Spojených států amerických se rozhodly vyslat několik transportních letounů USAF se zdravotnickým personálem a preventivním vybavením polní nemocnice i přes velice vzdálenou možnost, že by někdo na palubě, hmm, přece jen onemocněl. Zatím opravdu nevím, kde se s nimi setkáme, ale rozhodně tam bude tepleji a pohodlněji než na Islandu. Jakmile dosáhneme naší destinace vhodné pro karanténu, konečně budeme moci vystoupit z letadla.

Ozvaly se další pochvaly, tentokrát už řidčeji. Stojící muži jen nevěřícně kroutili hlavami.

Vážení cestující, už několikrát jsem byl dotázán, zda stihnemeVánoce doma – bohužel musím upřímně odpovědět, že ne…

Kabinou se nesly hlasité výkřiky zklamání doplňované brumláním protestujících pasažérů.

Prožijeme tedy společně několik dalších dní, i když se nedá vyloučit možnost i delšího časového úseku. Ale zpátky domů vyrazíme, jakmile nás pustí.

Skupinka čtyř mužů začala postupovat uličkou. Přitom se dostali do nechutného sporu se třemi letuškami, které velice rychle začaly ztrácet kontrolu nad situací.

Brenda včas hrábla po interkomu, aby varovala kokpit.

James Holland se objevil na hlavní palubě snad za půl minuty. Nespokojenci tlačili Barb i její dvě kolegyně dopředu. Brenda dobře slyšela šéfku, jak vztekle mužům oponuje.

Také zahlédla Jamese – cosi hledal v horním zavazadlovém prostoru.

Megafon! Náhle postoupil dopředu a zapnul přístroj. „Ticho, prosím! Vy zmlkněte a okamžitě se vraťte na svá sedadla. Mluví k vám kapitán.“

Dva z nich sehnuli hlavy a rychle vycouvali. Ovšem iniciátor nepokoje s přítelem postupovali dál a hlasitě vykřikovali. Holland je nechal přiblížit a naslouchal jejich nesmyslnému blábolení – hořce si totiž stěžovali na neurvalé zacházení. Spustil megafon a připravil se na odpověď. Ale znenadání se přímo před nimi objevila Barb, která vynášela cosi z kuchyňky. V tom samém okamžiku nasupenec vrazil do letušky a odmrštil ji zpět. Nešťastnice zakopla a udeřila se o kovovou hranu servírovacího vozíku.

Zmatený útočník chvíli zaváhal, zřejmě sám překvapený vlastním chováním. Kapitán však zareagoval okamžitě. Pravačkou chytil násilníka za límec a vtáhl ho do kuchyňky. Tvrdě ho přirazil ke stěně. Mezitím se už omámená Barb probírala, snažila se vstát, ve tváři vztek.

„Barb, vzneseš žalobu na tohoto muže na základě trestného činu proti federálním zákonům?“

Masírovala si krk a přistoupila blíž k náhle vyděšenému pasažérovi.

„To záleží na mnoha okolnostech,“ pronesla zřetelně.

Holland se k viníkovi sehnul.

„Jak se jmenuješ? Mluv! Jak se jmenuješ?“

„Ach… uch… jsem… Chet Walters. Mrzí mě… já…“

Kapitán v dechu zaregistroval alkohol. „Poslouchejte, paneWaltersi. Po zbytek téhle naší odysey se budete chovat tiše, rozumíte mi? Právě jste se dopustil trestného činu. Zaútočil jste totiž na člena posádky letecké společnosti, a tím se snažil zmařit výkon služby. Pokud si během cesty domů dovolíte jen trochu nahlas vydechnout, předáme vás FBI. Tahle dáma je vrchní letuška Barb Rollinsová, která vás může zažalovat i separátně a já jí samozřejmě každé slovo s radostí dosvědčím. Rozumíte všemu?“

„Ano, pane!“ vyhrkl už vystřízlivělý násilník, třesoucí se hrůzou.

Mezitím se rozparáděný kamarád velice rychle vytratil a nebylo po něm ani vidu, ani slechu.

„Ještě jednou vám zopakuji: vrchní letuška Rollinsová je plně oprávněna provést konečné rozhodnutí, zda vás předáme FBI či vám povolíme odejít! Teď se vraťte na své sedadlo a snažte se držet jazyk za zuby! Je to jasné?“

„Ano, pane.“

Kapitán nechal rozpačitého muže jít, takže se provinilec zcela skleslý sotva dovlekl na své místo.

„Díky, Jamesi. Čtyři tu na nás ječeli, ale tenhle je vedl.“

„Jsi v pořádku?“ Otočil se k ní a společně vešli do kuchyňky.

Přikývla, přesto si stále držela hlavu. „Mohlo to být horší, však víš. Zahlédla jsem opravdu ošklivé reakce na tvé hlášení.

Prakticky všichni jsou rozčilení, nervózní, Jamesi. Svět už není místem gentlemanů.“

Poklepal jí na rameno a uchopil megafon.

Nikdy nebyl, Barb.“

Holland se přesunul k interkomu u předních dveří 3L, vzal do ruky sluchátko a aktivoval přenos:

Vážení cestující, zapamatujte si prostý fakt, že v téhle situaci jsme všichni společně. Po právní stránce tady velím já a nemíním tolerovat žádné výtržnosti. Pokud je tu někdo, kdo tohle nechápe, ať se přihlásí a já mu vše ještě jednou vysvětlím. Nerad se chovám drsně, poněvadž většina z vás jsou poctiví občané, kteří nedělají nic jiného než svým klidem pomáhají, dokud se nedostaneme z téhle bohužel nijak záviděníhodné situace. Ale každého, kdo má chuť omezovat mou práci či členů mé posádky, musím včas ujistit, že skončí před soudem s obviněním z federálního trestného činu. Většině z vás, kteří se pokoušíte mi pomáhat, chci z celého srdce poděkovat. Zatím zůstaňte na svých sedadlech, prosím.

Kapitán zavěsil sluchátko a žena, možná třicátnice, vstala z místa u okna a prodrala se do uličky.

Ach Bože, co zase? Blesklo mu hlavou.

Nejbližší pasažér se snažil dámu zadržet, ale ona se mu vytrhla a vyrazila s divokým výrazem ve tváři.

Holland jí zastoupil cestu. „Madam, potřeboval bych…“

Prořítila se kolem něho, snad ho ani nevnímala.

Rychle se otočil, aby šel za ní, protože mířila do první třídy.

V tu chvíli se přihnal velice vyděšený muž, očividně ženu stíhal.

„To je manželka, kapitáne. Necítí se dobře.“

Přikývl a oba se za ní rozběhli.

Když se Lisa Ericksonová objevila v první třídě, Garson Wilson právě zaregistroval přítomnost pilota. Okamžitě vyskočil, zděšenou ženu ignoroval.

„Madam! Prosím, stůjte!“ křikl Holland.

Minula reverenda, který vstoupil do uličky, a tím zablokoval kapitánův postup.

„Jamesi? Potřebuji s tebou nutně mluvit. Zrovna teď!“ dožadoval se slyšení Wilson.

Uprchlice dorazila ke konci oddělení první třídy, k samé přídi. Zahlédla dveře, trhnutím je otevřela a překvapeně zírala do obyčejné skříně. Obrátila se a couvla zpět k Wilsonovi, který její přítomnost konečně zaznamenal. Reverend se otočil, odhadl situaci a objal vyděšenou ženu okolo ramen.

„Milá dámo, copak se stalo?“

„Mé děti! Musím vystoupit. Musím se vrátit…,“ zoufale gestikulovala, ukazovala ven. Mezitím Keith Erickson obešel kapitána a mířil k ní. Trhla sebou a přitiskla se k pastorovi, jakmile spatřila manžela.

„NE!“ vřískla a skryla se za kazatele.

Garson Wilson se otočil k pronásledovatelům a zarazil je pokynem volné ruky.

„Nechte ji, člověče! Bojí se vás.“

„Vždyť… to je přece moje manželka. A je na tom po zdravotní stránce velice špatně.“ Keith Erickson zmateně hledal správná slova. „Pokouší se utéct.“

„To není špatný nápad,“ odfrkl si Wilson, „já totiž taky.“

„N-é-é-ě-é!“ zavyla. „On mi chce sebrat děti!“ Přiklonila se k reverendovu uchu a hlas snížila do šepotu. Pastor se sehnul, aby lépe slyšel. „Snaží se mě dostat, snaží se mě zbavit! Chce mé děti!“

Náhlé zahučení v uších způsobila změna tlaku v kabině po otevření levých dveří na zádi. Lisa Ericksonová okamžitě vycítila příslib naděje. Divoce se rozhlédla kolem! Spatřila volnou paralelní uličku. Odstrčila Wilsona a vyrazila ke zdroji čerstvého vzduchu.

Keith Erickson chtěl ženu zadržet, ale v cestě se mu objevil reverend, který se za ní náhle rozběhl, až překvapivě rychle na muže jeho tělesné konstituce. Mezitím se Holland a Erickson snažili protáhnout mezi sedadly, aby Lisu dostihli.

Ta si suverénně náskok udržela, i když se jí v běhu nohy podlamovaly. Pastor, ženoucí se první uličkou, se brzo dostal na její úroveň, takže oba probíhali kabinou okolo čtyřiceti řad šokovaných pasažérů. Kapitána a manžela zdržovali zvědavci, kteří se nakláněli do chodbičky, aby na vlastní oči vypátrali, kam běžci míří.

Zadní dveře byly dokořán. Postava v bílém skafandru venku na plošině předávala malé kontejnery s obědy Brendě a dalším dvěma letuškám. Lisa Ericksonová doběhla k cíli první a ihned spatřila spásný otvor. Nikdo vůbec nepředpokládal, že ta malá žena proletí kolem jako šipka následovaná mohutnou postavou reverenda. Lisa zaváhala, ale Wilson zaječel: „Utíkejte, mladá dámo! Teď máte šanci, stojím za vámi!“ A ona se skutečně prodrala mezi překvapeným personálem, seběhla po schůdkách a mířila dál, do zimního nečasu. Pastor ji hbitě následoval. Už pokládal nohu na schůdky, ale vtom se zděšeně zastavil: proti němu vybíhal pravděpodobně příslušník ostrahy ve skafandru, s automatickou puškou M16 připravenou ke střelbě.

Wilson začal okamžitě couvat zpátky ke dveřím, naprosto vyvedený z rovnováhy, když mu ozbrojený „astronaut“ sevřel rameno a bez milosti ho vtlačil dovnitř.

Holland s Ericksonem v posledním okamžiku spatřili Lisu mizející v otvoru a za ní reverenda – ten se však za pár vteřin zase objevil.

Kapitán Wilsona odstrčil, protáhl se dveřmi a ječel na Ericksona, který se ho snažil následovat: „Zůstaňte uvnitř! Nikdo nemá povoleno opustit letadlo.“ Muž ve skafandru se už dostal do poloviny schůdků a divokou gestikulací se snažil přilákat ženu zpět. Náhle zaregistroval pohyb za sebou, prudce se otočil a zíral do kapitánovy tváře.

V dálce se ozvaly jakési výkřiky, právě když Holland stoupl nohou na horní plošinu schůdků. Ledový vítr se opíral do letounu a James se okamžitě roztřásl zimou.

Lisa Ericksonová v mrazivém počasí zpomalila, ale potácela se dál, chvějící se a s rukama zkříženýma na prsou.

Zprava i zleva se vynořily další postavy, hlídkující za stanoveným prostorem. Holland se rozhlédl na obě strany a ihned pochopil, že červené lano umístěné ve vzdálenosti asi sto metrů okolo letounu odděluje volné území od nebezpečné oblasti.

Zmatená žena už překonala asi třetinu cesty a tvrdohlavě směřovala k vytyčené hranici.

Kapitán znal dobře mentalitu příslušníků ostrahy. Pohrozí každému uvnitř vymezené zóny, ale pokud se někdo pokusí překonat rudé označení…

Když Holland seběhl ze schůdků, ozvala se nocí dávka a několik zářících stopovek přeletělo těsně před ním. Postupující příslušníci ostrahy ho gesty vyzývali k návratu, zatímco on se snažil přilákat Lisinu pozornost.

Mezitím muži ve skafandrech zaujali nacvičené pozice. PaníEricksonová se dostala do ohniska případné střelby, aniž by byl ohrožen letoun za ní. Šlo o klasický manévr.

Kapitán sledoval jejich gesta, úmysl však pouze tušil.

Přiložil dlaně k ústům a snažil se překřičet vítr. „Pozor, je nemocná! Nechte ji být!“

Slova beznadějně zanikla v poletujícím sněhu.

Ještě o krok postoupil, ale další série kulek zabušila před ním do betonu, až uskočil zpět.

Dva muži po levici poklekli a zaujali střeleckou pozici. Mířili na něho. Další vpravo zacílil na Lisu. Kdosi v dálce konečně použil megafon.

„Vraťte se, nebo budeme střílet! Vy u schůdků už ani krok, nebo vás zlikvidujeme. Madam! Vy co se blížíte k lanu, okamžitě se zastavte, jinak budeme nuceni střílet!“

Varování se opakovalo stále dokola.

Žena však postupovala jako náměsíčná, červená páska jako by ji snad přitahovala.

Holland zdvihl ruce, mával, aby upoutal pozornost. Snažil se vykřičet důvody jejího rozrušení. Bohužel nic se nestalo. Další dva členové ostrahy se objevili zprava a zamířili na ni. Kapitán popošel stranou. Ke svému úděsu si všiml, jak ústí hlavní sledují jeho pohyb, zatímco prsty ve skafandru šmátrají po spouštích M16.

Pokusil se co nejhlasitěji zařvat: „Liso, prosím, stůjte! Vaše děti máme v letadle!“

Pokračovala, i když pomalu, zbývalo jí asi jen pět metrů k rudé hranici. Kdokoli z ostrahy by ji mohl zadržet, ale Holland tušil, že nikdo z nich podobný zákrok neriskne. Určitě je varovali před kontaminací pasažérů v Boeingu 747. Stačí dotek bez adekvátní ochrany a jste mrtví!

Hlas v megafonu už panikařil. Další vypálená dávka střel se přehnala ženě nad hlavou.

Nic ji však v postupu nezastavilo.

Kapitán zaslechl i řev vyděšeného manžela, který se z plošiny snažil ženu přimět k návratu.

Střelba zintenzivněla, projektily létaly stále nad ní.

Holland zaznamenal, že velitel rezignovaně spustil ruku s megafonem a vydal nějaký rozkaz. Muž vedle něho zdvihl automatickou pušku M16 a zamířil jí na nohy, zatímco se kapitán snažil ještě jednou vykřičet své upozornění.

„Ne! Nestřílejte! Jenom ji chyťte! Je v šoku!“

Lisa se náhle zarazila, snad pouhé dva metry od červeného lana, a otočila se. Viděl, jak se nekontrolovatelně třese – vždyť měla na sobě jen tenké šaty, s nimiž ostrý vítr cloumal, vlasy vlály téměř vodorovně.

Nepříčetně pohlédla k Jumbu, zády k ostraze. Ti začali zbraně sklánět k zemi. Holland na ni horečně mával, snažil se jí dodat odvahu – ačkoliv neměl vůbec jistotu, jestli ho vidí. Přidal se k němu i Keith Erickson, který už sešel ke spodnímu schůdku.

„Miláčku! Prosím! Miluju tě, Liso! Pojď zpátky, ke mně a k dětem, drahoušku!“

Lisa však strnule stála a nechápavě zírala na manžela. Ten seskočil na beton a vyrazil za ní. V poslední chvíli ho kapitán uchopil za rameno, zatímco další dávka střel proletěla těsně před nimi.

„Přece je to moje žena! Nestřílejte!“ vyl Erickson, vyděšený a promrzlý na kost.

Lisa Ericksonová náhle vzpurně pohodila hlavou. Zdvihla ruce, pomalu vzpažila a nádherně souměrným pohybem je rozpažením opět spustila. Stála tam jako na jevišti. Holland si všiml, jak vojáci nejblíže k ní se otáčejí k veliteli pravděpodobně s dotazem, co dál. A tady je nachytala. Prudce se vymrštila, rozběhla se proti nim, rozhodila ruce a trhavě se rozječela.

Mladíci s M16 překvapením strnuli. Vždyť patřila do toho zamořeného letadla. Dotek znamenal smrt. Ať je to žena nebo ne, každý, kdo překročí linii, musí být zastřelen! Takové myšlenky jim proběhly hlavou, když se dívali do široce otevřených očí šílence lomícího rukama a ženoucího se přímo na ně.

Keith Erickson se opět pokusil kapitánovi vytrhnout, ale Holland ho strhnul na beton právě ve chvíli, kdy zazněla střelba.

Kulkami roztrhané tělo Lisy Ericksonové se pozvolna sesulo na ledem pokrytou letištní plochu, setrvačností však doklouzalo až k lanu. Tam zůstalo ležet jako odhozená panenka, šarlatově červená kaluž krve pod ním se zvětšovala. Oba střelci zděšeně o krok ustoupili, šokováni výsledkem nacvičeného úkonu. Nakonec jeden z nich pomalu přistoupil k oběti, přiklekl a bezvládné hromady se dotkl jen hlavní automatické pušky, zatímco ostatní zamířili zbraně na Hollanda a zoufalého manžela. Velitel s megafonem jim přikázal vrátit se do letadla. Čtyři z ostrahy vykročili k nim, zatímco další projektily zabzučely po betonu těsně před nimi.

Erickson připomínal solný sloup. „Ach bože, NE!“ vzlykal a snažil se vykroutit z kapitánova sevření.

„Zastřelí vás také! Nedělejte to! Vždyť vás děti potřebují!

Slyšíte mě? Děti potřebují VÁS!“

Temná ústí zbraní sledovala každý krok Hollanda stoupajícího se zhrouceným mužem po schůdkách nahoru. U dveří ho předal do péče Barb. Nešťastník pořád omílal otřesný prožitek.

„Já vím, vím,“ přerušovala letuška jeho nářek, „každý na palubě tu hrůzu viděl!“

„Vezměte ho do horní sekce,“ tiše nařídil James.

„Kde je ten zatracený kapitán?“ ozvalo se z plošiny schůdků.

Chlapíkovi ve skafandru bylo s bídou rozumět,Holland pootevřel dveře o něco víc a vystrčil hlavu. Díval se do průzoru přilby ze vzdálenosti pouhých několika centimetrů.

„Vy bastardi! Copak jste nepochopili, o co šlo? Vypadala snad jako nějaká zasraná teroristka? Právě jste popravili mladou matku. A kvůli čemu?“

„Krucinál, kapitáne, věděl jste jasně o zákazu vycházení z letadla!“ Holland podle vzteklého tónu rozpoznal u velitele stejný stupeň rozčilení. „Naše rozkazy zněly naprosto srozumitelně: zastavit každého, kdo chce překročit vyznačenou linii! Měli jsme povolení zabíjet. Vůči ní, a vlastně i vůči vám, jsme projevili neuvěřitelnou benevolenci, na kterou jste zdaleka neměli nárok. Kdybych tvrdě prosazoval své rozkazy, zastřelil bych vás taky!“

Kapitán znechuceně zamával rukama a zoufale dodal: „Zkoušel jsem vám vysvětlit, že je mentálně vyšinutá – copak jste tenhle fakt nezaznamenali?“

Velitel se trochu uklidnil, svou M16 už nedržel ve výhrůžné pozici. Smutně zavrtěl hlavou. „Nemohli jsme ji nechat běžet dál, pane. Naše rozkazy zněly zcela jasně. Použili jsme i varovných výstřelů nejenom pro ni, ale i pro vás!“

Holland na něj smutně pohlédl. Nemělo smysl se s ním dohadovat. „A co uděláte s jejím tělem?“ zeptal se nakonec.

Ozbrojenec se otočil a zadíval se na v dálce ležící hromádku, kterou jeho muži začali zakrývat nějakými hadry. Pokrčil rameny.

Obrátil se ke kapitánovi. „O tomhle já nerozhoduju, pane!

Velení vám vše vysvětlí po drátě. Teď musíme dokončit nakládání jídla, převzít vyžádané tělo mrtvého muže a dveře zavřít.

A tentokrát už konečně vyřiďte svým lidem: Kdo se nohou dotkne betonu letištní plochy, bude zastřelen!“

Holland se už neovládl, nahromaděný vztek vytryskl jako voda z protržené hráze. Oběma rukama hrábl po skafandru a přitáhl si velitele blíž. Kupodivu, vojáček se ani nevzpouzel.

„Ty nemyslící hnusný robote!“ chrčel. „A co bys dělal v případě, že bychom všichni vypochodovali ven? Máš rozkazy zabít nás všechny?“

Velitel chvíli váhal, ale nakonec pomalu přikývl. Kapitán v průzoru zahlédl unavené oči. Uvolnil sevření.

„Pane, v tomhle případě by došlo k masakru. Potom bych já i moji muži pravděpodobně strávili zbytek života pronásledováni výčitkami svědomí. Ovšem my rozkazy plnit musíme, pane pilote! Však jsme vás včas varovali…“

Barb Rollinsová se po střelbě snažila uklidnit a vzchopit, ačkoliv ji to stálo hodně úsilí. Dohlížela na přesun profesorova těla a zároveň musela zorganizovat uskladnění veškerého jídla dříve, než se vstupní dveře opět uzavřely. Potom vzala povlečení z kóje, kde ležela mrtvola, zatáhla záclonku a mladíkovi se zlomenou nohou připravila k odpočinku nepoužitou druhou palandu.

Pak chtěla sestoupit dolů, ale narazila na vyděšenou Brendu.

„Když do nás klidně střílí, Barb – když se nás tak hrozně bojí– to je tedy známka opravdu velkého problému!“

„Uklidni se, drahá, všechno se vysvětlí. Jde o planý poplach, nevzpomínáš si?“

„Už si to nemyslím!“

Barb jí sevřela ramena.

„Podívej! Tam venku mohli zpanikařit, ale my víme, žeHelms umřel na infarkt, ať už chytil nějaký vir nebo ne!“

Roztřesená letuška však zavřela oči a zoufale vrtěla hlavou.

„Brendo, poslouchej. Každý tam venku uvažuje o napadení jakousi zhoubnou virózou, která je schopná vylidnit planetu, aleJames tvrdí, že tohle nemůže být pravda…“

„Bohužel on pravou skutečnost nezná! Pokouší se nás jenom chránit. Ačkoliv dělá to nejlepší, co umí, podstatu problému určitě nezná!“

„A ty ano?“ odsekla Barb ostřejším tónem, než zamýšlela.

Brenda k ní vzhlédla a tiše přikývla.

Šéfka spustila ruce z jejích ramen a snažila se ignorovat bolestné sevření kolem žaludku i mráz přebíhající po zádech. Sama se už vzdala naděje, že se dostane domů na Vánoce včas. Manžel se s tím určitě vyrovná, když budou slavit o den či dva později.

Najednou jí bleskla hlavou hrůzná myšlenka, zda ho vůbec ještě někdy uvidí.

Brenda už zase zírala do podlahy a jen šeptem poznamenala:

„Já si myslím, že paní Ericksonová patřila k těm šťastnějším…“

15

Centrála CIA, Langley, Virginie pátek 22. prosince, 23.00 (0400Z)

Sherry Ellisová pracovala přímo u Jonathana Rotha už čtyři roky, svěřila se doktoru Sandersovi. Právě totiž nastala klidnější chvíle v konferenční místnosti přeměněné na velitelské krizové stanoviště.

„Zástupce ředitele Roth má profesionální kůži, pevnou jako nerezová ocel, díky mnohaleté praxi agenta. Jako úřednický génius je schopný vysvětlit jednoduché operace na jediném briefingu. Není však snadné ho pochopit.“

Rusty sledoval, jak se jasně zelené oči trochu zúžily a velice, velice pomalý úsměv se jí objevil na tváři. Pozoroval ji už dlouho během hodin, které tu spolu strávili, a došel k zajímavému závěru: atraktivní, vysoce inteligentní a sebevědomá mladá žena, která se mu zamlouvala nejen perfektním smyslem pro sarkastický humor, ale i překypující vnitřní energií o vzhledu nemluvě! Mnoho času však na tyhle myšlenky nezbývalo, ovšem hodiny sledování hororu zvaného let 66 ho tak vysilovaly, že jeho mysl napnutá k prasknutí volala po menším rozptýlení.

„Máš ho ráda?“ vyzvídal Rusty.

„Proč se ptáš?“ opáčila bez jakéhokoliv náznaku obrany.

„Pouhá zvědavost, toť vše. Já dělám v podzemí, pamatuješ?

Nemám příležitost se vídat často se superšpiony či geniálními experty…

Přikývla a usmála se. „Už jsem slyšela o podobných výmluvách, doktore. Používali je prakticky všichni od Andy Griffitha a Columba až po Nikitu Chruščova a Jásira Arafata. To jsem tě prokoukla!“

„Ne, pleteš se – žene mě jen zvědavost.“ Rozchechtal se, zdvihl ruce na znamení kapitulace.

Beze slova na něho chvíli hleděla a nakonec se mile usmála.

„Vidím, že dnes domů nejdeš.“

Rusty přikývl. „Raději zůstanu tady, abych mohl být při tom.

Navíc mě doma nikdo nečeká, jen můj příšerný kocour PRT.“

„PRT?“ podivila se.

„Znamená zkratku koeficientu Poměru Radiálních Tlaků.

Jsem totiž pilot a někdy létám s malými dopravními tryskovými letadly pro podnikatelské účely – jednoduše řečeno business jet.

Zkratku PRT běžně používáme při nastavení výkonu turboventilátorových motorů. A můj kocour lítá zrovna tak rychle, když se vyděsí! Proto jméno PRT se mi zdálo nejvhodnější.“

Náhle si všiml, že kolegyně poslouchá jen napůl. S úsměvem se potichoučku zdvihla a plynule se přesunula ke dveřím, jako ztělesněná ženskost. Okouzlený doktor z ní nemohl spustit oči.

Jak si blahořečil za nápad zůstat, i když právě teď se divil, kam objekt jeho zájmu jde…

Vrátila se. Zkontrolovala jenom chodbu a pokradmu zavřela těžké, zvukotěsné dveře, což Rustyho poněkud zmátlo. Pak usedla a přímo se do něj zavrtala očima. Dlouhou dobu mlčela.

Asi právě zvažuje, kolik může prozradit, odhadoval, protože spolu ještě nikdy předtím nepracovali.

Pohodila hlavou k chodbě.

„Rusty, ty ses ptal, zda ho mám ráda – já přece pro Jona Rotha pracuju! Je neuvěřitelně talentovaný! Po mně však nikdo nevyžaduje, aby se mi šéf líbil či nelíbil.“

Doktor přikyvoval. Cítil se trochu nesvůj, když na něho tak zkoumavě hleděla. „Promiň, nechtěl jsem strkat nos do cizích záležitostí…“

„Ale ano, přesně to děláš,“ culila se. „Přece vlastníš identifikační číslo CIA, pravda? Takže strkej nos, kam můžeš – za to tě dobře platí!“

Jakmile se do Langley dostala zpráva o zabití Lisy Ericksonové,Sherry okamžitě informovala velkého šéfa. Po chvíli se vrátila v doprovodu zamračeného Marka Hastingse, který položil na stůl krabici s vdolečky.

„Kafe dorazí,“ dodal. „Vypadá to dneska na maraton…“

„Něco nového?“ Sanders už zase projížděl databáze na obrazovce.

Mark přikývl. „Musíme je držet na zemi, pořád na tom Islandu, dokud nebude v Africe všechno připravené! Odhaduju tak půl dne. Střelbu se budou snažit zakamuflovat, ale armáda reportérů od hromadných sdělovacích prostředků se právě teď na tom ostrově doslova rojí. Odhadujeme, že se snaží odposlouchávat veškerou komunikaci. Celá událost získala popularitu jako invaze do Kuvajtu.“

Potom mávl k řadě televizních přístrojů, nedávno urychleně nainstalovaných podél jedné stěny. CNN přinášela novinky téměř neustále a tři další velké televizní stanice plánovaly živé vysílání přes satelit přímo ze základny Keflavík, jakmile se rozední – pokud tam dostanou své přenosné pozemní vysílače včas, neustále upozorňovali.

„Mimochodem, Rusty, mám vyřídit díky od zástupce ředitele, obzvlášť za tvou pomoc při zvládnutí daného termínu. Představ si, že jsme pobili DIA o dvacet minut!“

Doktor vzal slova na vědomí mávnutím ruky a Mark pokračoval v informacích o dalším postupu. Politická situace v severozápadní Africe byla prozkoumána, s Rothem v Bílém domě se podařilo zajistit satelitní průzkum pouštního přistávacího pruhu. Velký šéf teď jenom potřeboval monitorovat reakce zpravodajských služeb ostatních národů. Naznačil, že by obzvlášť rádvěděl, zda Íránci či jimi podporovaní teroristé už vyčenichali přítomnost velvyslance Lee Lancastera na palubě letu 66 a zda se stal předmětem jejich zájmu.

„Po čem jde?“ podivil se Rusty. „Copak si myslí, že Hezbollah nebo Aqbah se může zaměřit na let 66? Těm by se přece nemohlo podařit nic lepšího, než co už dávno předvedli Němci.“

Mark a Sherry souhlasili zrovna tak jako ostatní tři programátoři, kteří se k nim připojili.

Hastings zavrtěl hlavou. „Tenhle úkol hraničí s těžkým přepracováním, mám dojem, ale Roth se chce ujistit, že nedojde k žádným nepředvídaným událostem, co se týče prezidentova plánu. Jdeme tedy na to!“

Rozešli se opět ke svým stolům a Mark si náhle uvědomil, že zapomněl zanechat briefingovou složku u velkého šéfa.

„Odnesu ji,“ nabídl se Rusty. „Chci si s ním totiž pohovořit.“

Hastings se otočil a tázavě pohlédl na doktora. Nepsaný zákon CIA tvrdil, že s lidmi na ředitelské úrovni se nedá mluvit bez vyzvání nadřízeného. A Sanders už jednou dostal Rotha do varu. Ovšem už jednou byl k šéfovi pozván.

Podal mu tedy papíry, doktor je vzal a zamířil na chodbu.

Když Rusty Sanders strčil hlavu do dveří, Jon Roth visel na telefonu. Mávl na něj, aby vstoupil, a zároveň zakončil rozhovor. Příchozí klidně usedl, než k němu velký šéf vzhlédl od otevřeného notebooku.

„Ano, doktore?“

Rusty mu přisunul složku přes stůl. Zástupce ředitele poděkoval, opřel se v křesle a studoval ho pohledem.

„Řediteli, tým expertů v patologii brzo začne s pitvou těla zemřelého profesora,“ konstatoval doktor. „Požádal jsem je o okamžité vyjádření, ať najdou či nenajdou důkazy symptomů virózy. Ovšem faktem je, že neexistuje možnost tak rychle určit, zda se specifický virus v dotyčném těle nachází! Ve většině případů infekčního přenosu trvá delší dobu vypěstovat kulturu než se nakazit. I kdybychom věděli přesně, který bacil hledáme, a i kdybychom byli připraveni pozorovat jeho růst, zabralo by to dny, ne-li týdny. Tady nejde o žádnou bakteriologickou kulturu, která vybují ve skleněné misce za několik hodin!“

Telefon se opět ozval, takže Roth doktora pohybem ruky zadržel, zatímco odpovídal na nějaký požadavek. Po chvíli odložil sluchátko a vstal. Rusty vyskočil, ale zástupce ředitele ho pohybem ruky opět usadil.

„Zůstaňte, doktore. Hned se vrátím.“

Sanders se snažil koncentrovat vsedě, ale nebylo to jednoduché. Potřeboval chodit, hýbat se a přemýšlet.

Náhle zaregistroval otevřený notebook a sepnutý fascikl listů známého formátu, jichž si předtím nevšiml. Nahnul se dopředu a ihned pochopil, že se dívá na letový plán vojenského transferu začínající v islandském Keflavíku. Jak podivné, pomyslel si, spatřit nastíněnou trasu letu 66 tady na stole. Přece šlo o úkol, s nímž se má vypořádat USAF spojenými silami se společnostíQuantum! Proč se o to najednou stará CIA?

Samozřejmě! Potřebujeme přece rozpoznat politické hrozby podél celé trasy.

Pootočil nákres k sobě. Vyznačená linka směřovala na jih středem Atlantského oceánu a pokrývala trasu téměř pěti tisíc kilometrů. Zrakem zkušeného pilota ještě přejel poslední fázi, kde měl letoun překročit africké pobřeží asi dvě stě čtyřicet kilometrů východně od Kanárských ostrovů nad malou marockou osadou Tan-Tan, a pak přes cíp Maroka se měl dostat do Mauritánie. Přistávací dráha se nacházela skutečně mimo civilizaci.

Jedině Marokánci vlastnili menší letectvo – jinak jakýkoli vzdušný útočník z arabského světa by musel překonat relativně dlouhou vzdálenost za velice krátkou dobu, kdyby chtěl ohrozit let 66. A zatím, jak věděl, cíl byl tajný!

Ozvaly se kroky na chodbě a Rusty vrátil letový plán do původní polohy, než se zástupce ředitele objevil.

„Promiňte, doktore. Dorazily mi nějaké vzkazy.“ Všiml si ozářené obrazovky počítače a ťukl do několika kláves, aby zprávu uložil. Potom monitor potemněl.

„Tak dobře, Sandersi, pokračujte.“ Zabubnoval prsty na opěradle křesla.

Rusty přikývl. „Mám problém: pokud při pitvě tým nenajde žádný důkaz o infekci v plicích, srdci a krvi, potom se sice prokáže, že profesor Helms netrpěl symptomy virózy, ale zároveň se ani neprokáže, že nebyl nositelem choroboplodného zárodku…“

„A tím,“ dodal Roth, „se nevyloučí možnost, zda byl či nebyl schopný rozšířit vir!“

Sanders povzdychl. „Ano, pane! Nebudu totiž schopný kategoricky prohlásit, co je pravda.“

„Takže, doktore, co chcete dělat?“

„Podívejte, pokud přijdu k vám a řeknu, že žádné důkazy se nenašly, k čemu potom dojde? Vím – zastřelit je nechcete. Buďto tedy onemocní, anebo ne!“

Zástupce ředitele přikývl. „Mám dojem, že jste si právě sám odpověděl na vlastní otázky.“

Rusty na něho zíral a snažil se pochopit jeho myšlení.

„Jinými slovy, řediteli, mám při řešení situace s letem 66snad pravdu, že vůbec nezáleží na výsledcích pitvy?“

„Uhodil jste hřebík na hlavičku, doktore! Samozřejmě chci slyšet výsledky okamžitě, ačkoliv žádný vliv na vypracovaný plán mít nebudou. Pokud nikdo neonemocní, vrátí se pasažéři rychle domů. Pokud ano, tak potom, přesně jak jste říkal, všichni zemřou! V každém případě, cokoliv se má stát, stane se na bezpečném místě za přítomnosti profesionálů, kteří se o ně postarají…“

Sanders už byl na půl cesty ke dveřím, když ho velký šéf ještě zavolal. Sundal si brýle a očividně hledal ta správná slova.

„Doktore, mám na vás jeden dotaz, pokud vám to nevadí. Řekněte mi upřímně – když zvážíte události s Helmsem v Bavorsku, infekci a smrt výzkumného pracovníka z laboratoří, který s profesorem zápasil, osmačtyřicetihodinovou inkubační dobu – souhlasí tohle s prvními symptomy, když se profesor objevil na palubě letadla, nebo máte ještě v tomhle ohledu určité pochyby? Či pracujete s falešnou nadějí a možná i s neochotou připustit si tohle všechno, protože se jedná o tak hrůznou situaci?“

Rusty nevěřil vlastním uším. Velký šéf se nepředváděl, on opravdu dával otázky a byl připravený odpovědím naslouchat.

Raději se tedy usadil do stejného plyšového křesla, sepnul ruce a nahnul se, aby se díval přímo do očí zástupce ředitele CIA.

„Dobře, chci být upřímný a nechci se nechat svést žádnými emocemi. Skutečně mám jednu velikou pochybnost, pane.“

„A ta je?“

„Projevoval profesor Helms nějaké jiné symptomy, když vstoupil na palubu letadla, než ty, které jsou podobné počátečnímu stadiu srdeční příhody? Pokud ano, musím souhlasit s vaším tvrzením o beznadějnosti případu, i když já osobně se snažím vždy doufat. Pokud ne – jestliže každý symptom se dá vysvětlit nastupujícím infarktem – pak tvrdím, že stále přetrvává důvod věřit, že nebyl infikován a potom ani ostatní pasažéři nemohli být neexistujícímu viru vystaveni! Nemohu najít v celé historii medicíny žádný virus, který by produkoval jenom klasické symptomy srdeční příhody. Tenhle to možná umí, přesto si nejsem jistý, zda se v našich dalekosáhlých závěrech neunáhlujeme.“

Roth pomalu přikývl, chvíli ho studoval.

„Doktore, spojte se znovu s letadlem, vyzpovídejte tu hlavní letušku ještě jednou a každého, kdo měl co do činění s profesorem! Zvládnete to rychle?“

„Můžete se vsadit!“ vyhekl Sanders a vyskočil.

Trvalo minimálně dvacet minut, než se dostal přes satelit do kontaktu s kokpitem letu 66. Všechny linky obsadili totiž pasažéři, volající své příbuzné, a tak pouze jedna zůstala rezervována pro posádku. Ovšem i ta byla permanentně obsazená.

Konečně se ozval vyzváněcí tón.

Doktor vysvětlil, co potřebuje, a čekal, až se Brenda dostaví k telefonu. Stále se ještě nedostala ze šoku po zastřelení paníEricksonové, a přesto se snažila soustředit. „Ne, žádné další onemocnění nikdo nehlásil, s výjimkou nehezkého otoku na zlomené noze jistého mladíka je všechno v pořádku.“

Rusty chtěl potom znát vše o příchodu profesora na palubu. Zdalipak si vybaví nějaké další detaily? Na druhém konci bylo ticho.

„Hele, Brendo? Jste tam pořád?“

„Ano.“

„Řekněte mi co nejpřesněji a nejpodrobněji všechny symptomy onemocnění, kterých jste si u Helmse všimla! A také kdy přesně se dostavil infarkt, ano?“

Mluvila pomalu a rozvážně několik minut, ani nečekala na jeho reakci. Když skončila, na washingtonské straně se rozhostilo ticho.

Rusty Sanders se zhluboka nadechl. Cítil, jak mu srdce poskakuje, když promluvil.

„Brendo, opravdu si vzpomínáte na jeho dusivý kašel?“

„Ano.“

„A vysvětloval ho nějak?“

„Ano. Prý posledních několik hodin pořád kašle a nemůže se vůbec toho nepříjemného nutkání zbavit, říkal. Kašel mi připadal suchý, dráždivý.“

„Aha. Chápu. Děkuju mnohokrát.“

„Co to znamená, doktore‘?“

„Ach, možná nic. Jenom jsem si chtěl potvrdit fakta!“

Skončil hovor a sám se necítil dobře. Suchý kašel sám o sobě neznamenal nic, ale rozhodně neměl nic společného s infarktem. Mimo nemocné srdce se snažilo skolit profesora Helmse ještě něco jiného, když vstoupil do letadla ve Frankfurtu…

Velký šéf měl přece jenom pravdu! Jak se dá odhadnout, každý na palubě letu 66 byl už zřejmě infikován a osazenstvo se stalo opovrhovaným vyděděncem – a zároveň i obrovskou hrozbou pro zbytek světa!

Kyjev, Ukrajinská republika sobota 23. prosince

Jurij Steblinko odcházel ze setkání zorganizovaného mužem, jenž mu volal ještě před rozedněním. Bryskně kráčel k centruKyjeva a intenzivně přemýšlel o daném úkolu. Okamžitě rozpoznal ruského operativce, který se na dohodnutém místě objevil coby „Alexander“. Byl to schopný zpravodajský důstojník, dřív jeden z nejostřejších mužů KGB, specializovaný na Střední východ. Ani ho nepřekvapilo, že se s ním v téhle situaci setkal.

Co jeho klient chtěl, se dalo udělat, ale bude muset bleskově vyřídit celou sérii telefonních hovorů a ke všemu potřebuje dostatečnou finanční hotovost.

Alexander mu dal kufřík plný rublů v hodnotě sto tisíc dolarů. Kdyby náhodou Jurij ještě vyžadoval peníze, kolem poledne zařídí další várku, až otevřou druhou banku. Úplatky se samozřejmě předpokládaly, poněvadž díky nim může proniknout ke všem zdrojům, které ke splnění úkolu potřeboval…

V první řadě musel Jurij najít telefonní přístroj v dokonalém soukromí. Jeho byt nepřicházel v úvahu! Instinkt mu napovídal nadcházející akci udržet v tajnosti před Anuškou a navíc nepoužívat vlastní telefonní linku. Dodržoval tyto zásady bezpečnosti nejenom kvůli ní, ale i kvůli sobě. Tohle chápala. Nikdy nekladla žádné zbytečné otázky.

Jurij myslel na svou milou a dovolil si menší úsměv, čímž vylekal dva protijdoucí chodce.

Vypadl jsem z formy, pokáral se. Přece nesmím navenek prozrazovat své pocity.

Zamířil do kanceláře přítele, který se snažil udržet nad vodou při podnikání coby exportér. Ani ho nepřekvapilo, když mu Jurij vrazil do ruky dvacet tisíc rublů, aby na pár hodin zmizel i se svými zaměstnanci. Mám perfektní kšeft, naznačil. Dotyčný dobře znal Jurijovo spojení s KGB, takže ani nemrkl a žádosti okamžitě vyhověl. Navíc poskytnutá částka převyšovala jeho roční výdělek.

Jurij se ještě jednou přesvědčil, že je v podniku opravdu sám, a pustil se do maratonu telefonních hovorů.

Nejdřív se spojil s pomocníkem dvou důvěryhodných přátel, aby zjistil, jaké jsou možnosti použít stíhací letoun MiG-25nebo MiG-29 či jakýkoliv jiný stroj patřící letectvu. Za správný úplatek mu okamžitě vyšli vstříc, obzvlášť při náznaku své pozice coby makléře bohatého západního podnikatele. Také znal zdroj těžké vojenské výzbroje, což zase zajišťoval jistý Ivčenko.

Přesto ani takovýhle papaláš nemohl nabídnout zapůjčení vhodného stroje v dostatečně krátké době – navíc velkým problémem byl požadovaný dolet.

Potřeboval totiž mašinu schopnou překonat vzdálenost téměř šest a půl tisíce kilometrů!

Ale v bývalém sovětském arzenálu se podobný typ stíhačky nevyskytoval. V tomhle směru mohly vyhovět pouze těžkopádné a nemotorné bombardéry, vyžadující několik pilotů a palubníchinženýrů.

Samozřejmě řešení existovalo, ujišťoval se Jurij. Nezáleželo na překážkách, které mu život stavěl do cesty. Naučil se jedno: východisko se vždycky najde! Ovšem pravděpodobnost získání správného vybavení u letectva se zdála mizivá…

Položil sluchátko a opřel se do rozvrzané židle. Pokusil se soustředit. Podobná mise se obvykle plánuje několik měsíců a vyžaduje plnou podporu všech složek vzdušných ozbrojených sil. Ale bez nich když se tvářil jako nezávislý byznysmen, se mohl o něco takového pokusit, jen pokud měl peníze a čas!

V tomhle směru však vlastnil pouze peníze…

Tak dobře, co tedy máme a co budeme potřebovat? Chci letoun s doletem šest a půl tisíce kilometrů. K tomu přiměřenou výzbroj a pečlivě vypracovaný letový plán. Potom únikovou trasu, správné dokumenty, mapy a náčrtky. A tohle všechno potřebuju okamžitě!

Jurij si povzdechl, ale musel se usmát. Co to ti Američané používají za legrační frázi, která se mu tak líbila? Ach ano: Nemožné děláme okamžitě, zázraky do několika hodin! Klidně by tohle krédo přijal za své, kdyby se mu podařilo celou akci úspěšně dovést do konce. Když se mu ji podaří dovést do konce! Opravil se v duchu. Přece o úspěchu nemůže pochybovat! Úspěch znamená nový život pro Anušku i pro něj, a ještě se z něho ihned stane legenda mezi zpravodajci – pokud na to vůbec někdy přijde.

To stačí! Zarazil se. Zaměř se napřed na stroj!

Stíhačky se povalovaly kdekoliv a daly se velice snadno

„koupit“ za přiměřený bakšiš. Ovšem i kdyby sehnal stroj s tím správným doletem, nemůže se přece vyřítit z města s plně vyzbrojeným MiG-29 a jako by nic přistávat na různých mezinárodních letištích, aby natankoval, aniž by vzbudil pozornost.

A navíc ani není čas nechat přestříkat vojenské znaky.

A právě vzhled byl důležitý!

Spadne-li americké dopravní letadlo s nenáviděným velvyslancem, přítelem Izraele, svět okamžitě skočí po jediném logickém řešení: Aqbah! Tím začne šílené pátrání po faktech o téhle stínové, ale technicky naprosto perfektně vybavené organizaci! Nesmí tedy udělat nic z toho, co by umenšilo dojem plnohodnotného zásahu příslušníků téhle elitní teroristické skupiny. Měl se vlastně stát anonymním autorem, vysvětloval mu kontakt… Provede práci a někdo jiný získá zásluhy, ovšem on prokáže svým klientům excelentní schopnost prosadit se celosvětově sám s minimálním rizikem bez použití námezdních operativců…

Jurij se pamatoval na tichý briefing před dvěma lety v Teheránu, zaranžovaný jeho íránským zpravodajským kontaktem.

Aqbah udržuje velice čistou linii, Íránec upozorňoval! Na rozdíl od většiny hysterických teroristických organizací, které chtějí vytřískat popularitu i z těch primitivně lajdáckých útoků, Aqbah se zaměřila na kultivované umění pouhého podezření z účasti, čímž jenom násobili faktor ochromujícího strachu.

„Ale ten ďábelsky prohnaný Západ si sám zjistí, kdo se na vražedném aktu podílel! Provedení vrhne stín podezření právě na Aqbah – možná pomůže i pár zaručených tipů po telefonu, chytře vypuštěných u kanceláří hromadných sdělovacích prostředků,“ vysvětloval mu nový klient. „Nikdy se ale nehrň do snadné akce bez záruk!“

Hmm, uvažoval Jurij, co dalšího než MiG-29 je tedy po ruce‘?

Při jednom z dalších telefonních hovorů se jeho dávný přítel nepříčetně rozchechtal nad nápadem najít požadovaný stroj ještě dnes odpoledne.

„Juriji, Juriji, jediná možnost, jak se dostat k letadlu takhle rychle, je ukrást ho… Nakonec přece stále žijeme v Rusku!“

„Já na Ukrajině, Pavle.“

„Totéž. Nic se tady rychleji nepohne.“

Skutečně, odcizit letoun! Jurij Steblinko, vyznamenaný plukovník sovětského letectva…

Sovětské letectvo už dávno není, idiote! Připomněl si.

Pavlovu nápadu se nejdřív smál. Teď ho však v mysli donekonečna obracel a zvažoval, jak ho realizovat!

POČKEJ!

Vždyť tohle se přesně shodovalo se stylem skupiny Aqbah. Přece neměli žádné vojenské letectvo, a tak samozřejmě budou muset ukrást, co potřebují! Ani se o tom nemusel radit se svým klientem, určitě by ten nápad odsouhlasil. Vlastně to bylo jediné řešení!

Nadšení začalo vyprchávat. Není špatné se rozhodnout ke krádeži, ale kde brát, když nikde nic podobného není?

Jurij se téměř zalkl smíchy při pomyšlení, že pronikne na ruskou leteckou základnu, kde jednoduše sebere nějaký obří bombardér Tupolev. Jako pilot stíhačky zvládne MiG-25 neboMiG-29, ale podobné monstrum by s bídou nastartoval, natož aby ho sám řídil!

Potřebuju jen firemní tryskáč pro podnikatele s dlouhým doletem.

Před očima se mu zobrazila silueta nádherného modrobílého stroje Gulfstream, s nímž prováděl zkušební lety minulý měsíc.

Konečně se mu na tváři usadil spokojený úsměv.

Samozřejmě!

Tak kouzelný letoun by nikde nenašel! Dva výkonné turboventilátorové motory, na objednávku dřevem vyložená kabina a nejnovějšími přístroji vybavený kokpit. Plochý řídicí panel plný elektronických přístrojů doplňuje ještě satelitní spojení a navigační vybavení, luxus dovršuje satelitní televize, rádiový přijímač s veškerým vlnovým rozsahem a zároveň tahle nádhera má i zabudovaný obranný systém.

Konečně to byl jeho úkol: zkušební let s cílem testovat skryté obranné systémy! Saúdský princ, majitel básně zvané Gulfstream, se začal chovat paranoidně – obával se iráckých, či dokonce izraelských stíhaček. Odmítl se tedy stát bezbranným terčem! Chtěl ochranu a jedinou, kterou si dokázal představit, byla neustálá eskorta stíhacích letounů, kterou mu samozřejmě král Chalid odmítal poskytnout…

„Proč si nevyzbrojíš Gulfstream?“ navrhl mu jeden z dlouhodobých přátel. „Existuje místo na Ukrajině, kde tě s radostí vybaví raketami vzduch-vzduch a modifikují tvůj stroj tak, abys je mohl nést na vysunovatelných závěsnících.“

Bez ohledu na cenu si princ nechal vybavit svého miláčka elektronikou za tři miliony dolarů v hotovosti, takže nyní měl na palubě taktický i vyhledávací radar společně se všemi nutnými modifikacemi. Drahocenná mašinka se tedy mohla vrátit do Saúdské Arábie s perfektním vybavením čtyř leteckých protiletadlových raket, se zařízením pro vypouštění klamných cílů a s elektronickým obranným systémem nejnovějších protiopatření v případě ohrožení řízenými střelami s využitím pasivního i aktivního radiolokačního rušení.

Nejdůležitějším činitelem je samozřejmě utajení, informovaliJurije. Princ se velice strachoval, aby někdo v Íránu či Iráku neodhalil nová elektronická zařízení.

Ach můj Bože! Kdy se má uskutečnit předání zakázky?

Srdce mu bušilo až v krku. Kde se vůbec ten stroj v téhle chvíli nachází?

Musím si zkontrolovat datum dodání… mám dojem, že šestadvacátého prosince. Skočil po kalendáři na vedlejším stole, ale v tu chvíli si uvědomil správný den.

Sobota, 23. prosince.

Gulfstream zatím určitě sedí na betonu letiště v Charkově, téměř pět set kilometrů na východ. Opravdový skvost o doletu dobrých šest a půl tisíc kilometrů! Poměrně běžně vypadajícíbusiness jet s možností odpálit čtyři rakety vzduch-vzduch a s komunikačním systémem schopným odposlouchávat nejenom každý hovor v éteru, ale i satelitní kanály!

A navíc jen on sám dobře zná, jak stroj ovládat – i ví, jak ho odcizit!

Protočil panenky.

Vždyť jde o neuvěřitelnou ironii osudu. Aqbah vlastně sebere proslavený letoun osobě považované Teheránem za nepřítele islámu, nenáviděnému příslušníkovi královské rodiny Saúdů a použije ho k útoku proti Západu!

Sedl si na desku stolu a pohlédl na telefon.

Zatím stále ještě mluví o plánu, ale jakmile začne obvolávat své zdroje, aby zahájil kamuflovanou operaci proti modifikačnímu centru ohledně vybavení palivem a výzbrojí letounu, škrtá vlastně sirkou u časově omezené zápalnice. Začíná neuvěřitelně dobrodružnou misi, z níž se mu až sevřel žaludek.

Vzpomněl si na vyšetřování u letky stíhaček na Sachalinu, která sestřelila Jumbo korejských aerolinií v roce 1975. Tenkrát měl hodnost majora a jmenovali ho do zvláštní vyšetřovací komise sovětského letectva. Stál u horečného pokusu KGB vyhovět předsedovi rady ministrů a pomoci mu při rozhodnutí, které velitele letectva popravit, neboť celý svět byl znechucen nad tak ohavným činem Sovětského svazu…

Upamatoval se na zoufalého pilota, který odpálil raketu!

Zalila ho vlna hanby, podobně jako hned po setkání s Alexanderem. On si také vykoupí nový život s Anuškou vraždou několika stovek Američanů i zničením krásného Boeingu 747400 za letu.

Ale všichni ti chudáci uvnitř přece mají zemřít hrůznou smrtí– pomalou, bolestivou. Pamatuješ? Jde přece o akt milosrdenství. Tohle si musíš připomínat! Na nic jiného nesmíš myslet!

Na vlastní oči viděl výsledky testů bakteriologických zbraní prováděných smutně proslulou Rudou armádou v roce 1972.

Političtí vězňové se stali pokusnými morčaty a příšerné obrazy jejich utrpení ho občas mučily ve zlých snech…

Alexander ho zároveň informoval o infekci na palubě Boeingu 747, jenž měl být jeho terčem – stoprocentně pochází z ruských výzkumných laboratoří! Pokud by tedy šlo skutečně jen o něco podobného, čeho se tenkrát při pokusech stal svědkem, potom jeho mise přináší opravdový skutek milosrdenství!

Jurij potřásl hlavou, aby se zbavil podobných myšlenek a zdvihl sluchátko. Potom začal vytáčet ta správná telefonní čísla…

16

Na palubě letu 66 letecká základna Keflavík, Island sobota, 23. prosince 4.30 (0530Z)

Zastřelení Lisy Ericksonové okamžitě změnilo atmosféru na palubě letu 66. Tam, kde dosud atmosféru naplňovaly jen podráždění, nervozita a neklid, zavládl hluboký, všudypřítomný strach!

„Bože můj, jestli se nás tedy až takhle bojí, potom…,“ šeptalo se po celém letounu, ale mnozí šokovaní pasažéři v napjatém ovzduší dokonce zarputile mlčeli.

Kapitánovo prohlášení k události posluchače povzbudilo a dojalo – podobných slov bylo zoufale zapotřebí. Každý mohl zaslechnout stopy lítosti v hlase, když vysvětloval, k čemu došlo u zadních dveří! Kritizoval nesmyslné metody ozbrojenců a snažil se rozebrat příčinu vedoucí k zastřelení nešťastné ženy, která se náhle rozeběhla k červenému lanu, k hranici vymezené zóny.

Vážení cestující, ti ozbrojení mladíci venku obdrželi jasné rozkazy od svého velitele. Byli zděšení informacemi o naší extrémní nebezpečnosti, protože jsme nakaženi biologickou zhoubnou chorobou – virem, který údajně šíříme! Z hloubi srdce věřím, že jde o planý poplach, ale mezitím – než uběhne určitý počet hodin a nikdo z nás neonemocní – chování vnějšího světa k nám se nezmění! Umím si představit váš strach, ale prosím vás snažně, uklidněte se a pokuste se spolupracovat. Hlavně vezměte na vědomí, prosím, ten nezvratný a smutný fakt, že na nás dohlížejí ozbrojené složky, aby nás násilím udrželi oddělené od znepokojeného zbytku lidstva!

Holland se snažil, aby jeho slova zněla důvěryhodně a optimisticky. Dokonce se pokusil sám sebe přesvědčit, že optimismus je ospravedlnitelný. Ano, dostaneme se z toho! Ano, jde o planý poplach!

Ale nekompromisní odmítnutí celého světa měnila podobná ujištění v absurdní věty. Vždyť co on sám znamenal pro zbytek lidstva?

Dvacet minut po třetí doporučil Dick Robb, aby se posádka rozdělila do pohotovostních skupin A a B. Každá měla sloužit ve čtyřhodinových intervalech až do odletu ze základny Keflavík. Silně unavený James Holland souhlasil.

Když si vysvětlili další plán, zhasl hlavní světla uvnitř letounu, žaluzie na oknech stáhli dolů a mezi třídami zatáhli závěsy.

Horní sekce zůstala osvětlená. Kapitán nařídil skupině B, aby si našla volná sedadla a pokusila se usnout. Sám přislíbil, že udělá to samé – přiřadil se také k „béčku“.

Zalehl na jednu ze dvou paland v maličkém prostoru, hned za kokpitem. Zakryl si nohy erární dekou a zavřel oči. Cítil se úplně vyřízený. Přestože byl naprosto vyčerpaný, usnout nemohl.

Neustále se mu před očima míhaly rozbouřené obrazy událostí, k nimž došlo venku, vedle jeho Jumba – stále si připomínal neuvěřitelnou bezmocnost při pohledu na Lisu ženoucí se do náruče popravčí čety…

Přece jenom jsem se měl pokusit ji dohonit! Vyčítal si. Kapitána by za pokus o záchranu pasažéra nezastřelili!

Neměl by si však nic nalhávat. Pokud by se ji skutečně snažil zachytit v těch posledních vteřinách před červenou hranicí, potom by jeho tělo také zcela jistě leželo vedle ní…

Přesto se mohl alespoň pokusit o tvrdší zásah!

Když dovlekl zpátky zhrouceného manžela, doprovodil ho rovnou do horní sekce, kde ho letušky usadily v prázdné řadě sedadel. Střídaly se u otřeseného Keitha Ericksona. Holland u něj pobyl chvíli, než se vrátil do kokpitu. A teď, prakticky pár metrů od zničeného muže, v naprosté temnotě mu ze všeho zůstal jen obraz prožitého hororu a hluboký žal…

Věděl, co znamená ztráta manželky a milenky – ne sice smrtí, ale rozvodem! Úplně jasně si vybavil prázdnotu, kterou za sebou Sandra nechala, když přetekla poslední kapka trpělivosti s jeho samotářskou náturou. A jde přitom o velice ubohé porovnání, vytýkal si. Sandra je totiž stále naživu.

Vzpomněl si na první společné dny manželství, kdy byli šíleně zamilovaní. Jakpak by se asi cítil, kdyby mu ji uprostřed arktické noci někdo vyrval a její sladké tělo rozcupoval na kousky krupobitím střel – což se fakticky přihodilo Lise Ericksonové.

Až se otřásl. Ericksonovo hoře musí být nezměřitelné!

Usnout nemohl, takže nemělo cenu, aby zůstával ve tmě. Potichu vstal a otevřel dveře. Chvíli váhal u závěsu mezi oddělením pilotní kabiny a horní sekcí. Nakonec přece jenom látku odhrnul a škvírou přehlédl situaci. Malá skupina seděla okolo vdovce o něco dál vzadu. Smutnou scénu ozařovalo jen světlo z horních lampiček ke čtení. Holland měl náhle mocné nutkání pohovořit si s ním, neboť cítil za všechno osobní zodpovědnost, a zároveň se bál přiblížit k propasti Ericksonova hoře! Snad přímo aureola tragédie obklopovala tohoto muže jako nepravidelná čára horizontu kolem černé díry…

Jako kapitán se mohl se ztrátou Ericksonovy ženy vypořádat.

Ale osobně se ho tahle událost dotkla až příliš. Celý život se snažil ochránit sám sebe před bolestí a utrpením i podivným druhem prázdnoty, čímž tak často trpěl během dospívání.

Absolutně a dočista sám!

Měl by zavřít oči a vnímat strach a mizérii a prožívat vlastní vinu a tisíc dalších hrůzných pocitů, které nedokáže projevit navenek. Pravděpodobně by se dokonce potřeboval i vyplakat.

Ale ne jako kapitán!

Holland se zhluboka nadechl, vzpřímil se do plné výše, rezolutně rozhrnul závěs a zamířil k sedadlu Keitha Ericksona.

O několik desítek metrů dál, v prostoru určeném k odpočinku posádky, se snažil dvacetiletý Gary Strauss ovládnout svůj blažený úsměv. Už takhle se cítil v sedmém nebi, když StefaniSteigalová, nádherná německá dívka, s níž se setkal ve Švýcarsku, se náhle objevila na palubě téhož letu jako on. Že se ale usadila přímo vedle něho přes uličku, snad už ani pravdou být nemohlo! A teď dokonce vyšla po schůdkách nahoru, aby ho navštívila a zkontrolovala, jak se mu daří. Rozpuštěné blonďaté vlasy spadaly v kaskádách přes atletická ramena a perfektně rámovaly prsa v takovém stylu, ze kterého téměř šílel touhou, když se před týdnem setkali na sjezdovce.

„Ahoj, pane Straussi!“ pozdravila s úsměvem svým německým přízvukem, který podtrhl melodický tón hlasu.

„Wie geht es Ihnen?“

Pozdvihl obočí a naznačil údiv. „Aha?“

„Jak se vám daří, ptala jsem se.“

„Já to tušil! Teď mnohem líp, když jsi dorazila,“ rychle ji přesvědčoval a nadšeně se culil.

Stefani si k němu poklekla a hned věděla, kam jeho zrak zabloudil. Chytila ho rukou pod bradou, nadzdvihla mu hlavu, aby se jejich oči setkaly.

„Přestaň mi už koukat za výstřih a podívej se na mě, ja?“

Provinile se zašklebil. „Jen obdivuju tvé přednosti…“

Poznámku ignorovala. „Opravdu, Gary, jak se cítíš? Pomohlo ti trochu, když ležíš?“

Přikývl. „Hodně, mám dojem. Doktor Turnheir si myslí, že bude zapotřebí odstranit sádru. Dělá mu starosti řádné prokrvení. Noha pěkně otekla, krunýř je pro ni malý!“

„Stejně tě lituju. Můžu pro tebe něco udělat?“

„Stačí, pokud zůstaneš na dohled, a bude mi dobře.“

„Jsi hrozný! Snaž se zaměřit na vážnější věci.“

„Ano, mami.“

Stefani pohlédla zpátky ke schodišti a povzdychla si, tvář jí posmutněla.

„Gary, co si ty o tomhle všem myslíš?“

Uvažoval nad otázkou a potom se zadíval na dívku. Sportovní postava, hezky opálená, o dva roky starší než on – oba věděli, jak se vzájemně přitahují už při prvním setkání na sněhu.

Vždyť vlastně ona ho našla se zlomenou nohou a umínila si, že se o něho bude starat. Nyní však převládaly obavy.

„Jsem z toho vyděšená. Ti chlapi venku zkrátka zabili lidskou bytost jenom proto, že zamířila k nějakému blbému provázku…“

„Stefani, kapitán přece vysvětlil, jak se nás venku strašně bojí!“

„A co ty?“ vyhrkla.

„Co já?“

„I ty se bojíš, že onemocníme? Nemůže to skončit jako v tom sci-fi filmu Kmen Andromeda o podivně hrůzné epidemii – byla jsem podstatně mladší a vzalo mě to…“

Pokrčil rameny. „Nevím, co si o tom mám myslet, když posádka pořád přemílá cosi o planém poplachu.“

„Modlím se, aby to byla pravda! Taky si ale myslím, jestli se třeba i oni nebojí!“

Gary se natáhl, chytil ji za ruku a jemně pohladil Stefani po tváři. Potěšilo ho, že neucukla. Ona studovala v Yale, on v Princetonu. Snadné spojení měl po železnici. Plány na setkání rozvíjel už ve Švýcarsku a najednou ji našel v tom samém letadle!

Úplně ho začala těšit zlomenina, kvůli níž museli rodiče zkrátit dovolenou, čímž došlo k dalšímu osudovému setkání.

Trhnul sebou, když mu nohou projela bolest.

Téměř se z ní radoval.

„Strávíš Vánoce u rodičů?“

Přitakala. „Ano. Táta pracuje ve Státech. Máma mi umřela před několika lety, proto s ním chci prožít vánoční svátky… alespoň doufám.“ Mávla směrem k přídi letounu. „Pokud se z toho dostaneme!“

„Stefani, vážím si tvé návštěvy, jsem přímo nadšen! Podívej, nejlepším lékem bude na všechno ošklivé raději nemyslet. Mám dojem, že kapitán říkal pravdu! Dostali jsme se do středu klasické vládní, vojenské a diplomatické přehnané reakce. Jenom kvůli podezření na přítomnost nějakýho podivnýho bacilu na palubě se nás tahle paka snaží izolovat od ostatního světa…“

Udiveně zdvihla obočí. „Jaká paka? Tohle slovo neznám.“

„Není spisovné, je slangové. Znamená, ach, být blázen, zešílet zkrátka.“

Zavrtěla hlavou. Úsměv zmizel.

„Ta angličtina je skutečně podivná řeč…“ Hlas se jí pomalu vytratil, opět pohlédla zpátky ke schodišti.

„Stefani, bude to dobré. Skutečně!“

Podařilo se jí odměnit ho úsměvem – o síle tisíc megawattů, odhadl.

„Potřebuješ se vyspat, Gary. A já také,“ povzdychla si.

Nakrčil nos a snažil se zjistit, kolik žertu snese. „Ty bys… ach… mohla přece spát tady. Myslím,“ mávl k sádře, „lůžko je dostatečně velké a já jsem v tomhle stavu zcela neškodný. Navíc se dá zatáhnout závěs.“

Neposlouchala. Úsměv vybledl, jen pohodila hlavou.

„Gary, proč se tvůj otec choval tak hrubě, když jsem se zeptala, zda můžu pomoct? Neřekla jsem omylem něco špatně?“

Nekonečná rodičovská kázání ohledně rodinné historie se mu v jediném okamžiku přehrála v mysli. Jeho prarodiče poslaliNěmci do Osvětimi ve dnech blížícího se konce války. Otec, coby malý chlapec, prožíval tenkrát muka, když musel sledovat své vlastní rodiče z druhé strany plotu, jak postupují v dlouhé řadě nahých mužů, žen a dětí směrem k plynovým komorám!

V šesti letech unikl Abe Strauss jisté smrti z těžko vyslovitelných důvodů – Spojenci se ho naštěstí včas dotkli jako první.

Po téhle zkušenosti začal otec nenávidět všechny Němce i všechno německé. Velmi ho naštvalo, ba dokonce rozzuřilo, že jeho rodina má přesedat ve Frankfurtu místo v Paříži, když se takhle nečekaně vraceli domů!

A rozhodně ho vůbec netěšilo odhalení synova zájmu o Němku…

„Stefani, my jsme Židi! Táta prožíval dětství v Osvětimi,“ konstatoval smutný fakt Gary.

Zaslechl, jak se nadechla, na chvíli sklopila zrak. Pak na něho opět pohlédla a unaveně se usmála. „Teď už chápu! To mě tedy mrzí…“

Odtáhla se, on ji však okamžitě zase chytil za ruku a přitáhl k sobě – jemně, ale neústupně. „Stefani, vždyť se jedná o jejich generaci. Ne o naši!“

Přikývla. „Hele, nechci způsobit žádné problémy…“

Přímo zářil. „Přece nic neděláš. Jedině v případě, že bys mě opustila. Potom můj zoufalý nářek každého probudí.“

Opět potřásla hlavou. „Už jsem řekla, jsi hrozný! Jako dítě posedlé sexem. Očividně jsi pro mě moc mladý!“ Vstala, automaticky se protáhla, a tím jen zdůraznila svůdné linie. Zaťal pěst, zakousl se do kloubu ukazováčku a vydával jemné kňučení. Plácla ho přes ruku.

„Díky tvému chtíči musím odejít,“ zažertovala.

„Zase chybička: ne díky, ale kvůli. Jinak na mě nedosedl chtíč, ale láska.“

„Schweúzehund! Vrátím se za chvíli, abych zjistila, jestli jsi už umřel.“

Sledoval, jak mizí v točitých schodech. Potom se usmál, pohodlně se rozvalil a kalkuloval průměrný cestovní čas mezi oběma univerzitami i možné výhody v případě, že se nechá přeložit na Yale.

Veškeré starosti týkající se smrtelných virů i zlomených noh dočasně odhodil.

Když se Stefani vrátila dolů, mírně plešatějící muž u okna, snad už šedesátník s mírnou nadváhou, se právě omlouval, neboť se protlačoval do uličky. Seshora si vytáhl kufřík a zamířil do horní sekce. Našel si prázdnou řadu, usedl a vyndal notebook. Několik pasažérů na něho pohlédlo, tak je obdařil úsměvem. Těžko mohli poznat žurnalistu, nositele Pulitzerovy ceny, dvacet let sloužícího listu Washington Post. Jeho výsledky každý oceňoval a respektoval, ale jako osoba mohl lehce splynout s okolím jako chameleon. Rád sledoval a poznával účastníky jakéhokoli zajímavého příběhu, aniž by na sebe upoutával pozornost.

Don Moses otevřel počítač, stiskl tlačítko. Čtyři hodiny sledoval dění a zapisoval si poznámky, převážně z nudy. Před zastřelením nebohé ženy se celá mimořádná situace jevila víceméně triviálně – typicky přehnaná reakce vlád k nedostatečně ověřené hrozbě, přesně jak vysvětloval kapitán!

Náhle ale došlo k prudké změně. Atmosféra podrážděnosti přerostla v pochmurné klima zlé předtuchy.

Pustil se do sepisování, rozhodl se pro třístránkový příspěvek.

Když skončil, mohl zapojit modem na mobil se satelitním spojením a vše převést do computeru ve Washingtonu D.C., kde by zpráva byla připravená k vydání.

Pak si však vzpomněl na manželku. Čeká na něho v chatě, kterou si pronajali v lyžařském středisku Aspen. V téhle chvíli by tam už měly být i děti s rodinami. Bohudíky, dcera i syn přenesli přes srdce nový sňatek, když jim matka zemřela a on si vzal čtyřiatřicetiletou Jaimie, jež byla prakticky mladší než dcera Jill… Přesto ji všichni ochotně přijali do rodiny! Jinak by oslava Vánoc skončila katastrofálně.

Moses připsal několik úvodních řádků s označením místa a času. V duchu se opět vrátil k nedávnému telefonnímu hovoru s rodinou. Všichni samozřejmě sledovali vysílání o nastalé krizi na CNN, takže zněli vyděšeně.

On se však snažil zachovat blazeovanost, pochechtával se a zlehčoval veškeré úvahy o možnosti infekce – přítomnost jakéhokoliv letálního viru zásadně popíral. Ano, říkal jim, měli okolo letadla ozbrojence, což už hlásila CNN, ale nešlo o nic jiného než přehnanou reakci USAF! Nikdo pohybující se v blízkosti celého problému ve skutečnosti nevěřil, že karanténa by znamenala něco jiného než obyčejnou prevenci…

Ovšem s rodinou mluvil ještě předtím, než ostraha předvedla smrtelně nebezpečnou serióznost při jednání s pasažéry letu 66napadenými jakýmsi nebezpečným virem.

Náhle se tedy začal odvíjet zajímavý příběh a Moses už nemohl potlačovat svůj žurnalistický instinkt. Ale víc než cokoliv jiného ho hra na zvídavého reportéra trochu vzdalovala od všesvírajícího strachu, který se i do něho pomalu začal zakusovat! Zatím tedy mohl sledovat dění a komentovat a psát – tím podlehl klidné iluzi: až zkomponuje příběh, odejde odtud, jako by se nic nestalo…

17

Centrála CIA, Langley, Virginie sobota 23. prosince, 6.00 (1700Z)

Rusty Sanders nebyl připravený na poplašnou zprávu vyslanou z pobočky CIA v Káhiře. Během posledních dvou let se stal expertem využívajícím služební počítačový systém. Proto měl k dispozici speciální vyhledávací program, do něhož naposledy uložil žádost o získání jakékoliv informace ohledně letu 66.

Káhira zůstala v síti v 5.34.

Marka Hastingse zastihl telefonicky v kanceláři.

„Vytisknu ti to,“ nabídl se doktor. „Ovšem ze zprávy jasně vyplývá, že let 66 může upoutat pozornost šíitské teroristické skupiny! Dokonce už existují známky teroristických snah v Egyptě i Libyi naznačující zájem o bitevní stíhací stroj s patřičnou výzbrojí a dostatečným doletem k cíli, který se nachází ve východní Mauritánii v oblasti západní Sahary…

„Kristepane!“ zaúpěl Mark. „Oni už vypátrali utajenou destinaci? Šéfa z toho klepne pepka!“

„Copak můžou takhle rychle pracovat? Myslím Íránce!“

„Jak vidíš, klidně! A navíc mají finance na jakoukoliv náročnou akci, ke které se rozhodnou. Objevím se dole, dřív ale řeknu tu novinu Rothovi.“

Poté, co si Mark zprávu vyzvedl a odešel, Rusty se znovu podíval do počítače a pročítal si nalezenou jobovku. Když SherryEllisová vešla, postavila se mu těsně za ramenem.

„Vytiskni mi taky kopii, ano‘?“

Přikývl a radostně vychutnával jemnou vůni parfému, zatímco mu prsty běhaly po klávesnici. Sherry prostudovala zprávu,Rusty mezitím překontroloval čísla i kódované koordináty.

„Hotovo?“

Přitakala.

„Co z toho vyvozuješ?“ nadhodil Sanders.

„Vypadá to na docela ověřenou zprávu,“ pronesla se zmateným výrazem ve tváři. „Jakákoliv militantní skupina se správným transportem může přeletět poušť a zaútočit na přistávací dráhu, předpokládám.“

„A co tím docílí?“ oponoval doktor. „Totiž je až nad slunce jasnější, že každá tahle teroristická skupina na Středním východě má v hlavních stanech zprávy ze CNN a Reuters. Pokud najdou souřadnice pouštního letiště, hned budou vědět, kam let66 míří! Samozřejmě, velvyslanec Lancaster je na palubě, ale on přece zemře spolu s ostatními, jak všichni už určitě vědí.

Proč tedy riskovat nasazení expertů i výzbroje k zabití prakticky mrtvého muže před očima stovek svědků? Tohle mi nedává smysl.“

Programátorka si raději sedla, podepřela si bradu a očima bloumala po stěně.

„Nedává? Dává?“

Aniž se pohnula, pohlédla úkosem na doktora. „Ale určitě dobře víš, kolik našich se tam venku nudí až k pláči – snaží se tedy vyvolat poplach, kdykoliv se probudí z neklidného spánku!“

„Nikdy jsem ještě v terénu nepracoval.“

„Já ano a můžu tě ubezpečit, že se unudíš k smrti.“ Vstala.

„Nejvíc mě zajímá, jak mohli tak rychle najít vybranou lokalitu.

Jsem si jistá, že letecká společnost je ve spojení se svými zaměstnanci přes satelit – jediná organizace, schopná po technické stránce zachytit utajené informace na těchto kanálech, je ta samá, která má dostatek té nejlepší techniky k provedení útoku.“

„Která?“

„Určitě jsi o nich četl alespoň jednu stránku při briefingu.

Nazývá se Aqbah. Zformovali se po Válce v zálivu, pamatuješ?

Expertem na ně je náš šéf, vím však o případu, že ho kdysi pořádně vyděsili!“ Potom ještě dodala stručný přehled akcí nesoucích stopy Aqbahu i jejich schopností.

„Vidím pouze jeden problém, Sherry,“ oznámil doktor, jakmile skončila.

„A to?“

„Pokud mají tak rafinované způsoby, proč by se všude snažili zcela otevřeně půjčovat si stíhačku? Normálně bychom o nich přece vůbec neslyšeli.“

Pohodila hlavou a usmála se. „Chytrá dedukce, máš pravdu!“

„Logika je můj život,“ uchechtl se.

„Takže co nám teď zbylo, doktore? Znuděný spisovatel sci-fi kdesi v Káhiře, nebo kdo jiný? Můžeš provést analýzu ještě jiných vzkazů tamodtud?“

„Jo, ale většinou jde o lékařské zprávy či leteckou tematiku.“

V tichosti zírali jeden na druhého, než se Rusty otočil k počítači a začal získávat směrovací čísla. Potom výsledek nechal vytisknout, vstal, odtrhl papír a otočil se k Sherry.

„Co myslíš, může mi komunikační oddělení dát zabezpečenou linku do Káhiry?“

„Za pokus to stojí,“ povzbudila ho. „vždyť víš, kde naše radisty hledat.“

Zamířil ke dveřím, odkud ještě zavolal: „Vrátím se.“

Trvalo téměř dvacet minut, než prověřili všechny možné kontakty na americkou ambasádu v Káhiře i na další zabezpečené lokality v egyptském hlavním městě, aby se potvrdilo, že formálně nebyl nikdo ve službě. Ať zprávu poslal kdokoliv, udělal to bez vědomí šéfa rezidence, který o ničem podobném ani neslyšel.

Kdosi však výstrahu napsal, a čím víc o tom Rusty uvažoval, tím víc by si s autorem rád pohovořil.

Zaměřil opět pozornost na směrovací čísla a tentokrát sledoval stopu do hloubi samotné počítačové centrály. Tam přátelsky naladěný technik vyhledal originální záznam, který se jako první objevil v Langley. Rusty vyčkával, zatímco odborník zmizel v elektronickém labyrintu. Po pár minutách se vrátil a divil se.

„Nikde žádný záznam, doktore. Tahle čísla se neshodují.“

„Tomu nerozumím.“

„Hmm, možná došlo k nějaké závadě nebo jsem se díval špatně, ale pokud zpráva došla po jakékoliv normální lince, směrovací čísla jsou zmršená. Taky jsem zkoušel pátrat podlemísta původu. Počítač ale nikdy nepřijal zprávu z Káhiry s těmito slovy.“

„Ale objevila se tady. Sám jste ji viděl zaznamenanou jako samostatný soubor v počítači.“

Chlapík mrkl, starostlivě se rozhlédl, než se zase otočil k Sandersovi, aby mu vrátil vytištěnou zprávu.

„Mrzí mě to, doktůrku. Slepá ulička.“

„Ale, jak by mohlo…“

Technik mu položil ruku na rameno a pomalu ho vyváděl z počítačové centrály.

„Existují dvě možnosti,“ téměř šeptal. „Porucha v systému nebo zpráva nepřišla zvenku.“ Nechal doktora, aby vstřebal šokující informaci, a sledoval jeho reakci. „Já jsem ale nic neřekl, jasný?“

Rusty se zarazil. „To znamená, pokud by někdo tady do systému vložil vzkaz doprovázený haldou nesmyslných numer, záznam mít nebudete?“

Expert se opět rozhlédl, tentokrát na obě strany. Doktor sledoval směr jeho pohledu ke kameře zabezpečovacího televizního okruhu, umístěné v koutě.

„Ani jsme spolu nemluvili, jasný,“ spiklenecky sykl. „Konečný úsudek je na vás…“

Sanders přikývl. V životě se necítil zmatenější než právě teď.

Hluboce zamyšlený se vrátil do své kanceláře. Pokud náznaky technika byly správné, vzkaz vůbec nepocházel z Káhiry. Někdo ho zkrátka naťukal do počítače uvnitř komplexu v Langley.

Ale proč? Pokud zpráva byla lživá, proč by se někdo v samotném centru CIA pokoušel o planý poplach? Nebo se odesilatel jednoduše snažil dodat na důvěryhodnosti fámám z Káhiry či odněkud ze Středního východu?

Rusty vytáhl oblíbený žlutý poznámkový blok a rychle začal sepisovat všechny dané možnosti i případné motivy. Někdo třeba vzkaz jenom doručil po telefonu, uvažoval reálně, ale pokud k tomu skutečně došlo, proč by se při převodu textu do počítače musel dotyčný vystavovat všem možným problémům s falešnými koordináty i časy? Z jakého důvodu?

Pořád studoval zprávu, pročítal ji ze všech stran, vyhledával i detaily v jazykovém projevu. Šlo o běžně studený, konzervativní, úsečný styl šifraře – narazil sice na odchylku, nedokázal ji však nikam zařadit.

Tak dobře, někdo hraje zpravodajskou hru v centrále CIA. To je jako nošení dříví do lesa. Možná se hlavouni o víkendech chtějí pobavit a sledují blbečky mého ražení, jak si nad tím lámou kebuli.

Sanders vstal a začal přecházet po své malé kanceláři. Spíš by mu ale vyhovoval „špacírovací“ prostor, jaký měl šéf o patro výš. V tak rozměrné hale by snad mohl i pochodovat.

Proč by vůbec někdo chtěl podvrhnout podobné varování?

Aby naštval Rotha? Mark řekl, že to se šéfem sekne, když se dozví, jak „oškliví chlapci „ odhalili identitu přistávací dráhy v západní Africe.

Náhle se zarazil, možné propojení se začalo rýsovat.

Pozor. V případě, že bych chtěl nastražit past na nějakou teroristickou skupinu jako třeba Aqbah a přitom neměl žádný důkaz o nějaké plánované operaci – a chtěl bych je vystavit mezinárodnímu odsouzení – byl by tohle můj první krok?

Vyrazil do dalšího kola. Vybičovat mezinárodní nesouhlasný postoj proti skupině jako Aqbah, odhadoval, by znamenalo zatáhnout do probíhající akce další vlády a pravděpodobně i média! A k dosažení úspěchu – pokud šlo skutečně o padělaný vzkaz – musí být intrikán připravený zveřejnit celou událost v co nejširším měřítku.

Rusty se vrátil do konferenční místnosti, rozhodnutý ponechat si vykonstruovanou teorii zatím sám pro sebe. Nikdo jiný tu nebyl, usedl tedy před počítač a začal prolistovávat nekódovaný seznam odeslaných souborů. Hledal jakýkoliv důkaz, že obdržená výstraha byla předána dál americkým spojencům.

Nenašel nic.

Sherry se vrátila a v tom okamžiku dorazil i Hastings z krátkého sezení u Rotha. Zástupce ředitele, hlásil Mark, je mohutně nasraný a chce vědět, jak Aqbah mohla získat informace o destinaci letu 66.

„Chce se ujistit, že nikdo z nás, včetně tebe, Rusty, nemluvil o tomhle rozhodnutí na nezabezpečených linkách!“

Rusty pohlédl nejdřív na Hastingse, potom na programátorku a zase zpátky na Marka.

„Sherry i já jsme o téhle záležitosti diskutovali, Marku. Došli jsme k závěru, že posádka letounu mluvila se svou společností přes satelit. A to už letový plán vlastnili!“

Hastings se na ně tázavě zadíval. „Letový plán? O ničem takovém nevím.“

„Přesně tak,“ argumentoval doktor. „Zahlédl jsem ho totiž před pár hodinami u šéfa na stole. Počítačem vypracovaný u společnosti Quantum, což znamená, že jim ho pravděpodobně zaslali přes satelitní kanály přímo do kokpitu. Ovšem mobilsamozřejmě šifrovaný není! Jde o digitální přenos dat, kdokoliv ho může odchytit, pokud má při ruce správné vybavení…“

Mark v hlubokém zamyšlení přikývl, zatímco doktorovi se náhle rozsvítilo.

„Počkejte, neznamená pro Rotha zmínka o šíitské teroristické skupině automaticky Aqbah?“

„Zajisté. Proč?“

Rusty pohlédl na Sherry, ale ta se tvářila neutrálně. Copak spolu před chvílí nedošli k závěru, že Aqbah by napadením letu66 nic nezískala‘? Copak s tím nesouhlasila? Proč to nesdělilaHastingsovi?

Chlapče, bacha! Zarazil se doktor. Už se dostáváš mimo své hranice. Asi mají důvod o podrobnosti se nedělit – vždyť jejich systém ještě neznáš!

„Rusty, proč se ptáš?“ vyzvídal Mark.

Doktor jen zavrtěl hlavou. „Ach, asi nic. Nějak jsem si to popletl. Už jsem četl příliš mnoho výhrůžných dopisů, mám dojem.“

Mark Hastings seděl napůl na kraji stolu a prohlížel si boty.

Sherry ho tiše sledovala, zatímco Sanders vyčkával.

Mark náhle vzhlédl.

„Rusty, ty jsi několikrát mluvil se členy posádky během dnešní noci, pravda?“

„Ano. Můžu ti dodat i časy, pokud…“

Zarazil ho rukou. „Není to nutné. Jenom mi řekni, zda jsi při konverzaci naznačil něco o Sahaře?“

„Myslíš na piloty? Letuškám jsem neříkal vůbec nic.“

„Myslím kohokoliv. Piloty, letušky, velvyslance. Zkrátka kohokoliv.“

Doktor se nadechl, rychle zauvažoval. Při druhém hovoru přece mluvil s kapitánem. Právě obdrželi nový letový plán. Cože to kapitán řekl? Aha. Proč Afrika? Zněla otázka. A on mu odpověděl.

Rusty pohlédl Markovi do očí. „Jako reakci na kapitánovu otázku jsem něco podobného vyslovil. Vždyť svou destinaci už znali. Nemůžu si vybavit, kdo upřesnil lokalitu ve východníMauritánii.“

Hastings zaúpěl. „Božínku! Odposlech skupiny Aqbah pravděpodobně navíc zachytil i váš rozhovor!“

„Scházely by jim ale přesné souřadnice. O ničem specifickém jsme totiž nemluvili.“

Sherry Ellisová zatím mlčela. Teď promluvila.

„Marku, celý ten zatracený letový plán k nim dorazil po těch samých kanálech, jak ti to Rusty vysvětlil. On s tím nemá přece nic společného.“

Hastings se k ní otočil. „Jo, ale Roth hledá obětního beránka a Rusty se mu očividně hodí…“

„S tímhle na mě nechoď!“ houkl Sanders a vyskočil. „Pokoušíš se naznačit, že náš velký šéf tráví spoustu času hledáním jehly v kupce sena? Stanovená destinace byla tajná pouze do okamžiku, než ji obdržela společnost Quantum!“

Mark Hastings také vstal a zalapal po dechu. „Rusty, kvůli šéfovi tu lítám jako šílenec, mám na to jen hodinu! Už se vrací z Operačního střediska v Bílém domě. Až dorazí, chce mít zprávu, kdo komu a co řekl! Pokud bych s tebou teď nemluvil, nemohl bych se dozvědět o telefonních hovorech. V opačném případě vždycky existuje definovatelné riziko…“

„Jinými slovy chceš říct – jdi domů, lehni si, odpoj telefon a s nikým nemluv?“

Mark ho poplácal po rameni, mrkl na Sherry, která však nereagovala. „Už zítra z toho nebude nic jiného než bouře ve sklenici vody. Běž se vyspat a díky za veškerou obrovskou pomoc.“

Hastings svižně opustil místnost a zanechal za sebou zmateného doktora. Náhlá koncentrace na otázku, kdo mohl najít podrobnosti o určeném místě na Sahaře pro let 66, i drze vyslovený náznak, že se dostal do problémů, mu zněly podezřele.

Rusty pohlédl na počítače v konferenční místnosti. Vzkaz mohl být vložen do kteréhokoliv z nich.

Zadíval se na kolegyni. Zpracovávala sice celou hromadu zpráv, ale koutkem oka ho pozorovala.

„Souhlasíš s tím, Sherry? Mám opravdu vypadnout z města?“

Pohodila hlavou ke dveřím, tváří se mihl náznak úsměvu.

„Ještě se uvidíme,“ řekla jen.

Doktor popadl veškeré záznamy, otočil se ke dveřím a cítil se zrazený.

Rusty Sanders neušel ani padesát metrů z konferenční místnosti, když se náhle zarazil. V mysli se totiž vynořilo slovní spojení, které si předtím neuvědomil. Zápasil s papíry, které si nesl, aby našel, co hledal.

Tady. Káhirská zpráva obsahovala tu samou frázi: definovatelné riziko.

Mark přece použil ta samá slova.

Ale něco podobného jsem už zahlédl či zaslechl i jinde. Kde to bylo?

Rusty opět pokračoval v chůzi, dokud se chodba nestočila vpravo. Zastavil se hned za rohem, zády se opřel o zeď a přemýšlel.

Pokud zprávu někdo psal na standardním osobním počítači,bude soubor uložený pod specifickým adresářem, než ho přemístili do komunikačního systému. Pokud se mi podaří najít ten správný computer, pravděpodobně najdu i soubor.

Zleva se ozvaly kroky. Doktor pohlédl doprava a všiml si, že stojí poblíž kanceláře Jonathana Rotha. Popošel zbývajících pár metrů, kde ho překvapily otevřené dveře do sekretariátu. Dokonce předpokládal, že velký šéf sedí uvnitř.

Místnost ale zela prázdnotou, a tak Rusty chvíli přemýšlel, než vklouzl dovnitř a potichu za sebou zavřel.

Kroky se blížily! Ať je to, kdo je to, projde okolo – pokud nemíří přímo sem…

Doktor se rozhlédl kolem sebe. Pokus ukrýt se v těchto místech je velice riskantní, obzvlášť, jestli kroky patří Rothovi nebo Hastingsovi a jeden z nich vstoupí do dveří. Ovšem pokud se bude tvářit, že tady oficiálně čeká na zástupce ředitele…

Budu před nimi vypadat jako blb, když sem vejdou a já tu budu dřepět v prázdné místnosti, ale nebudu vypadat podezřele.

Sanders rychle dosedl na gauč potažený červenou kůží naproti opuštěnému stolu sekretářky. Uhnízdil se v nejvzdálenějším koutě a vyčkával. Kroky zpomalily, minuly vstupní dveře a pokračovaly dál chodbou.

Rusty si uvědomil, že zatajil dech.

Ze mě by nebyl tvrdý agent! Rozumoval. Zvuk kolen klepajících o sebe by mě vždycky prozradil!

Vstal, chtěl odejít. Ale vzpomněl si na notebook. Jestli Roth odešel a počítač tam nechal, několika jednoduchými údery na klávesnici se dostane do hlavního seznamu adresářů. Pokud by soubor našel – v případě, že zprávu skutečně někdo napsal v Langley a nešlo o poplach z Káhiry – potom by tento fakt sám o sobě potvrdil, že se nikdo o Mauritánii nedozvěděl z jeho satelitního spojení s posádkou.

Potichu tedy zamířil ke dveřím do kanceláře a zmáčkl kliku.

Zamčeno nebylo.

Místnost zalévalo světlo z přilehlého parkoviště. Pomalu otevíral dveře, vědom si skutečnosti, že pro další postup už žádné výmluvy nemá.

Pohlédl na stůl. Computer ležel na místě, stále otevřený a zapnutý, pravděpodobně zapojený do sítě.

Rychle tedy vklouzl dovnitř, usedl do šéfova křesla a začal ťukat do klávesnice. Proniknout k obsahu hlavní disketové jednotky nebyl žádný problém.

Studoval názvy adresářů, odhadoval, který by měl zkusit a jak vůbec začít pátrání. Zahlédl cosi o komunikačním programu, takže si chtěl otevřít podadresář.

V té chvíli se na obrazovce objevil nápis:

ZADEJ HESLO

Dobrý bože, tohle kvůli obyčejnému souboru? Copak tu má všechno zaheslované?

Pokusil se o několik kombinací zahrnujících číslo kanceláře, poštovní směrovací čísla i věk velkého šéfa. Jak odhadoval, nic nezabralo. Uměl si představit čtyřmístné číslo, ale Roth mohl klidně zkusit delší, více komplikovanější numero.

Problém ho úplně pohltil, takže se probral až při jakémsi klapnutí v sekretariátě. Bleskově pohlédl ke dveřím.

V nich stála Sherry Ellisová.

Hernajs!

Nic neříkala, stála tam bez hnutí a několik vteřin studovala očima doktora u computeru. Strnulý výraz tváře nic neprozrazoval.

Lapal po dechu, hledal slova.

„Sherry, tys mě vyděsila, já… ach…“

Bez jakékoliv odpovědi k němu pomalu zamířila a obešla stůl. Otočil se s křeslem, aby jí hleděl do tváře, a přemýšlel, zda má vstát nebo ne.

„S Herry?“

Přece jenom je šéfova asistentka. Tohle se nedá vysvětlit!

Zastavila se několik centimetrů od něho, pravou rukou náhle sáhla na klávesnici, cosi vyťukala a mrkla na obrazovku. Potom udeřila na ENTER. Narovnala se a pohlédla na doktora.

„Myslím, že tenhle kód jsi hledal.“

Rusty na ni hleděl s otevřenými ústy.

Mávla rukou k obrazovce.

„Tak dělej! Ředitel už je na cestě. Zrychli prstoklad!“

„Ty… ty chceš taky vypátrat to samé?“

Nahnula se přes něj, rozhodla se neztrácet čas. Prsty se opět rozběhly a po chvíli se objevil Rothův adresář. „Co vlastně přesně hledáš?“

Ukázal jí káhirský vzkaz, ona vševědoucně přikývla.

„Chtěl bych vědět, zda tohle přišlo od šéfa,“ pronesl.

Zavrtěla hlavou. „Neexistuje! Ale už jsi zjistil, že vzkaz nepochází z Káhiry…“

„Ty sis toho taky všimla?“

„Načasování.“

„Načasování? Co tím myslíš?“

„Zpráva měla údajně přijít o páteční noci, vlastně v sobotu, kolem čtvrté ranní káhirského času. Něco takového zkrátka není možné! Ani ten nejoddanější šplhoun s výplatním šekem od CIA nepracuje o páteční noci. Znám dobře naše urostlé muže v Káhiře. Pokud mají alkohol ke konzumaci, či ženy po boku, nebudou přece smolit vzkazy nad rozpáleným šifrovacím přístrojem ráno ve čtyři.“ Ze stolu zdvihla list s inkriminovaným textem.

„Přišlo to přímo z téhle naší budovy, ale…,“ mávla k počítači,

„Jon Roth mezi tvé podezřelé nespadá.“

„Můžeš si být jistá?“

„Hoď tam to zatracené vyhledávání slovního seskupení, brácho, než nás oba zavřou! Přesvědč se sám!“

Rusty rychle naťukal podezřelou frázi ze vzkazu a stiskl na menu NAJDI! Computer začal broukat, snažil se najít zadaný řetězec hlásek a mezer.

Doktor k ní vzhlédl.

„Mark ve mně probudil zvědavost, když naznačil, že jsem přispěl k provalení lokality letiště. Proto na to musím přijít. Pokud zpráva vyšla z této budovy – a pokud je falešná, jak oba tušíme – potom jsem nevinný!“

„S Hastingsem se něco děje. Nemohla jsem tě včas varovat, poněvadž jsem tě dřív nezastihla.“

Šokovaný doktor zbledl. „Ale ty snad Marka dobře znáš! Říkalas, že už spolu pracujete celá léta.“

Pokrčila rameny, zamračila se. „Rusty, v tomhle našem byznysu nemůžeš nikdy nikoho pořádně poznat. Vždyť tě téměř vykopal z budovy, což mi připadalo víc než podivné. Možná tě chce odtud vystrnadit a má k tomu své vlastní důvody. Nebo působíš bolení hlavy někomu jinému tady v Langley a Hastings jenom na podobné domněnky reaguje.“

„Bolení ze mě?“

„Jsi až moc zvědavý. Nepatříš totiž k těm starým dobrým hochům… A já už vůbec ne!“

Doktor úmyslně pohlédl na její bujné křivky a pohodil hlavou. „Skutečně nevypadáš jako starý dobrý hoch.“

„Soustřeď se, Rusty! Tohle je vážné!“

„Promiň.“

„Ani já nemusím být pro ně plně přijatelná spolupracovnice, ale považují mě za ovladatelnou a loajální. Ovšem ty jsi jasný renegát. A z toho důvodu tě kdosi v Langley chce odtud vyšoupnout – a podle mého názoru bys měl kvůli vlastnímu zdraví poslechnout.“ Pohlédla na něho. „Hastings si myslí, že už jsi odešel. Možná právě v téhle minutě kontroluje na bráně, v kolik hodin jsi opustil budovu.“

„Sherry, jak… jak vážné tohle může být? O co tady vůbec jde?“

Sykla. „Jsi v bludišti uprostřed krize. Třeba se kdosi skutečně pokouší využít nastalé šance. Může se z toho vyvinout opravdu vážná zápletka, obzvlášť když někdo obchází Rotha vnějšími kanály a rozjíždí svou vlastní operaci.“

„I tohle je tady možné? Se vší bdělou ostrahou okolo?“

Zalapala po dechu, jako by ji dotaz zklamal.

„Je papež katolík?“

Počítač zapípal a oba pohlédli na obrazovku.

ŘETĚZEC NENALEZEN

„Nech mě udělat ještě poslední pokus,“ žadonil doktor. Horečně naťukal několik dlouhých příkazů a spustil program.

„Co to bylo?“

„Další nápad, jestli má i jiné adresáře pod heslem.“

Počítač si broukal a klikal asi půl minuty, potom pípl a na obrazovce se objevil a hned zase zmizel nečitelný vzkaz.

„Slepá ulička,“ sykl Rusty a kousl se do rtu. „Zatraceně!“

„Vidíš, co jsem ti říkala!“

Přikývl. „Zpráva z jeho computeru tedy nevyšla.“

Sherry se přes něj znovu nahnula a zavřela adresáře, aby nechala na obrazovce svítit základní menu. Pak se napřímila, pevně ho uchopila za ruku a vytáhla z ředitelského křesla.

„A teď vezmeme roha, machře! Jasně jsem ti řekla, že můj boss patří k dobrým hochům.“

„Ale kteří jsou ti špatní?“

„Tys vyrazil na cestu, já se budu jen dívat. Ovšem nic tady z toho se nestalo, rozumíš?“

„Děsíš mě!“

„Nejlepší obranou je dobrá úniková cesta – upaluj domů!“

Rusty se vrátil do své malé kanceláře a rychle usedl před počítač. Opět zíral na obrazovku, opět vyhledával potřebné údaje.

Potom vložil disketu do mechaniky a nalezená data překopíroval. Po velice dlouhých dvou minutách znovu na klávesnici zadal další příkazy, pak vypnul počítač, vytáhl disketu a strčil si ji do kapsy. Sebral ještě několik papírů ze stolu a ze zásuvky vyndal osobního digitálního asistenta ODA – maličký přenosný minipočítač napojený na síť mobilních telefonů.

Sherry znala správný postup. Mohla přenášet údaje přímo najeho malý displej přes telefon nebo počítač, a protože vlastnila stejný přístroj, přímý kontakt nebyl problémem. Nemusel tedy pro domluvu s ní používat ani služební telefon ani computerovou síť.

Komplex CIA v Langley opustil už před deseti minutami, když digitální pomocníček zapípal a na obrazovce se objevila stručná zpráva.

Pravděpodobně jsi kladl až moc otázek technikům v komunikačním. Vnitřní ostraha se před pár minutami objevila na místě a hledala bývalého lapiducha z FAA. Někdo se nakrknul. Sleduj tenhle displej. Do něčeho jsi šlápl!

18

Charkov, Ukrajinská republika sobota 23. prosince, 19.00 (1600Z)

Jurij Steblinko dosedl s malým tryskáčem na ranvej, stočil se na pojížděcí dráhu a zamířil na stojánku, kde trůnil princův Gulfstream plně vyzbrojený, nabitý, vybavený palivem a připravený k akci. Na západním horizontu dohasínaly červánky, ale letiště už zahalila tma. Jen okolí hangáru osvětlovaly rtuťové výbojky.

Naštěstí tohle místo dokonale znal.

Jurij pohlédl na bývalého majora sovětského letectva, který seděl vedle něho. Starý přítel byl nyní o padesát tisíc dolarů bohatší: vždyť pomohl zajistit starší typ proudového letounu Hawker Siddeley s dvěma turbínami, používaného kdysi převážně západními podnikateli, s nímž právě teď dosedli, a ještě vypracoval letový plán, který Jurij nutně potřeboval.

Princův osobní pilot vydal příkaz malé firmě, vybavující stroj raketami, aby ho okamžitě připravili k převzetí. Královský poddaný dorazí už v noci nebo časně ráno, dozvěděli se. Napřed provede zkušební let, odsouhlasí provedené úpravy a teprve o den později se objeví princ, aby vyrovnal finanční pohledávky.

Nejsnadnější část plánu vyšla na jedničku.

Zajistit zpoždění skutečného pilota zabralo jen pár hodin.

V pojezdových světlech zahlédli před hangárem několik letadel, ale business jet zářil na druhé straně.

Jurij zastavil, vypnul motory. Několikrát si celý postup zopakovali. Jurij vezme Gulfstream a odletí podle letového plánu určeného staršímu tryskáči Hawker Siddeley – pokud ho nikdo před startem nezahlédne. Pokud ano, muselo by se postupovat podle odletového plánu pro Gulfstream s určeným volacím znakem a major by odstartoval o pár minut později s HawkerSiddeley.

Poplácal přítele po rameni, vstal a zmizel v kabině. Musel se převléknout do kombinézy letce Saúdského královského letectva, pak si nalepil bradku i knír a vzhled doplnil typický arabský šátek na hlavě. Celkový dojem překontroloval v zrcadle, spustil schůdky, uchopil menší kufr a důstojně sestoupil. Rychle přešel k tryskáči.

Business jet tonul ve tmě, připojený generátor však tiše předl pod přídí. Jurij odpojil kabel a odsunul zdroj stranou. Potom spustil přední schůdky a hodil zavazadlo dovnitř, zatímco horečně uvažoval. Co když nenatankovali? Co když ho nevyzbrojili?

Zmizel v kokpitu a zapnul spínač baterie. Přístroje okamžitě oznámily plné palivové nádrže.

Na novém panelu zbrojních systémů stiskl knoflík pro přehled výzbroje.

I tady se ukázala plná připravenost. Čtyři rakety nainstalovány a v pohotovosti.

Vrátil se do hlavní kabiny, aby vytáhl schůdky a zajistil dveře. Vtom postřehl světla vozu, který se přibližoval ke stojánce.

Na chvíli strnul, když automobil zatočil a zamířil přímo k jeho letounu.

Další reakcí vážně ovlivní celý plán. Může za sebou zabouchnout a skrýt se uvnitř v naději, že nikdo nebude pátrat v trupu.

Nebo začne hrát roli, pro niž se oblékl.

Auto zrychlilo. Během deseti vteřin dopadnou světla na otevřený vstup. Musí se rozhodnout právě teď!

Jurij uchopil kufřík i baterku a sestoupil zpátky na beton právě v okamžiku, kdy vůz zastavil. Čekal, aby pozdravil muže vystupujícího ze zadních dveří.

„Šejk Farouk Akim?“ ptal se neznámý.

„Ahmed Amani, princův asistent a hlavní pilot,“ Jurij odpověděl rusky s arabským přízvukem.

„Z věže nám nahlásili podezřelý pohyb u letounu.“

Muž se opatrně přiblížil, zvídavě pohlížel na otevřenou kabinu i na pilota. „Dnes večer jsme vás neočekávali!“

„Mohli byste nahodit a zapnout generátor, prosím,“ chytře začal Jurij.

Neznámý se chvíli tvářil zmateně, potom mávl na řidiče, který docela spolehlivě žádost vyplnil.

„Přivítali bychom vás s patřičnou poctou, kdybychom byli informováni.“

Jurij si muže podrobněji prohlédl a ve tváři zachovával neutrální výraz, zatímco rozbouřená mysl hledala správnou odpověď. Vždyť šlo o majitele téhle firmy, bývalého člena sovětské letecké konstrukční kanceláře, Nikolaje Sacharova.

A Nikolaj Sacharov dobře znal Jurije Steblinka!

Jurij musel potlačit automatické nutkání potřást mu rukou.

Raději nachýlil hlavu podle tradičního arabského zvyku, čímž prokazoval neochotu podvolit se západnímu zvyku – ale nakonec ruku podal.

Sacharov mu s ní bez jakéhokoliv zájmu zapumpoval, přitom studoval vizáž arabského pilota v nedokonalém osvětlení letištní plochy, jako by se snažil přiřadit známou tvář k povědomému hlasu.

„Už jsme se někde setkali, kapitáne Amani?“

„Myslím, že jsme spolu mluvili telefonem. A to bylo všechno,“ vysvětloval Jurij.

Sacharov pokrčil rameny, zatímco uznal pravost arabského zjevu, i když hlas mu cosi připomínal.

„Objevil jsem se trochu dřív než šejk Farouk,“ pomalu vysvětloval Jurij a velice pečlivě udržoval tón hlasu i přízvuk. „Já jsem totiž letěl napřed do Evropy, abych zajistil nákup několika Airbusů. Jinak sloužím u Královských saúdských aerolinií a rozhoduju, na koho se obrátit s údržbou či případnými modifikacemi…“

Sacharovovi se rozzářily oči, stín podezření částečně vyprchal. Pokud tenhle Arab je skutečně nákupčím saúdských aerolinek, nesmí si ho rozházet, poněvadž by ohrozil další zakázku na modifikace dalších letounů u své relativně zatím neznámé společnosti.

„Váš časný přílet není vůbec žádným problémem,“ omlouval se Sacharov se širokým úsměvem ve tváři.

„Takže stroj je připraven podle našich požadavků?“

Majitel novopečené firmy horlivě přikyvoval. „Samozřejmě!

Požadavky jsme splnili, včetně výzbroje. Podle příkazu je všechno na správném místě, pojistné závlačky jsou vytaženy.“

„Opravdu musím ocenit vaši efektivnost. Šejk se tady objeví kolem desáté zítra dopoledne. Musím se ještě podívat do vzduchu, asi tak na hodinku. Jinak doufám, že mám rezervovaný ten hotel nedaleko?“

Sacharov se vyplašil. „Vy… chcete teď v noci létat?“

Jurij na něho pohlédl s kamenným výrazem ve tváři. „Je v tom nějaký problém?“

„Ne… ach, vůbec ne! Jen jsme předpokládali, že odstartujete až zítra.“

„Můj kopilot se ke mně za chvíli připojí u věže. Uděláme ještě pozemní kontrolu, potom rychlé kolečko nahoře.“

„Jak si přejete,“ vyhrkl podnikatel a úkosem pozoroval Gulfstream.

Jurij zaznamenal jeho chování, dokonce chápal i nervozitu.

„Pane Sacharove, pokud nemáte hotovou závěrečnou kontrolu plánovanou na zítřejší ráno, potom následné kvalitativní či kosmetické úpravy netvoří žádnou překážku, pokud jsou všechny důležité systémy v pořádku.“

Majitel nadšeně přikyvoval, viditelně se mu ulevilo. „Právě poslední kontrolu kvality jsme si nechali na zítra, jinak je všechno perfektně nainstalováno. Jak dobře víte, šejk měl velice specifické požadavky!“

Jurij přitakal. „Šejk je vždycky velice specifický, pokud jde o princův letoun. Jakmile se vrátím, bude stroj váš až do šejkova příjezdu. Při nočním zkušebním letu nebudu zaznamenávat žádné kosmetické vady.“

„Vřelé díky!“ klaněl se Sacharov.

„Mohu někoho požádat, aby nás pak odvezl na hotel?“

„Jistě,“ ubezpečoval ho majitel firmy. „Asi tak za hodinu, ano?“

„Dřív rozhodně ne!“

Sacharov však stále jevil známky nedůvěry. Vyhmátli ho nepřipraveného a stále ještě nenabyl rovnováhu. Ovšem na druhé straně měl určitě před očima půldruhého milionu amerických dolarů, které do čtyřiadvaceti hodin převezme od šejka. Tahle vidina mu udržovala ve tváři široký a upřímný úsměv. Vždyť poté, co zaplatí výlohy, mu zůstane půlmilionek v kapse…

Nakonec se přece jenom uklidnil daným vysvětlením, a snad ponechá Jurije o samotě. Zřejmě uvěřil i báchorce o kopilotovi, jenž se už radí s personálem na věži.

Sacharov se tedy teatrálně rozloučil, nasedl zpátky do auta a odjel. Jurij však zaregistroval, že vůz zastavil na vzdáleném místě za hangárem a vypnul světla.

Vrátil se tedy do kokpitu, zahájil startovací proceduru a pak naroloval ke kontrolní věži tak, aby levá strana letounu se vstupními dveřmi zůstala skrytá před ostřížím zrakem vychytralého podnikatele. Zároveň pohlédl na Hawker Siddeley, kde major uvnitř si všiml příjezdu kdysi slavného leteckého konstruktéra, takže pochopil změnu na plán B.

Jurij nechal turbíny běžet a zatáhl jen parkovací brzdu, vysunul schůdky a vyšel ven. Za několik vteřin proces zopakovala dveře zajistil. Sacharov určitě celý postup bedlivě sledoval dalekohledem, podrobnosti však zaznamenal jenom matně. Mohl si myslet, že kopilot stál ve stínu a nyní je už na palubě.

Jakmile Gulfstream dorazil na konec ranveje, ospalý dispečer na věži mu vydal povolení ke startu. Do třiceti vteřin se Jurij vznesl a zamířil na východ, aby se co nejdřív stočil k jihu. Uměl si představit Sacharovovu reakci. Vždyť u něj pracoval dost dlouho, aby mohl téměř s přesností určit, kdy vybuchne. Tenhle cholerik byl vším, jen ne diplomat…

Princův Gulfstream se samozřejmě do hodiny nevrátí, takže majitel společnosti propadne obavám až za pětasedmdesát minut po startu. Po další půl hodině začne shánět údaje o poloze stroje v řídícím středisku letového provozu, aby se v šoku dozvěděl, že princův tryskáč opustil vzdušný prostor Ukrajiny.

Napřed ho napadne princova zrada! Okamžitě bude chtít zapojit do celé akce ruské letectvo i kontrolu letového provozu, pokud neprorazí, zavolá Rijád v Saúdské Arábii. Tam ihned vychrlí veškerá obvinění na šejka Farouka Akima. Ovšem tamější experti mu zase vysvětlí, že žádný Ahmed Amani pro ně nepracuje a okamžitě ho zavalí výhrůžkami, aby princův letoun našel. Sacharov však bude přesvědčený o jejich lži. Určitě mu ukradli stroj, aby se vyhnuli placení, bude si myslet!

Arabové zase podlehnou domněnce, že vychytralý podnikatel zabavil drahocenný letoun pro své vlastní, typicky ruské čachry…

A v té době se už Jurij bude pohybovat na jiném místě zeměkoule pod jiným volacím znakem téměř dva tisíce kilometrů daleko nad Středozemním mořem.

Další část plánu dopadla úspěšně! Usoudil. Teď musí zaslat zprávu o odletu!

Jakmile dosáhl cestovní výšky, opustil kokpit a uvedl do provozu sofistikovaný komunikační panel, umístěný v přední části prostoru pro cestující. Překrásně ho zabudovali do stojanu z ořechového dřeva. Vybral si příslušnou satelitní trasu, zapnul komunikační počítač, potom vložil předem dohodnutá čísla kódů a aktivoval okruh přenosu.

Dobře věděl, že do minuty se vzkaz objeví na obrazovce adresáta, chladnokrevného profesionála, který monitoruje právě tenhle daný satelitní transpondér. Od něj Jurij dostane zprávu, zda vybraný cíl je ve vzduchu, a zároveň i ETA v místě určených souřadnic. Příjem ohlásí bzučák v kokpitu –vždyť celý komunikační systém už překontroloval během mnoha zkušebních letů.

V malé kuchyňce našel pytlík sušenek a slané pečivo – všechno si hodil do tašky a vrátil se k vyblýskanému panelu, který opatrně zavřel.

Cosi cvaklo.

To je podivné, dumal.

Zdvihl víko a hned zaregistroval závadu. Hlavní spínač satelitního spojení se přepnul do pozice VYPNUTO, když dosedlo.

Jurij tedy opět computer probral k životu, ještě dvakrát překontroloval operační status a pro jistotu nechal kryt otevřený.

Pak se usadil na pilotním sedadle, zapnul bezpečnostní pás a v mysli procházel riskantní postup, k němuž dojde o půl hodiny později. Všechno si už vypracoval s chirurgickou přesností.

Nějakých sto kilometrů před pobřežím Azovského moře naznačí náběh na finále u první opuštěné ruské ranveje. Jakmile klesne dostatečně nízko, tak zmizí z obrazovek radarů a potomGulfstream přesune při plné rychlosti během patnácti minut skoro o tři sta kilometrů na jih. Nad hladinou Černého moře opět vystoupá, tentokrát už v mezinárodním vzdušném prostoru, a časem se dostane do operační zóny tureckých radarů. On však ihned zaktivuje nový letový plán pod falešným volacím signálem a stane se z něj charterový americký business jet vracející se z Asie do Spojených států přes Kanárské ostrovy.

Za starých časů by ruský radar tenhle trik ihned odhalil.

Ovšem po rozpadu sovětské říše se celkové pokrytí radiolokátory rozklížilo. O téhle turecké radarové „díře“ už věděl dobrých osm měsíců…

Jakmile se pod ním objeví Středozemní moře, čeká ho šestihodinová nuda. S letovým plánem vloženým do řídícího počítače letu bude moci relaxovat a těšit se z příjemného pobytu v princově skvostném, samostatně se vznášejícím stroji. Možná si i na sedadle zdřímne. Musí být v dobré kondici pro závěrečnou část operace.

Gulfstream při vzdušném souboji totiž netoleruje žádné pilotovy chyby.

Na palubě letu 66

Ve 14.50 se konečně ozval dispečink aerolinek v Dallasu. Boeing747 dostal povolení k odletu z Islandu do prostoru přistání v západní Africe. Dick Robb poslal pro kapitána a zároveň seznámil se zprávou všechny členy posádky. Mobilní velitelská báze USAF též potvrdila správnost informace a přislíbila odpojit se a opustit dráhu, jakmile budou piloti připraveni. Ranvej dostanou k dispozici.

James Holland přišel do pilotní kabiny s Barb v závěsu.

„Vyspal ses trochu?“ vyzvídal Robb.

Kapitán se opřel o sedadlo a promnul si mírně oči. „Trochu.

Pár hodin.“

Inspektor přikývl. „Dobře. Mám tady nejnovější zprávy. Měli by naložit ještě tři sta obědů zadními dveřmi, podle našich původních požadavků. Navíc nám upravili letový plán a obstarali velké nůžky na plech.“

„Nůžky?“

„Pro toho mladíka se zlomeninou,“ upřesnila Barb. „Náš švýcarský doktor je neuvěřitelný – pomáhá, kde se dá, a teď chce odstraňovat sádru. Obává se té oteklé nohy, a proto zajistí řádné prokrvení.“

Kapitán pochopil.

„A jídlo už jede,“ dodala Barb a ukázala na kontrolku otevření dveří 2L.

Robb nahlížel do seznamu a pokračoval.

„Též jsem vyžádal léky pro tři cestující, kteří je nechali ve svých zavazadlech. Slíbili i tohle zajistit.“

Šéfka letušek přitakala.

„Palivo už máme do výše maximální startovací zátěže, vodní nádrže jsou plné, zkontrolovali a doplnili olej u všech čtyř motorů. Počítač je naprogramovaný, tři inerciální navigační systémy seřízené.“

Holland se vsunul do sedadla a obrátil se k Barb.

„Z hlediska obsluhy jsme připraveni?“

Odsouhlasila. „Mezi dobré zprávy patří i ta skutečnost, že nikdo zatím ani neonemocněl, ani se neprojevily žádné hlášené symptomy. Ovšem jak jsem tomu rozuměla, potřebujeme ještě dalších čtyřiadvacet hodin, než se nějaké objeví – pokud dojde k nejhoršímu…“

Kapitán přikývl a zaostřil zrak na boční okno. „A jaká je nálada pasažérů?“

Povzdychla.

„Jamesi, můžu jen konstatovat, že máme na palubě dost silně vystrašené jedince, což se začíná projevovat. Ve vzduchu visí úzkost, děti se bojí, i některé letušky přemáhají strach. Velvyslanec Lancaster je fantastický! Už zorganizoval skupinu dobrovolníků, jejíž členové se snaží pomáhat ostatním. Ten neurvalec, kterého jsi krotil, mlčí jako sfinga. Dokonce i ten svatý Garson je k něčemu a přikládá ruku k dílu. Lancaster ho však drží v lati. Prakticky většina se snaží nějak přispět k vylepšení celkové atmosféry.“

„Co pan Erickson?“

„Donutila jsem ho, aby zavolal domů. Popovídal si se švagrovou i s dětmi. Až bolestně dojemné, ale pomohlo to. U nich doma zřejmě dávno pochopili, že jeho manželka už několik let po stránce duševní degeneruje. Pan Erickson zatím zůstává ve slabém útlumu, jsem si však jistá, že nejhorší překonal.“

Holland ji pohladil po ruce. „Hodná Barb – dej se do toho!

Začneme rolovat, jakmile nám nahlásíš konec příprav. Já jsem… vlastně nejsem moc přesvědčený, že odlet jinam je řešení, ale…“

„Je to nejlepší medicína, jakou si já umím představit,“ konstatovala šéfka letušek. „Potřebujeme se dostat do pohybu a zamířit kamkoliv! Pro tyhle osudem zkoušené lidi je dobrá jakákoliv změna. Nečinnost zabíjí každého! Vždyť zatím se jen vzájemně vyděšeně pozorovali, kdo z nich se první zhroutí ve vysoké horečce…“

Když se dveře za Barb zavřely, Robb pohlédl na kolegu.

„Jamesi?“

„Co je?“

„Přemýšlel jsem nad tím… dobře víš… jaké hovadiny ze mne v noci vypadly…‘

James Holland na něj mrkl a gestem ho zarazil.

„Zapomeň na to, Dicku! I my sami máme co dělat, abychom situaci zvládali s přehledem.“

Inspektor polkl, pohlédl stranou. „Já jenom abys věděl, že stojím za tebou. Ať budeš potřebovat cokoliv, rozumíš?

„Paráda, Dicku – toho si vážím!“

Všechny motory běžely, let 66 se připravoval k opuštění základny. Předletovou kontrolu zakončili v 15.45 a vtom se opět ozvalo zazvonění mobilu. Dispečink v Dallasu jim nařídil vyčkávací pohotovost.

„Jak dlouho?“ chtěl vědět Holland. „Jsme připraveni ke startu, motory běží!“

„Asi víc než třicet minut, kapitáne, čekáme totiž na závěrečný příkaz z Operačního střediska v Bílém domě. Máme však dojem, že oni jsou zase závislí na zprávě ministerstva obrany ohledně dokončení úprav na místě určení.“

Sněžit přestalo někdy před polednem a od té chvíle občas vykouklo i modré nebe v mezerách mezi rychle se ženoucími mraky. Vítr fučel stále od východu, přesto se dala odhadnout možná změna počasí. Ozbrojenci ve skafandrech, rozmístění kolem červeného lana, vypadali v průzračném vzduchu mnohem strašidelněji a víc mimozemsky než předtím. Snad už jim i ruce omrzaly a přáli si jen, aby Quantum zmizelo. Teď se pomalui s vybavením naloďovali do svých vozidel, veškeré barikády odklízeli. Na betonu letiště nezůstala ani stopa po smrti LisyEricksonové…

V 16.08 udělil Dallas povolení ke startu a do tří minut JamesHolland přitahoval k sobě ovládací berany v rychlosti dvě stě padesát šest kilometrů za hodinu, když zdvihal k islandskému nebi tři sta čtyřicet tun hmotnosti letounu, lidí a pohonných hmot.

Ve sto padesáti metrech začal už nad mořem stáčet Jumbo vpravo a potom stoupal podle daného kursu. Označení vybrané lokality svítilo na obrazovce řídícího počítače letu jako prosté seskupení značek „N2000 W00800“. Měli před sebou téměř pět tisíc kilometrů a větší část trasy vedla nad středem Atlantského oceánu.

Robb nahlásil odlet po otevřeném spojení přes satelit na dispečink Quantum v Dallasu, odkud veškeré údaje předali po nezabezpečených telefonních linkách do Operačního střediska v Bílém domě. Nejméně tucet televizních kamer natáčel odletový manévr z terénní vlny vzdálené tři kilometry od základnyKeflavík. Záběry putovaly z přenosných satelitních vysílačů na stacionární komunikační satelity, které předaly signály všem hlavním televizním sítím. Veškeré vizuální informace se tak dostaly k divákům, jejichž počet se rozrostl na víc než dvě stě osmdesát milionů světoobčanů.

Také z oken tryskáče Learjet 25, obvykle využívaného podnikateli, zaznamenával další televizní štáb stejnou scénu, když sledovali v bezpečném odstupu zdvihající se Boeing 747. Videový signál vyvěral ze satelitní antény, kterou držela roztřesená ruka na sedadle kopilota, snažící se zaměřit ji vzhůru k obloze.

Sto šedesát kilometrů jižně od základny Keflavík se štíhlý soukromý business jet musel odtrhnout, aby zamířil zpátky do Spojených států. Learjet totiž nedisponoval tak dlouhým doletem jako mohutné Jumbo.

Let 66 zůstal zase sám…

Business Jet GULFSTREAM

V 16.18 islandského času – 19.18 v Kyjevě – se ozvalo elektronické cinknutí v kokpitu osamělého stroje Gulfstream, mířícího rovnoměrnou cestovní rychlostí k Bosporu.

Jediná lidská bytost na palubě se probrala. Jurij Steblinko se vyšplhal z kapitánského sedadla, aby si mohl prohlédnout došlou zprávu, která se objevila na obrazovce komunikačního panelu. Přišla v arabštině, ovšem on tuhle řeč plynně ovládal.

Po přečtení v duchu informaci odsouhlasil a nechal si ji vytisknout. Cíl se už vznesl, k tomu ještě došly přesné souřadnice i předpokládaný čas příletu ETA.

Jurij se vrátil do sedadla a začal zadávat souřadnice do řídícího počítače letu. Pokud plánovaný manévr v malé výšce proběhne bez problémů, dorazí na určené místo patnáct minut před svým terčem.

Pohodlně se opřel, našpulil rty. Neměl velkou časovou rezervu, takže si začal dělat starosti s vanutím větrů nad Středozemním mořem.

Ale poslední fáze mise by měla vyjít!

Naklonil se dopředu a rozložil mapu. Závěrečná fáze vypadala problematicky: jakmile vypálí rakety, nezůstane mu mnoho času ani místa ve vzdušném prostoru, natož paliva k úprku.

Jediná chybička – či jen kapka smůly – a potom Anuška na něho může čekat celou věčnost…

19

Washington, D.C. sobota 23. prosince 72.45 (1745Z)

Otřesený doktor Sanders seděl za volantem vozu Chevrolet Blazer a uvažoval, co dál.

Před několika hodinami vešel do svého bytu ve virginskémHerndonu, unavený a vyhladovělý k smrti. Vzpomínal, jak klidně prošel jídelnou, kufřík a ODA položil na stůl. V tom okamžiku mrňous zapípal se vzkazem od Sherry Ellisové:

Kde jsi?

Odpověz na můj ODA!

Vytáhl pisátko a odpověď načrtl přímo na maličkou obrazovku.

Jako vždy fascinovaně zíral, jak malý silikonový mozek luští jeho klikyháky a mění ručně psané písmo na tištěnou verzi – tu potom odeslal jednoduchým ťuknutím na klávesnici.

Jsem doma.

V Herndonu.

Proč?

Vrátil ODA na stůl a zašel do kuchyně hledat něco k snědku, když se opět ozvalo pípání. Doktor odložil krabičku s vajíčky, kterou právě vytáhl z ledničky, a přešel ke stolu.

Zprávu už přečetl z půldruhého metru:

ZMIZ ODTAMTUD!

OKAMŽITĚ VYPADNI!

POŠLI MI VZKAZ POZDĚJI NA ODA!

NEŘÍKEJ, KDE JSI!

Téměř tři hodiny jezdil křížem krážem po městě, dodržoval stanovenou rychlost a marně se snažil opět navázat spojení seSherry.

Na vyslané zprávy nikdo nereagoval, proto ho v mysli pálila jediná otázka: Krucinál, co se děje?

Nakonec zamířil se svým vozem do centra D. C. a našel největší garáže, jaké byly k dispozici. Obří budova se nacházela naM Street, plocha pro auta zabírala několik pater pod zemí. Zaparkoval do nejvzdálenějšího a nejhlubšího kouta, zatímco uvažoval, zda Sherry už někdo v Langley zkonfiskoval ODA jestlipak vyslané vzkazy, o které se pokoušel, mohou být vyhledány přímo k místu, kde předtím stál, pomocí geografického zaměření signálu vycházejícího z mobilu?

Bude bezpečnější vyrazit pěšky, rozhodl se.

Zastrčil ODA do kufříku, zamkl chevroletku a vykročil poConnecticut Avenue ke stanici metra Dupont Circle. Při hledání telefonního automatu se vmísil do davu lidí, sjíždějících po eskalátoru na nástupiště.

Špatně! Pokud vypátrají tohle místo, odkud volám, pak vědí, že používám podzemku.

Proto vyjel zpátky na ulici a našel telefon v hale jedné kancelářské budovy. Vyťukal telefonní číslo svého bytu.

Po třech zazvoněních naskočil záznamník. Rusty stiskl knoflík s hvězdičkou, aby ukončil nahranou zprávu, potom vyťukal trojčíslí 728, čímž aktivoval odposlechový mikrofon. Tuhle přednost už několikrát využil, když se ujišťoval, zda vypnul televizi nebo zda uklízečka skutečně používá vysavač.

Tentokrát zaslechl praskání a bouchání: kdosi pohyboval s nábytkem, vytahoval zásuvky. Rozeznal i mužské hlasy v dálce, po pár vteřinách se ale rozhostilo ticho.

Slyšel kroky, potom se někdo přiblížil ještě víc. Náhle kdosi začal: „Co se…“ Zarazilo ho však hlasité „Psst!“

Potom někdo vzal sluchátko. Rozhodně tam neuslyší oznamovací tón a při troše chytrosti snad pochopí, že volající sepnul odposlouchávací mikrofon…

Pokud jde o profíky, pak určitě mají jasno, kdo volá, když zná kód vlastníka záznamníku.

Podivný hlas se náhle rozezvučel, Rusty téměř poskočil.

„Vím, že to jste vy, doktore Sandersi. Promluvme si.“ Tón zněl jemně a téměř přátelsky, ovšem hrozba v pozadí se dala vycítit.

Doktorovi se zježily vlasy na hlavě, mráz mu přeběhl po zádech. Nechtěl nic říkat, nejraději by zavěsil – ale někdo vnikl do jeho soukromí!

„Kdo jste? Co děláte v mém bytě‘?“ Ze všech zbývajících sil nasadil výhrůžný podtón.

„Odnesl jste si něco z majetku Agentury. Řekněte nám, kde to je, a my vám ze zařízení bytu ještě něco necháme! Dohodnuto?“

My?

Doktorovi se sevřel žaludek. Snažil se ovládat hlas. Tohle přece není možné!

„Co něco? Kurva, kdo vůbec jste?“

„Váš zaměstnavatel, doktore. Agentura!“

„Hovno Agentura! Můj zaměstnavatel se mi přece nevloupá do bytu!“

„Pro koho si myslíte, že pracujete, doktore? Snad pro venkovské četníky? Probuďte se!“ Slova zaznívala rytmicky a zcela klidně, z hlasu znělo téměř pobavení. Rusty konečně pochopil ztrátu své počáteční převahy.

„Víme dobře, že jste si okopíroval jistou informaci do svého počítače, doktore, přímo z terminálů v horní konferenční místnosti. Tohle jste neměl dělat! Veliká chyba! Také víme, že jste si pořídil kopii na disketu a potom smazal soubor ve vašem computeru, než jste opustil budovy. Další velká chyba! Nejspíš kradete informace, které chcete prodat někomu jinému…“

„To je blbost!“

„Že by? Soubory jsou totiž označeny Přísně tajné! Dopustil jste se tedy velice závažného porušení pravidel utajení, ovšem můžete zmírnit serióznost nastalé situace okamžitým sdělením, kde je ta disketa!“

Rusty se snažil ovládnout dech. Určitě odhalili, že začíná panikařit. Proč ho napřed nekontaktovali mobilním telefonem?

Proč poslali tým, aby se mu vlámal do bytu?

Na obou stranách vládlo ticho.

Říká vůbec pravdu? Neokopíroval jsem náhodou něco, po čem jsem vůbec nepátral?

„Doktore? Jste tam pořád?“ zaznělo ve sluchátku.

„Jsem, ale máte špatné informace. Žádné utajené soubory jsem si nekopíroval! Nepřekročil jsem hranice přiděleného oprávnění, a už vůbec jako poslední věc na světě bych prodával nějaké informace.“

„Máme několik lidí, kteří sedí ve federálních věznicích a tvrdili to samé, doktore…“

Sandersovi se zatočila hlava. Ten vyhledávací malý program, který uložil do nezabezpečeného počítače v zasedačce, asi našli.

Tenhle vynález vytvořil past – shromažďoval všechny nově vytvořené soubory, které by chtěl dotyčný operátor vymazat. Šlo pouze o preventivní opatření! Pokud káhirská zpráva byla napsaná v konferenční místnosti, tajný program ji okamžitě zachytil, jakmile by někdo stiskl vymazání.

Ale jak tohle mohli najít tak rychle?

A ještě něco: co vlastně sebral, že je to pro ně životně důležité?

„Doktore, buď nám odpovíte na náš dotaz, anebo musíme vzít krumpáč a poctivě prohledávat každý kout vašeho útulného bytečku!“

Počkej chvíli! Zarazil se Rusty. Neexistuje přece způsob, jak poznat, jestli jsem okopíroval nějaký soubor na disketu! PCtenhle postup nezaznamenává. Takže se jenom domýšlejí!

Uvažoval o Sherry Ellisové, rád by věděl, zda i ona zapadá do vzniklé situace. Samozřejmě nesmí ani nastínit její jméno.

Ovšem jestli vědí, že mu pomáhala…

„Doktore? Máte poslední šanci! Kde je disketa? Ihned nám to sdělte a možná vám zachráníme i zaměstnání!“

Rusty si sáhl na disketu v kapse saka. Opět se tedy dostal do konfliktu se systémem, ale tentokrát to definitivně podělal…

Ale ti hajzlové jsou u mě doma!

Rychle se natáhl po sluchátku vedlejšího automatu, vyťukal tísňovou linku 911 a přiložil ho k pravému uchu, zatímco zločince měl v levém.

Ozval se operátor pro Washington, D.C.

„Spojte mě prosím okamžitě s policejní stanicí v Herndonu!

Mám v bytě zloděje!“

„Vydržte!“

Chlapík v bytě se uchechtl. „Tohle vám nepomůže, doktore!

Vaše práce i osobní svoboda jsou tu v sázce…“

Herndonský dispečer se ozval ihned a Rusty ho bleskově informoval o vloupání. „Použijte světla a sirény – slyším je uvnitř v bytě!“

Zaslechl rafinované zločince, jak se domlouvají. Ten druhý cosi mumlal.

Proč? Stále si namáhal mozek.

Operátor se zeptal: „Pane, potřeboval bych vědět, zda slyšíte houkat alarm?“

„Ne! Ti mizerové si se mnou klidně povídají po telefonu!“

„A co říkají‘?“

„Moc toho není,“ zalhal. „Položili sluchátko na stolek a rozbíjejí mi nábytek. Házejí věci na jednu hromadu. Prosím, pospěšte si!“

„To není vůbec špatné, doktore,“ ozvalo se mu v levém uchu,

„s ohledem na fakt, že jste nikdy nepracoval v terénu, klobouk dolů! Ale těm klaunům bude trvat dobrých dvacet minut, než se sem doplazí, takže jste ničeho nedosáhl…“

Dispečer ho převedl na vyčkávání, zatím tedy mohl naslouchat zvukům z bytu. Zločinci už zase s někým kuli pikle, pravděpodobně přes mobil.

Proč by to vůbec dělali?

Poněvadž právě chtějí vystopovat telefonní automat, ze kterého mluvím s policejní stanicí!

„Disketa tam není!“ zařval Rusty. „Vypadněte už z mého domova! Vracím se do Langley se vším, co jsem měl při odchodu.“

Obě sluchátka zavěsil, vyrazil z budovy a opět seběhl do podzemí metra. Nastrkal několik bankovek do prodejního automatu na jízdenky, koupil si permanentku, aby prošel přes turnikety, a použil k jihu směřující soupravu. Cítil, jak se mu svírá žaludek.

Musel uvažovat! Když dorazil na stanici Metro Center, měl kolem sebe plno lidí. V polovině z nich viděl agenty CIA, kteří mu jdou po krku…

Vyběhl z vlaku a naskočil do další modré linky směřující na jih. Vystoupil na stanici L’Enfant Plaza a vyjel eskalátorem nahoru. O blok vedle stálo Museum NASA, otevřené a obležené turisty. Okamžitě vtrhl dovnitř tohoto pomníku letectví a kosmonautiky a ztratil se v tlačenici, potom proklouzl do sálu velkoplošného kina IMAX, kde našel vzadu volné místo.

Film už začal, když zaslechl pípnutí v kufříku. Zpráva odSherry, první po tolika hodinách:

Nemohla jsem se dříve ozvat. Velké riziko. Kdosi tady si myslí, že jsi našel cosi v souborech, čímž je ohrožena probíhající operace. Velice podivné. Mark v tom samozřejmě jede. Několik agentů v terénu, které jsem nikdy neviděla, zmizelo v konferenční místnosti a nás vykopli ven. Nejsem si jistá, co hoří, ale předpokládám QN66. Nemůžu prodiskutovat s bossem, dokud senevrátí z BlD. Zatím nic neví. Akce odpadlíků. Hlídám si zadek.

Varování: Celý tým, co tě hledá, nepatří k Agentuře! Nechoď sem! Nevím, komu věřit. Zůstanu v kontaktu, pokud možno. Promiň melodramatický nádech, ale je to vážné. Píšu na dámském záchodě…

Rusty uložil zprávu do paměti ODA a chvíli přemýšlel, než zformuloval odpověď:

Rozumím. Rozbíjejí mi byt a hledají disketu. Mluvil jsem s jedním po telefonu. Skutečně nevím, co si myslí, že mám. Díky za pomoc!

Ta disketa! Bože, co na ní může být? Vždyť tam kopíroval soubor s naprosto běžnými zprávami. Chtěl si jen doma prostudovat celý dlouhý seznam. Teď aby ještě hledal místo, kde si může v klidu všechno pročíst.

Potřeboval mít při ruce obyčejný PC. Škoda že ODA nemá disketovou jednotku.

Opustil muzeum a vzal si taxík k univerzitě George Washingtona. Počítače v hlavní studovně univerzitní knihovny používali k listování v elektronickém katalogu, do většiny z nich mohl disketu klidně zasunout. Použil ten nejvzdálenější PCa okamžitě se dal do pátrání – načítal soubory jeden po druhém.

Jak blahořečil programu, který v případě stisknutí F8 vše uložil do specifického souboru. Tím prakticky získal veškerá data určená k likvidaci. Nyní si však v nich mohl pohodlně listovat stránku po stránce.

Napřed našel celou řadu zpráv z předešlé noci, zabývajících se zvolenou lokalitou v poušti, což pro něj nebylo nic nového.

Vždyť některé pasáže psal on sám.

Pak se objevila na obrazovce kopie letového plánu z Islandu do Mauritánie. Neměl ani zdání, kdo ji tam uložil.

Další přišla na řadu káhirská zpráva.

Ach, to je jasné. Tohle je kopie.

Znovu si přečetl zprávu. Něco nesedělo. Zdála se mu jiná.

Přesunul se na další stránku, kde našel jinou verzi, potom ještě jednu, než pochopil, že se dívá na nesmazané zbytky souboru, z nichž byla sestavená konečná verze.

Takže to bylo napsané v té samé místnosti, kterou jsem používal já! Ten zkurvenec!

Přesně jak předpokládal, varování o zájmu teroristů o let 66pocházelo z Langley… Tohle tedy byl důkaz – přímo nález vražedné zbraně a z hlavně se ještě kouřilo!

Ale proč?

Copak měl někdo podezření na teroristickou aktivitu, nebo agenti CIA v Káhiře skutečně našli nějaké solidní náznaky soustředění na let 66’? Pořád mu to nedávalo smysl…

Na obrazovce se objevily další dvě stránky. Jakési upozornění pro jednotky USAF směřující do pouště, analýzy politické stability v severní Africe, předpověď počasí pro Island a…

Rusty ztuhl a strnule zíral na displej! Zpráva se nacházela v pouhých fragmentech, očividně však v arabštině. Shluky čísel označovaly čas a data, další sestavy mu nic neříkaly.

S jedinou výjimkou.

Uprostřed písmenkové polévky computerem vyrobených arabských symbolů a prolamovaných ornamentů se objevovala stejná sekvence písmen a dvou číslic, které už zahlédl na svémODA asi tak před hodinou: QN66.

Promítal si severoafrickou oblast, kam hlavouni posílali Boeing 747. Letoun bude přelétávat a pohybovat se podél hranic několika islámských zemí. Pokud by tahle zpráva patřila jedné z nich, použití arabštiny by bylo pochopitelné.

Ale copak někdo seděl zrovna v tu noc blízko něho a komponoval zprávu v arabštině na vedlejším počítači CIA?

Rusty opět prostudoval časové sekvence uprostřed chumlu arabštiny. Ať šlo o cokoliv, čísla hovořila jasně: 2220 až 2235

Zulu, což je novější zkratka pro greenwichský čas. A v posledním řádku arabského výtvoru se objevily digitální odkazy, což by pochopil pouze pilot či letový dispečer: 3A13966. Čtyřmístný kód má pravděpodobně vysílat let 66 při nastavení 3A svého radiolokátorového transpondéru, došel k závěru doktor. Malá“černá skříňka“, kterou měl dnes prakticky každý moderní letoun na palubě, obsahovala radarový obraz stroje pro radiolokátory středisek letového provozu společně s vysílanými informacemi o výšce letu doplněné identifikací. Ovšem tahle technická data jsou použitelná pouze pro osobu, jež je vybavena zařízením k dekódování informace na obrazovce radaru, jako má třeba stíhací letoun…

Co značí ta patnáctiminutová pauza u letu 66? Asi jde o ETAv Mauritánii.

Pravděpodobně ano.

Otevřel poslední soubor. Většinou běžné záznamy. Nic ani vzdáleně nepřipomínalo nějaké tajemství. Pouze podezřelá rozkouskovaná zpráva v arabštině s náznakem spojení s letem 66.

Sanders si vytiskl první dvě stránky s arabštinou a listiny uložil do kufříku. Vytáhl disketu z počítače, pak zamířil k východu.

Náhle pocítil potřebu podívat se na mapu světa. Změnil směr, zašel do studovny a pohodlně se usadil před atlasem.

Pobřeží severozápadní Afriky se rozprostíralo před ním zrovna tak jako Island na severu. Přejel prstem pravděpodobný kurs letu 66, potom vytáhl ODA a rychle načrtl otázku pro Sherry.

Doufal, že bude moci odpovědět.

Jaký byl skutečný čas odletu a nový ETA pro QN66?

Ozvala se do pěti minut:

Odlet 171 /Z. ETA 2356Z.

Rusty se nahnul, aby si údaje zapsal na kousek papíru. Pokud by 2220 Zulu znamenal ETA pro let 66, musel by opustit Keflavík v 1535 Zulu neboli 10.35 východoamerického času.

Ovšem plánovaný odlet z Islandu se měl nejdřív uskutečnit v poledne východoamerického času, což je 1700 Zulu!

Protáhl se, zcela zmatený. S odletovým časem 1711Z a s ETA2220Z bude let 66 KDE?

Pohrával si trochu s matematikou a vzal v úvahu běžnou cestovní rychlost Boeingu 747-400.

Ve 2220Z se tedy objeví přibližně tři sta dvacet kilometrů na severoseverozápad od afrického západního pobřeží někde nadAtlantikem…

Podíval se zblízka na rovnoběžky i poledníky, zapsal si odhadnuté místo: jedenatřicet stupňů a třicet minut severní šířky, třináct stupňů nula minut západní délky. Pokud údaje přemění pro navigační počítač, budou vypadat N3130W013.

„Bože!“ vyhrkl nahlas, když si vytáhl vytištěný arabský vzkaz. Rychle prstem přejel k místu, kde stály dvě řady čísel obklopené arabskými znaky: „313324“ a „0132410“.

Na disketě měl plán pro let 66!

Přeběhl zpátky k počítači, znovu vložil disketu a ignoroval stále přísnější pohled knihovnice. Trvalo mu několik minut, než našel letový plán, který prošel do všech detailů. Objevil různé záznamy o zeměpisných délkách i šířkách bodů dráhy letu při pohybu směrem na jih, ale v pěti navigačních údajích upřesňujících destinaci našel to, co hledal:

N3133.24 W01324.10

Teprve teď si uvědomil, jak mu buší srdce. Zdroj v CIA totiž někoho v arabštině informoval, kdy se přesně let 66 bude nacházet nad jistým místem oceánu několik set kilometrů od pobřeží!

Proč? Informace o přibližujícím se dopraváku pro protileteckou obranu nejbližších států je zcela nesmyslná, když většina z nich nemá ani letadlo!

Navíc existují jiné, formálnější způsoby, jak si mezi sebou jednotlivá řídící střediska letového provozu sdělují informace.

Kvůli tomu se přece vydávají mezinárodní letová povolení…

Ještě jednou pohlédl na letový plán, kde bylo zvykem označovat souřadnice vstupního bodu do vzdušného prostoru určitého státu.

Nic podobného však nenašel. Jedná se snad o pouhý libovolný bod v prostoru?

Proč? Proč by o tohle místo měl někdo projevovat zájem?

Ukončil počítačový program, disketu i výtisk si schoval. Nutkání vyslat Sherry zatím jen zárodečnou spekulaci na ODA bylo sice silné, ale nechtěl si moc pohrávat se štěstím. Někdo jí také může koukat přes rameno. Z toho důvodu by ona mohla hrát hloupou.

Opět mu přeběhl mráz po zádech, jelikož ho napadla úděsná možnost: co když je Sherry nepřítel!

Potřásl hlavou, aby podobné myšlenky zapudil. Přece Sherry ho na poslední chvíli varovala před nezvanou návštěvou, navíc bez ní by se stal opuštěným psancem…

Uchopil kufřík a vyšel z knihovny. V hlubokém zamyšlení kráčel východním směrem po Pennsylvania Avenue k Bílému domu, potom zabočil na sever po Devatenácté.

K čemu zatím došlo? Začali panikařit, jakmile zjistili, že mám arabskou zprávu, pravda? To byl jediný podivný záznam na disketě. Což znamená: zpráva byla buď zločinná, nebo předpokládají, že jsem si ji špatně vyložil… Už znám i původ káhirského vzkazu – Langley! A navíc jsem vypátral, jak někdo v arabštině vyslal přesné souřadnice lokality i časový údaj, kdy se v tomhle bodě nad Atlantikem objeví let 66. Nevím ale PROČ!

Káhirská výstražná zpráva mu opět proběhla myslí, obsah zcela jasně ukazoval na úmysly skupiny Aqbah, na nikoho jiného: Šíitská teroristická skupina naznačuje zájem získat bitevní stíhací stroj s patřičnou výzbrojí a dostatečným doletem k cíli nacházejícímu se ve východní Mauritánii v oblasti západníSahary.

Až se mu stáhlo hrdlo!

Copak někdo v samotném srdci CIA pomáhá skupině Aqbah?

Na palubě letu 66 79.45 (7845Z)

Boeing 747 se nacházel nad Atlantikem nějakých třináct set kilometrů jižně od Islandu, když se reverend Garson Wilson zarazil v chodbičce na zádi Jumba. Přejel pohledem pasažéry kolem sebe a dopracoval se k hlubokomyslnému závěru:

Umřu!

Dvacet minut předtím, s tmou za okny a mnoha spícími cestujícími okolo, už Wilsona přestalo bavit jen pořád sedět. Zdvihl se ze sedadla s nejasným záměrem skočit si na záchod. Puch přetížených toalet mu však zvedal žaludek víc než obyčejná kadibudka za horkého počasí, kterou si pamatoval z dob svého mládí. Zadržel tedy dech, aby přežil, a vyšel tak nejrychleji, jak příroda dovolila.

Potom se začal procházet chodbičkou a občas kývl na upřené pohledy těch, kteří ho pravděpodobně poznali. Několik z nich si snad chtělo i popovídat, ale zarazil je omluvným „možná později“.

Jsem až moc zavalený vlastními starostmi, omlouval sám sebe. Těžko bych právě teď mohl poskytovat útěchu jako správný poradce.

Ovšem pocit viny narůstal. Vždyť přece nesl zodpovědnost za duchovní stránku bližních! A u pastora se předpokládala nesobeckost. Každopádně měl mít v sobě vůli využít veškeré možné pozemské snahy k uklidnění lidských duší. A co do téhle chvíle vlastně udělal? Pomohl jen mladé matce, aby se nechala zabít!

Každý v letadle to věděl, jak ji pobízel, aby vyběhla dveřmi ven.

Ze zbabělosti ji ani nenásledoval.

Jediné, co Garson Wilson cítil ve svém nitru, byl strach – hlodající, chladný tvor uvnitř, který sebemenší myšlenku na pomoc bližním považoval za nesmyslnou. Strach z viru. Strach ze ztráty respektu.

A strach z umírání.

Kabina letounu se pomalu měnila ve smetiště, což ještě zvyšovalo pochmurnou atmosféru. Letušky se sice snažily odklízet veškeré odpadky, ale výsledek nesplnil očekávání. Cestující se totiž chtěli nějak lépe uvelebit při pokusu o spánek. Polehávali, roztahovali se zahalení v dekách, kolem nich se válely zbytky papírů i kelímky, takže celkově depresivní dojem jenom vzrůstal.

„Vzezření na veřejnosti, pane,“ upozorňoval ho Roger, ještě než Lisa Ericksonová zahynula. „Vytvořil jste si jistou image, která je velice důležitá pro schopnost plnit Boží úkoly. Právě tahle image pomáhá, aby vám lidé věřili. Musíte se snažit ovládat zděděnou náturu i případný strach.“

„Jaký strach?“ zasyčel na sekretáře, ztěžka zvládal šeptání.

„Kdo jsi, mladý muži, že mě obviňuješ ze zbabělosti?“

Roger povzdychl a pohlédl mu přímo do očí. „Pane, upřímně řečeno, pokud se v téhle situaci nebojíte, potom byste musel být idiot, ale to bych si o vás nikdy nedovolil myslet. Přece na tom není nic špatného, přiznat vlastnímu asistentovi, že jste normální člověk, i když svým ovečkám samozřejmě emocionální extrémy ukazovat nemůžete. Víc snad ani říct nechci.“

Garson Wilson si odfrknul a zakabonil se.

„Tenkrát, když jsem u vás začínal pracovat,“ připomínal sekretář, „jste mi vysvětloval jednu z mých klíčových povinností– udržet vaši image ve stresových situacích.“

Kolik úsilí mně stálo vytvořit si IMAGE, dumal reverend.

A pořád stojí.

Ale tuto bitvu pomalu prohrával. Garson Wilson coby muž vyděšený herec v roli Garsona Wilsona, amerického slavného kazatele – ztrácel svoji image.

Zamířil k přídi a opatrně překračoval natažené nohy spících pasažérů.

Všechno změnilo interview v rádiu.

Roger odněkud vykouzlil elektronický zázrak, umožňující se spojit z jejich sedadla přes satelit přímo do talk-show na jedné rozhlasové stanici v Kalifornii – chtěli ho živě.

Živé vysílání je můj život, dokazoval si pastor. Rozhodně mně nemůže uškodit!

Komentátor představil kazatele a všichni tajili dech, kdyžWilson vyzdvihl zkušenosti i neuvěřitelnou schopnost personálu rádia najít tak slavného muže kdesi v oblacích uprostřed obrovské krize.

„Reverende, jak se cítíte?“ začal.

„Myslím, že jsme všichni trochu unavení. Prožili jsme dlouhé a nehezké čekání na Islandu, dokud nám odpovědné autority přece jenom nepovolily přesun na bezpečnější lokalitu. Ale Pán se o nás postará!“

„Reverende, jste známý po celém světě – dodáváte naději a kážete o spáse. Zajisté jste měl v životě možnost poskytovat útěchu mnoha umírajícím, mám pravdu?“

„Samozřejmě že ano. Není vůbec snadné opustit tenhle svět při přechodu do jiného. Lidé proto potřebují pomoc, aby porozuměli.“

„Já vím. Ale teď jste se dostal do téhle situace sám – jak to právě vy zvládáte?“

Pastor se odmlčel, ještě jednou si otázku důkladně probral.

„Nejsem si jistý, zda správně rozumím vašemu dotazu, Bille,“ upřesnil. Měl totiž dojem, že se mu moderátor představil jako Bill. Bohužel si nedokázal zapamatovat jeho jméno ani místo rozhlasové stanice.

„Myslím tím, reverende, že vy a ostatní lidé tam okolo vás, máte před sebou méně než, řekněme, třicet hodin života. Svět vás odvrhl! My všichni tady jsme šokovaní, ale pravdou je, že vás posílají umřít na největší poušť na světě! Proto rád využívám dnešní možnosti, kdy jako očitý svědek vysvětlíte našim posluchačům, jak na vás působí fakt nevyhnutelného konce.“

Wilsona zachvátila panika! Kde ten moderátor sehnal takhle pokroucené informace?

Mezitím v sídle rádiové stanice vysílající z jižní Kalifornie si moderátor přitáhl složku výstřižků, otevřel ji a zamračil se. Nejnovější telegrafickou zprávu, kterou studoval před začátkem talk-show, teď nemohl najít-ovšem měl jistotu, že se týkala pozitivního výsledku pitvy ohledně viru. Kývl na producenta a obrátil se opět na hosta pořadu. „Reverende?“

Wilson slyšitelně povzdechl. Předešlá otázka s ním otřásla, nesměl však před veřejností dát nic najevo.

„Promiňte, Bille,“ začal přesvědčivě, „ale vy zřejmě nemáte zrovna ty správné informace. Samozřejmě víme o existenci různých dohadů, ovšem nějaké veliké nebezpečí – o tom silně pochybuju. Posádka letadla nás totiž ujistila o pouhém planém poplachu!“

„Reverende, opravdu nerad se stávám nositelem špatných zpráv, ale musím vám sdělit obsah telegrafické zprávy, v níž se mluví o skončení pitvy jednoho z vašich cestujících. A přitom vy směřujete do Afriky!“

Takže pitva skončila pozitivním výsledkem? Asi našli virus!

Ovšem o tomhle se nikdo z kokpitu nezmínil! Zděsil se pastor.

Moderátorův hlas se mu opět ozval v uchu.

„Reverende? Už tam u vás někdo onemocněl?“

„Ne!“ Wilson slyšel sám sebe, jak odsekl. Snažil se vší silou uklidnit a raději pokračoval: „Ne, Bille, nikdo neonemocněl a právě pokud se alespoň u jedné osoby neprojeví symptomy nákazy, já osobně si myslím, že je předčasné nás odepisovat!“

„Dobrá, pane, zeptám se vás jinak: Jestliže někdo onemocní a nákaza bude potvrzena, jak potom chcete zvládat nastalou situaci?“

„Myslíte zvládat… skutečnost, že virus je na palubě?“ trnul.

„Ano. Myslím skutečnost, že vir je smrtelný!“

Pastorovi se zatočila hlava. Přece jsou vystaveni obyčejnému viru, nebo ne?

„Co myslíte tím smrtelný, Bille? Snad jde pouze o ošklivý případ chřipkového viru nebo něco podobného!“

„Ach… fajn, reverende. Aerolinky vám něco takového mohly namluvit, ale zbytek světa dobře ví, že jde o hrůzu nahánějící choroboplodný zárodek – zabiják! Smrtící virus, co způsobí konec světa, a dokonce existují spekulace, naznačující původ u jisté arabské teroristické organizace.“

„Podívejte,“ začal Wilson, „já, ach, myslím, že tohle všechno musíme považovat za, ach, obyčejné výmysly, chápete? Ovšem pokud z nějakého důvodu Pán rozhodne a přijde náš čas, potom jednoduše musíme akceptovat Boží vůli.“

Zbytek interview ho stál hodně úsilí, aby zůstal klidný a profesionální, když popisoval pasažéry jako lidi vyrovnané a zbožné, soustředěné v modlitbě. Zda koná bohoslužbu? Samozřejmě, přitakal, pro ty, kteří jsou spaseni i pro ty, kteří chtějí být! Vždyť je nakonec přece jenom kazatel. Proto kázat musí!

Mezitím mu ale v hlavě zněla moderátorova slova: zcela fatální… aerolinky vám něco takového mohly namluvit… hrůzu nahánějící choroboplodný zárodek – zabiják… arabské teroristické organizace…

Wilson odložil mobil, ruce se mu třásly a po několik vteřin seděl šokovaný v naprosté tichosti. Pak vyrazil ze sedadla poháněný nutností dát se na útěk. Promýšlel, jak se vřítit do pilotní kabiny a přímo se dotázat kapitána, ale nějak se mu to zdálo zbytečné. Vždyť pilot vězel také v pasti.

Odtud není úniku, takže jen kráčel uličkou a trávil šokující skutečnost.

Náhle si uvědomil, že je zase zpátky v první třídě. Na svém místě našel neznámou holčičku, možná osmiletou, stočenou do klubíčka. Deka se jí svezla na podlahu – zdálo se, že je jí chladno, poněvadž ručičky pevně tiskla k drobnému tělíčku.

Vzpomněl si na vlastní dceru Melissu, kterou ani pořádně neznal. Rebelující stvoření vyrůstalo bez přítomnosti otce, zatímco on se pohyboval napříč zemí, aby zachraňoval duše a budoval si říši. Kolikpak jí vlastně teď je? Šestadvacet? Je to vlastně hanba, když si nemůže přesně vzpomenout na její věk. A přitom v osmi letech se v dceřiných očích zračil úžasný příslib! Ale nikdy na ni neměl čas. Prakticky všechna ta léta ztratil…

A teď už nebude mít čas něco napravit!

Holčička mu připomněla Melissu, která tenkrát vypadala stejně nevinně.

Wilson přiklekl, slzy se mu objevily v očích a potichu přetáhl deku přes spící dítě – pečlivě urovnával přikrývku kolem ramínek, když se náhle plnou silou do něho opřela nemilosrdná pravda:

Tahle holčička také umře…

20

Washington, D. C. sobota 23. prosince 75.00 (2000Z)

Rusty zdolal polovinu cesty zpátky ke stanici Dupon Circle, když si vzpomněl na pitvu. Tým patologů, kterému pomáhal při odletu na Island, teď už určitě zaslal předběžnou zprávu. Všechno, co se dosud stalo, zastínila jedna jediná otázka, která ho zajímala ze všeho nejvíc: Byl profesor Ernest Helms skutečně zabit nebezpečným virem, shodou okolností vypuštěným do éteru v Bavorsku, nebo ne!

Zastavil se v jednom výklenku vstupních dveří a kontaktovalSherry. Jako předtím se odpověď objevila bleskově:

Nic nového jsem nezjistila.

Vyřadili mě z operační činnosti.

Musel by zavolat přímo po telefonu, ale jak? Snažil se rozpomenout, jakým způsobem měl tým podávat zprávy. Vždyť se dostali do velice vzdálené základny Keflavík, kde zřejmě obyčejné telefony nebudou. Ovšem hlavní patolog určitě má mobil nebo vysílačku.

A velitel základny číslo na něj zajisté zná!

Rusty se zastavil v půli městského bloku, poblíž místa, odkud nedávno volal do svého bytu.

Ovšem najatí mordýři na druhé straně už nejspíš vypátrali přesné místo, odkud je vyhmátl. Nejlepší bude se téhle oblasti vyhnout.

Vyrazil tedy severním směrem, obešel nebezpečné území a teprve potom se stočil na východ, odkud to vzal po Čtrnácté ke garážím. Celou cestu se děsil každého, kdo na něho jen koutkem oka pohlédl. Vždyť v Langley v jeho složce měli dostatek fotografií. Agenti by ho bleskově odhalili, kdyby jen chvíli studovali přiložené snímky.

O jeden blok na sever od podzemního parkoviště seděl na betonové lavičce špinavý blonďák a četl si noviny. Vstal, jakmile ho doktor minul. Na levé straně ulice zase vysoký černoch v obleku sledoval provoz, ale Rusty měl dojem, že předal signál někomu za ním, zřejmě tomu s novinami. Raději se rozhlédl.

Blonďák se ploužil nedaleko v závěsu – oblečený ve svrchníku, pod nímž mohl skrýt cokoliv.

Sanders zrychlil, snažil se odhadnout, zda kroky za ním se přizpůsobily.

Stalo se!

Blížil se konec městského bloku. Potřeboval zahnout vpravo, kde se nacházel vchod do garáží. Čekal ho ještě výtah, do něhož by mohl hupnout sám, doufal.

Tam přijde chvíle pravdy. Pokud ho mladík, co šel za ním, bude následovat, získá jistotu.

Možná.

Rusty střihnul zatáčku, zahlédl malý výklenek ve fasádě a okamžitě se do něho ukryl. Snažil se splynout se stěnou domu.

Jak se obával, blonďák s novinami zatočil také. Nezahlédne ho však dřív, dokud se nedostane na úroveň výklenku. Doktor slyšel přibližující se kroky. Náhle se muž objevil a prošel kolem něho snad ve vzdálenosti pouhých pár centimetrů.

Přece mě nemůže přehlédnout! Zatrnul.

Mladík ale klidně kráčel dál, ani se neohlédl, dorazil na konec bloku, minul vchod na parkoviště a zmizel v lékárně.

Očividně perfektně trénovaný, dovtípil se Rusty. Očividně člen většího týmu. Přešel jen okolo, ostatní budou pokračovat tam, kde on skončil. Běžná sledovací rutina, jak mu už před lety vysvětlil přítel od FBI.

Propátral pohledem protější stranu ulice. Zahlédl pár lidí na různých místech, třeba čekají na autobus – nikdo o něho zatím zájem neprojevoval. Ovšem každý z nich ho mohl sledovat…

Nenápadně vykoukl ze své skrýše zpět k rohu budovy.

Ani tam nikdo nečíhal!

Kolem však projížděla auta, navíc do ulice vedla spousta oken. Pokud ho hledal alespoň čtyřčlenný tým, klidně využívají kamufláže rušného okolí.

Tohle je blbost. Čistá paranoia. Sice se mi probourali do bytu, ale nemám žádný důvod si myslet, že jsou i tady.

Vyrazil tedy dál po chodníku, v polovině bloku zahnul do vstupních dveří budovy parkoviště. Hala zela prázdnotou, zrovna jako kabina výtahu, když se dveře otevřely. Skočil dovnitř a stiskl knoflík pro třetí podzemní patro a čekal.

Dveře se však nezavíraly.

Ve vstupní hale zaslechl kroky. Doktor si všiml na stěně zabudované pamětní desky z mosazi, která na vyblýskaném povrchu zřetelně zrcadlila obraz vchodu. Nervózně mačkal knoflík a zároveň studoval odraz postavy, která mu připadala známá.

Nakonec se podoba vyloupla.

Vždyť je to ten chlapík s novinami, špinavě blonďaté vlasy mosaz dokonale vykreslila!

Tentokrát už vztekle bušil do tlačítka, kroky se blížily. V odraze zaregistroval, jak se vstupní dveře opět otevřely a kdosi vešel – toho chlapa neznal! Ale na chodníku stáli ještě další dva.

Ach Bože!

Existovaly tedy jenom dvě únikové cesty: výtah či hlavní vchod.

Už se chtěl rozběhnout, v mysli zvažoval své šance – vtom se lenošný stroj konečně vzchopil a dveře kabiny se začaly zavírat.

Chlapík s novinami vyrazil, snažil se výtah dostihnout. Rusty věděl, že agent chce vrazit ruku do zmenšující se mezery.

Nakonec přece jenom raději skočil po tlačítku pro směr dolů, několikrát ho stiskl v domnění, že proces odjezdu zastaví. Doktor však pevně držel knoflík pro zavření dveří a jen se modlil, aby fungoval…

Kabina zůstala nedobytná a nekonečně pomalu začala klesat.

Teď je ze mě perfektní terč. Vynikající tah, Sandersi!

Poženou se dolů po schodech, odhadoval, nejméně jeden bude na mě číhat, až se dveře otevřou. Pravděpodobně je v pastí! Pokud se ovšem vyřítí ven, možná je zastihne nepřipravené.

Přichystal se v nejvzdálenějším koutě a napnul všechny svaly.

Jakmile se dveře napůl otevřely, vystartoval a hnal se parkovacím prostorem, kufřík držel jako štít. Běžel ze všech sil k milované chevroletce – očekával za zády dupot, nebo něco horšího…

Pár metrů od cíle se schoval mezi dva vozy a otočil se.

Podzemní parkoviště bylo tiché.

Nikde nikdo. Ani kroky, ani hlasy, nic.

Zůstal skrčený ještě asi dvě minuty, když opět zaslechl zvuk otevíraných dveří kabiny výtahu.

A znovu ten špinavý blonďák! Pořád svíral v ruce noviny, krátce se rozhlédl a vykročil k jeho úkrytu. Dělilo ho snad jen dvacet metrů.

Z místa, kde útočník teď je, mě nemůže zahlédnout! Uklidňoval se Rusty a přikrčil se ještě víc. Pokud půjde pořád stejným směrem – jestli projde kolem těch aut – zcela jistě mě odhalí.

Bylo mu jasné, že profík schovává v novinách pistoli. Sherry ho sice ubezpečovala, že nejde o přímé pracovníky CIA, ale tihle ho možná zatknout nepřišli!

Možná ho chtějí jen zabít…

Mladík se zarazil u BMW, pár metrů od doktora. Zašátral v kapse, cosi hledal. Potom přistoupil ke dveřím, odemkl a k doktorově úžasu nastoupil. Nastartoval a úplně normálně odjel.

Ještě několik minut Rusty strnule seděl na bobku, lapal po dechu, srdce měl až v krku a připadal si jako hlupák.

Konečně se vysoukal ze skrýše, přešel ke svému vozu a odemkl zezadu. Než uložil kufřík, vytáhl svůj ODA. Potom zabouchl dveře. V té samé chvíli ho čísi ruka lapla zezadu za rameno!

Sanders zděšeně kvikl, s hrůzou v očích se otočil a snažil se uskočit. Trvalo mu chvíli, než pochopil, kdo před ním stojí.

Sherry Ellisová!

„She… Sherry? Sherry!“

„Pane Bože! Copak mám opravdu tak hrozný účes?“

„Krucinál, co…?“

„Co tady dělám já? Nabídni dámě odvoz a já ti všechno řeknu. Raději bych odjela, než trčela na tomhle místě coby terč!“

Rusty si tiskl ruku na hruď, srdce mu bušilo jako při aerobiku.

Opustili podzemní parkoviště a zamířili k Silver Springs.

Sherry začala vysvětlovat, jak ho našla. „Musela jsem tě vypátrat dřív než oni. Tvůj telefon v autě vyřvává celému světu, kde se nachází!“

„Co to meleš?“ vyděšeně zabreptal. „Jaký můj telefon?“

„Volala jsem ti do auta, jakmile jsem obdržela tvou zprávu naODA,“ vysvětlovala. „Tys to ale nebral! To už jsem pochopila, že pro odborníky je velice snadné vypátrat, odkud se tvůj telefon ozývá. Určitě ti byli na stopě.“

„Co se ozývá?“

„Uvažuj! Vždyť elektronice rozumíš. Přece tyhle věci znáš.

Když systém mobilů pískne na tvůj telefon, on se hned ozve svým oblíbeným: Jsem přesně tady, ale ten tupec, který mě vlastní, neodpovídá.“

Rusty jen vrtěl hlavou. „Ach bože, já blbec – na to jsem fakt zapomněl! Můžou ho vypátrat, pokud je zapnutý.“ Sehnul se a přístroj vypnul, potom vytáhl ODA a okruh napojení na mobil vyřadil přepínačem.

„Takže,“ pokračovala, „musela jsem si popovídat s techniky téhle společnosti dřív než naši machři. Vysvětlili mi situaci jasně: v celém D.C. mají tolik centrálních stanic sítě mobilů, že jednotlivý telefon musí zaměřit trojúhelníkovým systémem.

S přesností se však dál nedostanou než na oblast dvou městských bloků. Tak jsem objevila parkoviště! Bylo mi jasné, že jsi přibližovadlo pohřbil co nejhlouběji. A jelikož znám tvou espézetku, přilepila jsem se za chevroletku… A tak se stalo, že jsme teď vzali roha oba!“

„Sherry, kdo jsou ti pronásledovatelé? Do čeho jsme to vlastně šlápli‘?“

Opět sklouzla do smrtelně vážného tónu.

„Rusty, představ si, že někdo rozjel operaci na vlastní pěst, má souvislost s letem 66, i když to nemůžu prokázat. Jsem si ale jistá! Vymkla se však normální kontrole, a pokud zavoláme o pomoc komukoliv, budeme vypadat jako pomatenci, poněvadž profíci za sebou nezanechávají stopy.“

„Ovšem naštěstí jsou mezi nimi lajdáci, jelikož zapomněli na takzvanou káhirskou zprávu!“

„Nepočítali totiž s tebou! Ty jaksi nedbáš na pravidla a jako mladý elév jsi vůbec neměl být tak zvídavý…‘

„Vidíš, další chyba! Navíc už zřejmě vím, po čem jdou, ale nerozluštil jsem pravý důvod.“

Potom ji krátce informoval o vzkazu v arabštině, okopírovaném na disketě.

„Takže ty jsi propašoval něco ven? Skutečně působivé! Pravděpodobně si odsedíš deset let ve federální base v kansaskémLeavenworthu, ovšem dojem jsi zanechal! Tím se tedy vysvětluje všechno…“

„Co všechno‘?“

„Pokládali mi hodně otázek, sice jako gentlemani, ale bez pardonů, zda já, či někdo z týmu sebral disketu ze zasedačky. To mě urazilo tak, až jsem prskala vzteky!“

„Kdo v tom jede?“

„Asi Mark. Ale někdo jiný je v pozadí. Dokonce rozhodili síť i kolem Rotha. Já se ho snažila chytit po telefonu, ale on je stále pohřbený v Bílém domě a na výzvy neodpovídá. Nakonec mě napadlo, že jim budu podezřelá, když tak často navštěvuju bedýnku s pískem s mým ODA pod sukní, abych ti psala milostné zprávy. Proto jsem se rozhodla vypadnout tamodtud a najít tě zhmotnělého, abychom mohli naplánovat další postup!“

„Kudy?“

„Co kudy?“ zmateně na něj pohlédla. Rusty zastavil u nájezdu na dálniční okruh.

„Kterým směrem?“

„K čertu, vím já? Hlavně co nejdál od Langley, předpokládám. Vyraž na východ, mladý muži!“

Doktor souhlasně přikývl a sešlápl plynový pedál. Několik kilometrů ujeli v tichosti, než opět promluvil. „Co tedy budeme dělat?

Já si zřejmě zkazil kariéru, ale nerad bych do toho zatáhl tebe!“

Otočila se, usmála a poplácala ho po koleně. „Jsem už do toho zatažená! Každopádně, jak jsem řekla, jde o operaci několika jedinců na vlastní pěst. A pokud nás nedostanou, možná vyfasujeme i medaili za odhalení!“

„Jak‘? Jak je odhalíme?“

Protočila panenky. „Cože? Ty si myslíš, že jsem podstoupila všechno trápení a přiběhla za tebou, a ty nemáš žádný strategický plán?“

Rusty zavrtěl hlavou, ale zašklebil se. „Klíčovou postavou je náš ředitel. Musíme se k němu dostat – přece takhle rozjetou operaci dokáže snadno zastavit, nemám pravdu?“

„Co zastavit? Vždyť ani nevíme, kdo je lovnou zvěří!“

„Sherry, domnívám se, že se pokoušejí pomoct té skupiněAqbah sestřelit naše Jumbo!“

„Proč? Proč by někdo něco takového dělal?“

„Dostrkat teroristy z Aqbah k sebezničení pomocí jejich vlastní vybujelé pokrytecké stupiditě! Tím se totiž dostanou na uměle zviditelněnou pozici mezinárodního opovržení a odsouzení za zničení dopravního letadla plného nevinných lidí! Potom by se dokonce i ochablé OSN už muselo konečně probrat a ekonomicky zmrazit Írán i Libyi…“

„Libye je irelevantní. Impotentní nula!“

„Dobře, ale Írán ne!“

„Souhlasím,“ přitakala. „Ale copak Aqbah není schopná vidět následky své akce? Copak jsou naprosto omezení?“

Rusty sykl. „Přemýšlel jsem o tom během několika posledních hodin. Musel jsem si připomenout fanatismus a šílenost šíitského pohledu na západní svět! Oni jsou schopni překroutit racionální úvahy natolik, že odsouzení západem bude po religiózní stránce vítězstvím, jakousi formou společného mučednictví! Alespoň blouznivci islámského kléru v Íránu se takhle zachovají, poněvadž Aqbah je jejich nejbližším spojencem…“

„Takže jim likvidací našich spoluobčanů pomůžeme při zničení sebe sama?“

„Kdo,“ doktor se nahnul a výstražně zdvihl prst, „kdo, nezapomeň, je označil za mrtvé? Sherry, někdo v Agentuře se okamžitě chopil velké příležitosti! Stačí rána z milosti, která nedovolí pasažérům umírat mučivou bolestivou smrtí, a zároveň bude při téhle operaci zlikvidovaná nejnebezpečnější teroristická skupina! Nikdo samozřejmě spojení neodhalí! Pokud výsledek přivodí zničení Aqbah, smrt na palubě letu 66 nebude zbytečná…“

Sherry sebou trhla a vytřeštila oči. „Tohle je hnusné! Ale já… já mám dojem, že to chápu.“

„Zbývá jen jeden problém, trochu záhadný.“

„A to je co?“

„Neexistuje totiž jasný důkaz, že let 66 má ten virus vůbec na palubě, i když profesor vykazoval symptomy nemoci! Naši odpadlíci tedy můžou sestřelit Jumbo plné zcela zdravých lidí dva dny před Vánocemi. Pokud se nedozvím výsledky pitvy…‘

„Musíme je co nejdřív získat,“ souhlasila.

Doktor si vybavil diskusi s Jonathanem Rothem. Pitva neprokáže nic, ale může se stát iniciátorem…

„Musím najít telefon,“ vyhrkl. „Rozhodně nesmíme použít náš mobil!“

Sherry přikývla, Rusty pokračoval.

„Jenom… nemůžu přijít na nějaký jiný záměr, který by chtěli provést, když beru v úvahu zprávu v arabštině.“

„Máš to přeložené?“

Zavrtěl hlavou.

„Možná sis obsah špatně interpretoval.“

Přikývl. „Mohlo k tomu dojít. Ovšem dneska ráno určitě nešlo o pouhý rozmar CIA rozmlátit mi nábytek v bytě, viď?“

Chvíli seděla mlčky, uvažovala, potom pomalu přikývla, nakonec energicky začala:

„Podívej, Rusty. Pokud se nám podaří dodat nějaký důkaz o tom, co se děje, možná donutíme Rotha všechno včas zastavit. Ta disketa, kterou máš, se může klidně stát průkazným materiálem…“ Odmlčela se. „Ovšem nesmíme zapomenout, že jde o časovanou bombu! Její původce totiž nechce, aby něco takového zahlédl nejenom zástupce ředitele, ale ani nikdo jiný!

Proto předpokládají, že ty – a možná já – se pokusíme dostat k našemu šéfovi. Budou připraveni nás zastavit! Každý, kdo rozběhne operaci na vlastní pěst, je schopný samozřejmě eliminovat jakékoliv nastalé problémy zbraní, náloží či kdoví čím jiným… Vloupání do tvého bytu je pouhá předehra!“

„Bože můj, Sherry, vždyť jde o naše vlastní lidi! Copak jsou schopni nás zabít?“

Téměř celou minutu nepromluvili.

„Rusty, vzpomínáš si na mé dnešní ranní varování? V tomhle byznysu nikdy nemáš jistotu, zda druhého dobře znáš!“

„Já vždycky myslel, že jde o reklamní trik.“

„Někdy ano, někdy ne! Pamatuješ na íránské Kontra?“

„A kdo ne?“

„Většina lidí totiž vůbec nepředpokládala, že by k tomu mohlo skutečně dojít, ani nevěděli proč… Krucinál, musíš si přece uvědomit, že Ollie North rozjel stejnou odpadlickou operaci, ovšem ne z Langley, ale přímo z Bílého domu!“

„Zatímco Reagan spal…“

Přitakala. „Tvé vlastnictví identifikační karty od CIA není zárukou, že nejsi nenahraditelný! Však víš, nepatříš k těm starým dobrým hochům – však ani já ne! A teď zpátky k našemu problému: Co budeme dělat, Velký náčelníku?“

„Ředitel je stále v kómatu?“

„Pořád na oddělení intenzivní péče v Bethesdě. Na toho zapomeň!“

„Aha, a co sám Roth?“

„Vysvětlila jsem ti, že je zaseklý v Operačním středisku Bílého domu.“

„A Bílý dům patří nám, občanům – říkávali mi v dětství!“

Sherry se levačkou zachytila opěradla, pohlédla na něho přivřenýma očima. „Co tím naznačuješ?“

„Proč tady kroužíme kolem Bílého domu ve vzdálenosti pětadvaceti kilometrů po dálničním okruhu a proč tam raději přímo nevjedeme, nenajdeme Rotha, nevysvětlíme, že jeho nohsledi dělají bordel, a teď je na řadě on?“

„Nikdy se dovnitř nedostaneme! Nemůžeš přece jen tak vjet do brány. Příslušníci tajné služby jsou celí žhaví, aby s radostí tvrdě zakročili…“

Doktor přikývl. „Máš pravdu, ale já mám dojem, že způsob, jak se tam dostal, znám.“

Sherry se opřela loktem o okénko, podepřela si bradu a dívala se ven.

„Takže musíme zrychlit,“ vydechla. „Pokud se připravuje atentát na let 66 v lokalitě o souřadnicích, které jsi odhalil, potom těm chudákům nezbývá víc než dvě hodiny života…“

„Sherry, ještě bych se tě rád na něco zeptal.“

„Na co?“

„Máš jistotu, že Jon Roth za tímhle komplotem stát nemůže?“

Pohlédla na něj a usmála se.

„Absolutně!“

Na palubě letu 66

Napřed se fáma šířila pomalu, potom se rozhořela jako oheň v buši. Šuškání a plačtivé reakce postupovaly od jednoho konce k druhému.

Jakýsi pasažér totiž držel malé rádio u okna a zaslechl zprávu:

Pitva profesora Helmse na Islandu potvrdila přítomnost viru!

Veškeré naděje pro osazenstvo letu 66 zmizely.

Míří na Saharu umřít!

Šok způsobil u některých cestujících nutnost si ulevit, z jiných přímo čišel vztek a pocit marnosti. Náhle se před dveřmi do kokpitu objevila delegace pasažérů s jasným dotazem: Proč jim kapitán James Holland lhal?

„Podívejte, já opravdu nevím, kdo další má nějaký kontakt s experty, ale my jsme ve spojení s Bílým domem přes naše aerolinky Quantum,“ vysvětloval trpělivě osočovaný pilot. „Zajistil jsem, aby nám všechny zprávy předávali přímo sem! Zatím víme, že pitva ještě nebyla ukončená – kontaktoval jsem je okamžitě, jakmile se ta fáma rozšířila. Proto se dozvídáte jen informace, které nám oni tlumočí!“

„Hernajs, jak vůbec můžeme věřit tomu, co říkáte‘?“ brumlal statný padesátník. „Celý svět tvrdí, že jsme na umření!“

„A jsme?“ odsekl Holland.

„A jsme co?“

„Na umření? Onemocněl někdo?“

„Pravděpodobně je to pouze otázka času,“ odpověděl muž.

Kapitán za ním viděl snad dalších dvacet tváří, na nichž vztek maskoval strach.

Holland tedy stiskl tlačítko interkomu a snažil se nepodložené zprávy v hlášení potlačit. Ale hlodaly v něm pocity nedůvěry a zrady, hnané bezmocí, která všechny zachvátila…

Washington, D.C. 16.70 (2110Z)

Rusty Sanders zavěsil sluchátko telefonního automatu a vrátil se na parkoviště u rychlého občerstvení. Nacházeli se jižně odKapitolu. Sherry na něho čekala v kabině chevroletky. Trvalo mu téměř dvacet minut, než dostal na drát šéfa týmu patologů z Fort Detrick, kteří prováděli pitvu profesora Helmse.

„Nakonec jsem s ním přece jenom mluvil a představ si, veškeré novinové zprávy jsou falešné! Kdosi v oddělení styku s veřejností na základně Keflavík udělal chybičku a nejapně odhadoval výsledek pitvy, prý nahlas před nějakým reportérem,“ nadával. „Šéf mi potvrdil, že oficiálně žádnou zprávu nevydali. A navíc mají striktní příkazy veřejnosti nic nesdělovat!

Právě teď znovu kontrolovali výsledky.“

„A?“

Rusty zavrtěl hlavou. „Našli zcela jasné důkazy trombózy, ale nikde ani náznak aktivní virové infekce!“

„Skutečně?“

„Přesně tak! Vzpomeň si ale, na co Roth upozorňoval – a měl pravdu! Metody současné patologie umožňují podat jasný důkaz, že vir Helmse nezabil. Ovšem neexistuje způsob, jak prokázat nakažení profesora či jeho působení coby bacilonosiče.“

„Ani když netrpěl žádnými symptomy?“

Doktor pokrčil rameny. „Tohle je vážně zmatek. Dokonce, i kdyby byl vystaven viróze a náš vir mu pronikl do krevního oběhu, pokud by nezačal rychle růst a množit se přímo v plicích, nestal by se moc nakažlivý! A už vůbec by nezamořil celé letadlo.

Ale než jsem ráno odjel z kanceláře, mluvil jsem s letuškou, která tomu chudákovi ve Frankfurtu pomáhala k sedadlu. Pamatovala si i jeho dráždivý kašel. A tenhle fakt nám pitva nepotvrdila.

Nenašli žádné známky tekutiny v plicích, nebo něco jiného, co by vysvětlilo příčinu kašlání. Jinými slovy, stále mohlo jít o běžný infarkt! Možná stačilo jen sedět vedle kuřáka cestou na letiště.

Pitva neukázala žádné známky zánětu v místech, která by vir za normálních okolností napadl – skutečně nikde nic! A to nejhorší: pořád nemáme pevný důkaz o infekci!“

„Takže i když tohle všechno nic neprokazuje, mohla by se tím alespoň podpořit teorie, že vůbec nebyl nakažený?“

Rusty přikývl, zařadil rychlost a pohlédl na hodinky.

„Musíme sehnat Rotha – co nejdřív! K vyměřenému bodu střetu nad oceánem už zbývá našemu Jumbu necelá hodina!“

21

Business Jet GULFSTREAM sobota 23. prosince, 22.70 (2710Z)

Jurij Steblinko ještě jednou překontroloval souřadnice inerciálního navigačního systému na princově luxusním tryskáči Gulfstream a porovnal je s údaji přijímače globálního pozičního systémuGPS, pracujícího na principu propojených satelitů. Řídící počítač v kokpitu měl naprogramováno sledování letové dráhy přibližujícího se Jumba ze správného úhlu a právě začal předávat instrukce naprosto tichým proudem digitálních příkazů poslušnému autopilotovi. Jurij před několika minutami téměř obrátil směr letu, abypřekontroloval kondenzační sled – jde o náhlou přeměnu spálených plynů v kapky při střetnutí se superchladnými částicemi vody ve velkých výškách, které potom vytvoří čáru kondenzovaných par. Ta může zůstat ve stratosféře až půl hodiny.

Ale tuhle noc Gulfstream zanechával stopu téměř neviditelnou. Jako vzdušný pavouk splétal průhlednou, éterickou pavučinu průsvitných ledových krystalků na noční obloze a připravoval se k útoku na nic netušící kořist…

Business jet snížil výkon motorů a začal si šepotat při opisování vzoru vyčkávacího obrazce ve výšce třinácti tisíc metrů.

Už odhalil pozici Jumba přes satelitní rádiové spojení s řídícím střediskem letového provozu, a teď jenom hladově vyčkával na poslední upřesnění. Přineslo dobrou zprávu: Boeing 747-400se objeví pod ním přesně ve 2223Z.

Jurij zkontroloval čas. Bylo 2144Z.

Úplněk visel nad západním horizontem a koupal kokpit v hebkém jasu, čímž doplňoval tlumenou záři přístrojů i elektronicky osvětlených displejů. Skupina mraků se usadila o pár kilometrů níž, těsně nad hladinou Atlantiku, ale vzduch kolem letadla byl křišťálově čistý. Gulfstream s vypnutými pozičními světly i výstražným majáčkem plul jako duch v nekonečném moři hvězd. Možnost, že by ho zahlédla posádka dopraváku, byla prakticky nulová.

Oni každopádně viditelní budou, poněvadž měsíční světlo se bude odrážet na perfektně aerodynamických tvarech nic netušícího obřího Jumba.

Nebude existovat žádná výmluva, připomínal sám sobě, aby tak jasný terč nezasáhl.

Jurij ztlumil hlasitost satelitního přijímače. Už nepotřebuje žádné další hlášení pozice Boeingu 747, protože poslední etapa letového plánu k dosažení Mauritánie strojem společnosti Quantum bude irelevantní! Na určeném místě se nikdy neobjeví…

Náhle pocítil hlad. Autopilot se věnoval své práci a udržoval tryskáč na předprogramovaných souřadnicích, takže si Jurij mohl na pár minut odskočit do kuchyňky k malé ledničce.

Dosud si ani nestačil ověřit, jak Nikolaj Sacharov perfektně tohle oddělení vybavil. Otvíral skříňku po skříňce a zíral na neuvěřitelné zásoby drahých potravin, mezi nimiž objevil i několik desítek let staré kubánské doutníky, dobrý alkohol, víno i speciální směs arabské kávy, princovy oblíbené. Jurij si připravil skvělou kávu, přidal pravou šlehačku z ledničky, našel voňavé sušenky a vrátil se do pilotní kabiny. Zapadl na sedadlo kapitána a pomalu vychutnával lahodný mok. K tomu nesoustředěně žvýkal sladkou kořist. Vcelku neměl nic na práci po dalších čtyřicet minut s výjimkou čekání, proto zabloudil v myšlenkách k Anušce, prvotnímu důvodu jeho přítomnosti v kokpitu odcizeného stroje.

Představoval si, jak se s ní nekonečně dlouho miluje na jakési vzdálené pláži. Vypadalo to idylicky. Však najde takový dům, i kdyby to pro začátek byla obyčejná bouda někde v tropické oblasti na dávno zapomenutém ostrově v Pacifiku! Anuška zbožňovala slunce, navíc perfektně opálené pěkné tělo svůdně lákalo…

V uplynulých hodinách monotónního letu se usilovně snažil zapomenout na nesmírnou obludnost činu, který hodlal vykonat. Přece jenom občas, jako třeba teď, představy hořícího Jumba padajícího do moře téměř prolomily profesionální bariéry vycvičeného, chladně kalkulujícího mozku.

Byla doba, ani ne tak vzdálená, kdy by nic podobného necítil a věnoval se jenom technickým aspektům zadaného úkolu! Nepodléhal by žádným emocím, poněvadž patřil k dobrým důstojníkům, kteří si použití nestandardních prostředků zdůvodnili zářným cílem…

Všechno se ale změnilo! S rozpadem Sovětského svazu skončil zaslepený přístup, kdy všechno překrývalo ospravedlnění jakékoliv akce a vůbec nezáleželo na smrtelných následcích ani konečné všeobecné zhoubě. On však v téhle chvíli hluboko v srdci chápal, že pracuje pro sebe i Anušku – vůbec ne pro stát či politickou stranu nebo nějakou jinou vznešenou ideu. Jde o čisté sobectví!

Ale Anuška je dostatečně dobrým důvodem! Přesvědčoval sám sebe. Záblesk nadšení okamžitě ochladila děsivě temná pravda: podobné operace už nikdy dělat nechce! Teď šlo skutečně o poslední misi, poslední akci…

Obraz Jumba v plamenech stahující do náruče smrti víc než dvě stě padesát lidských bytostí v dlouhé, bolestivé spirále do vln oceánu mu přece jenom pronikl do podvědomí. Takhle neblaze skončil smutně proslulý let KAL 007. Tentokrát však půjde o jeho ukrutnost – o jeho vinu. Dokonce, i když dotyční lidé jsou už odsouzení, přesto litoval té hrůzné úzkosti i zmatení všech obětí v těch posledních pár vteřinách života, které jim on zajistí…

Jurij Steblinko se snažil zahnat podobné myšlenky a místo toho se donutil zaměstnat mozek záběry Anušky v neuvěřitelně malých bikinách před vlastním domkem na pláži. K tomu doživotní komfort, nedotknutelný nedostatkem ani utrpením v bývalém Sovětském svazu – tohle vše za jedinou poslední misi…

Jde přece o akt milosrdenství, připomínal si už nejméně posté.

Musí zůstat soustředěný na Anušku! Nejenom na její smyslné tělo, ale na Anušku, svou lásku, která ho nikdy neopustila – ani v těžkých chvílích!

Anuška si zasloužila to nejlepší…

Na palubě letu 66

Nemoc propukla náhle a Jamese Hollanda naprosto zaskočila.

Malá holčička bez doprovodu dospělých spala na sedadle v první třídě, a když se pak probrala, začala zvracet. Třásla se zimnicí, a hned potom zase žhnula horečkou! Barb Rollinsová, švýcarský lékař a dva další cestující okamžitě začali řešit nastalou situaci, ke které přizvali i kapitána. Teplota malé pacientky se vyšplhala na 39,7 stupně. Kapitán opustil dívenku zabalenou do dek a nechal ji v péči mnoha starostlivých lidí. Vrátil se do kokpitu a propustil Robba, aby si na pár hodin odpočinul, než přeletí pobřeží Afriky.

Ani jeden z nich nekomentoval náhlou událost.

Zcela očividně pohroma začínala!

Bílý dům, Washington, D.C.

Doktor Rusty Sanders všechno vsadil na jedinou kartu – prezidentův osobní lékař, jeho starý přítel z lékařské fakulty, se určitě v sobotu dá sehnat. Přižene se ze svého domu ve čtvrtiGeorgetown, aby ho doprovodil do nejznámější rezidence ve státě, obzvlášť když jde o důležitý případ CIA!

Všechno naplánoval perfektně.

Doktor Irwin Seward už čekal u vstupu do Východního křídla Bílého domu, když Rusty dorazil. Sherry Ellisová svého komplice vysadila o blok dřív. Bude totiž čekat u předem domluvené telefonní budky, až Sanders zavolá, nebo se vrátí. Na tomhle rozhodnutí pevně trval. Vždyť pracovala pro Rotha a nemohla se tedy nechat zatáhnout přímo do nebezpečné akce, kterou rozjel on.

Rusty věděl, že Irwin Seward mu bezmezně důvěřuje, a tak ho snad bez problémů protáhne soutěskou tajné služby kontrolující příchozí. Nakonec jsme už dokázali, že CIA dovede z vlastních řad vyprodukovat odpadlíky, kteří by se na prvním místě neměli pohybovat v blízkosti představitele státu, dedukoval.

„Skutečně tvou spolupráci musím ocenit, Irwine,“ chválil hoRusty, když následovali jednoho ze starších členů ostrahy Bílého domu do hlavní budovy. „Detaily ti vysvětlím později.“

„Hlavně abys mě nedostal do trablů,“ odpověděl Seward.

„Jakmile tě dole předáme Operačnímu středisku, mizím.“

Rusty se zašklebil. „Golf?“

Irwin Seward se usmál a spiklenecky zamrkal. „Kdepak, umím daleko lépe trávit volný čas! Na plachetnici! Nádherná kočka ve fantastických bikinách na mě čeká a já se nemůžu dočkat, abych jí je konečně sundal…“

„Irwine! Vždyť jsi ženatý a je prosinec!“ děsil se Sanders.

Irwin Seward se jen uculoval. „Jo, máš pravdu – ovšem ta dáma je moje manželka a kabina na lodi je vytápěná!“

Rozloučili se u dveří podzemního nervového centra. Rusty vstoupil a hned uviděl Jonathana Rotha, který už o něm věděl, takže ho očekával.

„Doktor Sanders,“ poznal podřízeného, i když mu ruku nepodal. „Půjdeme do konferenční místnosti a zavřeme dveře, doktore. Opravdu je to takhle vážné? Normálně přece řešíme pracovní záležitosti v Langley…“

Rusty poznámku ignoroval.

„Prezident se vrátí za půl hodiny,“ pokračoval velký šéf, „takže nám mnoho času nedává.“

„Přesně tak, pane, skutečně ne,“ přitakal Sanders.

Usadili se a Rusty posunul disketu po desce stolu k Jonathanu Rothovi.

„Pane, tohle jsem vynesl z Langley, protože jsem se velmi obával, aby mnou odchycená informace nebyla někým zničená.

Možná se mýlím, ale mám dojem, že probíhá extrémně nebezpečná operace zrádcovské skupiny uvnitř samotné Agentury!“

Roth pozdvihl obočí. „Řekněte mi, doktore, co vlastně máte?

O jaký důkaz jde?“

Rusty vychrlil veškerá svá podezření ohledně výstrahy z Káhiry, s níž už se zástupce ředitele seznámil, i fakta o promyšlené počítačové pasti pro případ vymazávání souborů, kterou vložil do computeru v konferenční místnosti v Langley.

„Musím přiznat – i mě samotného překvapila tak rychlá odpověď z Káhiry,“ připustil velký šéf a bubnoval přitom prsty na desce stolu. „Pokud výstraha byla, jak podezíráte, vypracovaná někým z našich lidí v Langley, pak by to dávalo smysl – samozřejmě, zároveň je potom všechno falešné – hlavně co se týče obsahu vzkazu! Ale ať kdokoliv vložil tuhle zprávu do systému, mohl i tak ve skutečnosti doručit platnou informaci z terénu, ovšem v neortodoxním stylu…“

Doktor přikývl. Potěšilo ho, že našel u Rotha porozumění.

„Ano, pane. O tomhle jsem též uvažoval. Ale vůbec nezáleží na tom, odkud zpráva vyšla, obsah je stále stejně závažný.

Aqbah se opravdu může pokusit sestřelit naše Jumbo a faktem je, že jsem o tom už skoro přesvědčený!“

Zástupce ředitele mu pohlédl do očí. „Proč? Jaké důkazy pro svůj postoj máte? Zatím jsme nenašli nic, co by podpořilo naznačenou akci s výjimkou zpravodajského výstražného vzkazu!“

Rusty ukázal na disketu. „Tady to je, pane. Zpráva v arabštině vyslaná neznámému adresátovi z Langley. Je v ní precizně označený bod ETA nad Atlantským oceánem i čas předpokládaného průletu podle vyhotoveného plánu letu 66 společnostiQuantum – což se do hodiny splní! Můj názor je následující:

Kdosi tam čeká s úmyslem zničit Boeing 747!“

„Dosti odvážná teorie, doktore. A co když se mýlíte?“

Rusty pokrčil rameny. „Dobře, potom bude poněkud divně vypadat, když požádáme kapitána o změnu směru či vyslání stíhaček, pokud je máme někde při ruce…“

„Takže vy navrhujete změnu letového kursu, čímž by Boeing747 minul údajně kritický bod?“ vyzvídal Roth. „Co ale zabrání potenciálnímu útočníkovi, aby nezaregistroval na radaru posun v trase a nevyrazil za Jumbem?“

„Nic, pane, jen vzdálenost a čas, čehož se nám obojího nedostává!“

Zástupce ředitele CIA pohlédl na stůl a opět zabubnoval prsty.

„Pane,“ pokračoval Rusty, „ti samí odpadlíci už zaútočili i na mě a snažili se získat disketu!“ Popsal nájezd loupežníků ve svém vlastním bytě i hrozby po telefonu, zatímco si šéf všechno zapisoval do poznámkového bloku.

„Řediteli, ta nejhorší možnost podle mě vypadá následovně:

Skupina odpadlíků pomáhá na vlastní pěst organizaci Aqbah přímo! Mám dojem, že až moc vybočili z běžných předpisů a pokusili se rozjet akci, která má zároveň pravděpodobně zničit i samotnou Aqbah! A poněvadž pitva profesora na Islandu skončila negativně pro aktivní virózu, musíme Aqbah zastavit. Jinak naše asistence z nás udělá spoluviníky hromadné vraždy – vraždy podněcované a provedené samotnou CIA! Navíc jsem si jistý, že ke všemu došlo bez vědomí prezidenta!“

Roth skousl ret, syčivě vydechl.

„Ohledně pitvy – nesouhlasili jsme náhodou, doktore, že negativní nález nevylučuje přítomnost viru? Profesor přece byl vystaven nákaze, na tom jsme se shodli!“

Rusty přikývl. „Ano, pane, máte pravdu! Ovšem výsledek pitvy posílil mé přesvědčení, že ti chudáci na palubě nejsou nutně určeni ke zhoubě… Vůbec totiž nezáleží na tom, co letuška viděla na nemocném profesorovi při nástupu ve Frankfurtu klidně mohl umřít na prostý infarkt a ne působením viru. A pokud se skutečně stal bacilonosičem, nemusel infekci šířit!

Zkrátka všechno tohle prokázat nemůžeme…“

Zástupce ředitele vypadal trochu překvapeně. Vzal disketu a poklepal s ní o stůl. „Takže zpráva v arabštině i veškeré souřadnice, časy a kód transpondéru jsou tady? Udělal jste si nějaké další kopie?“

Doktor zavrtěl hlavou.

„Tak dobře! Souhlasím s rychlou reakcí, postarám se o ni.

Okamžitě zkontaktuju pilota letounu!“ Vstal. „Odvedl jste excelentní práci! A teď, protože nevíme, kdo si u nás rozjel svůj vlastní byznys, skryjte se někde šikovně mimo tuhle oblast. Nepoužívejte naše zabezpečené domy – vlastně o nich asi ani nevíte! Tohle přece nespadá pod vaši pravomoc, doktore. Potom se zahrabte do nějaké nory. Například hotel je vhodný! Pak zavolejte na tohle číslo…“ Nahnul se a podal mu papírek. „To je přímá linka sem. Ptejte se po mně! Mluvte jenom se mnou alespoň do té doby, než se dostaneme renegátům na kobylku!

Nenechávejte pro nikoho žádné vzkazy, je to jasné?“

„Ano, pane,“ ujistil ho Rusty.

Roth ho doprovodil ke dveřím, vyvedl halou a požádal člena ostrahy Bílého domu, aby doktora zavedl k východu z Východního křídla.

Sherry opravdu čekala v chevroletce zaparkované hned vedle domluveného telefonního automatu. Tvář měla zabořenou doWashington Post, ale už z dálky očima sledovala jeho příchod.

Vklouzl za volant a zařadil se do proudu ostatních vozidel. Objel snad půl bloku, když náhle prudce strhl vůz k chodníku a dupl na brzdy.

Udiveně na něho pohlédla. „Copak zas, Rusty?“

„Panebože, Sherry! Ach můj bože!“

Co se děje‘? Mluv se mnou!“

Komplic za volantem totiž vyděšeně zíral zpět a lapal po dechu.

„Doktore Sandersi, halóóó? Jste tam?“

Nakonec přece jenom přitakal, zhluboka se nadechl a prst namířil na Bílý dům! Pak na ni pohlédl, ve tváři děs…

„Sherry, Jonathan Roth se zmínil o kódu transpondéru letu 66těsně předtím, než jsem odešel!

„No a co?“

„Když konečně sesumíroval závěr našeho jednání, prohlásiljasně: Zpráva v arabštině i veškeré souřadnice, časy a kód transpondéru jsou na téhle disketě? A já mu to odkýval!“

„No a?“

„Hele,vždyť se na ten soubor zatím ještě ani nepodíval! A já mu vytisknutý materiál nedal –navíc jsem si stoprocentně jistý, že o přítomnosti kódu transpondéru na disketě jsem se vůbec nezmiňoval…“

„Tomuhle nerozumím, Rusty,“ vydechla.

Pohlížel na ni široce otevřenýma očima.

„S výjimkou mě může znát obsah souboru a v něm kód transpondéru jedině ten člověk, který vyslal zprávu v arabštině pro skupinu Aqbah! Sherry, Jonathan Roth by nemohl vypustit tahle slova z úst, kdyby o tom něco nevěděl…“

Sherry se zděsila, ve tváři nevěřícný výraz. „COŽE? Měla jsem dojem, že tohle jsme už probrali. K čertu, přece jsi viděl veškeré šéfovy adresáře – nenašlo se v nich vůbec nic!“

„Ovšem to bylo předtím, než jsem objevil arabský vzkaz, vyslaný z jednoho počítače v zasedačce! Tím se však jenom má verze potvrzuje! Pokud něco takového nevzešlo ze šéfova computeru, a on přesto podrobnosti zná, musí být do celé záležitosti nějak zapletený!“

Sherry strnula. Studovala výraz jeho očí, rty slabě rozevřené.

Nakonec se olízla, sklopila zrak a konečně promluvila.

„Dobrý bože na nebesích! Nikdy mi ani na mysl nepřišlo…,“zbytek věty se vytratil.

„Ale zase tvrdil, že okamžitě zkontaktuje kapitána a nařídí odchylku letu…“

Trhla sebou, očima ho probodávala. „Rusty, jestliže je do toho Jon Roth jakkoliv zapleten, plánovanou akci neodvolá! Určitě nebude chtít po letadlu, aby změnilo směr… On rozjetou operaci klidně nechá proběhnout! Já ho znám! Vím, že když se zakousne do nápadu, nepustí ho… Jakmile totiž nějakou svou myšlenku začne uskutečňovat, nikdy nic nezruší!“

Doktor přikyvoval. „Ještě jsem poukázal na negativní výsledek pitvy, čímž se o dost zmenšilo podezření na infekci všech pasažérů letu 66. Nezdálo se mi, že ho to dojalo!“

„Musíme se dostat k telefonu,“ vyhrkla kolegyně.

„Přesně tak!“ Sanders vypálil od chodníku, mířil směrem na východ a vůbec si nevšiml černého vozu, který je o několik aut za nimi sledoval.

„Jak to uděláme, Rusty? Dá se jen tak zavolat pilotům, jako jsi to udělal předtím? Máš na ně pořád telefonní číslo?“

„Možná.“

„Kam půjdeme? Nemůžeme si jen tak stoupnout u telefonní budky. Právě teď se třeba někde za námi žene stín…“

Nezbývalo jim víc než třicet minut. Při pohledu na hotelWashington Grand Hyatt zatočil doktor přímo do vjezdu, zaparkoval a klíče hodil službě. Proběhl se Sherry otáčejícími se dveřmi a zamířili k výtahům:

„Ubytujeme se tady,“ zalhal recepčnímu.

Zmizeli v hotelové hale, aniž by si všimli dvou bezvýznamných mužů, kteří se vyřítili z černého vozu zaparkovaného na druhé straně ulice. Prodrali se provozem a vtrhli do hotelu. Jejich postup tiše sledoval bdělýma očima recepční.

Zajímavé! Pomyslel si. Někdo má za sebou stín!

Rusty se rozhodl použít telefony poblíž společenské místnosti ve třetím patře, ale prostor byl moc otevřený.

„Pojď, znám starý trik,“ vybídla ho Sherry. Ocitli se sami v kabině výtahu, kde zmáčkla několik tlačítek vyšších pater. Potom při každé zastávce vyběhla, překontrolovala chodbu, až konečně našla, co hledala.

Vrátila se k otevřené kabině.

„Dělej, pojď za mnou!“

Rusty postupoval za ní, obešel roh a hned viděl, jak vyrazila k vozíku hotelové úklidové služby. Parkoval u dvou otevřených dveří, asi tak uprostřed chodby.

Zastavila se, pohlédla do pokoje vpravo, potom vlevo.

Otočila se, mávla rukou a ukazovala na ten levý, zatímco v pravém pravděpodobně mluvila s uklízečkou.

„Už jste ukončila úklid ve čtrnáct třiačtyřicítce?“

Rusty zaslechl odpověď, když se už vkrádal do nitra čísla1443. „Ano, madam.“

„Díky!“ pronesla Sherry, vešla do určeného pokoje a zavřela za sebou dveře. Nakonec ještě zamkla!

V obydleném prostoru ležely porůznu osobní věci, v koutě se válela zavazadla.

„Co když se hosté vrátí?“

„O to se postarám, pokud k tomu dojde,“ ujistila ho.

Rusty okamžitě popadl telefon a zavolal Quantum v Dallasu, chtěl mluvit s viceprezidentem společnosti.

„Vaše jméno, prosím?“

„Doktor Sanders, volám z Langley. Pracuju pro CIA. Jde o nouzovou situaci!“

Na druhé straně zavládla delší pauza, potom se zase ozval ten samý hlas.

„Pane Sandersi, už nás před vámi varovali! Prý se budete snažit vyvolat jakýsi druh planého poplachu. I policie byla informována o vašem pokusu. Nepleťte se nám do řízení letového provozu…“

Linka ztichla.

Sherry měla přitisknuté ucho na sluchátku, takže nemusel nic opakovat.

Okamžitě vyvolala to samé číslo, předstírala sekretářku z FAA.

„Nikoho takového neznáme,“ odpověděli. „Odkud že voláte?“

„Z Federálního úřadu pro civilní letectví. Určitě jste o nás slyšeli, poněvadž jsme ve všech telefonních seznamech. Volám z kanceláře ředitele.“

„Výborně. Číslo na vás máme, takže nám dejte vaše čtyřmístné číslo linky, abychom vám hned zavolali zpátky v zájmu autentičnosti!“

Sherry zavěsila. „Do háje, tohle je beznadějné. Jon nás zablokoval se svou typickou důkladností. A jak jsi daleko s tím satelitním číslem?“

„Našel jsem ho!“ pochválil se Rusty. Horečně totiž prohledával veškeré kapsičky. „Mám starý a určitě špatný zvyk psát si telefonní čísla na kousky papíru – ovšem někdy to funguje.“

Vyťukal správnou variantu, po sérii různých cvaknutí a pípání se ozvala nahrávka: „Je nám líto, ale loď či letadlo, jejichž číslo jste právě zvolili, nepřijímá v téhle chvíli žádné hovory.

Prosím, zkuste zopakovat volbu později!“

Čas odtikával, bohužel jinou možnost neměli. Veškeré oficiální přístupy byly zcela jasně zablokovány.

Doktor se posadil na okraj postele, hlavu v dlaních. Pokoušel se uvažovat. „Ještě by mohla existovat jedna cesta, Sherry, akorát na ni nemůžu přijít!“

Přecházela po pokoji. „Hele, jak jinak se dá mluvit s dopravákem? Nedají se zachytit třeba vysílačkou, co mají letci?“

Zavrtěl hlavou.

„Hmm, všechny telefony jsou blokované, k satelitnímu spojení se nedostaneme – je zřejmě obsazené jejich dispečinkem.

Jaké další komunikační systémy v tom Jumbu mají? Co obyčejné rádio? Nebo něco jiného? Existuje vůbec nějaká možnost přesvědčit aerolinky, aby zkontaktovaly kapitána a nahlásily mu nový kurs?“

Doktor jen sykl. „Teď už nás Roth kompletně odřízl! Nikdo se s námi nebude bavit, pokud se oficiálně prohlásíme za zaměstnance CIA. Ovšem na druhé straně nás Agentura určitě označila za odpadlíky a všechny před námi varovala! Mít víc času, určitě bychom na něco přišli. Ovšem ten nemáme! A ti chudáci letí do pasti, Sherry…“

Vstal, očima metal blesky, pěstí bušil do dlaně.

„Roth pomáhá těm teroristickým bastardům při atentátu na dvě stě padesát lidí! On možná pokládá celou akci za ospravedlnitelnou! Má dojem, že všichni jsou už prakticky mrtví – zatraceně, a já byl tím člověkem, který mu vysvětloval, jak mučivě bolestivá smrt je čeká, budou-li nakaženi patogenem čtvrtého stupně! A ta viróza tam pravděpodobně vůbec není…“

„Dobře, uklidni se!“ přikázala. „Uvažuj, jestli neexistuje nějaká cesta, jak kontaktovat třeba něčí mobilní telefon na palubě.“

Doktor poraženecky vrtěl hlavou, ale náhle ztuhl.

„Iridium!“

„Cože?“

„Iridium. To je nový systém globální sítě mobilních stanic založený na satelitní bázi! V případě, že by někdo na palubě měl tenhle telefon, může přijmout zprávu, i když není aktivován.“

„Paráda. Ale koho zavolat? Jaké číslo? Bude ho mít zapnutý?

Odpoví?“

Rusty jen vrtěl hlavou. „Skutečně nevím, ale Roth asi zapomněl varovat tuhle společnost.“

„Proč ne?“

„Je nová.“

Sherry už sahala po telefonním seznamu, když ji doktor zarazil. Okamžitě hrábl po sluchátku.

„Neboj se! Vím, kde mají operační centrum.“

„Spěchej, Rusty! Zbývá nám devatenáct minut.“

Na palubě letu 66

Rachael Sherwoodová se objevila ve dveřích kokpitu, jakmile James Holland stiskl tlačítko zámku.

„Nevadí ti, že jsem přišla?“ předla.

„Právě naopak! Živořím totiž tady, naprosto opuštěný…‘

„Kdepak je druhý pilot?“ ptala se, zatímco se usadila na skládací sedačce uprostřed. Holland koutkem oka zahlédl perfektně tvarované nohy. Ve vzduchu odhalil nádech parfému, který předtím nepoužila. Dokonce i rozeznal vůni, ale značku by jmenovat nemohl. Připomínala však květiny a nádheru a věci výlučně ženské…

„Spíme na směny,“ vysvětlil jí. „Poslal jsem ho dozadu.“ Stočil sedadlo bokem co nejvíc a usmál se na ni. „Špatně na tebevidím, když jsi takhle za mnou. Nechceš se uvelebit na sedadlo kopilota?“

Přikývla a přesunula se.

„Rachael, jak se má ta holčička dole?“

Povzdychla. „Kdybychom tady nežili ve stínu toho… bacilu, odhadla bych to na obyčejnou dětskou angínu. Pravděpodobně ji zmohlo vyčerpání, nastydla a normálně začala stonat. Přece nikdo jiný z pasažérů ještě neonemocněl. A ta chuděra ani neseděla nikde poblíž toho profesora. Ale, však víš…“

Asistentka se odmlčela, pohlédla ven z okna.

„Ale?“ povzbudil ji kapitán.

Pohlédla na něho, naznačila úsměv. „Ale za těchto okolností všechno vypadá strašně podezřele.“

„A jak se držíš ty?“

Úsměv se jí na tváři rozšířil, pootočila se a náhle se mu podívala přímo do očí.

„Kvůli tomu jsem přišla sem, abych se zeptala já tebe! Jinak se cítím dobře, vždyť Lee je přímo pramenem síly, zrovna jako ty, takže se o něho můžu opřít…“

James Holland zaznamenal kdesi v útrobách podivný nepokoj, blízký závisti. Vida, ona se opírá o velvyslance! Docela by si přál, aby se raději opírala o něj!

Ovšem pronesla krásnou větu: Pramen síly, zrovna jako ty.

Vychutnával alespoň tohle.

„Prosím, Jamesi, jak to ve skutečnosti vypadá?“

Dosti neúspěšně se pokusil usmát. „To je jako když řekneš:

Kromě té trapné události, jak se vám, paní Lincolnová, líbila divadelní hra?“

Zahleděla se mu hluboce do očí, až znepokojený pocit intimnosti ho donutil se odvrátit. Náhle tonul v rozpacích. „Zvládám všechno, jak se při dané situaci vyžaduje, předpokládám…“

Tohle vypadá trapně, zděsil se. Co se to se mnou děje?

Hlodala spodní ret, až po chvíli odpověděla. „Obávám se, že tady na palubě neexistuje nikdo, s kým by si mohl velitel takového vznášejícího se obra promluvit – obzvlášť se k tomu nehodí druhý pilot! Navíc nesmíš nikomu dovolit, aby zahlédl tvou lidskou stránku, nemýlím se?“

Musel se usmát a opět na ni pohlédl.

„Myslíš si, že se uvnitř rozpadám na kusy, Rachael?“

Zavrtěla hlavou.

„To samozřejmě ne! Ale ty nepatříš k těm tvrdým drsňákům, kteří žvýkají hřebíky a ve skutečnosti je nezajímá nic než jejich nabubřelé JÁ! Vidím totiž někoho jiného v téhle uniformě…“

Pohodil hlavou. „Ólala?“

Přikývla. „Řekněme, že si to jen myslím! Ale umím docela dobře odhadovat charaktery, Jamesi, a zároveň patřím mezi velice dobré posluchače, kteří pak nehrábnou po nejbližším megafonu, aby vše roztroubili do světa…“

Zasmál se, konečně trochu uvolněně, zaregistrovala.

„Hele, má ex-manželka by ti hned vysvětlila, že toho moc nenapovídám.“

„Nemáš ji náhodou tady v letadle?“

Holland na asistentku tázavě pohlédl. Náhle se cítil trochu vyvedený z míry.

„Ne, to rozhodně ne!“ horlivě odporoval.

Rachael odsunula stranou množství podivných nápadů, které se jí vyrojily v mysli při zmínce o bývalé manželce. Už dříve mnohokrát ukryla své city pod skořápku důstojnosti a hrála roli diplomatické i korektní dámy, kdy by si ani za nehet nedovolila naznačit vstřícnost či přílišnou familiárnost. Nakonec tady toho muže ani moc neznala… Faktem je, že ho vůbec neznala!

Ale záleželo na tom?

„Dobře, Jamesi, jsem zde. A já… mám o tebe starost. Můžeš tomu říkat třeba osvícený soukromý zájem.“

Cosi se v nitru Jamese Hollanda pohnulo, a když se opět setkal s jejím pronikavým pohledem, vytušil, že to myslí vážně a navíc je už zřejmě odhodlaná! Instinkt okamžitě velel zaštítit se, aby ochránil zranitelné nitro a zabránil odhalit cokoliv osobního.

Ale proč? Cítil, jak se mu tahle otázka honí hlavou, nakonec však na ni nenašel žádnou odpověď. Proto se na Rachael usmál, trochu roztál a ihned zaregistroval náklonnost, na kterou se snad ani nepamatoval z okamžiků, když se někdy střetl s krásnou ženou. A pokud ano, tak ta idyla netrvala dlouho!

Zhluboka se nadechl a pomalu vysvětloval:

„Nejsou… neskrývám žádné vážné pochybnosti, se kterými bych se ti měl svěřit, Rachael! Myslím jen, že se oba strachujeme…“

„Zkus radši použít, že jsme vyděšeni k smrti,“ opravila ho a zároveň si všimla těch velkých rukou i vystouplých žil na předloktí.

„Tak dobře, něco takového,“ souhlasil. „Opravdu nevím, čemu věřit, rozumíš? V jednu chvíli mě Dallas ujišťuje, že jde o celkovou přemrštěnou reakci a žádný, jak se povídá, zhoubný vir – potom se zase dozvím, jak moc se nás svět bojí! Nakonec mi jednoho pasažéra odstřelí jako vzteklého psa…“ Konec věty spolkl a uhnul očima, náhle zlomený složitou situací.

„Přece jsi udělal všechno, co jsi mohl, Jamesi! Vím, co se stalo…“

„Skutečně?“ zeptal se s trochou hořkosti. „Měl jsem za tou ženou běžet, strhnout ji, nějak jí zabránit v dalším kroku… Bože můj, Rachael,vždyť to byla mladá matka! A ti hajzlové ji rozstříleli na kusy…“

„Jamesi, pokud si myslíš, že neexistuje nic, co by potvrdilo, jak blízko smrti ses ocitl, máš tady jasný fakt: Zastřelili ji! I tvé vlastní prohlášení to potvrzuje! Vždyť ti naprogramovaní nemyslící ozbrojenci jen bránili zónu ohraničenou blbým špagátem…“

Pozdvihl obočí a pohlédl na středový panel, aniž by promluvil.

„Potřebujeme pramen síly, Jamesi! Přece takhle pro nás uděláš mnohem víc, než kdybys tam ležel proděravěný na betonu…“

Opět zaslechl pramen síly.

Začal se usmívat, nakonec se rozesmál. „Nejsem žádný zatracený pramen síly, Rachael! Jsem pouze pilot, který miluje létání. Všechno, co jsem kdy chtěl, bylo létání!“

„Tvůj otec byl taky pilot?“

Rachael si hned všimla, že zasáhla bolestivé místo. Vypadal dost šokovaně a zvolna vrtěl hlavou s výrazem znechucení ve tváři.

„Jak jsi na tuhle otázku přišla?“

„Nevím, možná instinkt. Otcové a synové a profese a podobné záležitosti…“

„Byla jsi někdy v coloradském Greeley?“

„Ne. Ale Denver znám. Ovšem moje kamarádka na studiích pocházela z Greeley. To je nějak na sever od Denveru, viď?“

„Asi osmdesát kilometrů.“

„Vyrůstal jsi tam?“

Přitakal. „Jak se říká…“

Rozjasnila tvář, nevšimla si smutného podtónu. „Mělo by to být malé městečko. Možná kámoška tvou rodinu zná, co myslíš?“

„Doufám, že ne, Rachael,“ zarazil její nadšení. „Skutečně v to doufám, poněvadž její vzpomínky na něho nemůžou být dobré. Můj otec byl totiž v Greeley znám coby velká komplikace a trapnost pro celou tamní komunitu! Předváděl se jako samozvaný spekulant, který dělal všechno – od šílených podnikatelských aktivit až po kandidaturu na místo do obecního úřadu ve snaze se zviditelnit. Celé dětství jsem trávil úsilím nemít s ním nic společného…“

„Jmenoval se taky James?“

Holland si odfrkl. „Dokonce Big Jim. Tak si sám říkal – Velikán. Big Jim Holland. Ten chvastoun se zapsal i do voleb pod tímhle jménem. Proto nechci, aby mi lidé říkali Jime!“

„Čím se tedy živil?“

„Patřil ke skupině legálních kšeftařů, blížících se až ke kriminálnímu umění, Rachael. Nic takového si neumíš představit! Dokázal zpeněžit cokoliv. Klidně prodal delší pobyt ve vězení odsouzenému, ledničku Eskymákům, či pekelný oheň zavrženým. Mělo to však malý háček: vůbec ho nezajímalo, zda prodané zboží fungovalo nebo mělo nějakou hodnotu! Trávil jsem tedy dětství nasloucháním výmluv, jimiž matka odrážela vzteklé zákazníky, podvedené partnery, vymahače dluhů a daňové úředníky… Navíc všechno kupoval na úvěr, snad téměř nekonečný!

Některé stavby v Greeley jsou po něm stále pojmenovány, protože jakmile něco koupil či vybudoval, okamžitě tam plácl své jméno – obvykle vytesané do kamene či betonu! I když mu pak dotyčnou nemovitost zkonfiskovali, jméno už nesmazali…“

„A tys naopak chtěl zůstat v anonymitě?“

Pohrdavě zachrčel a znechuceně zavrtěl hlavou.

„Jenom jsem toužil stát se neviditelný!“

Holland se rozmáchl mohutnou pravicí, na chvíli zaváhal a hledal správná slova. Oči sjely na přední panel, pak se vrátily k ní.

„Pro něho jsem totiž já byl neviditelný, s výjimkou chvil, kdy malý chlapec hrál důležitou roli syna slavného Big Jima kvůli propagaci! Jenom v téhle chvíli jsem pro něj něco znamenal…“

„To mě vážně mrzí,“ povzdechla.

„Nemám moc rád společnost, proto se mnohem víc snažím zůstávat o samotě. Vím však, že jde o přehnanou reakci…“

„Sledovala jsem tě, jak jednáš s cestujícími, Jamesi. Jsi mnohem víc společenštější, než si myslíš.“

„To je pouze profesionální pilot James Holland.“ Ukázal na přední sklo a očima gesto sledoval. „V mládí jsem neustále snil i ve dne o návratu na počátek devatenáctého století, kdy by ze mě mohl být osamělý hraničář. Nejspíš šlo o nutkání utéct před neustále znechucenou veřejností – rozpaky a hanba z faktu, že ve skutečnosti jsem syn Big Jima! Nikdy jsem nechtěl stát v záři reflektorů! Patřím dokonce i k těm kapitánům, kteří nikdy nedělají hlášení pro cestující, pokud to situace přímo nevyžaduje…“

Oba dva na několik vteřin ztichli, než se Rachael na něho opět podívala a odkašlala si.

„Tvůj otec pořád žije?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Zemřel před patnácti lety. Dokonce jsem nešel ani na pohřeb…“ Pohlédl na ni. „Promiň, ani nevím, proč jsem ti najednou všechno vypověděl. Vždyť tyhle události už dávno vzala voda!“

Spiklenecky mrkla. „A jak ses dostal k létání?“

„Vyskytla se šance a já propadl lásce na první vzlet, jak tomu říkám.“

Vyprávěl jí, jak na škole vyhrál vyhlídkový let zdarma a náhle zjistil, že se toho nemůže nabažit. Potom se přihlásil na leteckou akademii USAF, kde jeho láska k létání byla odměněna dlouhým seznamem vyznamenání a diplomů. Přiznal, že se stal nejlepším pilotem ve výcviku, než vyrazil do Vietnamu. Tam odlétal třiašedesát misí s F-4 Phantom ze základny Da Nang.

A ještě přidal podrobnosti o Sandře, bývalé manželce.

„Má vina,“ poznamenal, když vypočítal snad všechny příčiny rozvodu. „Doopravdy jsem samotářský typ. Neumím moc dobře komunikovat s okolím. Právě teď, během pár minut, jsi o mně ale vyslechla mnohem víc, než se podařilo Sandře za deset let manželství!“

Otočil se k ní. „Promiň, fakticky jsem tě nemínil zavalit…“

„Vždyť já tohle chtěla!“

„Vidíš, vlastně máš pravdu. Ty jsi vážně vynikající posluchačka, Rachael. Dokonce mám dojem, že jeden druhého už známe skutečně dlouhou, velice dlouhou dobu…“

Usmála se. „Teď máš pravdu zase ty. Setkali jsme se přece na počátku téhle krize, pamatuješ? A od té doby se hodně přihodilo…“

James přikývl a zadíval se jí hluboko do očí, kde se zračilo pozvání. Pak sjel pohledem na ruce, žádný prstýnek však nezahlédl.

Nervózně polkl, chystal se provést malé, ale trochu děsivé rozhodnutí.

„Teď bych se zase já rád na něco zeptal tebe,“ špitl.

„Paráda. Co bys chtěl vědět?“

„Rád bych se dozvěděl něco ze zákulisí překrásné a fascinující pasažérky jménem Rachael Sherwoodová…“

22

Hotel Grand Hyatt, Washington, D. C. sobota 23. prosince, 17.04 (2204Z)

Sherry Ellisová přecházela nervózně po pokoji, zatímco se RustySanders hrbil nad telefonem – dobře si vědom ubíhajícího času.

Ještě šestnáct minut!

„Kde to vázne?“ ptala se Sherry.

Zakryl mluvítko rukou. „Mám na drátě techniky ve službě pro satelitní systém Iridium, sám šéf mi právě vyhledává údaje na svém počítači. Normálně geografickou lokalizaci nedělají, ale potvrdil mi, že to zvládne.“

Rusty totiž zavolal na centrálu společnosti provozující Iridium a požadoval spojení s nějakým vyšším šéfem. Dělá pro CIA, nadhodil s tím, že jde zároveň o mimořádku celostátního významu! A jelikož nezbývá čas, nemůže použít běžný a zdlouhavý formální postup. Navíc informace, kterou potřebuje právě teď, nepatří k přísně tajným nebo choulostivým.

„Vy chcete… co?“ vyděsil se zodpovědný pracovník.

„Přístupová čísla jakéhokoliv vašeho telefonu, jenž byl použit k vyslání či přijetí zprávy během posledních sedmi hodin z následující lokality: Island, časové omezení do 1711Z, a potom z kteréhokoliv bodu pohybujícího se rychlostí osm set kilometrů za hodinu po přímce vycházející od jihu Islandu k západnímu pobřeží Afriky.“

„Safra, doktore Sandersi, vy toho zrovna od nás moc nechcete… Ale počkejte, nemá to co do činění s tím Jumbem a zhoubným virem?“

„Ano, pane, proto volám z pověření prezidentského týmu, snažícího se nastalou krizi vyřešit.“

Zavládlo dlouhé ticho, potom rychlá odpověď. „Dobře, vyčkejte!“

Předali ho na technické oddělení, potom na centrálu, a teď se mu právě věnoval vedoucí technik ve službě.

„Máme to, doktore Sandersi, našli jsme jedenáct různých zákazníků, kteří volali z Islandu ve vámi udané době – ovšem devět z nich mluvilo ještě i hodinu po odletu ze stejného místa.

V případě pohybujícího se letounu vám nejlépe budou vyhovovat zbývající dvě čísla. Víckrát sice telefon nepoužili, ale můžu vám zaručit, že z Islandu po čase odletu už nevolali.“

„Paráda. Pero mám.“

Expert mu nadiktoval přístupová čísla společně s instrukcemi o napojení z normální telefonní sítě a poučil ho, jak u nezapnutých přístrojů vyvolat funkci pageru!

„Musím vás však varovat, telefony nejsou určené k provozu za letu. Možná, pokud má někdo anténu vedle okna, mohou zareagovat, ale pravděpodobně asi ne…“

„Plně chápu. Jenom tak na okraj – nevíte náhodou, komu ta telefonní čísla patří?“

Větší pauza.

„Vzhledem k situaci, víme. Jedno má registrované Carl Wilhoit z televizní společnosti NBC News z New Yorku. To druhé patří… nedokážu vyluštit křestní jméno… kdosi příjmením Lancaster z Manassas, Virginie.“

„Výborně. Tisíceré díky!“

Rusty prstem přerušil spojení, potom začal vyťukávat první číslo. Téměř okamžitě se ozval mužský hlas.

„Wilhoit.“

„Ach, to je Carl Wilhoit?“

„Jo. To jsi ty, Bille? Dostal jsi můj ETA?“

„Pane Wilhoite, tady je doktor Sanders z CIA. Vy jste jako pasažér na palubě letu 66 společnosti Quantum?“

„Na palubě? Dobrý Bože, ne! Já událost jenom pokrývám!

Právě jsem v soukromém tryskáči a směřujeme zpátky do NewYorku. Jak jste vůbec tohle číslo získal?“

„Promiňte, že jsem vás obtěžoval.“ Rusty bleskově přerušil spojení a vyťukal poslední naději.

Slyšel osmkrát zazvonění, potom se ozval automat:

„Je nám líto, ale volané číslo globální sítě mobilních telefonůIridium je dočasně nedostupné. Kontaktovaná osoba obdrží zprávu o vašem pokusu se s ní spojit. Prosím udejte číslo vaší země, národní směrové číslo a nakonec účastnické číslo telefonní stanice, aby mohl náš zákazník odpovědět – řekněte své jméno, jakmile se ozve tón!“

Doktor opět přerušil spojení a znovu se pokusil kombinaci vyťukat. Sherry k němu došla, poklepávala špičkou nohy.

„Čtrnáct minut, Rusty! Zbývá čtrnáct minut…“

Pokrčil rameny. „Já vím, já vím!“

Znovu dostal spojení, vyzváněcí tón se snažil – čtyřikrát, pětkrát, šestkrát, dokonce sedmkrát. A zase přijde ke slovu nahrávka. Pomalu se na ni připravoval, když se náhle ozval ženský hlas.

„Haló?“

„Ááá, to není záznamník?“

„Ne. Kdo volá, prosím?“

„Je to, moment,“ luštil v poznámkách, „paní Lancasterová?“

V tónu hlasu na druhé straně zaznělo překvapení. „Samozřejmě že ne! Nehledáte náhodou pana Lee Lancastera?“

Ten velvyslanec! Tohle je jeho telefon!

„Ano, to hledám. A kdo je tam?“

Na palubě letu 66

James Holland zaznamenal výstražné pípnutí, které předtím nikdy neslyšel. Pokud tohle vyšlo z budíků, tak skutečně nevěděl, o co jde. Zkušeným zrakem přejel téměř všechny přístroje, ovšem nikde žádnou závadu nezahlédl – potom zvuk ustal.

Rachael se zdálo pištění povědomé, ale mezi takovou spoustou rozličných technických záhad předpokládala ohlášení jakési funkce důležité pro pilota.

Když na sebe pronikavé pípání upozorňovalo znovu, teprve pak si uvědomila, že pochází z její kabelky.

Okamžitě osvobodila ze zajetí mobil systému Iridium a stiskla knoflík.

„Tady je Rachael Sherwoodová,“ ozvala se po počátečním zmatku, kdy se volající prokoktával smyslem svého požadavku,

„velvyslancova asistentka. Kdo je tam?“

„Doktor Sanders z CIA ve Washingtonu, D.C. Poslouchejte velice pozorně, paní… slečno Sherwoodová! Je to skutečně velmi naléhavé! Můžete vzít váš přístroj a dostat se s ním k pilotům a předat ho ihned kapitánovi, a kdyby spojení vypadlo, ať ho drží při okně a počká na můj další pokus?“

„Zajisté. Naštěstí mám kapitána po ruce, takže vám ho rovnou dám. Čekejte!“

Tisíce kilometrů vzdálený, v hotelu Washington Grand Hyatt, se cítil Rusty Sanders trochu vyvedený z míry. Co tím chtěla říct, že ho má po ruce?

Rachael s přehnanou opatrností podávala mobil Jamesovi, který křehkou věcičku sevřel ve své obří tlapě. „Tady je kapitánHolland.“

„Kapitáne! Vy velíte stroji společnosti Quantum, letu 66?“

„Ano. A kdo jste vy?“

„Patřím k CIA, kapitáne. Jsem doktor Rusty Sanders. Musíte velice pozorně naslouchat, kapitáne! Má slova budou znít poněkud absurdně, ale pokud mě nevyslechnete a nezareagujete okamžitě, veškeré následky mohou být děsivé!“

„Doktore, naše situace už je dost příšerná, nebo jste o nás ještě neslyšel?“

„Kapitáne, prosím, poslouchejte! Určitě víte, že na Islandu pitva profesora Helmse skončila, mám pravdu?“

„Ano. Také jsem se doslechl o pozitivním nálezu, což hlásila světová média…“

„Omyl, kapitáne! Před chvílí jsem mluvil se šéfem týmu patologů na Islandu. Bylo jasně prokázáno, že profesor zemřel na infarkt! Navíc neexistuje žádný důkaz o jeho infekční viróze v aktivním stavu. Vím, že vykazoval známky nemoci už ve Frankfurtu, ale to muselo mít spojitost právě se srdeční příhodou.“

„Skutečně – tak tohle je pravda?“

„Ano, pane. Samozřejmě výsledek nedokazuje opak – že profesor byl bacilonosičem, ale velice silně indikuje smrt bez zavinění virem. A kapitáne, já osobně jsem přesvědčen, že většina z vás má mnohem větší šanci než padesát na padesát v případě nákazy. Celá záležitost spíš patří mezi plané poplachy. I kdyby profesor nesl vir v sobě a ten nebyl v infekčním stadiu, nemohl by zamořit atmosféru aeroplánu!“

„Doktore, je mi líto, ale už nám tady kdosi onemocněl. Malá holčička. Má vysokou horečku a příznaky podobné chřipce.“

Rusty bleskově zakalkuloval a přikývl. „Příliš brzo, kapitáne! To nemůže být bacil z Německa s takhle krátkou inkubační dobou. Zatím vám určitě nikdo neonemocní.“

„Výborně. A proč jste se bál, že vám nebudu věřit?“

„Kapitáne, musíte změnit kurs. V době kratší než třináct minut před vámi vyčkává jistý druh bojového letounu, aby vás sestřelil! Jsem přesvědčen, že tuhle akci připravila velice efektivně operující teroristická organizace nazývaná Aqbah, podporovaná Íránem. Skutečně nevím, jaký typ stroje na vás číhá, ale mám potvrzeno, že vrah v ruce drží souřadnice vašeho příštího bodu dráhy letu! My… se nám podařilo odchytit tenhle vzkaz v arabštině. Mimochodem, okamžitě odsekněte transpondér!

Znají totiž kód!“

James Holland pohlédl na velvyslancovu asistentku s velice vážným výrazem ve tváři. Rukou zakryl mluvítko. „Rachael, skoč prosím tě dozadu a sežeň mi druhého pilota! Je v kóji hned za dveřmi do kokpitu. Potřebuju ho tady!“

Mrkla a zmizela.

Kapitán stáhl ruku z mobilu a natáhl se dolů, aby vypnul transpondér, pokud by opravdu o něco šlo.

„Doktore, co by z toho vůbec kdo měl, kdyby nás sestřelil?“ podivoval se. „Každý nás přece už považuje za mrtvé!“

„Cestuje s vámi Lee Lancaster?“

„Ano, pokud máte na mysli toho velvyslance.“

„Kapitáne, všechny teroristické organizace na Středním východě se celá léta pokoušejí Lancastera zabít. Navíc zvysoka kašlou na to, kdo jiný při provedeném atentátu přijde o život.

A teď máte Lancastera na palubě a letíte s ním přímo na jejich píseček. A on je terčem teroristů číslo jedna, ale i vy jste terčem– ovšem v jiném smyslu, bohužel nemám čas vám všechno podrobně vysvětlovat…“

Holland na pár vteřin ztichl. „Takže chcete po mně, abych změnil kurs a vyhnul se příštímu bodu dráhy letu – potom mám pokračovat k určené destinaci?“

Rusty náhle pochopil, že veškeré síly soustředil na dosažení kontaktu s kapitánem a na cíl letu úplně zapomněl. Pokud je přece Aqbah nedostane ve vzduchu, potom se pokusí získat trofej během přistávacího manévru či až na zemi. Let 66 v žádném případě nemůže přežít ve vzdušném prostoru východní Mauritánie. V několika mikrosekundách pochopil kompletní Rothův plán, podle něhož se Jumbo stalo papírovou růží na pouťové střelnici.

Co a jak, kam by měli vlastně zamířit?

Doktor si otřel čelo a očima pevně zavřenýma se pokoušel vybavit si mapu Atlantského oceánu u západního pobřeží Afriky. Ostrovy sice v moři byly, ale rozhodně nikdo letu 66 nevydá povolení přistát na své půdě.

„Kapitáne, hlavně nesmíte pokračovat na Mauritánii. Pokud vás nedostanou nad oceánem, sejmou vás na poušti…“

V tónu Hollandova hlasu zazněla nedůvěra. „Sandersi, víte vůbec, co navrhujete? Vy naznačujete, abych neuposlechl příkazy naší letecké společnosti Quantum i Operačního střediska v Bílém domě a ignoroval veškeré snahy letectva vzduchem přepravit do pouště nutné zásoby pro nás, a jen… letět někam jinam? To tedy nevím! Krucinál,vždyť třeba zrovna vy klidně můžete být teroristou!“

„Ale já vám přece neříkám kam máte letět, kapitáne, nebo ano? Jen se vám snažím vysvětlit, že jste chodící, vlastně letící mrtvolou, pokud udržíte daný směr…“

Došlo k delší pauze. Rusty překontroloval čas. Zbývalo méně než deset minut.

„Kapitáne, alespoň změňte kurs –co nejrychleji! Máte dostatek paliva k letu třeba na Kanárské ostrovy?“

Ticho narůstalo.

„Proč bych vám měl věřit, Sandersi? Jste ředitel CIA nebo nějaký podobný hlavoun? Proč všechny tyhle příkazy nepřijdou od někoho výše postaveného?“

„Jmenuju se Rusty, prosím.“

„Otázka zní ale stejně,“ odsekl Holland kysele, přesto se natáhl a vypnul spojení mezi řídícím computerem a autopilotem.

Pak stiskl ještě jeden knoflík a začal stáčet obří Boeing 747 nepostřehnutelně vpravo.

„Dobře, kapitáne. Chápu vaši situaci. Jsem totiž programátor, dřív jsem pracoval pro FAA, který vám pomáhal už od začátku s tímhle problémem. A představte si, minulou noc jsem objevil podezřelou skupinu renegátů přímo v Langley! Podařilo se mi v počítači odhalit zprávu v arabštině poslanou teroristické organizaciAqbah se souřadnicemi pro někoho, kdo je před vámi a zná vášETA i kód transpondéru. Kapitáne, prosím, alespoň změňte kurs!“

„To už dělám preventivně pro případ, kdybyste náhodou nebyl šílenec… Pokračujte!“

„Paráda!“ Rusty se zhluboka nadechl. „Alespoň tohle. Ty odpadlíky vede šéfův zástupce, poněvadž ředitel CIA leží v kómatu v nemocnici. Takže tenhle prozatímní šéf Jon Roth je opravdu nesmiřitelným nepřítelem teroristických skupin.“

„A kdo by nebyl?“ povzdychl si Holland.

„Jo, jistě, ale on si vybudoval svou pověst na překvapivém vyhlazování těchto organizací. A právě proto si myslím, že chytil příležitost za pačesy: Aqbah se před světem sama znemožní, když zabije vás společně s pasažéry…“

Šokované mlčení říkalo vše. Teprve po chvíli se Holland ozval: „Proč by něco takového dělali – přece dobře vědí o nevyhnutelnosti následného odsouzení celosvětovou veřejností?“

Opět ta samá otázka! Zaznamenal Rusty.

„Protože, kapitáne, oni v zásadě přicházejí o rozum, když mají možnost zabít Lancastera! K tomu se jim hodí cokoliv.

A Roth jim velvyslance doslova naservíroval na talíři. Kapitáne, kde jste?“

„Uklidněte se, doktore. Změnil jsem kurs doprava. Nebe přede mnou je zcela čisté. Kde se ten okřídlený terorista údajně má nacházet?“

„Vůbec netuším, co byste měl očekávat, ale pravděpodobně půjde o letoun schopný střelby z palubních zbraní nebo odpálení raket či obojí. Vaše Jumbo určitě není vybavené obranným systémem k odhalení nepřátelské aktivity v blízkosti, a ostří hoši se zase dopředu hlásit nebudou, takže je zřejmě vůbec neuvidíte…

Proto vás může zachránit pouze drastická změna kursu!“

Dick Robb vstoupil do kokpitu s Rachael v těsném závěsu.

Holland ho gestem nasměroval k pravému sedadlu, přitom postřehl v jeho očích úlek.

„Pokud existují ostří hoši…,“ pokračoval v hovoru kapitán,

„jsem bývalý pilot USAF a znám manévr k vyrovnávání na stejnou úroveň…“

„Perfektní!“ zajásal Rusty.

„Počkejte,“ zarazil ho kapitán.

Opět ticho. Na sedadle kapitána letu 66 se snažil James Holland v klidu projít celou situaci, pak už jenom potřásal hlavou, nedůvěra se bohužel stávala hmatatelnější. Vždyť přece nic z toho nedávalo smysl!

Přikryl mluvítko a otočil se na kolegu, bleskově na něho vychrlil nejnovější jobovku! Mistr Sekáč jen vypoulil oči, ústa se mu otevřela dokořán.

„Jak vůbec víme…?“ začal Robb.

„Přesně tak!“ zareagoval kapitán, rozzuřeně zavrčel a začal chrlit. „Pro nás v žádném případě nejste nijak důvěryhodnou osobou, jen pouhým neznámým hlasem v mobilu, Sandersi. Já nepoletím bůhvíkam kvůli amatérovi, který mi tady líčí podivnou historku o spiklencích! Co když jsme skutečně nakažení?

Tam, v cíli naší cesty, máme veškeré prostředky připravené, tam můžeme konečně opustit letadlo! Záchody nám přetékají, jídla už taky moc nezbývá, o pohonných hmotách raději nemluvím těžko tedy můžu oblítávat zeměkouli…“

Rusty se snažil potlačit nervózní kručení v břichu. Zbývala mu jenom jedna jediná šance, jak tohoto muže přesvědčit. „Kapitáne, musíte zůstat naživu a v bezpečí alespoň dalších čtyřiadvacet hodin. Pokud se u vašich cestujících neprojeví dané symptomy, pak žádná kontaminace neexistuje! Chápete, co říkám? Je zapotřebí získat čas, aby se dalo prokázat, že nejste infikováni!“

Žádná odpověď.

„Kapitáne?“

Holland se konečně rozhodl. Opět stiskl knoflík k propojení autopilota s počítačem, takže Boeing 747 se začal pomalu vracet na předchozí kurs. Teprve potom promluvil, hlas z letu 66však už zněl klidně a rozhodně.

„Nevěřím vám, Sandersi, či kdo vlastně jste, či jakým jménem se kryjete! Slyšel jste někdy o tahání za nos? O interferenci?

O klamu? Tyhle staré triky Vietkong přímo miloval. Dostali se na naši frekvenci, představili se jako našinci a snažili se nás vlákat do léčky! Právě proto si myslím, že vy děláte něco podobného…“

„Tomu vůbec nerozumím,“ vylekal se Rusty.

„Celou šarádu končím právě teď!“

„NE! Kapitáne, alespoň – alespoň si napište moje číslo, nebo nechte tuhle linku volnou, prosím!“

„Zapomeň na to, Charlie. Pokus to byl dobrý, přesto americkou cigaretu nedostaneš! Nebe před námi je čisté. Řekni svému bossovi, že vymyslel dobrou zápletku, ale tys bohužel narazil na válečného veterána…“

Holland mobil vypnul.

Business Jet GULFSTREAM

Za léta služby stíhacího pilota sovětského letectva Jurij Steblinko dobře věděl o nebezpečí předčasného uzamčení se na cíl taktickým radiolokátorem. Při téhle chybě je nepřátelský stíhač okamžitě uveden do pohotovosti díky obrannému systému varujícímu před zachycením cizím radarem, který hned žaluje výstražným jekotem ve sluchátkách. Stačí se prozradit o pár vteřin dřív a dobrý pilot buď uteče, nebo se prvnímu výstřelu stačí vyhnout…

Ale u běžného dopravního letounu podobná situace nehrozila. Proto princův Gulfstream se svým sofistikovaným radiolokátorem se mohl klidně uzamknout na elektronický profil stroje společnosti Quantum letu 66 o pět minut dřív, jelikož k žádnému prozrazení dojít nemohlo!

Ale něco nesouhlasilo. Napřed transpondér Jumba zmizel a malý blok dat zářící coby „Q66“, hned vedle výšky „F370“pro sedmatřicet tisíc stop, se náhle vypařil! Fascinovaný Jurij najednou zaregistroval, jak Boeing 747 v jedenácti tisících metrech se začíná vytáčet z daného kursu doprava. Připravil se tedy na konec vyčkávání a zahájí asi pronásledování, uvažoval, když vtom se Jumbo začalo opět vracet.

Transpondér však zůstal vypnutý.

Hernajs, co to mělo znamenat? Podivoval se Jurij.

Obří stroj byl od něho vzdálen dobrých šestnáct kilometrů, pomalu se přibližoval k předprogramované pozici. Jurij ještě jednou překontroloval, zda Gulfstream má všechna světla vypnutá.

Dobrá, až se objeví přímo pode mnou, začnu s pozvolným klesáním, abych se dostal za něj do vzdálenosti osmi kilometrů.

Tím bych mohl dosáhnout skvělého výsledku.

V duchu prošel neobvyklou proceduru. Zaprvé musí vysunout levý zbraňový závěsník pod trupem letounu. Potom odjistí obě rakety a uzamkne jednu bojovou hlavici na levý vnitřní motor Boeingu 747, tedy dvojku. Každá raketa nese čtyři kilogramy výbušniny, což pro dopravák postačí. Při explozi by měla zmizet celá pohonná jednotka i se závěsem, s trochou štěstí odejde i křídlo.

Pokud ne, vypálí druhou střelu na pravý vnitřní motor, trojku.

Dvě podobné rakety stačily na smutně proslulý sestřel korejského Jumba letu KAL 007, ovšem ty měly třikrát silnější nálože než ty jeho. Takže musí tuplovat, aby dosáhl přiměřeného výsledku.

Jurij zamumlal krátkou modlitbičku díků, že slavný šejk nevyžadoval menší řízené střely, jako je ruská ATOL či americkáAIM-9. Obě byly na sestřelení Jumba slabé…

Radarový odraz se pomalu přesunul do středu obrazovky. Jurij dokonce už zahlédl v dálce cíl, přerušované bleskové světlo otevřeně pulsovalo nocí, měsíční světlo se odráželo na stříbřitých křídlech, poziční světla na jejich koncích a na vrcholku ocasu jasně ukazovaly pohyb letounu. Levačkou pevně stiskl ovládací berany, pravačkou svíral plynové páky – oba palce měl připravené na tlačítkách k odpojení autopilota i automatického plynu.

U přibližujícího se Jumba nezahlédl žádné světlo v kokpitu, když se objevilo dva kilometry pod ním. Dopravák pokračoval naprosto přesně ve svém směru podle daného letového řádu.

A čas se naplnil!

Jurij stiskl obě tlačítka, nasadil obrat vpravo a s nosem mířícím dolů se hnal za kořistí. Boeing 747 se pohyboval cestovní rychlostí nedosahující tisíce kilometrů za hodinu, zatímco princův Gulfstream se dokázal vyšvihnout téměř na hranici zvukové bariéry. Tím se Jurij mohl dostat do pozice za mohutné Jumbo během dvou minut a připravit si tak stabilní základnu k odpálení raket. Slyšel i cítil zvýšení rychlosti při prudkém klesání ze své letové hladiny dobrých třinácti kilometrů a vzpomínal na mnoho vzdušných bitev, které zažil ve své kariéře…

Tady ale nešlo o souboj, jen o banální popravu!

Na palubě letu 66

James Holland zhasl téměř všechna světla a oči přilepil k obloze. Případný útočník se zcela určitě pohybuje bez osvětlení, odhadoval, aby se nedal lehce odhalit. I když vůbec nevěřil bláznivému varování po telefonu, bude moudré zůstat v pohotovosti.

„Nic tam venku nevidím!“ ohlásil.

Dick Robb zíral ven široce otevřenýma očima. Rachael seděla na sklápěcí sedačce za kapitánem a v ruce držela služební mobil systému Iridium.

Náhle opět zapípal. Pohlédla na Jamese, zda jí dá signál, aby hovor nebrala.

Místo toho se Holland zamyslel, potom natáhl ruku a ona mu přístroj podala.

Stiskl tlačítko, přiložil sluchátko k uchu a hned poznal známý hlas.

„Tak co, pane Sandersi,“ začal bodře, „kdepak je ten váš vymyšlený útočník? Právě jsme totiž přeletěli bod vašich magických souřadnic…“

Dick Robb se nahnul a zapnul meteorologický radar. Obrazovku náhle zaplnilo plno necharakteristických čar a točících se spirál.

Tohle okamžitě přitáhlo kapitánovu pozornost. Zamračil se.

„Co je tohle za zmatek?“ divil se Robb.

James sledoval displej radiolokátoru, ústa mu zůstala trochu pootevřená. Potom mu bleskově vyletěla levačka k beranům, vypnul autopilota a strhl Jumbo ostře doleva – očima propátrával prostor po levoboku.

„Dicku! Vypni všechna světla i maják! Teď!“ přikázal.

Inspektor zaváhal, potom však uposlechl. Ve tváři se mu opět objevily obavy. „Co to je?“

Kapitán nemohl odpovědět, protože se soustředil na boční okno. Obří stroj se nyní stočil v pětačtyřiceti stupních od svého původního kursu doleva, zrovna tak v pětačtyřiceti stupních klesal. Holland měl oči přilepené ke sklu, když promluvil.

„Digitální radar velice zřídka něco takového udělá, pokud do tebe někdo zblízka nepere elektromagnetickými vlnami.“

„Myslíš povětrnostní radar?“

Zkušený kapitán zavrtěl hlavou. „Tohle je moc silné. Jde o taktický radiolokátor!“

Konečně si mohl přiložit sluchátko k uchu, zatímco pokračoval v manévru. Možná zbrkle zareagoval. Možná volající mluvil pravdu, a pokud…

„Jakže se jmenujete?“ zeptal se s obnovenou důvěrou.

Rusty mu vše znovu zopakoval.

„Zůstaňte na příjmu.“

„Vidíte něco, kapitáne?“

„Vyčkejte, doktore! Zůstaňte!“

S podivným sevřením kolem žaludku předal Holland telefonRachael, zapnul příkaz k připoutání a stiskl tlačítko interkomu.

Mezitím asistentka diplomata krátce pohovořila se Sandersem, vytáhla tužku z kabelky a začala psát telefonní čísla, která jí doktor diktoval.

Holland začal hlášení:

Vážení cestující, mluví k vám kapitán. Zaujměte místa na sedadlech a zapněte si bezpečnostní pásy, okamžitě prosím! Totéž platí i pro posádku!

Tisíce myšlenek mu najednou proletěly hlavou. Vzpomínky na taktické postupy i manévry, válečné hry i skutečné vzdušné souboje ve Vietnamu. Sám dokonce pomohl formulovat metody pro velké transportní letouny, s nimiž se dalo uhýbat stíhačkám za jistých okolností, ale ne s Boeingem 747 a v takovéhle výšce!

Pokud tam venku na nás někdo míří, jsme pro něho velice nemotorně se pohybující černý střed terče. V tomhle případě nemůže netrefit!

Business Jet GULFSTREAM

Stroj se dostal na rychloměru do červeně vyznačené oblasti a po chvíli se pohodlně usadil na hladině jedenácti kilometrů. Přesně jak vykalkuloval, od kolosu ho dělilo osm kilometrů. Zaregistroval menší změnu v kursu, když svištěl seshora v útočném manévru. Náhle překvapeně zaregistroval ostré stočení cíle vlevo.

V té chvíli poziční světla i blikající maják letu 66 zhasly.

On to ví! Nějak to tuší! Pochopil Jurij a snažil si představit, co se děje v pilotní kabině. Dobrá, odkláněj se, příteli, ale nepomůže ti to. Mně neuletíš s takovouhle obrovskou stodolou!

Jurij stáhl plynové páky a udeřil na tlačítko vysunutí zbraňového závěsníku obou levých střel. Zaslechl zakvílení hydrauliky a po chvíli pocítil zbrzďující efekt zvýšeného čelního odporu. Trochu ho stáčel vlevo. Potom si spustil průhledový zaměřovací indikátorHUD a počkal, až se mu zrak zaostří na linky a čísla plovoucí po horizontu v zorném úhlu pohledu. Radiolokační navádění už pracovalo, takže Jurij stočil business jet trochu vlevo, aby si udržel vybočující Jumbo v ose stroje. Zároveň náměrný bod na HUD dostal do blízkosti druhé pohonné jednotky Jumba. Úhel zaměření se začal zvyšovat, když Boeing 747 pokračoval ve změně kursu.

Ještě si nastavil správnou hlasitost a zaposlouchal se do hlubokého vrčení infračerveného senzoru rakety. Zvyšovalo intenzitu – jako by určený cíl vyzařujícím teplem vzrušoval elektronické obvody…

Jurij se zamračil. Bude muset co nejdřív vypálit, nebo změnit manévr a dostat se opět za záď obřího stroje a vyčkat, až se dopravák ustálí.

Šlo o rozhodnutí ve zlomku vteřiny, ale okamžitě vytušil pochybení. Pozdě zaregistroval pohyb prstu, jen zaslechl cvaknutí odpalovacího tlačítka. Navigační systém bojové hlavice uzamčený na druhý motor hnal střelu vytyčeným směrem. Hlasitý řev zaplnil kabinu, když se raketa vyřítila z lištového vedení – Jurijovi začalo zvonit v uších. Navigační systém střely se uzamkl na infračervenou stopu pohonné jednotky číslo dvě Boeingu 747.

Ovšem Jumbo se stáčelo tak rychle, že plocha křídla postupně zakryla výtokovou trysku motoru, zatímco do volného prostoru vstoupil motor na pravoboku.

Jurij zadržel dech a vyčkával.

Malý silikonový mozek naváděcího systému střely viděl pouze infračervené pole spalin, jak mu určil pilot. S tím elektronicky souhlasil, a proto uzamkl celé své mikropočítačové bytí na daný cíl a následnou explozi!

Náhle však horký bod chladl, na jeho místě ale začal vystupovat druhý, vydávající pulsující infračervené záření, mnohem jasnější než ten předtím.

Nebo šlo o ten první? Zmatení se měřilo na mikrosekundy, když počítačové čipy bojovaly s rozhodnutím zůstat uzamčené na mizející tepelný obraz či se přesunout na jasnější bod, což vyžadovalo korekci dráhy útoku.

Konkurence zvítězila, elektronika se rozhodla! Ta jasnější infračervená stopa, za tou se poletí! A okamžitě řídící stabilizační plochy střely umístěné vzadu se o kousek pootočily, čímž změnily šroubovitou letovou dráhu k natáčejícímu se terči, který se zvětšoval s každou tisícínou sekundy…

Na palubě letu 66

James Holland nechal příď mířit dolů, čímž ztratil několik set metrů výšky. Ale zkušenost mu radila moc neuvažovat a raději pokračovat v manévru.

„Pokud tam někde někdo číhá,“ syčel kapitán, „nevidím ho!“

Business Jet GULFSTREAM

Miniaturní počítač rakety se spokojil s přibližovacím manévrem, dráhou letu, rychlostí i s uzamknutím cíle – vše vypadalo uspokojivě. Nyní jen vyčkával na úder špice bojové hlavice do struktury terče. Infračervená záře přerostla do enormních proporcí v oku naváděcího systému – teprve potom přišel ten správný signál a střela splnila naprogramovaný úkol: Explozi!

Na palubě letu 66

Kapitánův hlas pohltil hřmící jekot, který se přihnal zleva a prosvištěl přímo nad pilotní kabinou Boeingu 747 neuvěřitelnou rychlostí. V té samé chvíli se ozvala prostorem otřásající detonace provázená zábleskem, zvukem a tlakovou vlnou. K výbuchu došlo na pravoboku.

„AUVAJS!“ zaječel Mistr Sekáč zděšeně, hlavu stáhl mezi ramena. Rachael jen nezřetelně zaúpěla. Hollandovi se rozbušilo srdce a v krvi mu prudce stoupla hladina adrenalinu. Pochopil totiž, k čemu došlo.

Bože můj, dostali jsme to!

Skutečně, tam venku je lovec!

Holland i Robb v té samé chvíli pohlédli na přední panel s přístroji. Čtyřka ukazovala nulu.

Veškeré kapitánovy válečné instinkty se automaticky probudily. Ať jde o Jumbo nebo ne, let 66 se stal terčem a tahle situace se musí bleskově změnit!

Okamžitě přitáhl k sobě plynové páky. Zvýšil náklon vlevo, úhel už dosahoval devadesáti stupňů, jakmile se nohou opřel do pedálu směrovky. Nos mamutího stroje se ponořil ještě víc k mraku usazenému kdesi pod ním v devíti kilometrech. Volnou rukou v téže chvíli zaktivoval brzdící klapky, takže Boeing 747 se začal otřásat přerušením vztlaku při vysokorychlostním sestupu.

„Dicku, není tam vidět oheň?“ Exploze přece jenom Jumbo vybočila ze směru letu.

„Nic nevidím!“ Robb se nahnul a zapnul poziční světla na náběžné hraně křídel. Pohlédl vpravo. „Je pryč! Motor číslo čtyři zmizel!“

Řízení! Ovládám pořád ještě letadlo? Blesklo Hollandovi hlavou. Mrkl na hydrauliku. Systém na čtyřce se ani nehnul, všechno ostatní však vypadalo v pořádku. Stroj perfektně reagoval na kapitánovy povely.

Takže atentátník je někde vlevo. Ať šlo o kohokoliv, bezpochyby už uzamkl naváděcí systém další rakety a vystřelí podruhé, jakmile se dostane do ničím nerušené palebné pozice.

A přesně tomuhle chtěl James Holland zabránit. Jeden zásah totiž čtyřmotorák může přežít, druhý však nikdy! Navíc neexistovala možnost zjistit, k jak těžkému strukturálnímu poškození na pravém křídle došlo. Vždyť se celé může pomalu rozpadnout.

Jeho jedinou nadějí bylo stočení proti útočníkovi současně se snahou co nejrychleji klesat, a tím co nejvíc ochladit motory, čímž se zeslabí jejich infračervená stopa.

Vysílačka! Musíš ho přesvědčit o zásahu!

„Dicku, nalaď frekvenci jedna-dvacet-jedna-tečka-pět na jedničce! Snaž se do éteru vyřvat, že jsme zasaženi raketou,pravé křídlo těžce poškozené, letoun neovladatelný. Ať si myslí, že už je po nás! Já se postarám o vysokofrekvenční oblast HF.“

„Kurva, co to BYLO?“ podařilo se konečně inspektorovi sesumírovat větu, i když hlasem o oktávu vyšším.

„Obyčejná raketa vzduch-vzduch…“

Mistr Sekáč se bleskově otočil, nastavil kmitočet 121.5 a rozječel se do mikrofonu:

„MAYDAY! MAYDAY! MAYDAY! QUANTUM LET 66 ZASAŽEN RAKETOU. PRAVÉ KŘÍDLO TĚŽCE POŠKOZENO,LETOUN NEOVLADATELNÝ. PADÁME DO MOŘE!“

Robb ještě dodal souřadnice zeměpisné šířky a délky, Holland to samé opakoval na vysokofrekvenční vysílačce.

Kapitánovi se podařilo pohlédnout na-Rachael. Hrábl po sluchátku interkomu a podal jí ho.

„Ťukni tam jedničku a pak trojku, Rachael, a vyřiď komukoliv, kdo se ti dole ozve, kapitánův rozkaz: Okamžitě zhasnout všechna světla v kabině!“

Inspektor už zase stačil vypnout poziční světla, zatímco Rachael přikývla, když přebírala sluchátko od Jamese. Ten se už opět věnoval přístrojům, poněvadž prudké klesání se stávalo děsivé a hlavně nebezpečné. Pokud je křídlo opravdu poškozeno, může ho podobný pád roztrhat…

Nic jiného mu ale nezbývalo!

Business Jet GULFSTREAM

Jurij Steblinko sice sledoval odpal rakety k určenému cíli, přesto žádnou ohnivou kouli exploze nezahlédl. Pouze se zablesklo, ale mnohem méně, než předpokládal. Tohle je divné, říkal si.

Na levé křídlo Jumba viděl po celý čas – vždyť střelu přece uzamkl na levý motor, ovšem pilot se ukázal jako profesionál a podařilo se mu zmást raketu zostřenou zatáčkou.

Avšak hysterický řev na nouzové frekvenci kvílející Mayday! A kusé informace o zmizení kusu pravého křídla ruského pilota mátly.

Boeing 747 prakticky padal přídí dolů v levotočivé zatáčce, což je typická reakce těžkého aeroplánu, který právě ztratil motor a možná i část křídla vlevo. Ale v éteru vyděšeně řičí, že pravé křídlo bylo poškozené. Copak opravdu přehlédl ohnivou kouli na druhé straně Jumba? Pokud ano, proč tedy klesají v levé zatáčce?

Něco nedávalo smysl, ale neměl čas analyzovat. Boeing 747se dostal už příliš blízko, aby ho mohl následovat. Proto Jurij přeletěl s tryskáčem o pár set metrů nad kolosem propadajícím se zjevně do moře a ostře stočil business jet vlevo ve snaze neztratit cíl z očí. Vysunul brzdící klapky, stáhl plynové páky a bleskově rozvažoval, zda má vystřelit ještě jednou. Pokud se však dopravák skutečně dostává do smrtelné spirály, pak další raketu nepotřebuje. Stačí se jen držet za ním a ověřit si dopad.

Ale pokud poškození není definitivní…

Jurij sklonil příď pod strmějším úhlem a hned vnímal zvyšující se jekot proudícího vzduchu rozráženého kokpitem.

Na palubě letu 66

V pilotní kabině letu 66 výškoměr ukazoval na digitální stupnici sestup z výše deseti kilometrů. Mamutí stroj se otřásal a poskakoval, když se pád blížil k červeně vyznačené oblasti rychloměru. Na hlavní palubě pasažéři i členové posádky zapadli do svých sedadel v totální tmě, žaludky protestovaly při nechutném otáčení, mysl se odmítala smířit s náznaky katastrofy! Výbuch rakety se stal nesmazatelnou hrůznou vzpomínkou…

Vozík s jídlem se vymkl kontrole u dveří 3L a dvě letušky se musely před ním ukrýt. Chrčení a zděšené úpění cestujících se ozvalo po explozi a pokračovalo při pádu letadla.

Holland udržoval úhel sestupu téměř sedmdesát stupňů, pevně svíral berany a snažil se ovládnout rychlost. V kontrole řízení nezaznamenal žádný rozdíl, vše se zdálo naprosto perfektní.

Pravý vnější motor snad kdosi chirurgicky odřízl ze závěsu bez sebemenšího poškození křídla, dedukoval.

V osmi a půl kilometrech kapitán obrátil směr stáčení vpravo– tak strmě, jak se jen odvážil. Útočník vzadu se určitě pokouší vymyslet další palebný záměr, tím si byl Holland jistý. Tentokrát ho musí přetrumfnout!

„Co to děláme?“ zděšeně zařval Robb.

„Chci se skrýt v mraku! Musíme se dostat do té oblačnosti pod námi. Pokud se nám podaří zmizet z dohledu, potom ten machr nahoře dohrál: když neuvidí, nestřelí si… Možná bychom se ho mohli i zbavit!“

„Ty si myslíš… máš dojem, že slyšel naše volání? Věří tomu, že jsme zasaženi?“ téměř plačtivě kníkal kopilot.

Holland pokrčil rameny. Neexistovala možnost dozvědět se pravdu…

Business Jet GULFSTREAM

Jurij zaklel. Jumbo nebylo v místě, kde předpokládal. Zíral na obrazovku radiolokátoru a teprve teď zaregistroval, že se dopravák přesunul vpravo.

Zvrátil směr pádu!

Pokud měl sedmsetčtyřicetsedmičku nekontrolovatelnou, jak mohlo dojít zase k tomuhle?

Jurij opět kalkuloval. Pokud pilot zápasil s řízením, mohlo se mu podařit změnit směr smrtelné spirály. Ovšem takhle vyjet z kursu znamenalo jediné – je v pořádku a snaží se prchnout…

Tohle bude to jedině správné vysvětlení.

Musí bleskově odpálit další raketu!

Na palubě letu 66

„Jamesi, překročili jsme maximální rychlost! Vůbec nevíme, co se tam venku děje!“ Dickův hlas prozrazoval strach, když sledoval indikátor rychlosti, který už dosáhl červené zóny. Navíc se ozývalo charakteristické mlaskání, což signalizovalo přetížení.

Holland trochu snížil strmost pádu, snažil se nepřepínat nastalou situaci a opět změnil kurs vlevo.

„Dicku, hlas mi výšku po třistametrových úsecích, prosím.“

„ROGER. Teď jsme, ach, na, ach šest a půl kilometrech, ach ach, klesáme přes tisíc osm set metrů za minutu!“

„Ten hajzl bude zase střílet! Těsně předtím, než zmizíme pod mraky odpálí další raketu, a i kdybychom tak daleko unikli, pokud je to F-15 nebo MiG-29, dostane nás s přehledem i seshora…“ Brumlal si kapitán sám pro sebe. Opět změnil směr spirály doprava, očekával výbuch každým okamžikem. Zahlédne pouhý záblesk, stroj se otřese, potom dojde k nevyhnutelné dekompresi, když kabinu prorazí střepiny explodující tříštivé bojové hlavice.

Ovládání letadla se pak ztíží, a pokud přijdou o křídlo, roztočí se stále rychleji a rychleji, až se trup rozdrtí o hladinu v místě nárazu – s tím nebude moct dělat nic, jen nepovolit a držet se zuby nehty!

V duchu se otřásl. Zatraceně, tohle rozhodně nevzdá, dokud bude schopný ovládat zbytek letounu! A navíc pořád ještě mají šanci!

Rachael převzala mobil už dávno během útoku, ale teprve teď si uvědomila, že ho pevně tiskne k hrudi. Přiložila sluchátko k uchu, jako by je osoba na druhém konci spojení mohla nějak zachránit.

Přístroj ohluchl.

Proč se je vůbec někdo snaží zabít? Chtěla se ptát, položit tisíce otázek, ale náhle nemohla najít hlas – pouze vnímala chladnou prázdnotu v místě žaludku. Spustila ruku s telefonem, nepřestala ho však svírat třesoucí se pravačkou. Mezitím se levou chytila opěradla kapitánova sedadla. Vždyť James se stal jedinou nadějí, která jim zůstala…

Business Jet GULFSTREAM

S novým plánem k útoku Jurij zase ukazováčkem hladil tlačítko spouště – druhá střela se už uzamkla na otáčející se a padající cíl před sebou. Bez vybavení systémem Podívej-se-dolů střílejdolů, které vlastní jen ty lepší stíhací stroje, se bude muset spustit pod klesající Jumbo a teprve potom zamířit podélnou osou tryskáče na cíl, než stiskne knoflík. Business jet při tomhle manévru už protestoval, poněvadž pilot riskoval propad přes hranici rychlosti zvuku, což by pravděpodobně vedlo k jisté strukturální poruše. Ale musí přece ještě jednou vypálit.

A právě teď se mu podařilo Jumbo zachytit do nitkového kříže elektronického zaměřovače.

Střemhlavý let mohl udržet jen pár vteřin. Boeing 747 se už dostal pod hranici čtyř kilometrů a blížil se k souvislé vrstvě mraků.

Náhle se infračervená stopa Jumba začala vytrácet a Jurij dobře věděl – buď teď, anebo nikdy! Počítači se příliš nechtělo uzamknout se na cíl. Dokonce zrušil předchozí sekvenci! Jurij znovu seřídil náměr, terč perfektně usadil do středového kroužku průhledového indikátoru HUD – opět se snažil raketu uzamknout na cíl. Skutečně šlo o vteřiny. Dopravák se postupně nořil do oblaků, tepelné vyzařování z motorů bleskově pohlcoval aerosol vodních kapiček formace mraku.

Teď! Mozek předal povel ukazováčku, stejně bleskově ho prohlásil za neplatný. Tentokrát prst poslechl, takže střela zůstala v raketnici.

Terč se opět z uzamknutí vyvlékl…

Do prdele!

Hotel Grand Hyatt, Washington, D.C.

O téměř deset tisíc kilometrů dál seděl Rusty Sanders na hotelové posteli, čelo orosené potem a zíral na telefonní přístroj. Kontakt se přerušil, pravděpodobně divokou rotací Jumba, když se vymklo kontrole.

Sherry Ellisová seděla vedle něho, ucho přitisknuté ke sluchátku z druhé strany. Byla stejně šokovaná.

Rusty se k ní otočil. „Sly… slyšela jsi to?“

Zhluboka vydechla. „Já… mám dojem… kdosi ječel něco o zásahu, o tom, že padají… A předtím…, jako by něco buchlo!“

Doktor pomalu přikývl, opět pohlédl na telefon a těžce polkl.

„Bože můj, Sherry! Oni ho dostali! A ten chudák mi nechtěl věřit. Něco venku zahlédl – už se začal zajímat o podrobnosti, ale bylo moc pozdě…,“ mumlal, v nitru se mu rozlévala prázdnota. Zasažený Boeing 747 padá do temných vod Atlantského oceánu! Představil si tenhle příšerný obraz, jenž mu hrůzně připomínal den, kdy stál s tisíci ostatních diváků na mysu Canaveral a před jejich očima explodoval raketoplán Challenger!

Přeměnil se v ohnivou kouli, zbytky rakety – včetně oddělení pro posádku – se změnily v tříšť, která se téměř líně snášela na mořskou hladinu… V té chvíli, tenkrát na Floridě, poznal na vlastní kůži děs, když se stal svědkem, jak živé lidské bytosti na palubě jsou odsouzené k smrti poté, co se vesmírný koráb vymkl kontrole! A teď k tomu došlo zase, jenže tentokrát se dívá do tváře smrti dvě stě padesát pět civilistů…

A to právě v tenhle okamžik!

Sherry promluvila, probrala ho z apokalyptického snění.

„Proboha, zkus zavolat ještě jednou – jen tak, pro jistotu!“

Vyjádřila svou prosbu sice tiše, ale naléhavě. Rusty se na ni zděšeně podíval.

„Myslím to tak,“ opakovala, s větší razantností. „Pro jistotu!“

Přikývl, vrátil sluchátko do vidlice, aby získal oznamovací tón, a začal znovu vyťukávat číslo, ačkoliv dobře věděl, že zbytečně ztrácí čas. Ruka se mu třásla, když si uvědomil dosavadní události, zavalovala ho vlna zoufalství…

Business Jet GULFSTREAM

Jurij stáhl prst z tlačítka. Jumbo plně zahalené mraky se zasáhnout nedá. Rychlost tryskáče držel těsně pod rychlostí zvuku, uši mu zaléhaly jekotem vzdušného víru. Pomalu začal vybíratGulfstream do pozvolnějšího klesání.

Musím se spustit dolů a vyhledat ho! Rozhodl se. Musí přece dosvědčit náraz na hladinu – nebo dohledat sedmsetčtyřicetsedmičku na útěku.

Ještě mu zbyly tři rakety. Pokud let 66 se stále drží ve vzduchu, kořisti se hra na schovávanou dlouho dařit nebude.

Na palubě letu 66

V okamžiku, kdy mrak objal let 66, James Holland opět změnil směr stáčení a zároveň snížil úhel klesání.

„Co teď, Jamesi?“ vyzvídal Robb a v hlase mu stále znělo napětí.

„Je za námi! Určitě nevěří, že nás sestřelil. Proto je nutné se co nejvíc přiblížit k hladině, kde se radiolokátor dá zmást falešnými odrazy. Dál musíme předstírat tragický konec. Kopírování hladiny v co nejmenší výšce udržíme, dokud si nebudeme jistí, že sledování vzdal. Tohle je doslova naše jediná šance!“

„Už jsme překonali dvoukilometrovou úroveň,“ hlásil inspektor. „Kolem tisíce metrů bude zapotřebí letoun vyrovnat…“

Holland přikývl. „Provedu manévr až v šesti stovkách.“

Mistr Sekáč váhavě přikývl. Vždyť se řítí, téměř padají z nebes v poškozeném letadle. Pokud kapitán něco špatně načasuje, nebudou schopni klesání vybrat a padnou do vody!

„Je to tady, šest set metrů!“ vykřikl Robb. „Jamesi, vyrovnávej! ROVNEJ!“

Holland začal přitahovat berany k sobě, když indikátor vertikální rychlosti se začal otáčet. Ovládání se však nechtělo poddat, drze kladlo odpor. Hřmotné chvění otřásalo letounem při aplikaci většího tlaku – nedalo se nic dělat, jinak by šli totiž pod vodu…

Venku neexistovalo nic, jen tma. Srovnání do horizontální polohy proto záviselo pouze na údajích přístrojů. Ovšem pokud vyrovná moc brzo či moc vysoko, tak další střela může udeřit do pohonné jednotky a roztrhat ji na kusy. James dobře věděl, že atentátník je za nimi a snaží se uzamknout svou raketu pro poslední výstřel. On se proto musí přiblížit k vlnám snad na pouhých šedesát metrů, možná i blíž, odhadoval.

Radiovýškoměr blikal na tři sta metrech, sestupný poměr se zpomaloval, ale chvění letounu ztěžovalo odečítání hodnot na displeji.

„Sto padesát! Jamesi, rovnej!“ křičel Robb.

James Holland vší silou zabral, přitahoval berany k sobě a vnímal menší nárůst chvění, když radiovýškoměr ukázal hodnotu posledních sta metrů.

Business Jet GULFSTREAM

Jurij Steblinko zakroužil vpravo a pokračoval v sestupu. Cíl se objevoval na obrazovce, po chvíli zase mizel. Najednou se jako by vypařil. Samozřejmě hledal i na druhé straně, potom dokončil třistašedesátistupňový obrat a nezaregistroval na displeji radiolokátoru nic s výjimkou občasných odrazů od mořských vln.

Gulfstream konečně vyletěl z mraků ve výšce necelých tisíc metrů, ale Jumbo s vypnutými světly za žádnou cenu nemohl nikde zahlédnout. Obzvlášť, když pod ním vše zahalovala tma černá jako uhel…

A už vůbec by ho neviděl, pokud se zapíchl do vody.

Náhle zaregistroval v dálce po pravé straně zatím neidentifikovatelná světla. Jurij bez váhání stroj tím směrem stočil a zrychlil. Radar sice nic nezaznamenal, ale body zářily jasně.

Po přiblížení se mohl jen ujistit, že se zdroje světla nepohybují a jsou velice nízko.

Pravděpodobně loď nebo něco jiného.

Přerušil pátrání, stočil se zpět směrem k původním souřadnicím a prostor proskenoval radiolokátorem – nenašel však nic.

Možná jsem přece jenom uspěl, podivoval se. Možná výbuch jen zakryla mohutná silueta Jumba, možná raketa pronikla přímo do motoru, než explodovala.

Náhle se na obrazovce cosi objevilo, o něco dál na západ.

Okamžitě následoval danou možnost a vyladil radiolokátor. Přístroj několikrát přejel celou oblast, odrazilo se ale jen cosi nejasného – skutečně ze západu, kde už něco zahlédl předtím.

Jurij opět potlačil plynové páky a začal stíhat dotyčný objekt, v duchu kalkuloval, zda by se obří Boeing 747 mohl dostat o nějakých třicet kilometrů dál do dané oblasti.

Odpověď zněla ano.

Ale cíl zmizel a radarová obrazovka zůstala prázdná s výjimkou falešných odrazů.

Ještě dvakrát zakroužil, pokaždé zvýšil pátrací hladinu. Ve tři a půl kilometrech, nad úrovní mraků, se konečně rozhodl:

Úkol splnil!

Jurij Steblinko se vyčerpaně zabořil do sedadla naprosto vysílený. Potřeboval se rozhodnout k dalšímu kroku. Musí někde přistát, nenápadně opustit stroj a dosáhnout připraveného místa setkání, o kterém už dopředu věděl.

Spojené státy americké zanedlouho oficiálně odhalí jeho čin, a začnou po něm vztekle pátrat. Zatím ještě nikdo nebude hledat business jet, ale později účast tryskáče v celé operaci velice rychle vyjde napovrch.

Ovšem jeho nebude nikdo podezírat – dokud neudělá nějakou fatální chybu…

Jurij opět stoupal, princův Gulfstream zamířil zpátky na cestovní hladinu, zatímco pilot se snažil soustředit. Zásoby paliva se pomalu tenčily. V blízkosti existovalo několik souostroví vybavených letištními plochami. Velice snadné by bylo jednu si vybrat, neohlásit se a po přistání zmizet. Ale opustit osamělý ostrov je složité. Samozřejmě měl sebou perfektní sbírku falešných pasů šikovně ukrytých v kufříku. Klidně se může stát Kanaďanem, spíš však Jordáncem či Pákistáncem – tohle byla výhoda bývalého výcviku ruského agenta se snědší pletí, i když se doklady už staly historickými kuriozitami, neb je vydalaKGB těsně před rozpadem sovětské říše.

Na mysli mu vytanula představa obrovského množství lidí v Káhiře. Vždyť pro bohatého Jordánce existuje tisíc cest, jak opustit Egypt. Navíc Egyptský úřad pro civilní letectví určitě pracuje svým běžným tempem, takže jim zabere minimálně týden, než vypátrají opuštěný Gulfstream na jednom ze svých letišť. Až potom pochopí, že jde o tentýž stroj, který po celém světě hledá rozzuřený saúdský princ.

A teprve tehdy objeví prázdnou raketnici. Mezitím se už může nacházet na druhé polovině zeměkoule.

Jurij prokalkuloval vzdálenost. Egypt ležel tisíce kilometrů na východ, neskonale daleko při porovnání s množstvím pohonných hmot v nádrži. Hrábl po mapě a pohlížel na soustředné kružnice, které si zakreslil před mnoha hodinami, se středem na místě plánovaného střetu. Kanárské ostrovy ležely na západ, ještě v dosahu. Další drahocenný business jet po transatlantickém letu, jenž se objeví na hlavním letišti v Las Palmas, nikoho příliš zajímat nebude. Klidně zaplatí v hotovosti za palivo a vyplní letový plán na východ, což zvládne do třiceti minut.

Jurij naťukal souřadnice Las Palmas do navigačního počítače. Vybavily se mu dva konfliktní obrazy: jeho Anuška a dobře zaopatřená pěkná mladá žena, kterou poznal před mnoha lety v Káhiře.

Anuška zvítězila, nikdy tomu nebylo jinak. A takhle to půjde pořád. S jordánským pasem a slušnou sumou peněz zmizí z Káhiry jako duch, aby se později, v předem určeném čase, zjevil na předem domluveném randez-vous. Samozřejmě se sedmimístným kontem ve švýcarské bance.

Jen velice krátce se v myšlenkách vrátil k Jumbu. Protože nenašel žádnou stopu po letadle, které opustilo danou oblast, došel k jedinému možnému závěru: útočná operace proběhla úspěšně!

Pravděpodobně se mu poštěstilo dostatečně narušit strukturu křídla Boeingu 747, aniž by viděl ohnivou explozi.

Danou misi splnil!

Ale kdesi hluboko v podvědomí přece jenom hlodala neodbytná otázka, proč padající dopravní letoun několikrát měnil kurs…

23

Operační středisko, Bílý dům, Washington, D.C. sobota, 23. prosince 77.50 (2350Z)

Zpráva o volání Mayday! Nesoucí se na frekvenci letu 66 pronikla do Operačního střediska z několika pramenů zároveň.

Zoufalý výkřik zachytil jakýsi letoun, potom satelit a radiostanice HF všude v Atlantiku.

K žádnému dalšímu kontaktu s nešťastným Jumbem už nedošlo, což dostatečně naznačovalo smutný konec osudového letu 66.

Jonathan Roth byl povolán z vedlejší konferenční místnosti.

„Nejbližší radiolokátor je na Kanárských ostrovech, což je od místa katastrofy příliš daleko,“ hlásil mu jeden z členů štábu.

„Nejblíž máme mateřskou letadlovou loď Eisenhower, asi tak tři sta kilometrů od nich na západ. Okamžitě zahájili veškeré pátrací a záchranné akce. Satelit lokalizující tísňová volání se má objevit nad dotyčnou oblastí za půl hodiny. Ale zatím nikdo nezachytil žádný náznak nouzového polohového rádiového majáku ELT.“

„K jakým závěrům jste tedy došli?“ vyzval ho Roth.

Důstojník chvíli zaváhal. „Pane, údajně došlo k tak katastrofickému výbuchu, že dokonce i ELT umístěný na zádi byl zničen.“

Zástupce ředitele CIA přikývl, tvář mu zahalily chmury. Obrátil se k mladé ženě u komunikačního panelu.

„Prosím, sežeňte mi na linku prezidenta…“

Přitakala a do několika vteřin mu podala sluchátko.

Pohřebním tónem Roth shrnul agenturní zprávy o íránské hrozbě, potom dodal fakta o smutném konci letu 66 – z odchycených hlášení vyplývá, že byl zásah raketou a zřícení do moře…

„Pane prezidente,“ pokračoval Roth, když hlava státu vstřebala zdrcující informace, „vím dobře, že tohle není moje parketa, ale celý svět to sledoval – kdybychom však měli potvrzeno napojení Íránu, kupříkladu přes organizaci Aqbah, potom bych doporučoval vám i vašim poradcům uvažovat o televizním vystoupení, v němž tento nelidský čin odsoudíte! Pokud bude veřejnost popuzená a bude volat po pomstě, můžeme konečně donutit ostatní zpravodajské služby, aby nám pomohly zlikvidovat tuhle ničemnou chamraď!“

Na palubě letu 66

Na chvíli si James Holland přece jenom myslel, že nastal konec.

V posledních vteřinách sestupu se radiovýškoměr rozhodl prokázat nesprávnost domněnky o záhubě Boeingu 747. Těsně před nárazem do vody se však letová dráha srovnala a výška stroje se ustálila na pětadvaceti metrech. Kapitánovi se podařilo vystoupat do třiceti metrů nad hladinu oceánu a udržet se tam deset mučivých minut, zatímco Robb propátrával obrazovku radaru.

Hledal náznaky o uzamykání rakety na cíl.

Ale displej Jumba byl čistý s výjimkou odrazů od vln.

„Jak jde řízení?“ ptal se inspektor. „A nějaké další problémy v ovládání stroje?“

Holland zavrtěl hlavou. „Jen asymetrický tah, když nám vpravo schází jeden motor. Musím se do toho opírat nohou.“

Nakonec se přece jenom kapitán odvážil vystoupat na devadesát metrů a předal řízení kopilotovi. Vzal do ruky sluchátko interkomu a stiskl tlačítko: vážení cestující, mluví k vám kapitán Holland. Já… vlastně neexistuje jiný způsob, jak vám vysvětlit, co se v posledních chvílích dálo, než… vás pravdivě informovat. Takže poslouchejte: exploze, kterou jste zaslechli, pocházela od letecké protiletadlové rakety vzduch-vzduch, namířené na nás. Dostali jsme zásah – od koho ale, nevíme. Kdokoliv nás chtěl dostat, uspěl pouze v likvidaci vnějšího motoru na pravoboku. Letíme tedy vcelku bez problémů s pomocí tří zbývajících pohonných jednotek. Máme dostatek paliva, ale nemáme vysvětlení, kdo nás chtěl sestřelit v mezinárodním vzdušném prostoru. Také nemáme bezpečné místo kam se ukrýt, protože si nemůžu zahrávat s vašimi životy! Potenciální vrah pravděpodobně předpokládá v případě našeho přežití pokračovat v dramatu na přistávací dráze v poušti, kterou pro nás vybrala naše vláda. Ovšem nemůžeme podstoupit tohle riziko a setkat se opět s nepřátelskoustíhačkou, takže musíme zamířit zcela jiným nepředpokládaným směrem. Přímo teď! Zůstaňte klidní, pomodlete se, pokud můžete, snažte se však pochopit, že jsme stále schopni letu a jednoduše využíváme plán B. Budu vás pravidelně informovat. Podotýkám stejně jako předtím: nesnažte se mermomocí vymáhat další informace od členů mé posádky, protože nevědí o nic víc než vy!

Kapitán vypnul mikrofon a myšlenkami se vrátil k největšímu problému – sice letí, ale kam?

Pod ním se manželské páry, milenci i naprosto cizí lidé k sobě tiskli v šokovaném tichu. Jen Barb Rollinsová procházela uličkou a snažila se uklidňovat některé zpanikařené pasažéry.

„Spalujeme palivo o sto šest, Jamesi!“ varoval Robb a horečně studoval mapu.

Tryskové motory hltaly podstatně víc paliva v malé výšce, přesto se nemohli zdvihnout, neboť se obávali dalšího odhalení.

Holland ještě jednou pohlédl na ukazatele pohonných hmot.

Spotřeba se pohybovala v normálu, ale obsah palivových nádrží ukazoval něco jiného: jedna z nich se velice rychle blížila k nule.

„Máme asi díru v trojce, Dicku! Začnu brát všechno tam odtud. Propočítej, co nám to udělá s doletem!“

Mistr Sekáč se ponořil do potřebných map na několik vteřin, než zdvihl hlavu a pohlédl na kolegu.

„Pokud zůstaneme u hladiny, nestačí nám ani k letišti v téMauritánii.“

Holland mávl rukou. „Tam stejně nemůžeme. Ten doktor z CIA měl pravdu – číhají na nás!“

„A kam tedy, Jamesi? Zbyly nám tři motory, ztrácíme palivo, a pokud škytneš a cukneš zápěstím, jsme ve vodě! Navíc se z nás stala lovná zvěř. Neměli bychom zapnout vysílačku a volat o pomoc?“

Kapitán se znechuceně zašklebil. „Co když ten vrahoun pořád poslouchá, nebo je těch hajzlů celá letka a hledají nás? Zatím si myslí, že jsme se utopili. Nech je při tom! Zajisti mlčení v éteru! Vůbec nic nevysílej!“ Pohlédl na radiovýškoměr.

Robb přikývl a skousl ret. „Aha. Jo, chápu!“ Vypadalo to, že chvíli bloumá v myšlenkách. Náhle poskočil. „Pane bože! Přípojky mobilu přes satelit pro pasažéry u zadních sedadel! Někdo tam už může klábosit!“

James ho přejel očima, hned se však zase vrátil k důležitému odečítání výšky. „Máš pravdu. Můžou nás spolehlivě objevit podle satelitního přenosu. Vypni přípojky. Jističe jsou přímo za tebou, Dicku.“

Kopilot všechno zvládl. Pak se otočil ke kolegovi, jenž se zamyšleně díval do okna po levici. Potom přesunul pohled na Rachael. Seděla tiše a upírala oči na kapitána, který se konečně obrátil a promluvil. V tónu hlasu zněla rezignace i vztek.

„Podívej, musíme se podívat pravdě přímo do očí! Jsme úplně sami! Nemáme kontakt s vnějším světem a při porušení téhle zásady nám okamžitě půjde o život. Nemůžeme využít ani mobilní telefony s napojením přes satelit registrované na toto letadlo! Nejsme si vůbec jisti, komu lze věřit, dokud nedostaneme naši mašinku bezpečně na zem – vlastně ani potom nevíme…“

Asistentka diplomata zavrtěla hlavou, tohle gesto však zahlédl jenom inspektor.

„Jamesi, venku nám zbyl alespoň jeden přítel! Možná ten doktor od CIA nám pomůže. Tenhle mobil systému Iridium pořád pracuje a vůbec není registrovaný na tohle letadlo…“ Přístroj v ruce trochu pozvedla.

Holland se podíval na Rachael, pak na telefon. Chvíli uvažoval, nakonec přikývl, hrábl po něm a zapnul ho.

Hotel Grand Hyatt, Washington, D.C.

V hale u hlavních výtahů hotelu Washington Grand Hyatt stál nenápadný muž v černém obleku a sledoval tváře lidí vycházejících z kabiny. V duchu si spílal. Fotografii hledaného si uložil do paměti, ale odpovídající obličej mezi nimi neviděl. Dveře se zavřely, takže se opět otočil, aby nepřitahoval pozornost. Pomalu přešel do rohu a zakryl si rukou tvář, jako kdyby uvažoval, čímž chytře zakryl ústa i malý mikrofon v dlani, který ho spojoval se stejně frustrovaným partnerem o několik pater výš. I přes léta služby v terénu a chladnokrevného vykonávání rozkazů dnes oba prožívali pocit marnosti – další nápady se už nedostavovaly. Obyčejné sledování přešlo do roviny policejního dohledu, na což neměli dostatečné množství lidí.

Byli jen dva, bez sebemenšího oficiálního označení, a očekávalo se od nich, že jemným chirurgickým řezem odstraní nechutnou hrozbu probíhající operaci.

Ve čtrnáctém patře další muž v černém obleku odpočíval u schodiště a cítil se stejně jako jeho kolega. Chevrolet sledovaného muže konečně zajistili a opatřili odposlechem, ale zaměřený terč – programátor Agentury, z nízké hladiny příslušníkůCIA jménem Sanders a jeho dámský doprovod, identifikace neznámá – velice efektně zmizeli v hotelovém labyrintu pokojů a chodeb. Tahle skutečnost oba profesionály nadmíru hnětla.

Úředníci se přece nemají chovat takhle složitě, protože pak připomínají vycvičené agenty…

„Propátrávám patnácté patro,“ ohlásil ten nahoře. Patřilo k posledním, které ještě nepodrobil prohlídce. Za zavřenými dveřmi ho pravděpodobně žádné překvapení nečekalo. Ale neměl na vybranou, příkazy zněly jasně.

V pokoji 1443 zavládla pochmurná atmosféra. Rusty Sanders seděl na okraji postele a opakovaně vyťukával číslo mobilního telefonu, o němž měl zlé tušení, že už leží na dněAtlantiku…

Sherry Ellisová doktora objímala a s hlavou položenou na jeho rameni ho konejšila. Ani si nevzpomínal, kdy vlastně vstala a zapnula televizi. CNN právě přehrávalo zachycené voláníMayday!, což jim projelo srdcem jako nůž. I když na vlastní uši slyšel přes satelitní systém Iridium hrůzné volání o pomoc, oficiální uvedení na mezinárodních vlnách teprve až teď učinilo z katastrofy tragickou skutečnost.

Let 66 své putování skončil. Nikdo nemohl přežít smrtelný náraz na mořskou hladinu! Přes dvě stě padesát lidí zahynulo…

Fakt, že i oni se teď stali lovnou zvěří, byl víc než jasný.

Pokládání sluchátka a další pokus o spojení pro Rustyho Sanderse znamenalo už pouhou mechanickou činnost. Ani nevěděl, kolikrát tenhle pohyb zopakoval, ale když zaslechl na druhém konci změnu, málem opět automaticky zavěsil.

Vyzváněcí tón přestal a ozval se hlas.

„Je tam doktor Sanders?“

„Ano… tady,“ zmateně blekotal. Pokud se však spletl při vyťukávání, jak mohl člověk na druhém konci znát jeho jméno?

Nebo se už zlí hoši napojili na linku?

Tady je James Holland, doktore. Potřebujeme vaši pomoc!“

Zatočila se mu hlava, automaticky vyskočil. „James Holland?

Vy jste… vy žijete?!“

Po krátké odmlce se kapitán ozval. „Žijeme, doktore, ale máme jeden obrovský problém!“

„Cože? Mluvte! Co?“

„Měl jste pravdu. Kdosi na nás číhal, a tak jsme přišli o jeden motor. Číslo čtyři. Jinak snad k dalším větším škodám nedošlo, ženeme se těsně nad hladinou a osobně doufám, že jsme se toho bastarda na chvíli zbavili. Ale…“

„Jak bych vám tedy mohl pomoct, kapitáne? Povězte mi!“

Zaslechl, jak si Holland odfrkl. „Kruci, ať je po vašem!

Máme prdel v kalupu, ale kam bychom měli zamířit?“

James Holland si přesunul mobil k druhému uchu.

„Doktore, jste tam pořád?“

„Ano.“

„Napadá vás něco? Při téhle spotřebě máme totiž palivo s bídou na dvě hodiny.“

Rusty usilovně bojoval s celkovým šokem. Teď nebyl čas podléhat emocím. Šok může prožívat později.

„Kapitáne, kamkoliv zamíříte, všude vzbudíte bleskový požadavek, abyste okamžitě odletěli! Vzpomeňte si, že světová média potvrdila výsledky pitvy coby pozitivní. Dokonce i naše vláda se chová, jako by tomu věřila. Třeba mají i praktické řešení: armádní pilot s příkazem sestřelit vás, než se dotknete jejich půdy…“

Doktorův hlas zněl přerývaně jako kopilotův, blesklo Hollandovi hlavou.

„Takže co mám dělat? Například Kanárské ostrovy jsou nedaleko, ale ty nás určitě moc vítat nebudou.“

„Kapitáne, potřebujeme získat čas,“ upozorňoval Sanders.

„Minimálně čtyřiadvacet hodin. Nemám při ruce žádné mapy, ale říkáte, že Kanáry jsou blízko?“

James popuzeně mlaskl. „Neměl jste náhodou pro nás řešení už tenkrát, při našem prvním rozhovoru?“

„Nebyl čas!“ vyhrkl Rusty, vyvedený z rovnováhy. Přece jim zachránil život, či se o to alespoň pokusil. Proč tedy na něj Holland verbálně útočí?

„Kapitáne, jsem celý ztrhaný snahou se s vámi vůbec zkontaktovat,“ postěžoval si a hned ještě naznačil, jak pronikli do hotelu těsně před pronásledovateli.

Holland přikyvoval. „Ano, ano, omlouvám se! Skutečně oceňuju vaši snahu. Nakonec se zdá, že jste se pro nás stal posledním spojením s civilizací. Jen si nejsem jistý, zda vůbec něco zbylo, čím byste nám mohl pomoct.“

Sandersovi přeběhl mráz po zádech. Vždyť na začátku se jen pokusil vyslat výstrahu coby obyčejný a nezúčastněný divák.

Nyní však na něho dopadla plná zodpovědnost za nalezení řešení i za bezpečnost zmrzačeného Jumba obsazeného tolika lidmi, u nichž se nedá vyloučit možnost infekce virem – ke všemu schopným vyvolat devastující světovou pandemii! Držel sluchátko přitisknuté k uchu, zavřel oči a pokusil se přemýšlet…

Pokud šlo o patogen čtvrtého stupně, bude nešťastný letounoznačen jako biologická hrozba první velikosti s možností šíření virózy, která dokáže zabít lidskou bytost do čtyř dnů. Má on vůbec právo, po etické stránce, vystavit jakékoliv populační centrum tak hrůznému osudu? Snažil se znovu soustředit na výsledky islandské pitvy. Vcelku svému instinktu mohl věřit – negativní výsledek nejspíš naznačoval, že nikdo vystavený nákaze nebyl. Důkazy opravdu byly nulové.

Ale co když se mýlí? Co když se nakonec stane viníkem, zodpovědným za smrt desítek milionů lidí?

Nevadí… pomoc poskytnout musí…

Holland se zase věnoval řízení. Dick Robb rozložil přes středový panel mapu letových cest ve velkých výškách a společně s Rachael ji studoval.

Kapitán vyzval doktora, aby vyčkal, pak pohlédl na inspektora. „A co ty, Dicku, máš nějaký nápad? Čas nám utíká… Fakt s tím budu muset konečně někde dosednout!“

Mistr Sekáč pozdvihl obočí. „Skutečně nejbližší jsou Kanárské ostrovy, přesně jak jsi řekl. Mají tam jedna, dva… tři, zdá se, různá letiště, snad na každém ostrově. Největší v LasPalmas!“

„Dicku, vezmi zas na chvíli berany – udržuj výšku pětasedmdesát metrů kurs dva-sedm-nula!“

Inspektor odsouhlasil, zatímco Holland si přiložil sluchátko zase k uchu a zároveň sledoval mapu. „Doktore, už jsme tím vším prošli na Islandu. Přistaneme a oni nás lapnou, kamkoliv zamíříme – vystavujeme se riziku okamžitého zadržení! Ale zkuste se nad tím zamyslet: Není tohle přesně řešení, které potřebujeme? Stačí nám zaparkovat na čtyřiadvacet hodin, nikdo neonemocní a jsme z toho venku, mám pravdu?“

Z Washingtonu se neslo vše říkající váhání. Sherry doktorovi cosi špitala do ucha, něco o legendární houževnaté neústupnosti organizace Aqbah. Oni se přece jen tak nevzdají a nevrátí se domů. Jakmile zjistí, že let 66 dosedl na zemi, taktiku určitě změní, ale hlavní příkaz zůstane v platnosti: Zničit!

Ale proč? Z jakého důvodu by chtěla chladnokrevně vraždící teroristická skupina tvrdohlavě dosáhnout světového odsouzení za provedení podobného skutku? Copak atentát na Lancastera je pro ně skutečně tak důležitý? Nebo šlo o něco víc – nějaký tajemnější důvod? Rusty zoufale potřásal hlavou, doléhal na něho pocit marnosti. Dobře chápal myšlení Arabů, aby mohl odhadnout, že i před kamerami světových televizních společností, a tím i zraky diváků na celé zeměkouli je Aqbah schopná najít způsob, jak velvyslance dostat. Let 66 se tím pádem dostal do slepé uličky.

Doktor svěřil své apokalyptické úvahy Hollandovi, který se však tvářil skepticky.

„Jestli máte pravdu, tak nám mnoho šancí nezbývá, že, paneSandersi?“

„S lítostí musím souhlasit – nic moc na výběr není!“

„Počkejte…“

James Holland spustil ruku s telefonem a otočil se na Robba i asistentku velvyslance. Kapitán se už smířil se skutečností, žeRachael se vlastně stala členkou posádky, možná víc platnou než druhý pilot. Moc toho zatím neřekla, ale vnímal teplo z ní sálající, zářivou podporu i důvěru v něho, což mu opět dodalo neobvyklý pocit síly.

Začal oběma vysvětlovat doktorovy teorie a zároveň ukázal na jeden z Kanárských ostrovů.

„Tenhle, Dicku. Naláduju ihned jeho souřadnice do počítače!

Udržuj pořád výšku – leť podle radiovýškoměru – miř přímo na něj!“

Robb opatrně pohlédl na kolegu. „Ty jsi… máš dojem, že bude bezpečné tam přistát?“

Kapitán máchl rukou. „Ne, myslím si totiž, že Sanders má pravdu! Ale nic jiného nám nezbývá! Pokud můžeme natankovat a zmizet, uděláme to. Pokud ne, potom…,“ další slova spolkl. Popadl mobil systému Iridium a oznámil doktorovi své konečné rozhodnutí.

„Podívejte, člověče, nemohl byste nějak vypátrat, zda tam mají dostatek pohonných hmot? Pokud ano, zkuste nám zorganizovat doplnění zásob a servis záchodů. Možná, pokud nepoznají, kdo jsme, a budou si myslet cosi o odkloněném charterovém letu, se nám podaří proklouznout… Za hodinu a dvacet minut bychom se tam měli objevit.“

Na druhém konci Rusty horlivě přikyvoval. „Zkusím to! Držte telefon u okna. Ozvu se, jakmile získám nějaké informace.“

„Řekněte jim, že voláte z dispečinku společnosti Quantum.

Pak už jim něco napovídejte. Tady je tma, takže drobná kosmetická závada chybějícího motoru rozhodně žádný rozruch nevzbudí. Ještě zkuste zjistit, zda mají cisterny nebo tvrdé podstavce!“

„Tvrdé podstavce?“ podivil se Rusty.

„Místa na letištní ploše, odkud se dá palivo čerpat z podzemního rozvodu.“

„Už chápu.“ Doktor vytáhl poznámkový bloček a rychle zapisoval. „Kolik toho paliva?“

„Plnou dávku – téměř sto deset tisíc kilogramů leteckého petroleje Jet A nebo čehokoliv jiného, co mají pro tryskáče. A protože neletíme na označené místo v poušti, potřebovali bychom stravu řekněme pro tři sta lidí – cokoliv!“

Chvíli zavládlo ticho.

„Počkejte, pokud máme hrát roli charterového letu s chybějícím motorem, musíme přece mířit někam k opravě. Žádost o jídlo by se mohla zdát podezřelá, ale servis toalet a doplnění pitné vody je zcela normální.“

„Mám to,“ hlásil Sanders. „Ale, kapitáne, až se vám všechno tohle podaří, pořád ještě zbývá hlavní otázka: Kam vyrazíme?“

My? Vyděsil se Holland. Nechávám opět někoho cizího rozhodovat místo mě?

Ne. Tohle je můj jediný spojenec venku! připomněl si honem.

My je správně. Jeho pomoc potřebuju.

Zhluboka se nadechl. „Jak jste říkal to vaše křestní jméno?“

„Rusty.“

„Hele, Rusty. Já jsem James, ne kapitán, chápeš?“

„Paráda.“

„Podle mě bychom měli namířit do místa, které by těžko někdo mohl předvídat. Zároveň je nutné vybrat lokalitu nenapadnutelnou teroristy. Například Rio de Janeiro či jihoafrickéKapské Město, v případě, že se dostatečně dlouho udržíme ve vzduchu. Mohl by ses na to podívat? Zkus promyslet, kam se vrtnout, až zmizíme z Kanárů!“

„Pokusím se, Jamesi.“

„Opravdu si tvé pomoci cením. I tvé snahy předtím – jenom… jenom je mi líto, že jsem tě neposlechl.“

„Rozumím ti, věř mi!“

„Hmm, fakt je to škoda,“ zamumlal kapitán.

Ve Washingtonu se doktor Rusty Sanders právě snažil položit sluchátko, když zaslechl zvuk zasunujícího se klíče do zámku dveří hotelového pokoje.

24

Operační středisko, Bílý dům, Washington, D.C. sobota, 23. prosince 18.00 (2300Z)

Tajná zpráva z Langley se objevila zástupci ředitele CIA rovnou pod nosem se šokujícím dopadem, ale Roth – s brýlemi posunutými na čelo – se zapřel do polstrovaného koženého otočného křesla a doručiteli jen kývl s nacvičeným znuděným výrazem.

Personál Bílého domu dobře znal blazeované fasády zpanikařených hlavounů, proto posel za sebou raději rychle zavřel dveře. Věděl, že zástupce ředitele CIA se okamžitě nahne nad zprávu a myšlenky se mu rozběhnou při porovnávání daných možností s nastalými komplikacemi.

Všechna civilní spojení přes satelit z letu 66 byla monitorována – ne z Langley, ale z nového elektronického centra Agentury jižně od dálničního okruhu. Volání o pomoc letu 66zachytili v 2226Z. Padali, jak jeden z pilotů hlásil! Do tří minut od vyslání poslední zprávy tedy Boeing 747 narazil na vodní hladinu, čímž by se zničil veškerý přístup na linky komerčních telefonních satelitních kanálů.

Ovšem podle zprávy z Langley došlo ke dvěma hovorům přes satelit z letu 66 plných čtrnáct minut od vyhlášení Mayday!

A oba hovory skončily o několik minut později po normální konverzaci pro oba účastníky zcela simultánně.

Možná, spekuloval Roth, se udrželi ve vzduchu o čtrnáct minut déle, potom nakonec přestali ovládat stroj a zřítili se.

Vlastně by šlo o docela přijatelnou možnost, došel k závěru.

Nakonec záchranné síly blížící se z USS Eisenhower na radiolokátoru nezachytily v téhle oblasti vůbec nic. A Boeing 747 nepatřil k letounům využívajícím výhod krycí technologie Stealth.

Jakékoli Jumbo, letící z místa předpokládané havárie, by rozhodně zahlédli.

Ale čtrnáct minut?

Existovaly dvě možnosti, usoudil Roth. Nejlépe by se mu hodil katastrofický scénář se zpožděním.

Ovšem ta druhá mu dělala starosti: předstírali zřícení a unikli bez jakéhokoliv odhalení – to vyžadovalo okamžitou akci. Jsou-li stále naživu a letí a nikoho nekontaktovali, potom úmyslně předstírali havárii! Jinak by totiž kapitán volal o pomoc, aby je někdo zachránil před útočníkem! Každý neozbrojený civilní pilot by něco takového udělal…

Roth ostře sykl. Všechno bylo v sázce. Boss CIA stále ležel na jednotce intenzivní péče v bezvědomí s malou nadějí na zotavení, a právě proto prezident ještě nejmenoval výkonného ředitele Agentury. Roth dobře věděl, že on jediný odpovídá požadavkům logického výběru, ale pokud hlavu státu zklame v několika směrech, pak prezidentův personál pošeptá vyčenichané sladké tajemství do ouška svého šéfa a vrtkavě naladěný obyvatel Oválné pracovny Rotha nemilosrdně zavrhne.

Pokud se tedy let 66 stále nachází ve vzduchu, pak představuje skutečně obrovskou hrozbu lidské populaci a samozřejmě i pečlivě propracovanému plánu obrátit zběsilost rozlíceného světa proti organizaci Aqbah.

Přesně takhle je zapotřebí roli hrát, opakoval sám sobě. Prezident musí projevit velikou citlivost vůči faktu, že existuje americký letoun, který ohrožuje infekcí celý svět!

Zástupce ředitele CIA vstal. Hlava státu přece jenom ještě nemůže promluvit k veřejnosti.

Tisková konference se dá zastavit snadno.

Ovšem přesvědčit prezidenta o nutnosti vyslat proti civilnímu dopravnímu letadlu smrtelně nebezpečné stroje USAF, bude vyžadovat těžkou práci.

Hotel Grand Hyatt, Washington, D.C.

Harold a Janie Hollingsworthovi z Chinook v Montaně věnovali celé odpoledne prohlídce uměleckých sbírek v Národní galerii. Užívali si třetí den dovolené a v dobré náladě se právě vraceli do hotelu. Janie, okouzlující brunetka připravující se na příchod čtyřicítky se slabostí pro minisukně, byla zároveň ctižádostivou přispěvatelkou místních novin. Dokonce je zásobovala příspěvky i z oblasti záhad. Rezervovali si večeři ve stylové restauraci ve čtvrti Georgetown, napřed si ale naplánovala ohromit manžela novým, až skandálně vyhlížejícím spodním prádlem, které nenápadně vsunula do svého kufru.

Musela se v duchu usmívat, neboť oba měli stejný sexuální apetyt. Harold nenápadně hladil malý, krásně zaoblený zadeček po celou dobu jízdy výtahem, ona se k němu zase na oplátku tiskla. A právě teď, rozechvělí a šťastně netrpěliví, zápasili v nedočkavém pokusu, aby co nejrychleji otevřeli dveře s číslem1443. Vpadli dovnitř, Janie se hnala v čele a dychtivě si rozepínala halenku – náhle ztuhla.

„Helemese, kdopak jste vy?“ zaslechl Harold překvapenou manželku.

Hned se jí postavil po boku, zcela zmatený při pohledu na cizí pár v jejich pokoji – muž svíral telefon a seděl na posteli, žena rázovala po místnosti.

Oba dva vypadali, jako přistižení při zločinu.

Rusty Sanders položil sluchátko, vstal, gestem levé ruky se je snažil zastavit, zatímco druhou šmátral po identifikačním průkazu.

Harold Hollingsworth zaregistroval, jak ten podivín zajel pravačkou do zadní kapsy a samozřejmě okamžitě předpokládal, že se objeví zbraň. Instinktivně hrábl po Janie, chytil ji za ramena a vlekl zpátky k otevřeným dveřím.

„Počkat!“ Příkaz vyšel od ženy. Obsahoval v sobě dostatek autority, aby Harold zaváhal, a v té chvíli neznámý muž konečně vylovil průkazku. Otevřel ji před nimi v natažené ruce.

„Prosím. Zavřete dveře!“ vyzval je Rusty.

Harold se zblízka podíval na identifikaci pracovníka CIA.

„Ústřední zpravodajská služba, doktor Sanders, tohle je agentka Sherry Ellisová,“ informoval je rychle.

Agentka Ellisová? Holedbala se v duchu překvapená Sherry a snažila se nevyprsknout smíchy.

Rusty si nemohl vzpomenout, zda se vůbec někdy představoval jako operativec. Znělo to divně, přímo teatrálně.

„Rozumím…“ Harold opatrně vydechl, když se mu Janie vytočila ze sevření.

Doktor mávl k nočnímu stolku s telefonem. „Už jste někdy slyšeli o policejním rekvírování vozidel? Ano? My jsme právě zabrali váš pokoj, který nám slouží coby centrála, včetně vašeho telefonu! Nacházíme se uprostřed skutečné… vlastně jde o problém při probíhající operaci, takže musíme využít tiché a nejméně podezřelé místo! Podívejte… bohužel zrovna nemám čas všechno vysvětlovat,“ autoritativně zakončil. „Oba si teď sedněte! Má partnerka vám sdělí podrobnosti o tom, co je v sázce, zatímco já se musím vrátit zase do akce! S trochou štěstí odtud vypadneme do třiceti minut…“

„Agentko Ellisová,“ ostře, jako profík ve filmu, pohlédl na kolegyni, „seznamte je se situací!“

Sherry přikývla. Harold a Janie Hollingsworthovi mrkli jeden na druhého, zvědavost náhle ochladila vášeň! Už dávno slyšeli, že Washington je divné město, ale že samotná CIA bude řídit důležitou operaci téměř z jejich postele, to stálo za menší ústupek. Mnoho let budou mít co vyprávět u nich doma – nehledě na inspiraci pro kriminální zápletky zkušené pisatelky!

Harold něžně uchopil ženu za předloktí a plni dychtivosti společně usedli na okraj postele…

Na palubě letu 66

Rachael odešla, aby přivedla velvyslance. James Holland totiž pozval šéfku letušek i Lancastera k narychlo svolané poradě dopilotní kabiny. Příchozím se podařilo vtěsnat do miniaturního prostoru, sám kapitán se posunul co nejdál.

„Profesionálové na nás zaútočili,“ začal oficiálně, „a možná po nás stále jdou!“ Dál je informoval o všem, co zjistil Sanders ohledně odhalené akce odpadlíků uvnitř CIA. Znovu je ubezpečil o dobrém technickém stavu pravého křídla, i když přišli o motor. Popsal jim průběh únikové operace, která se dočasně mohla považovat za úspěch. „Věděli jsme dobře, že všichni dole musíte být vyděšení, ale skutečně nešlo ani pípnout do interkomu. Měli jsme tu plné ruce práce!“

Popsal mizivý počet nadějných možností i nutnost setrvat v malé výšce, aby se vyhnuli zachycení radiolokátorem.

Na konec si nechal jobovku. „Ten Sanders mě ubezpečoval, že pravděpodobně nejsme nakažení, ovšem ta odpadlická klika drží svět – včetně prezidenta – v přesvědčení o našem tragickém konci! Navíc lhali o výsledku pitvy profesora, toho…“

„Helmse,“ dodala Barb Rollinsová.

„Jo, Helmse. Sanders tvrdí, že nikdo nenašel žádný důkaz aktivní virózy, tak to kvalifikoval. Hromadné sdělovací prostředky však vyslaly do světa zprávu opačnou – náš dobrodinec dokonce podezírá jako autora této lži opět CIA. A to nejhorší? Nikdo nás nechce, každý majitel televize a rádia či čtenář novin na celé planetě ví, že jsme horší než morová rána – bohužel i vlast nás odepsala! Ke všemu nemůžeme kontaktovat ani společnostQuantum, poněvadž veškeré telefonní hovory ven prozradí naši pozici ve vzduchu, což okamžitě přitáhne zájem teroristické skupiny, která po nás pase!“

Podíval se na každého, pak pokračoval: „Předstíráme smrt!

Snažili jsme se přeměnit zoufalý pokus o únik ve fingované zřícení, abychom získali čas. Teď musíme zůstat naživu, i když mimo zbytek světa, po dalších čtyřiadvacet hodin. Jakmile tahle inkubační doba projde, a pokud nikdo na palubě vážně neonemocní, náš status se změní. Mezitím nás ale nějací hajzlové z CIA a fanatičtí debilové ze Středního východu chtějí dostihnout a zabít.“

Barb Rollinsová protočila panenky a potřásla hlavou, snad aby se zbavila tak apokalyptické vize. Očima visela kapitánovi na rtech.

„Takže nalejme si čistého vína, Jamesi! Existuje ještě jedna lidská bytost na planetě, která ví, že jsme naživu a s níž jsme ve spojení – a ten chlapík je nějaký dobrý duch z CIA a visí na mobilu v nějakém hotelu ve Washingtonu, D.C.?“

Holland přikývl, potom pokrčil rameny. „Vím, jak to zní…“

„Proč?“ přerušila ho šéfka letušek a přejela ostřížím zrakem osazenstvo kokpitu, z obličeje jí vyzařovala tragická serióznost,

„proč pořád očekávám, že James Bond či Superman vstoupí dovnitř?“ Ani se neusmála.

„Tohle je skutečnost, Barb, i když vypadá divně,“ poznamenal kapitán.

„Máš jistotu?“

Holland ukázal na pravé okno. „Tamhle je prázdno, tam, co jsme měli motor číslo čtyři! Odpárala nám ho nějaká raketa…

Všichni jsme to slyšeli! Tuhle pravdu akceptovat dokážu. Přitom se nenacházíme v žádném zakázaném vzdušném prostoru. Letěli jsme nad mezinárodními vodami a kdosi na nás zaútočil! Všechno vypadá bláznivě, ale jediný Sanders do toho vnáší smysl.“

Lee Lancaster povzdychl a snažil se osvětlit situaci: „Jamesi, nech mě něco dodat!“ Velvyslanec pohlédl na šéfku letušek, potom na Rachael a pak zase na zpátky na Barb, stál od nich prakticky pár centimetrů. „Na národní a mezinárodní úrovni se dějí věci, které se často jeví nezúčastněným pozorovatelům jako šílené a bizarní. Uvažování těch na zemi vlastně vychází z logického postupu myšlení velice obyčejných lidí uvězněných v pozici extrémně neobvyklé moci! Potom provedený soud o situaci A vede k závěru B a tak dále. Tenhle řetěz je logický, ale konečný – finální úsudek se může stát nelogickým a někdy dokonce s kriminálním podtextem!“

Zadíval se kapitánovi do očí: „Jamesi, před chvílí jste přesně vystihl podstatu problému, kterého se obávám nejvíc. Jsme totiž nyní ohodnoceni jako největší, přímo smrtelná biologická hrozba celému lidstvu! My si však nemyslíme, že je to pravda. Důkaz se ještě nevyskytl, alespoň ještě ne teď! Ale někde tam dole, tam venku, mezi tvůrci bleskových rozhodnutí s loudajícími se mozky, právě vyhřezla závěrečná varianta A…“

James Holland studoval velvyslancovu tvář. Lancasterova černá pokožka splývala s tmou kokpitu. Ale teplo vyzařující z jeho očí obsahovalo důvěryhodnost a vyrovnanost. Kapitán náhle pochopil, jak tenhle muž se mohl stát tak uklidňujícím elementem v nekonečném hurikánu divoce zabijáckých emocí na Středním východě.

„Velvyslanče…,“ začal Holland.

„Jamesi, matka mi říkala Lee, ne velvyslanče.“

„Promiň, Lee. Věříš, že Sanders mluví pravdu?“

Velvyslanec pokrčil rameny. „Některá fakta jsou nad slunce jasnější, Jamesi! Jak jsi správně podotkl, schází nám jeden motor, což celý, jinak neuvěřitelný zážitek, jasně potvrzuje. CIAs největší pravděpodobností neseděla za kniplem stíhačky, která po nás vystřelila raketu, přesto bych se vsadil, že osnovu komplotu spředla ona. Stále víc a víc jsem přesvědčený, že tahle úvaha nejenom podtrhuje možnost, ale i správnost. Jen si vzpomeň: všechno vychází ze závěru A. A pak…,“ na vteřinu sklopil zrak.

„Co pak?“

Lancaster přejel pohledem všechny zúčastněné, s každým navázal vizuální kontakt s výjimkou Robba, jehož oči byly přilepené na radiovýškoměru.

„Podívej, Jamesi, když různé části americké vlády – včetně té skupiny odpadlíků – odhalí pokračování našeho bytí, závěr A se nezmění! Vyvolá jenom tvrdší rozhodnutí, zakládající se na onom špatném konečném úsudku.“

„Jako co?“ vydechla Barb.

„Jako že při pokračování v úniku bychom mohli ohrozit a nakazit infekční chorobou některá populační centra! Pokud se blíží pravdě tenhle závěr, šíříme smrt pro tisíce, možná i miliony…

Něčemu takovému se však musí zabránit! Pokud ne relativně rozumnou domluvou, tak silou!“

„Lee, o čem to mluvíš?“ tiše nadhodil Holland.

Lancaster na něho pohlédl.

„Pokud zamíříme na Saharu, do Mauritánie, ať atentátníkem byl kdokoliv, bude se snažit práci dokončit! To je naprosto logický soud. Pokud poletíme jinam, samotné Spojené státy můžou rozhodnout o naší smrti, aby preventivně uchránily před nakažením a zabitím miliony nevinných civilistů v nějaké cizí zemi… Mluvíme o tom, že tvůj plán zmizet na co nejdelší možnou dobu zní logicky – pokud existuje skutečná naděje ho dovést do konce… Pravděpodobně do několika hodin dostanou americké ozbrojené složky rozkaz k akci Vyhledej-a-znič!“

„Naše vlastní letectvo…?“ zalapal po dechu kapitán.

Lancaster přikývl. „Naše vlastní USAF. A k tomu námořnictvo. Vzpomeň si na závěr A: Jsme letící biologickou časovanou bombou s historicky největším dosahem. Stala se z nás morová rána éry tryskových letadel, což při tak obrovském zkrácení vzdáleností je mnohem smrtelnější!“

„Co když jen přistaneme na Kanárských ostrovech a dál se odmítneme pohnout?“

Velvyslanec se usmál. „Mohlo by jít o nejlepší řešení, Jamesi, ale řekne se to snáz, než provede. Zajisté přistát dokážeš. Ale jak hysterická reakce nás čeká, se dá těžko odhadnout. Pokud však zůstaneš na zemi dostatečně dlouho, můžeš si být jistý, že celková situace se ti vymkne z rukou. Tohle rozhodnutí musíš udělat jako pilot i jako kapitán…“

Holland zamrkal. „Zřejmě plně nechápu.“

„Můžeš si vybrat ze dvou extrémních řešení: Jedno je bezpečné natankování a pokračování v letu, aby ses vyhnul pronásledování celý zbytkem světa. Druhé zahrnuje nezvané dosednutí na nějaké letištní ploše a nechat výsledný mezinárodní incident obalit bleskově upředenou a neprostupnou pavučinou kolem nás všech – je to chytřejší? S tímhle ti bohužel pomoct nemůžu! Skutečně nevím, co je lepší, ale druhého se bojím, i kdyby se veškeré hromadné sdělovací prostředky světa na náš příběh soustředily. Plánované chyby se provádějí jednodušeji tvůrcům komplotů uprostřed zděšení a paniky mas, dokonce i živě na televizní obrazovce.“

„Jako třeba…“

„Oheň, exploze, vyděšená ozbrojená ostraha s roztřeseným ukazováčkem na spoušti – však to znáte z Islandu! Ovšem potom převažuje otázka, zda je bezpečnější dál letět jen se třemi motory…‘

Holland máchl rukou. „Tohle je stará poctivá značka Boeing,Lee. Tomu by se muselo přihodit něco mnohem horšího než ztráta jedné hloupé pohonné jednotky!“

„Potom,“ uzavřel poradu velvyslanec, „jsi pravděpodobně konečně našel řešení!“

Hotel Grand Hyatt, Washington, D. C.

Zaujatí Hollingsworthovi tiše sledovali, jak agentka používá paralelní linku v koupelně, zatímco agent-doktor domlouval s letištěm na Kanárských ostrovech natankování. Telefonní účet bude mastný, uvažovali.

„Dáváme přednost fakturaci,“ právě nadhazoval Rusty.

Španělé na druhé straně váhali. „Ech, je nám líto – v tom případě bychom potřebovali jistá bankovní doporučení a vyplnění pár formulářů… Jinak samozřejmě akceptujeme veškeré kreditní karty!“

Doktor přikývl a uvažoval, jak se dá vymámit z American Express souhlas s nákupem několika cisteren leteckého petroleje na osobní kartu…

Možná mají na palubě služební, kterou by kapitán mohl použít, horečně uvažoval. Nejlepší bude, když napřed napumpují palivo!

„Prima, seňor!“ blahosklonně chválil jižana. „Kapitán použije kreditní kartu, jakmile bude mít plné nádrže. Souhlasíte?“

„O jakou že leteckou společnost se jedná?“

Rustymu se okamžitě v mysli objevila možná odpověď: přímo viděl logo aerolinek Quantum – velké stylizované Q prolnuté červeným, bílým a modrým seskupením hvězd. Velice podobné další proslavené společnosti, která si už dokonce na podezřelou podobnost stěžovala.

Samozřejmě! Vzpomněl si konečně. United!

Vyslovil jméno nahlas.

„Aha, sí. United.“

„Jde o novou sekci letecké společnosti United, proto zatím používáme půjčené stroje,“ vymýšlel si Rusty. Doufal, že mu lež projde. Nakonec proč by si United nepronajal letadlo od společnosti Quantum?

Do čtyřiceti minut Sherry a Rusty zavěsili, potom si porovnali poznámky. Pohonné hmoty a voda budou vyděděnce očekávat. Ovšem k servisu toalet nedojde. Jediný vůz pro odvoz fekálií s dostatečnou kapacitou pro Jumbo se rozbil. S tímhle tedy musejí počkat.

Problém s odhozením potenciálně biologicky kontaminovaného odpadu na nic netušícím letišti též vrtal doktorovi hlavou.

Nakonec byl rád, že laxní Španělé náklaďák včas neopravili v případě, že se mýlí, v případě, že pasažéři byli infikováni.

Konečně mohl vyťukat číslo Lancasterova telefonu v systémuIridium a předat informace Jamesovi.

„Kapitáne, musíš se však identifikovat jako United,“ nabádalRusty. „Vysvětlil jsem jim totiž, že náležíte k nové sekci aerolinií United.“

„United!“ Holland zněl mírně překvapeně. Vždyť tahle společnost patřila k jejich těžkým konkurentům.

„Nic jiného mě v té chvíli nenapadlo,“ přiznával se Rusty.

„Vaše loga jsou si velice podobná! A když už jsme u toho, tak na tvém místě bych rozhodně vypnul ten světlomet, co ti vzadu šajní na ocas, kde máš to krásné Qéčko…“

„Bez obav, to už dávno nesvítí.“

Na palubě letu 66

Osmdesát kilometrů před vybraným ostrovem Holland převzal řízení a snížil výšku Boeingu 747 na míň než šedesát metrů nad hladinou moře. Španělé měli na ostrovech leteckou základnu, ale těžko by někdo vyháněl stíhačky do noci jen pro nějaký radarový odraz přeludu, který se nepravidelně objevoval a mizel na obrazovkách.

Když se světla města vyhoupla nad zaobleným povrchem hladiny oceánu, Holland jemným manévrem stočil stroj k východu, podél severního okraje ostrova. Zaujal paralelní pozici s ranvejí východ-západ a poklesl na výšku rovných třicet metrů. Pobřeží se objevilo těsně před nimi.

O riziku věděl a ostatním vše do detailu vysvětlil. I RachaelSherwoodová a Lee Lancaster pochopili. Letěli samozřejmě bez světel, bez radaru a jen lety nabytou zkušeností odhadoval přesnou geografickou pozici místa, kde se nízké skály ostrova setkávaly s mořem.

Dlouhou dobu však podobné hazardování nevydržel, takže nakonec přece jenom zdvihl Boeing 747 na sto padesát metrů, kývl na kopilota a stiskl tlačítko rádiového přenosu.

Frekvence řídícího střediska letového provozu už byla zanesena do jejich vysílačky.

„Věž Tenerife, tady charterový let United 1211 na finále pro ranvej dva-sedm.“

Zmatený hlas s těžkým španělským přízvukem se váhavě ozval.

„Ech, United Charter, kde jste, prosím?“

Holland sáhl nad hlavu a na panelu zapnul všechna přistávací i rolovací světla, které Jumbo mělo k dispozici. Tušil, že dispečer na věži se namáhá, aby cosi zahlédl na východním konci, pravděpodobně používá i dalekohled. Náhlé oslepení takovouhle fontánou jasu jižana určitě vyvedlo z míry a zároveň zabránilo dalšímu hlubšímu zkoumání, proč a jak se tady náhle objevili bez předchozího ohlášení.

Navíc ani centrála, ani dispečink zaoceánských letů neměly nahlášený žádný letový plán s příletem Jumba.

„Ech, United Charter 121 1, povolení k přistání.“

„ROGER. Přistáváme.“

Kapitán požádal druhého pilota o vysunutí klapek, pak podvozku – vše v přesných sekvencích, jak se přibližovali k přistávací dráze. K jeho úlevě veškerá technika poslouchala jako vždy. Zatímco Robb probíhal seznam položek při prováděné kontrole motorů, Holland přitáhl plynové páky a usadil mamutí koráb na pevnou zem sestupnou rychlostí dvě stě metrů za minutu na posledních sto padesáti metrech. Sešlápnutím levého pedálu, a tím pohybem směrovky kompenzoval ztrátu tahu čtvrté pohonné jednotky, takže dotek s ranvejí patřil k tomu nejněžnějšímu v jeho kariéře.

Letiště Las Palmas, Kanárské ostrovy

O sto kilometrů dál na jihovýchod, na stojánce letiště Las Palmas, čerpadlář právě zapojoval plnicí nástavec k otvoru palivové nádrže štíhlého tryskáče jakéhosi bohatého Araba. Tohle z hloubi duše nenáviděl.

Nesnášel bohaté Araby. Pracoval totiž po podepsání kontraktu u jedné firmy v Saúdské Arábii celý rok a doufal ve větší příjmy pro rodinu. Hrůzný zážitek! Nikdo tam nemluvil španělsky a všichni ti zbohatlí Arabáci, k údržbě jejichž letadel byl najat, se k němu chovali hůř než k lejnu na podrážce.

Díval se na pilota v turbanu a snažil se na tváři zachovat neutrální výraz. Jak by se mu ulevilo, kdyby mohl hadici vytrhnout a osprchovat nabubřelého bastarda kerosinem. Za to by ho však na hodinu vyhodili, což by nerad, poněvadž dobrá práce se naKanárských ostrovech jen tak nenajde.

Sledoval toho pilota, jak obchází stroj, přiklekává a kontroluje několik dlouhých panelů na spodní části trupu tryskáče Gulfstream. Na tomhle typu letadla nikdy nic podobného neviděl.

Podivil se. Kuriózní, pomyslel si. Zahlédl i černou šmouhu, snad způsobenou plamenem – téměř připomínala očouzené okolí výtokové trysky proudového motoru. Ovšem táhla se od jednoho panelu až k zádi stroje. Tohle by se přece mělo očistit.

Karbon působí kysele a později začne materiál reznout. Samozřejmě, tihle zbohatlí nomádi na všechno kašlou, připomněl si s hořkostí. Podívej – naparuje se jako kohout! Klidně nechá tohohle mazlíčka zkorodovat, a potom si koupí nového!

Španěl začal předstírat starost o jeden uzemňovací kabel, propojující zásuvku v trupu s cisternou. Přešel k ní, překontroloval kontakt, a když se narovnal, otevřenými dveřmi spatřil část interiéru. Určitě tam veze minimálně jednu nádhernou ženskou. Vždycky je tam měli! Však ho taky v Rijádu skoro zavřeli kvůli pouhému pohlédnutí na jednu pouštní krásku z nebezpečné blízkosti… Saúdští nafoukanci něco takového nenáviděli, ale teď, na půdě Španělska, už nemohli poroučet jeho očím! Rád dráždil Araby při producírování se na letištní ploše, kde bezostyšně civěl na jejich ženy. Ale kabina zela prázdnotou, ani druhý pilot nikde. A tohle bylo skutečně podivné.

Zaslechl lehké zaskřípění, otočil se a šokovaně zíral do tváře arabského pilota, který stál asi metr za ním. Znervóznilo ho to, měl dojem, že Arab snad četl jeho myšlenky. Z tohohle bastarda a jeho tryskáče čišelo opravdu cosi děsivě hrůzného.

Tenerifské letiště, Kanárské ostrovy

James Holland zapojil pomocnou turbínu spřaženou s generátorem, čímž uvedl do chodu klimatizaci i nezbytné elektrické systémy, zatáhl parkovací brzdu a přesunul plynové páky motorů do nulové polohy. Klesající otáčky zbývajících tří motorů trochu otřásly kokpitem, právě ve chvíli, když se na levoboku objevily speciálně vysoké schůdky pro Boeing 747. Opatrně se blížily k levým zadním dveřím. Ještě předtím kapitán ve svém hlášení předal jasné instrukce posádce i cestujícím. Nikdo nesmí opustit sedadlo, nikomu není povoleno vyjít ven. „A co je hlavní,“ přikazoval, „a na tom musím trvat bez jakékoli výjimky– absolutní zákaz vytahovat rolety na okénku! Každopádně nechceme, aby si někdo všiml cestujících uvnitř, nechceme, aby zjistili, kdo jsme! Oni věří tomu, že jsme prázdné Jumbo, směřující do místa určení k poskytnutí charterového letu. Naše bezpečí závisí na vás všech, zda do písmene splníte mé instrukce.“

Podle Barb se nikdo nevzpěčoval. Všichni se skutečně báli.

Dveře 2L se otevřely jen napůl kvůli případné komunikaci s pozemním personálem. Tady situaci zabezpečovala šéfka letušek vybavená báchorkou o zlých celnících, kteří nedali zelenou, takže do letounu nemůže nikdo vstoupit, ani z něho vystoupit.

„Až nás identifikují, Jamesi,“ sýčkoval Dick Robb, „dostanou se do vražedné nálady, poněvadž si budou myslet, že jsme viru vystavili jejich ostrov i obyvatele!“

Holland přikývl. „Nedá se nic dělat. Těžko je však můžeme ohrozit něčím, co doufejme, na palubě vůbec nemáme. S trochou štěstí se dostaneme zpátky do vzduchu, než na něco přijdou!“ Pohlédl na inspektora a viděl, jak neochotně přitakává.

„Snad ano. Ale kam se potom vrtneme?“

„Mám dojem, že tohle jsem už promyslel. Problém prodiskutujeme v příštích pár minutách.“

V pilotní kabině cinknul signál interní komunikace, kdosi ze země s nimi chtěl mluvit od předního podvozku.

„Kokpit.“

Vyděšený hlas s těžkým španělským přízvukem mu blekotal do ucha: „Capitán! Capitán! No motor número čtyři! No motor!

Capitán, comprende?“

James polkl. „Ano, comprende. Víme o tom. Nedělejte si s tím starosti, jen přečerpejte palivo – hlavně nenaplňujte rezervní nádrž číslo tři.“

„Ale, capitán… nijaký motor! Nemůžete letět, motor néni, se?“

„To je OUKEJ, seňor! Věřte mi! Provádíme jenom transfer prázdného stroje na centrální bázi k opravě.“

Pravděpodobně zmatená pauza. „Máme nahlášeno, že tenhle let je charterový, ano? Je transfer let?“

„My směřujeme k místu charterového letu,“ trpělivě opakoval kapitán. „Transfer provádíme s prázdným letounem, protože nám odpadl motor.“

Další mlčení.

Holland se rozhodl postupovat dál. „Seňor? Pochopil jste poznámku o naší rezervní palivové nádrži‘?“

„Sí, capitán. My neplnit rezervu tři. Vy nemáte pasažéry‘?“

„Žádné pasažéry,“ ubezpečoval James.

Zdálo se, že zaměstnanec letiště horečně uvažuje. Prstem držel stisknuté tlačítko, přitom rychle chrlil vodopád španělštiny na nějakého kolegu. Nakonec se hlas vrátil k mikrofonu.

„Kam směřujete pro opravu?“

„Madrid,“ odsekl Holland. „Iberia se o nás stará. Chápete?“

„Oukej, sí,“ jásavě zareagoval Španěl, který okamžitě pochopil poznámku o hlavní letecké společnosti své vlasti.

Do pěti minut začaly měřicí přístroje vykazovat přibývání paliva.

V malé letištní kanceláři s okny směřujícími na přistávací plochu seděl předák místních opravářů aerolinek Iberia. FranciscoLizana bubnoval prsty na desku velice poškrábaného stolu.

Proč, divil se, by kompetentní posádka přemisťovala letoun s odpadlým motorem – nemluvě o visících kabelech se stopami opálení, dírách v křídle i v nádrži –bez alespoň primitivního zajištění poškozených ploch? Díval se přes špinavé záclony naBoeing 747-400, dřívější rozčilení nad nutností pracovat přesčas pomalu mizelo zastíněné novou záhadou.

Hlavní dílny Iberie v Madridu problém vyřeší, sdělil kapitán službě na letištní ploše přes interní komunikaci. Ale stejně palivo kapalo z rezervní nádrže číslo tři, kde celá série ošklivých trhlin pokrývala i kus křídla – bezpochyby k tomu došlo, když se pohonná jednotka číslo čtyři roztrhla a zmizela ze závěsu, odhadoval.

Lizana náhle uchopil sluchátko a vytočil číslo madridských dílen. Ptal se po předákovi noční směny a vysvětlil mu situaci.

Neměl by trochu zajistit případné unikání paliva i potrhané kabely u motoru číslo čtyři, než se s ním přesunou do Madridu?

„O jaké mašině to mluvíš, Francisco?“ chtěl vědět expert.

„Nic takového na rozvrhu práce není!“

Konverzace skončila a Lizana se cítil zmatený ještě víc. Proč by kapitán lhal? Hrábl po výtisku Světového leteckého průvodce, aby se podíval, kde jsou centrální opravářské dílny United ve Spojených státech amerických. Zároveň uvažoval, že zavolá i aerolinkám Quantum, aby zjistil, co oni chtějí mít udělané.

Ale cosi se mu zdálo velice nápadné…

Madre de Dios! Zaúpěl.

Lizana pohlédl na obrazovku malé barevné televize, stojící u protější stěny kanceláře. Přítel z opravny vysílaček kdysi venku upravil satelitní anténu, aby se mohli dívat na několik kanálů včetně americké CNN. Program sledovali jen dopoledne. Teď se však Francisco zvedl, přeběhl místnost a televizi zapnul – netrpělivě očekával, až se objeví obraz.

Vždyť před okny na vlastní oči viděl ve světle letištních výbojek na vertikální stabilizační ploše Jumba jasné logo Quantum s registračním číslem N47475QA.

Televize se náhle rozjasnila, objevila se tvář moderátora CNNv Atlantě, komentujícího další sérii hlavních zpráv. Stále pokračovala zdrcující reportáž, kterou už sledoval předtím – o americkém dopraváku plném pasažérů nakažených nejhorší virózou v historii lidstva. Přítomnost viru byla potvrzena. Všichni na palubě mají zemřít, ale žádná země na světě není dost statečná, aby jim dovolila přistát. Dokonce ani jejich vlast…

Kdyby se takový bacil dostal do ovzduší v místě velké populace, může zabít miliony. Pamatoval si, jak s těmi chudáky cítil, a zároveň se jich bál. A teď právě potvrzovali nejnovější zprávu– dotyčný Boeing 747 se zřítil, pravděpodobně sestřelen!

V pravém rohu obrazovky se objevil malý rámeček s obrázkemJumba, jenž dopoledne přistálo na Islandu. Logo společnostiQnantum zářilo na ocase, když na něj kameraman najížděl. Registrační číslo se zaskvělo v plné kráse: N47475QA.

Španěl v šoku uskočil. Vždyť tahle mašina stojí tady před barákem, se stejným číslem i barevným logem – a s chybějícím motorem!

Takže útok přežili a přistáli na jejich letišti bez povolení!

Alespoň že jsou naživu!

Ale… jsou opravdu živí? Přece mělo jít o koráb mrtvých, o létající metlu lidstva, tvrdila média, extrémně nebezpečnou celému lidskému pokolení. Jsou zhoubou pro každého! A jeho manželka a děti žijí o pár kilometrů dál. Zrovna tak i sousedé a tisíce dalších Španělů…

Naprosto zmatený Lizana přešel ke svému stolu a popadl telefon. Číslo policie měl napsané červeně pod sklem. Ruka semu třásla, když ho vyťukával, protože vůbec nevěděl, komu jinému by se dalo zavolat.

Dick Robb a James Holland střídavě odcházeli z pilotní kabiny, aby navštívili toaletu a trochu se prošli, zatímco hladina v nádržích stoupala.

Kapitán okamžitě do kokpitu, prosím! Ozval se najednou v reproduktorech hlas druhého pilota.

James pohlédl na Rachael, se kterou seděl v horní sekci. Jen povzdychl.

„Copak se zase děje?“

„Můžu… mohla bych jít s tebou?“

Náznak úsměvu mu přeletěl přes tvář. „Cítil bych se opuštěný, kdybys nešla.“

Společně přešli k přídi.

Dick Robb se natočil, jakmile vešli.

„Už vědí, kdo jsme, Jamesi! Přestali doplňovat palivo. Máme s bídou půlku. Několik automobilů se nám zaseklo přímo pod nosem, ostatní servisní vozy couvly a nějaký hysterický hlas v reproduktoru ječel, jestli náhodou nejsme ten profláknutý let66 od Quantum!“

„Cos na to řekl?“

Kolega máchl rukou. „Tvrdil jsem, že jeho angličtině nerozumím.“

Dva vozy s blikajícími červenými majáky na střeše se přiřítily na letištní plochu a se skřípěním pneumatik zastavily pár desítek metrů od přídě. Pár ozbrojenců vyčkávalo na oficiální rozkazy, do minuty se v systému interní komunikace ozval docela srozumitelnou angličtinou odměřený hlas.

James zapnul i reproduktor ve stropě, aby Rachael mohla poslouchat.

„Kapitáne, jste tam?“

„Ano,“ přitakal Holland.

Muž potom udal své jméno i funkci manažera letiště.

„Nevlastníte povolení ke vstupu do naší země a máte na palubě nebezpečnou chorobu. Nesmíte otevřít žádné dveře, chápete?“

„Rozumím! Jakmile nás dostatečně zásobíte palivem, co nejdřív zmizíme…“

„Ptám se naší vlády, co dělat dál, kapitáne. Není v mé kompetenci propustit váš letoun! Proto jsme požádali o instrukce.

Naši šéfové z celnice i pasovky jsou na cestě, protože je velice rozezlil váš nezodpovědný akt!“

„Máme poškozený stroj a ztrácíme palivo. Neměl jsem na výběr. Pouze jsem využil kapitánské pravomoci během mimořádné události na palubě lodi či letounu v mezinárodním vzdušném prostoru – takže mám právo přistát!“

„Kapitáne, ohrožujete životy ostrovanů! Proto se musí rozhodnout na vyšších místech, co udělat dál – já sám nemohu nic řešit.“

„K rozhodnutí už dávno došlo. Chceme zmizet co nejrychleji, zrovna jak toužíte i vy – kdoví, jestli ne ještě s větší naléhavostí! Proto prosím, pokračujte v tankování…“

Velvyslancova slova ležela Jamesovi v mysli. Situace se skutečně může vymknout kontrole, pokud se do toho vloží vládní a vojenské složky.

„Kapitáne, moje vláda samozřejmě ví o viróze. Má vláda si promluví s vaší vládou, a kdo ví? Já jsem jenom malá figurka v celém systému! Jako manažer mohu zavolat pouze do Madridu, což už jsem udělal…“

„A v čerpání pohonných hmot pokračovat nebudete?“

„Ne, kapitáne, nemám k tomu bohužel oprávnění!“

James Holland se díval přes okno a představoval si tvář muže, stojícího na letištní ploše o téměř čtrnáct metrů níž. A zase uvíznou v pasti, pokud rychle nezareagují. Plán se mu už pomalu rodil v mysli pro případ, že k něčemu takovému dojde. Šlo prakticky o nápad snílka, velice bizarní záměnu rolí, která mu v téhle situaci připadala poměrně zábavná.

Teď pochopil, že existuje jediná úniková cesta!

Všechno si ještě jednou důkladně promyslel. Každý dopravní pilot dobře ví o únosech. Čtou si o nich, studují je oni sami i jejich letecké společnosti. FAA formulovala dokonce metody pro řešení náhlé mezní situace.

Do posledního puntíku vzato je vlastně výcvik dopravních pilotů v Americe velice dobrou školou k provedení perfektního únosu: člověk se naučí, jak ho naplánovat, uskutečnit a přitom přežít!

Ovšem Jamese Hollanda nikdy ani ve snu nenapadlo řídit se opačně nacvičeným postupem, připomínal sám sobě. On přece byl tím poraženým a často obětním beránkem, mužem, který zůstával neviditelný.

A já vám nevěřím! Vmetla mu do tváře starší žena tam dole.

Já vám nevěřím, protože nechcete myslet vlastní hlavou!

Potřásl hlavou nad touhle vzpomínkou. Tenkrát měla pravdu, ale teď se situace změnila. On se změnil!

Už ho nebavilo hrát roli obětního beránka.

„Dicku, zapni všechna vnější světla včetně přistávacích reflektorů!“ nařídil.

Mistr Sekáč na něho zmateně pohlédl, váhal.

„Teď, prosím!“

„Dobře, dobře. Můžu se alespoň zeptat proč?“

„Sleduj!“ vyštěkl Holland, nastavil hlasitost ve sluchátkách a stlačil knoflík interní komunikace.

„Seňor Ignacio, jste tam pořád?“

„Ano, kapitáne, přímo pod vámi.“

„Teď pečlivě poslouchejte, co vám řeknu,“ začal Holland.

„Už jste přišli na to, že nejsme let aerolinek United, ale Quantum. Dokonce máte pravdu v tvrzení o nákaze virem, který při vypuštění na Tenerife zabije veškerou populaci do čtyř dnů! My sami začneme vykazovat symptomy téhle hrůzné choroby do čtyřiadvaceti hodin. Všichni, jak jsme tady, do dvou dnů umřeme! Rozumíte, co vám říkám?“

Na letištní ploše dlouho váhali, než se opět rozezněl reproduktor – náhle se ozval velice opatrný hlas manažera letiště.

„Sí seňor, tomu rozumím. Jde o velkou tragédii! Je mi strašně líto…“

„Přestaň kecat, Ignacio. Mě vůbec nezajímá, jestli je ti něco líto nebo ne. Skutečnost, že jsme tady dosedli, je velkou hrozbou pro vás, chápeš?“

„Ano, kapitáne, chápu.“

„Určitě bys nechtěl, abychom vystavili účinkům virózy personál na letišti a všechny ostrovany, pravda?“

„Přesně tak, kapitáne.“

„Poslouchej tedy ušima! Právě v téhle chvíli mám umístěné veškeré členy posádky u každých dveří. Všude jsou nafukovací nouzové skluzavky. Jestli dám povel – a neudělej chybu, abys mým slovům nevěřil, poněvadž svůj slib dodržím, pokud budu muset – nejde o žádné blufování! Jestli tedy dám povel, okamžitě se otevře všech deset východů, skluzavky se automaticky vysunou a dvě stě padesát tři infekční chorobou nakažených pasažérů sjede do vlhkého ovzduší tvého nádherného ostrova!

Viry vyletí ze všech úst při každém nádechu…

Nemáš chlapče dostatek střeliva, abys nám tuhle radost zkazil. I kdyby se ti nějak podařilo nám zabránit v téhle akci, přesto první kontaminovaná osoba, která vypadne ze dveří, zamoří celý ostrov. Chápeš naprosto jasně, co udělám, když nesplníš mé požadavky?“

„Vzal jsem na vědomí vaši situaci, kapitáne, ale tenhle čin z vás přece udělá masového vraha! Proč byste chtěl zabíjet víc lidí? Proč…?“

„Drž hubu a poslouchej! Odpověď na tvé PROČ není důležitá. Ty potřebuješ vědět jenom jedno: Nebudeš-li pokračovat v doplňování paliva a nenaplníš-li nádrže s výjimkou rezervy číslo tři, vydám příkaz a z Tenerife se během čtyř dnů stane holá skála pokrytá kostrami! Nakonec všichni umřeme společně…

Chápeš ten prostý fakt?“

„Kapitáne, kapitáne… prosím! Musíte rozumět…“

Holland ho přerušil.

„Nemusím rozumět ničemu! Já totiž tady velím a život tvůj i všech ostrovanů dávám výměnou za plné nádrže paliva a vody, i za plnění mých rozkazů do posledního písmene! Pokud splníš naše požadavky, jednoduše odletíme. Pokud ne, všichni umřete!

Hlavně vyžeň ta auta zpod mého letounu! Až budu připravený, nastartuju a začnu pojíždět – přitom nesmí dojít k žádnému pokusu mě zastavit, chápeš?“

„Nemám přece pravomoc provádět podobná rozhodnutí…“

„Potom se staneš sám pravomocným šéfem, který s konečnou platností rozhodl o útoku na celou populaci Tenerife vlastním selháním! Copak nemáš páteř, člověče? Vždyť mé požadavky jsou úplně jasné a má posádka je v pohotovosti! Jak tedy odpovíš? Měřáky nádrží se pořád ještě nehýbou, takže ti dávám dalších třicet vteřin, aby ses pustil do práce!“

Opět slyšeli horečné staccato španělštiny. Pak se znovu ozvalIgnacio.

„Podvolíme se vašim požadavkům, kapitáne, ale musíme přehodit hadice, a…“

Naprosto předvídatelná zpožďovací taktika. Tohle znal, očekával a byl připravený.

S tímhle chlapec neprorazí!

„ROGER, dveře jedna vlevo i vpravo, dva vlevo i vpravo, připravte se k otevření a nafouknutí skluzavek pro pasažéry.“

„Ne, ne, ne!“ vřískal Ignacio. „Ve všem vás poslechneme, kapitáne, jenom přehazujeme hadice!“

„Členové posádky, po třiceti vteřinách, pokud mě neuslyšíte, otevřte dveře a proveďte výsadek! Kdyby se náhodou ozval výstřel, udělejte totéž!“

Zděšený Ignacio v duchu zcela jasně viděl posádku připravenou s rukama na pákách nouzového otvírání dveří, takže se okamžitě rozječel. „UŽ ČERPÁME, KAPITÁNE! PLNÍME

PŘESNĚ VAŠE PŘÍKAZY!“

Holland úmyslně ponechal patnáct vteřin ticha, než se ozval.

Když tiskl knoflík, měřící přístroje začaly konečně reagovat.

„Tak dobře, Ignacio, vidím, že kerosin teče,“ konstatoval James. „Ještě naposledy ti připomínám: Pokud se venku ozve jeden jediný výstřel či někdo bude mířit na moje letadlo, všichnise vyvalí ven… Sebemenší pokus o blokaci našeho letounu přivodí stejný výsledek.“

„Kapitáne, nerozumím slovu blokaci!“

„Znamená pokus o zastavení či překážení v naší další cestě.Comprende?“

„Ano, pane! Nepřipustím žádnou blokaci!“

„Začněte už vyhazovat ta auta pod námi. TEĎ!“

„Ano, pane!“

Holland náhle pocítil jemný dotek na pravém rameni. Otočil se, aby pohlédl do usmívající se tváře Rachael Sherwoodové.

„Ty bys měl hrát na jevišti!“ poznamenala. „Málem jsi přesvědčil i mě. Právě jsem uvažovala, kdy jsi tohle vůbec s posádkou naplánoval.“

„Pouhý bluf,“ odfrkl.

Pak pohlédl na kolegu, který vypadal šokovaně.

James si povzdychl. „Cisterny jsou na té správné straně. Jakmile bude scházet do plného stavu kolem dvou tisíc kilogramů, nahodíme první a druhý motor. Oni začnou panikařit, ale přesně tohle chci!“

Robb jen protáčel panenky. „Kristepane, Jamesi! Fakt nikdy, a skutečně myslím nikdy, bych s tebou poker nehrál!“

Zaslechli pod sebou startování vozidel, hned potom velice rychle všechna zmizela – vibrace horečné činnosti se k nim nesly přes stěny trupu a okna.

Ještě zbývalo doplnit dvacet sedm tisíc kilogramů kerosinu, aby měli požadovanou zásobu. To budou dostihy mezi výkonem čerpadel a stahující se byrokratickou sítí, uvažoval Holland. Pokud se jim podaří předehnat rozkazy nevyhnutelně sem směřující z Madridu, odletí coby vítězové…

25

Letiště Las Palmas, Kanárské ostrovy 24. prosince, 0.10 (0010Z)

Když se zaplnily palivové nádrže až po okraj, byl business jet připravený k odletu. V té chvíli se snad odnikud přiřítil automobil, z něhož vystoupili dva muži a začali překotně diskutovat s čerpadlářem. Skupinka stála nejen příliš daleko, ale zároveň halasná kadence španělštiny znemožňovala ruskému pilotovi jakýkoliv odposlech. Jurij Steblinko ovšem zbystřil, když zaměstnanec letiště náhle ukázal na Gulfstream. Už předtím ho nachytal, jak nakukuje dovnitř. Španělova zvědavost ho rozladila, a teď ještě tohle!

Oba neznámí však naskočili zpátky do auta a zmizeli tak rychle, jak se objevili. Nechali pumpaře pumpařem, nesnažili se ani pilotovi nic vysvětlovat.

Čerpadlář naškrábal účet na ručně psanou stvrzenku a předal nepravému Arabovi. Jurij platil v amerických dolarech a přidal dvě stovky jako všimné – dobře věděl, jakou reakci očekávat.

Dávno odhalil pocity Španěla vůči Arabům. Vnitřně bakšiš pumpaře sice rozezlí, ovšem ruka ho ráda přijme…

Zaměstnanec letiště přepočítal peníze, do kapsičky zastrčil bankovky navíc. Otočil se, ale v té chvíli ho Jurij chytil za rameno a otočil k sobě.

„Seňor! Qué es la problema con sus amigos?“

Muž vypadal zmateně, jako chycený v pasti. „Qué?“

„Sus amigos, en el automóvil. Que dicenos ellos a united?“

Nechápavě vrtěl hlavou.

Umíš anglicky?“ zeptal se tedy Jurij.

Španěl přikývl. „Trochu ano.“

„Dobře, pokusíme se domluvit anglicky. Copak tvé přátele tak rozohnilo? O čem jste se bavili?

„Moji… přátelé?“

„Amigos, v autě.“

„Ach, sí!“ Výraz tváře se mu trochu rozjasnil. „Dějou se totiž… takový… podivný věci na Tenerife. Právě mi o tom vyprávěli.“

Jurij povytáhl obočí. „A copak se děje na Tenerife?“

Čerpadlář rozhodil rukama. „Velký dopravák tam přistál s nějakejma nemocnejma na palubě, úplně bez sebemenšího předchozího varování – chtěj jenom kerosin. Je to siete… ech, ta, sedmsetčtyřicetsedmička. Comprende?“

„Sí, „ potvrdil Jurij. „Znám Boeing 747!“

„No jo, ale Jumbo má čtyři motory a tenhle jenom tři! Jeden mu prý upadl.“

Slova dopadla na Jurije jako úder blesku. Snažil se tvářit neutrálně, ovšem myšlenky mu v hlavě zběsile vířily. Boeing 747bez jedné pohonné jednotky a plný nemocných lidí? Pro to je jediné vysvětlení: let 66! Přece jenom mu vyklouzli ze smrtící pasti, i když jeho raketa jim pouze ušmikla motor.

Španěl ale pokračoval: „Dokonce prý ošklivě vyhrožují manažerovi letiště, pokud jim nedoplní nádrže.“

„Vyhrožují?“

„Sí. Když nedají kerosin, vyloží všechny nemocné a každého nakazí!“

Jurij ho pevně sevřel za ramena. „Ten stroj je tam pořád?“

Čerpadlář vypadal vyděšeně. „Já… nerozumím, seňor.“

„Ta sedmsetčtyřicetsedmička je stále na tenerifském letišti?“

Zaměstnanec letiště pomalu zdvihl ruce, dlaněmi k nebi. „To nevím…“

„Máš spojení vysílačkou? Máš kontakt s nadřízeným s tvým jefe?“

„Sí.“

„Zavolej ho!“ Jurij strčil dalších dvě stě dolarů muži do ruky a sledoval, jak mu lezou oči z důlků. „Zavolej ho – ať vypátrá, zda ten let, oun už zmizel z Tenerife! Sí?“

Pumpař se trochu usmál.

„Sí, seňor!“

Jurij se musel vší silou ovládat, aby neskočil do tryskáče, nenastartoval a okamžitě nevyletěl. Ostrov Tenerife na mapě zaznamenal, nebyl odtud daleko. Dokonce i jméno si pamatoval z hrůzné tragédie, když v roce 1986 přímo na ranveji došlo ke kolizi dvou řítících se Boeingů 747 s úděsným výsledkem: pět set mrtvých…

A tam by se mohl objevit za pár minut, i když pořád ještě nevěděl, jak bude pokračovat po příletu na dané místo. Přece celá budoucnost – jeho i Anušky – závisela na zničení osudem stíhaného letadla!

Pumpař zamířil ke své cisterně, z kabiny vytáhl vysílačku obřích rozměrů a cosi vychrlil na dispečera. Po dlouhém odmlčení se ozvala odpověď. Španěl se otočil.

„Říkali, že zaslechli zprávy v rádiu. Jumbo je tam, připravené k odletu – prý už ale nastartovali motory.“

„Muchisimas gracias, seňor!“ Jurij vyhrkl, otočil se a vyrazil k otevřeným dveřím ladného stroje – dokonce zasprintoval.

Zmatený čerpadlář sledoval se stále rostoucí zvědavostí pilotův náhlý a zbrklý ústup. Navíc Arabova angličtina připomínala spíš americkou mluvu. A už úplně podivné bylo, dumal, jak ho ty zprávy o Boeingu 747 rozrušily a vyvolaly takovouhle reakci. Copak někam spěchal? Španěl se nervózně poškrábal ve vlasech…

Operační středisko, Bílý dům, Washington, D.C. sobota, 23. prosince 19.10 (0010Z)

Prezident Spojených států se opřel o komunikační panel se založenýma rukama a snažil se soustředit na fakt, že americké dopravní letadlo, údajně napadené teroristy a sestřelené do Atlantského oceánu, se ve skutečnosti nachází na letištní ploše Kanárských ostrovů s chybějícím motorem! Přítomnost Amerikou zaregistrované biologické hrozby na španělské půdě bdělým zrakům neunikla. Rychle se šířící diplomatické zemětřesení vypouštělo rázové vlny ze svého epicentra v Madridu a celý sbor úředníků z ministerstva zahraničí horečně pobíhal v Operačním středisku společně s tříhvězdičkovým generálem od USAF a zástupcem ředitele CIA. Jon Roth právě před chvílí dokončil briefing pro představitele státu.

„Pane prezidente,“ začal Roth, „transportní letoun C-17opouští přistávací dráhu v Mauritánii a právě teď míří na Tenerife. Mají s sebou na palubě lékařský tým s biologicky bezpečnými vesmírnými skafandry. Jak může osvětlit přítomný generálLawson, jeden z pilotů C-17 je rezervista, který v civilním životě létá s dopravními letadly a má kvalifikaci pro Boeing 747.

Pokud se z nejhoršího vyvrbí ještě něco horšího, dokáže klidně odletět s tím zatraceným Jumbem na poušť sám!“

Prezident zdvihl ruku, aby příval informací zarazil. „Ty mi říkáš, že kapitán letu 66 odmítl pokračovat dál?“

Roth pokrčil rameny. „To přesně nevíme, pane. Posádka vypnula všechny telefony i jiná spojení přes satelit a odmítá hovořit s kýmkoli s výjimkou šéfa letiště! Požadují palivo a hrozí výsadkem nakažených pasažérů, pokud jim nevyhoví. Španělská vláda je vyděšená k smrti…“

„Uvažovali jste vůbec o kapitánově situaci – možná potřebuje za jakoukoliv cenu získat pohonné hmoty, aby se dostal na určené místo v poušti!“ nadhodil prezident.

„Pane,“ pokračoval zástupce ředitele, „skutečně nevíme, coHolland plánuje. Existuje však možnost, že by rád vyrazil směrem na západ a vrátil se k nám. Jak už jsme si předtím probrali, problém nyní tkví v záplavě otázek ohledně bezpečné lokality pro ně: odpověděli jsme Mauritánií nebo obdobným místem naSahaře, protože jakýkoli přesun jinam se stává obrovskou hrozbou celosvětové civilizaci! Určitě si pamatujete detaily z předešlého briefingu.“

„Zcela jasně,“ podotkl představitel státu, „ale pořád mě ještě nikdo neseznámil s výsledky pitvy toho zemřelého profesora.“

Roth vypadal překvapený. „Já… promiňte, pane, já měl dojem, že už jste si mou zprávu přečetl.“

„Jen do toho, Jone.“

Vzdychl. „Došlo totiž k neautorizovanému úniku informací ze základny Keflavík o pozitivním výsledku pitvy, což ale nemělo nic společného s naším týmem! Z veškerého bádání se však nedá vyvodit stoprocentní závěr o vlivu viru na postup infarktu. Proto po ukončení patologického výzkumu nedovedli prokázat, zda dotyčný profesor byl nositelem choroboplodných zárodků, nebo je mohl šířit.“

„Takže kam jsme se nyní dostali?“

Zástupce ředitele přemýšlivě našpulil rty a pohlédl prezidentovi do očí. „Při úvaze o přítomnosti patogenu čtvrtého stupně, kterou nemůžeme přesně ani potvrdit, ani vyvrátit, se lze pouze domnívat, že Helms byl viru rozhodně vystaven. Tohle je neoddiskutovatelný fakt! I kdyby u něho nešlo o aktivní stadium, přesto mohl virózu na palubě předat komukoli jinému. Pokud budeme posuzovat situaci z opačného hlediska, potom riskujeme vypuknutí světové epidemie v historických proporcích jen proto, že jsme zvolili nezodpovědný přístup hazardního hráče…

Abychom skutečně mohli vyloučit nákazu, potřebujeme ke kultivaci alespoň tři další dny a zároveň pod elektronovým mikroskopem zpracovat vzorky z Bavorska a Islandu.“

Hlava státu studovala tvář zástupce šéfa CIA. „Co tedy přesně doporučuješ, Jone?“

„Asi následující: Požádali jsme Španěly, aby je nenechali odletět, samozřejmě…

„Aha – samozřejmě. Ale co když zase odstartují a zamíří někam jinam? Jaké další návrhy má CIA připravené? Já jsem ti svěřil funkci hlavního poradce pro tenhle případ, protože tváAgentura má ty nejlepší zkušenosti, co se týče mezinárodního dopadu při šíření takhle nebezpečného viru. I naše Armádní výzkumné centrum ve Fort Detrick se sklání před tebou, poněvadž vůbec nic nevědí o charakteristice toho pitomého bacilu!“

Jon Roth sklopil zrak, potom vzhlédl a podíval se do očí generálovi USAF, s nímž právě prodiskutovával dané možnosti.

Pak pozornost upřel znovu na prezidenta.

„Pane, pokud kapitán letu 66 odmítne spolupráci a zamíří jinam než do Mauritánie, neznám jiný způsob, jak s ním jednat, s výjimkou použití ozbrojených sil!“

Představitel státu spustil paže a odstoupil od panelu s pootevřenými ústy.

„Ty si vážně myslíš, že nejlepší řešení je vyhrožovat tomu chudákovi odstřelem vlastními letouny, pokud neuposlechne?

Nějaký debilní terorista se už o tohle pokusil a celý svět teď právě poslouchá veškeré detaily na CNN. A ty mi chceš tvrdit, že máme hrozit našim spoluobčanům stejným způsobem, ačkoliv si vůbec nejsme jisti, zda byli opravdu infikovaní?“

Roth přikývl, potom pokrčil rameny. „Nejenom vyhrožovat, pane prezidente. Při pohledu na velice skutečnou biologickou hrozbu, kterou pro lidstvo představují, a směr, jímž se chtějí ubírat, budeme nuceni naše varování i realizovat…“

Hotel Grand Hyatt, Washington, D.C. 19.12 (0072Z)

Jakmile se potvrdilo, že let 66 dosedl na Tenerife Airport, rozhodl se Rusty Sanders podstoupit velice nutný a stejně tak nebezpečný hovor s dávným přítelem v DIA. Mluvili krátce na nezabezpečených linkách. Kolega programátor si velice ostražitě a nerad vyslechl od zaměstnance CIA na útěku informace o údajné skupině odpadlíků řádící v Agentuře. Přesto si vzal číslo mobilního telefonu velvyslancovy asistentky na palubě a přislíbil monitorovat vývoj z hlediska DIA.

Sanders velice chytře opomněl přiznat svůj neustálý kontakt s kapitánem letu 66.

„Nemíchal bych se do toho ani kvůli tobě, Rusty,“ přiznával upřímně příslušník DIA, „pokud bych nebyl přesvědčený o tvých starostech podložených na faktech! Vím, že na celém problému pracuješ už od minulé noci.“

„Jsem ti za všechno vděčný mnohem víc, než si umíš představit, Steve.“

„Hele, jenom člověk zapojený v operačním týmu může pochopit, proč jste nás minulou noc rozdrtili. Teď je zase fascinující sledovat, a k tomu spekulovat, proč vlastně váš šéf je tak posedlý nás vždycky pobít!?“

„V tomhle bodě jde jen o mezisložkovou rivalitu, hádám…“

„Díky, ozvu se ti.“

Ještě zbývalo uskutečnit poslední hovor s letem 66, ale Rusty instinktivně vycítil, že nadešel čas opustit Hollingsworthův pokoj. Hoteloví hosté už toho vyslechli až až. Oba samozvaní agenti tedy poděkovali manželskému páru za poskytnutou pomoc a vyklouzli na chodbu.

Vozík uklízečky zahlédli o něco vpravo, a tak urychleně zabočili vlevo a vstoupili do dveří požárního schodiště na konci chodby.

Snad vedená šestým smyslem si přiložila Sherry prst na ústa, vrátila se k malému obdélníkovému průzoru a prozkoumávala chodbu. Nikde nikoho nezahlédla.

„Co teď?“ chtěla vědět.

„Zapnula sis mobil?“

Přikývla. „Kam půjdeme? Naši chudáci jsou pořád na Tenerife, viď? Čekají od nás nějaké další informace?“

Rusty zavrtěl hlavou, pak pohlédl zpátky do chodby.

„Ne. Holland se dosud nerozhodl, kam zamíří či zda je vůbec moudré někam letět. Proto se s ním musím ještě jednou spojit, abych se dozvěděl destinaci letu pro případ další výpomoci. My jsme bohužel jediní, s kým si může v bezpečí pohovořit během kritických dvaceti hodin, jenž jim zbyly z plánované doby trvání karantény!“

Sherry ztichla a opět pozorně sledovala chodbu. Teď zahlédla muže v tmavém obleku, který právě vyšel z kabiny výtahu a mířil opačným směrem, než stáli. Viděla, jak minul vozík, zastavil se u dveří téměř na konci, zaklepal a vyčkával. Potom se rozhlédl na obě strany, vytáhl klíč, odemkl a ve zlomku vteřiny zmizel uvnitř.

Doktor zaregistroval partnerčinu rostoucí nervozitu.

„Fakt si myslíš, že jsme se i my stali terčem?“

Jen souhlasně mrkla, aniž odtrhla zrak od průzoru.

„Však já taky. Mám totiž strach, Sherry, a to poměrně dost velký, že náš velký šéf se pokusí vyřešit nastalý rozruch tím, že se nás zbaví – nebo ti připadám jako šílený paranoik?“

Sherry Ellisová na něho pár vteřin bezvýrazně zírala, potom začala šeptat. „Podezírali jsme Jona Rotha z napomáhání organizaci Aqbah při zaměření na let 66. Teď jasně víme, že se někomu podařilo dokonce našemu Jumbu ustřelit jeden motor.

Zatím nemáme tušení, o koho jde, ale ty jsi šéfovi naznačil podobnou možnost. Pokud skutečně on nese zodpovědnost za vražedný akt, potom ty – a pravděpodobně i já – zůstáváme pro něho dosud nijak nepodchycenou hrozbou. Ovšem podle oficiální verze předpisů Agentura už nepohodlné svědky nelikviduje! Pokud tedy má šéf vinu na tomhle průšvihu, nehraje podle pravidel…“

„Což znamená?“ Rusty chtěl urychlit závěr.

„Což znamená ne, nejsi paranoidní! Může dojít k čemukoliv– snad se ještě pamatuješ na ty ostré hochy v tvém bytě!“

Pomalu začali sestupovat po schodišti. Právě v téhle chvíli vyšel muž v černém z pokoje a zastavil se u vozíku. Zaklepal na nejbližší otevřené dveře, aby upoutal pozornost uklízečky. Pokud se někdo skrývá ve čtrnáctém patře a odmítl si nechat udělat pořádek na pokoji, určitě si bude pamatovat, o koho šlo…

Hotel musí mít i výtah pro personál, ujišťovala Sherry doktora.

A skutečně ho nalezli za rohem, když v pátém patře vyšli na chodbu.

Byla si jistá, že kabina jezdí kamsi do podzemí, kde se nacházejí služby. Měla pravdu. Vystoupili v suterénu a prošli šatnou zaměstnanců, aniž by se kdokoliv vyptával po důvodu jejich přítomnosti. Po zadním schodišti zase vystoupali do prostor za restaurací.

„Nedaleko je určitě vstup pro dodavatele,“ špitla Sherry.

„Tamtudy se můžeme nepozorovaně protáhnout ven na ulici!“

Sledovat hotelovou halu se šesti různými východy najednou skutečně vysílilo velitele dvoučlenného ‚úklidového“ týmuCIA, vyslaného k zadržení Rustyho Sanderse. Právě mluvil do svého mikrofonu v dlani, když vstupoval do provozního oddělení hotelu, aby znovu překontroloval zadní východy.

Otočil se a najednou spatřil hledaného doktora, jak prochází kuchyní přímo kolem něho – mířil ke dveřím s nějakou ženou v závěsu.

Nestihl ani zalarmovat kolegu.

Kuchyňský personál se věnoval své práci, zatímco uprchlíci pronikli do prázdné chodby. Perfektně načasované.

Postoupil kupředu. „Promiňte! Pane! Madam! Můžete prosím na minutku?“

Rusty dobře slyšel, ale rozhodl se nebrat výzvu na vědomí!

Když ho neznámý hlasitě oslovil podruhé, zarazil se a pohlédl na něj. Asi pětačtyřicetiletý muž se k němu blížil se širokým úsměvem ve tváři. Doktor koutkem oka zaznamenal, jak seSherry též zastavila. Ihned se mu zhmotnila po boku.

Chlapík přicházel s odzbrojujícím výrazem ve tváři. Pravděpodobně patří k hotelové ostraze a nemá žádnou radost z pohybu nepovolaných osob na zakázaném území, rozvažoval Rusty.

„Ano?“

Mohl bych požádat o nějaký průkaz totožnosti, prosím?“ řekl muž v černém, přesvědčený o své nadřazenosti. Když doktor sahal do kapsy, neznámý zajel rukou do saka a vytáhl pistoli s tlumičem.

„Rusty! Bacha!“ vyjekla Sherry tak zoufale, že doktor sice vzhlédl, bohužel už pozdě. Ústí zbraně mu mířilo přímo na hruď. Sherry ztuhla a čekala na nevyhnutelné blafnutí téměř neslyšného výstřelu.

Agent se však opět rozzářil. Stále sice na něj nepříjemně mířil, ale hned vše vysvětloval: „Doktore Sandersi, čekali jsme na vás!“

Kdo my? A dejte tu věc dolů,“ káral ho Rusty.

Muž v černém zavrtěl hlavou. „Způsobil jste nám velice nepříjemné chvíle, než jsme vás našli. Měl jste se přece ubytovat?“

Rothův syn! Došel k závěru Sanders. Šéf mu jasně přikázal skrýt se v hotelu.

„A proč ta pistole? Pokud jste z naší Agentury, proč na mě míříte?“

Dotyčný zdvihl druhou ruku a promluvil do mikrofonu, aby požádal svého kolegu o přistavení vozu k zadním dveřím hotelu.

Po skončení hovoru se podíval na ženu, zatímco držel doktora stále na mušce.

„Všechno časem vysvětlíme!“ Pistolí mávl k Sherry. „Kdo je tohle?“

Doktor mlčel. Programátorka chvíli váhala, potom o krok postoupila.

„Jsem osobní asistentka Jona Rotha! Hernajs, a kdo jste vy?“

Agent váhal. Vcelku malá, chvilková nejistota, ale i těch pár vteřin zahalilo probíhající misi pochybami. Rothovo jméno se vyslovovalo s respektem. Roth asistentku měl. Co by ona tady mohla dělat? Jestli zadržel nesprávnou osobu…?

Otázky mu probíhaly myslí jako splašené. Sherry okamžitě zaregistrovala, že agent nedrží pistoli pevně. I hlaveň poklesla o několik centimetrů. Nasadila tedy široký, zvídavý úsměv a zdvihla obě ruce nad hlavu, aby odlákala jeho oči od pohybu pravé nohy, ovládané trénovanými svaly. Předvedla perfektní kop, který okamžitě střelce omráčil, snad i vykastroval.

Dokonalým zásahem ho totiž vší silou nakopla mezi nohy.

Prst ze spouště zmizel, protože v bolestné agonii agent zoufale sevřel celou dlaní jen rukojeť, zatímco kdesi uprostřed těla snad došlo přímo k erupci mučivé bolesti doprovázené křečemi břišních svalů. Padl dopředu s vyvalenýma očima, ani nevnímal své vlastní vytí. Mezitím mu Sherry vykopla pistoli, která doletěla až na druhou stranu chodby.

„Popadni tu bouchačku!“ vykřikla, zatímco se Rusty konečně probral ze šoku. Snažil se poslechnout a sehnul se pro pistoli.

Zabiják už nejevil žádný zájem o boj, když mu programátorka prohledávala kapsy u saka. Pak vytrhla zapojení vysílačky aproslídila veškerá možná místa, kde mohl mít ukrytou záložní zbraň. Potom zaječela do kuchyně.

„Zavolejte policii! Tenhle kriminálník má ještě komplice, který se velice brzy objeví u zadních dveří. Nechte je zavřít!“

Zmatený kuchař smrtelně zbledl, když mu Sherry vložila do ruky zkonfiskovaný kanon. „Miř na toho bastarda! Je to profesionální vrah!“

Chytila doktora za ruku a vedla ho k předním dveřím kuchyně. Lhostejně prošli kolem shromažďujícího se personálu, suverénně rozkopli lítačky, čímž srazili číšníka, který si právě tenhle okamžik vybral k cestě do kuchyně. Potom přeběhli k hlavnímu vchodu. Na příjezdu stál taxík. Sherry trhnutím otevřela dveře a skočila dovnitř. Rusty zapadl za ní.

„Jeďte!“ přikázala.

„Kam?“ chtěl vědět taxikář.

Kamkoliv, co nejdál od tohoto hotelu! Na západ! Směrem k Richmondu!“

Starší černoch za volantem posunul páku automatu a sešlápl plynový pedál. Po chvilce se vnořili do silničního provozu.

Rusty konečně nabral do plic dostatek vzduchu, odkašlal si a pohlédl na rezolutně jednající partnerku.

„Ty… ty jsi zřejmě tomu chlapovi ublížila, víš o tom?“

„Nejspíš jsi neporozuměl dané situaci, nebo ano, doktore?“

„Vždyť nás chtěl jenom někam vzít…“

„To tedy jo – buď si s námi popovídat, nebo nás zabít! Vzpomínáš na mou poznámku, že můžeme očekávat cokoliv? Klidně mohl mít příkaz k naší likvidaci! Stačí dvakrát střelit do hlavy, pak už se nevyžaduje výstřel do srdce. Naši slavní agenti vždycky o těchhle technikách povídají, obvykle ve snaze vyděsit někoho jiného. Ovšem mně stačí ukázat špatný konec zbraně a okamžitě přestávám mít chuť se sázet!“

„Ty to opravdu myslíš vážně, že?“

Přitakala. „Skutečně mohlo jít o likvidační tým s předem určenou lokalitou pro naše těla! A potom já a vy, mistře, bychom prostě přestali existovat… Agentura by vzápětí jen provedla úpravy našich záznamů, aby se starostlivá veřejnost nic podstatného o našich osudech nedozvěděla!“

Rusty pouze zíral.

Sykla. „Jsme v pěkný bryndě, Rusty! Pokud nedokážeme odhalit Jona Rotha, stali jsme se terčem my! Dokonce i v případě, že by si šéf s námi chtěl skutečně jenom popovídat…“

Taxikář se snažil podivným zákazníkům vyhovět. Druhou odbočku projel téměř po dvou kolech, takže se doktor nahnul dopředu.

„Zase takhle rychle nemusíte! Nechceme přece, aby nás poldové zastavili.“

Černoch se potají usmíval a navenek horlivě přikyvoval.

Chtějí rychlou jízdu, tak ji budou mít, mudroval v duchu.

V kabelce začal zvonit mobil. Sherry ho předala doktorovi.

„Vsadím se, že je to pro tebe!“

Ozval se kontakt z DIA. Skutečně došlo k něčemu neobvyklému, upozorňoval – hlas zněl docela otřeseně. Letectvo a námořnictvo dostaly příkaz k provedení zvláštní mise Vyhledej-aznič! Silně se obával, že jejich cílem je let 66.

„Vyhledej-a-znič? O čem to mluvíš? Vždyť jsou na letišti v Tenerife – před chvílí to hlásili na CNN.“

„Byli, Rusty, byli… Odletěli před dvaceti minutami a zmizeli beze stopy. Plán letové trasy sice vyplnili pro Island, ale nikdo tomu nevěří! Všichni papaláši si myslí, že zkrátka letí na západ– předpokládají návrat domů, do Států.“

„Bože!“ zaúpěl doktor. „Kdo vydal rozkaz k jejich sestřelení?“

„Bílý dům, Rusty. Určitě bych se ti neměl svěřovat s podrobnostmi, ale kdosi tam pravděpodobně zešílel! Umíš si představit následky takového činu? Musím jít! Doufám, že i ty s tím něco uděláš…“

Doktor poděkoval, vypnul mobil a obsah rozhovoru opakovalSherry, která si právě masírovala naraženou nohu, bolestivou památku z akce v hotelu.

„Zkus jim zavolat,“ radila. „Teď se pohybujeme, navíc nikdo neví, že v tom jedu s tebou. Tenhle telefon zatím ještě odposlouchávat nebudou!“

Na palubě letu 66

James Holland a Dick Robb promysleli odletový kurs, zatímco poslední litry kerosinu mizely v nádržích Jumba. Velice pečlivě prokalkulovali schopnost stroje dosáhnout dostatečného vztlaku s plným zatížením načerpaného paliva jen se zbylými třemi pohonnými jednotkami. Půjde o mezní situaci, ale start možný bude.

Kapitán nastartoval motory a pomalu začal rolovat ke konci ranveje v přípravě na odlet směrem na východ. Nikdo mu v pohybu nebránil. Otočil letoun, okamžitě nastavil plný výkon motorů dva a tři – otáčky jedničky zvýšil, až když rychlost překročila sto čtyřicet. Pomalu a rozvážně Jumbo zrychlovalo.

Už se zdálo, že světla označující konec dráhy se přibližují s nebezpečným kvapem, když se nos obřího stroje lehce zdvihl a zamířil do oblak.

Holland vyrovnal v letové hladině tří set metrů a stočil let 66na sever podle letového plánu. Transpondér i vysílačku nechal vypnuté. Osmdesát kilometrů severně od ostrova sestoupil do výše pouhých pětačtyřiceti metrů a započal dlouhý a rozvláčný návratný oblouk k západu. Tenhle manévr patřil též k plánu.

Chtěli všem vsugerovat odlet na sever, na Island, zatímco ve skutečnosti mířili na západ.

Těsně před startem se Rachael k němu naklonila a vyzvídala.

„Kterým směrem ses tedy rozhodl vydat?“

„Pokud nikdo neonemocní v dalších deseti hodinách, chtěl bych přistát buď na ostrově Barbados, nebo na Amerických Panenských ostrovech,“ rozvažoval James.

Vypadala šokovaně. „Malé Antily? Proč zrovna Karibik?“

„Dostatečně blízko k Miami, a tímpádem ke sdělovacím prostředkům. Do několika hodin budeme mít kolem sebe tucty televizních štábů. Nikdo se pak neodváží proti nám zaútočit pod dohledem zaostřených kamer. A jakmile karanténa dotiká, všechno pro nás vítězně skončí.“

„Nemůžeme dosednout někde na kontinentu?“

Holland přikývl. „Uvažoval jsem o průniku nad pevninské území Ameriky, kde by se dalo přistát třeba v Miami, neboCharlestonu, či dokonce dorazit až do samotného Washingtonu, D.C. Ovšem hlídka Pobřežní stráže by nás okamžitě objevila radiolokátorem. Pokud by někdo zazmatkoval, mohl by se pokusit nás zahnat nejspíš použitím armádního stroje, který by zřejmě i střílel… Naproti tomu Barbados nebo Panenské ostrovy jsou zcela otevřené pro letoun pohybující se těsně nad hladinou. Tam by se nám mělo podařit proklouznout stejně jako u Tenerife!“

Mobil systému Iridium, zavěšený vlevo u okna, žadonil o pozornost. Holland předal řízení kopilotovi a hrábl po přístroji.

„Kapitáne? Jamesi? Tady je Rusty.“

Elektronické kvílení spojení rušilo, ale doktora poznal.

„Moc dobře tě neslyším.“

Vlna podivných zvuků pulsovala ve sluchátku, než dorazilSandersův hlas. „… jste?“

„Kde jsme?“

„Ano.“

Náhle se kontakt pročistil. Holland ihned vyplnil příhodnou mezeru oznámením dosažené pozice i obsahem dalšího plánu.

„Jamesi, to nemůžeš! Letectvo i námořnictvo vyrazily společně do akce Vyhledej-a-znič! Dokonce prý jsou schopní vás sestřelit, obzvlášť pokud se ocitnete nebezpečně blízko americké pevniny…‘

James Holland pohlédl na Rachael. Ve tváři se jí zračil výraz pochmurného zadumání. Nebyl čas dopodrobna vysvětlovat, co právě teď Sanders dělal. Náhle se ve sluchátku ozvalo přerušované pípání, které zaplnilo kokpit.

„Bože, baterky docházejí!“ zaúpěla.

„Rusty?“ honem pokračoval kapitán. „Máš jistotu, že na nás poslali armádu?“

„Jste považovaní za nebezpečnou biologickou hrozbu celému lidstvu, Jamesi! Navíc podobná rozhodnutí dělají lidé vymykající se kontrole CIA. Nemůžete zamířit někam jinam? Pokud se na nějaké vzdálené výspě civilizace usadíte a vydržíte dvacet hodin bez onemocnění, potom se svobodně vrátíte domů!“

„Hernajs, ale kam? Se třemi motory mám omezený dolet, navíc letadlo už smrdí, jídlo dochází a jediné, čeho máme dostatek, je voda.“

Pípání zrychlilo.

„Kam až můžeš doletět, Jamesi?“

„Úplně bez problému zvládneme šest tisíc kilometrů, což je o trochu víc než deset hodin letu. Počkej! Hned se podíváme.“

Rachael mu pomohla rozprostřít navigační mapu Atlantského oceánu na středovém panelu, zatímco si odkládal telefon do klína. Odhadnutá vzdálenost zahrnovala Island, východní část Kanady a USA, severovýchod Jižní Ameriky, všechny ostrovy v oblasti Karibského moře i ty roztroušené v jižním Atlantiku do vytyčeného prostoru samozřejmě spadala celá Evropa i větší část Afriky.

„Vzdálený… Potřebujeme ztracené místo, naprosto osamocené a hlavně bez amerického vojenského arzenálu,“ dumal nahlas kapitán.

Náhle jeho pozornost zaujala malá tečka, reprezentující mrňavý kousek pevniny. Vlastně šlo o vrcholek podmořské obří hory čnící ze Středoatlantského hřbetu, vzdálený odevšad tisíce kilometrů. James Holland napřed odhadl délku vytčené trasy, potom se nahnul a do palubního počítače naťukal odečtené souřadnice.

Okamžitě zjistil přesnou vzdálenost: pět a půl tisíce kilometrů.

Místo se nacházelo v daných možnostech doletu.

A nikoho na světě by ani ve snu nenapadlo, že se tam objeví.

„Dicku, vkládám do computeru tyhle údaje. Zapni LNAVa miř přímo tam!“

Druhý pilot souhlasně přikývl.

Kapitán přiložil telefon k uchu.

„Rusty? Míříme na ostrov Ascension. Hodily by se nám veškeré dosažitelné informace o vybavení tamějšího letiště…“

Mobil však oněměl.

James pohlédl na Rachael. „Máš náhradní baterii?“

Ta už ale vrtěla hlavou. „V kufru! A obávám se, že odtud se do nákladového prostoru asi nedostaneme…“

Jen rozhodil ruce v zoufalém gestu a vrátil jí telefon.

„Rusty byl náš poslední kamarád, který vypátral horkou novinku o vyhlášení lovné sezony ozbrojeným složkám v našem případě!“ povzdechl si.

„Jamesi, skutečně by byli něčeho takového schopní?!“ náhle promluvil Mistr Sekáč, s očima rozšířenýma poznáním.

„Opravdu by naše vláda dala svolení k masové vraždě?“

Kapitán jen odfrkl, zadíval se do noční temnoty za oknem, a teprve po pár vteřinách byl schopný pohlédnout do očí kopilota. Pak jenom přikývl.

„Dicku, minimálně po dobu dalších dvaceti hodin nemáme žádné přátele! Stali jsme se pouhou myší a snad jen Bůh ví, kolika kočkám se sbíhají sliny…“

26

Washington, D.C. sobota večer 23. prosince 79.45 (0045Z)

Most na Čtrnácté ulici mizel za oknem taxíku jako rozmazaná skvrna, když Rusty Sanders spustil ruku s mobilem a povzdychl. „Tomu nebudeš věřit! Baterie jim chcípla! Než vůbec mohl naznačit, kam míří, tak ta zatracená baterie zdechla!“

„Hlavně že odstartovali a jsou v bezpečí,“ připomněla Sherry.

„To je nejdůležitější.“

Doktor přikývl, ale před očima měl obraz poškozeného Jumba. Pohlédl na partnerku, když odbočili na západním konci mostu. Pentagon jim zůstal po pravé straně, zatímco řidič udržoval kurs na západ, k Richmondu.

Sherry Ellisová uchopila společníka za paži, ten na ni okamžitě pohlédl.

„Rusty. Už se nám to vymklo z rukou! Udělal jsi všechno, co bylo možné! Teď se zase na chvíli musíme starat sami o sebe…“

Doktor zavrtěl hlavou. „Nemůžu se zbavit pomyšlení na toho chudáka, který se úplně sám řítí nocí bez sebemenšího kontaktu, bez podpory a navíc se stal terčem pro armádu své vlasti!

Umíš si něco takového představit, Sherry? Dokážeš odhadnout, co se mu asi honí hlavou? Přesně v tuhle minutu tam někde nad oceánem?“

Pomalu přikývla. Rusty však pokračoval, ruce ve vzduchunaznačovaly bezmocnost. „vždyť na něm závisí víc jak dvě stě padesát životů lidí – a před pár hodinami jim sdělili, že kvůli nákaze jsou odsouzení k smrti! Teď zase propadnou zhoubě shodou okolností, zcela bez příčiny!“ Pak se k ní otočil. „Co když je najde Aqbah?“

„Rusty, uvědom si, ani my nevíme, kam letí. Jak by na to tedy mohla přijít Aqbah?“

Doktor znovu povzdechl a pohlédl z okna. „Nevím… mám však nechutnou předtuchu, že to ještě nevzdali!“

„A kam my vlastně směřujeme?“

Nepřítomně se jí zadíval do očí. „Cože?“

„Jako raketa se ženeme na západ v taxíku druhou kosmickou rychlostí. Kam vlastně jedeme? Co máme za plán?“

Pokrčil rameny.

„Já… já mám dojem, že jsem o tom dosud neuvažoval. Myšlenky mi zatím kroužily kdesi v dálce nad Atlantikem.“

„Dobře, ale naše těla jsou tady a já mám o to své starosti!“

„Pravděpodobně dokážou vystopovat i tenhle taxík…,“ začal.

Přitakala.

„Bohužel,“ pokračoval doktor, „můžeme klidně odhadnoutRothův příkaz odstranit nás oba, i když zřejmě neví o tvé přítomnosti.“

„Dozví se podrobnosti, pokud ten agent z kuchyně bude mluvit.“

„Sherry, tys přece pracovala v terénu – v Káhiře, pravda?“

„Ovšem jen v časově krátkých operacích,“ přikývla.

„Takže máš výcvik v téhle oblasti, zatímco já ne!“

„Chceš něco doporučit?“

Horlivě kýval.

„Paráda. Obrátíme se zpátky k National Airport. Čím víc lidí bude okolo nás, tím líp. Třeba už po tomhle taxíku pátrají. Máš s sebou nějakou hotovost? Prosím, řekni ano – přiznej aspoň pár stovek!“

„Skutečně mám,“ odpověděl doktor, tvářil se zmateně. „Asi tři sta dolarů…“

„Fajn!“

„Proč?“

„Na zpáteční lístky do New Yorku. Tam zmizíme mnohem snadněji.“

„Jak?“

„Ubytujeme se v hotelu pod falešným jménem, zabarikádujeme dveře a pokusíme se všechno ještě jednou promyslet!“

Rusty ji provrtával očima. Jeho výraz, i náhlé přisednutí blíž, snad zapříčinil nový pohled na situaci: zřejmě poprvé v ní viděl spolehlivou partnerku i spojence.

Najednou i ona pocítila až znepokojující pouto mezi nimi, kdy jakákoli slova se stala zbytečná. Vždyť padli do smrtelného nebezpečí.

Ale jsou v něm společně.

Sherry se dokonce začervenala, když doktor nařídil taxikáři otočit, aniž by z ní spustil oči.

Severozápadně od Las Palmas, Kanárské ostrovy

Jurij Steblinko opouštěl noční letiště Las Palmas s mohutným svistotem. Hnal business jet na plný výkon, rychlost udržoval v červeném poli, aby se dostal k Tenerife dřív, než se rozplyne radarový odraz letu 66.

Dorazil pozdě! Na obrazovce radiolokátoru se neobjevilo nic, co by připomínalo Jumbo, které se tam někde mělo nacházet.

Řídicí středisko letového provozu sice potvrdilo Island jako cíl udaný kapitánem Boeingu 747, ale Jurij dobře věděl, že protivník není žádný hlupák – určitě vytušil přítomnost neznámého útočníka. Proto vyplnil falešný letový plán a míří jinam. Odchýlí se minimálně o devadesát stupňů vzhledem k původnímu kursu na sever, na Keflavík.

Odlet sedmsetčtyřicetsedmičky před osmnácti minutami mu potvrdila tenerifská věž. Při stoupání může dosáhnout rychlosti přes pět set kilometrů za hodinu, čímž dopravák získá náskok sto dvacet až sto šedesát kilometrů, kalkuloval ruský pilot.

Ovšem jeho radar dokázal dohlédnout na vzdálenost až tři sta kilometrů, aniž by nějaký odraz zachytil. Začala v něm růst zlá předtucha.

Srovnal Gulfstream ve výšce pěti kilometrů a udržoval severní kurs, zatímco v duchu horečně zpracovával současný problém.

Kterým směrem bych se dal já? Co bych dělal na jeho místě?

Pokud by Jumbo vyrazilo kupříkladu na jih, oba letouny by se právě teď vzdalovaly zcela diametrálně kombinovanou rychlostí dobrých tisíc šest set kilometrů za hodinu! Sedmsetčtyřicetsedmička určitě někde před ním být musela, tohle tušil, ale nemohl přece prohledávat celou oblast okolí Kanárských ostrovů. Pokud by odhadl špatný směr, potom by mu let 66 zmizel z dosahu ještě dřív, než by se pokusil o druhou možnost. Jedinou skutečnou šancí na kontakt s kořistí se stalo vydedukování úmyslu kapitána Boeingu 747 – je zapotřebí se vžít do jeho situace! Pokud se mu to podaří, pak odhadne, kam doopravdy zamířil…

Určitě by se nevracel na východ, protože tam by očekával mou přítomnost. Velice jasně chápe, jak dodržením kursu na Saharu vyvolá další útok, poněvadž pobřežní radiolokátory ho odhalí a možná jsou s útočníkem ve spojení – na to byl soupeř chytrý dost.

Východ tedy řešením nebyl!

Tak fajn – a co s tím severem? Došel jsem přece k závěru, že právě tam letět nemůže. Nechybí mi v celé úvaze něco důležitého?

Odpověď opět zněla ne!

Zůstával tedy západ a jih. Jurij stočil Gulfstream k západu a snažil se představit si detailně zvolenou variantu soupeře.

Na obrazovce radiolokátoru neobjevil vůbec nic. Přepnul dosah na pět set kilometrů, potom zase zpátky na dvě stě čtyřicet přesto nikde žádný bod nezazářil.

Pokud zamíří na západ, bude se vracet zpátky do Spojených států. Kdyby zamířil na jih, má na cestě pár ostrovů, severovýchodní pobřeží Jižní Ameriky a většinu afrických států.

Jumbo mělo nádrže plné, což mu potvrdil čerpadlář. Na druhé straně mu však zbyly jen tři pohonné jednotky, což znamenalo větší čelní odpor, a tím i kratší dolet. Pravděpodobně by mohl zvládnout maximálně něco málo přes šest tisíc kilometrů. Dostatečné k dosažení Miami! Stačí to i pro brazilské Recife, možná i Rio de Janeiro…

Vtom na obrazovce zazářil cíl ve vzdálenosti necelých sto padesáti kilometrů, po dvou otáčkách antény se ukázal jeho posun k jihu. Potom vše zmizelo. Když se dál nic neobjevilo, Jurij se rozhodl záznam ignorovat.

Monitoroval veškerá komerční vysílání, která dokázal za poslední hodinu odposlouchávat. V posledním se právě dozvěděl, že všichni pasažéři letu 66 byli nakaženi. Jednou však tvrdili, žeJumbo se zřítilo do moře, pak zase vypátrali jeho přítomnost naTenerife, kde posádka držela zaměstnance letiště jako rukojmí!

Teď navíc zaslechl zprávy Hlasu Ameriky, kde se komentátor připojoval k celosvětovému názoru na let 66: Jde o vyděděnce lidské společnosti unášené nezvládnutelnou posádkou, která odmítla přistát na poušti a tam tiše zemřít!

Ruský pilot náhle pocítil k americkému kapitánovi kapku obdivu. Ačkoliv ho lovil s rozkazem zabít, šlo přece jenom o profesního kolegu, a začínal s ním dokonce i sympatizovat.

A navíc se dokázal vžít do myšlenkového pochodu štvaného chudáka. Každý letec, který se dokáže takhle mistrně vyhnout vystřelené raketě, prošel výcvikem armádního pilota, pravděpodobně na stíhačce! Proto lovce za sebou cítí a musí udělat zcela nepředpokládatelný krok…

Určitě míří domů. Vyrazil na západ.

Jurij vyťukal souřadnice několika západních bodů dráhy letu do palubního počítače a provedl změny. Vystoupal do desetikilometrové výše, na úroveň, kterou dopravní letadla zřídkakdy používají, a vyrazil na západ. Jeho přibližovací rychlost k letu66 bude činit minimálně sto kilometrů za hodinu, což by znamenalo kontakt do dvou hodin. To už budou téměř dva tisíce kilometrů nad otevřeným mořem. Se zbývajícími třemi řízenými střelami dokončí, co započal, a rozlehlý Atlantik veškeré stopy katastrofy milosrdně zakryje…

Operační středisko, Bílý dům, Washington, D.C. sobota večer, 23. prosince 20.20 (0120Z)

V osm večer vrcholila telefonická konference, která začala před pár hodinami v CDC Atlanta v Georgii s napojením na Washington, D.C., německý Bonn a zasahovala až do bývalé oblastiSovětského svazu. Do Bílého domu totiž dorazil důstojník americké armády s nejnovějšími důležitými zprávami.

Plukovník Jerrett Webster, zástupce velitele Armádního lékařského výzkumného institutu infekčních chorob ve Fort Detrick, musel překonat svírání žaludku, když nejlepší prezidentovi poradci ho zavedli do malé konferenční místnostiOperačního střediska. Jon Roth se připojil ke skupině právě ve chvíli, kdy Webster nervózně dosedl a otvíral svůj odřený kožený kufřík. Vytáhl několik listin společně se zvětšenými záběry z elektronového mikroskopu, které právě dorazily faxem zabezpečenými vojenskými komunikačními kanály z Německa. Představitel státu se k jednání dostaví každým okamžikem, upozorňoval kdosi.

„Pánové, i když mezi námi existuje stále dost kontroverzních náhledů, mezi epidemiology už zavládla shoda: jde o sérový virus!“ informoval nový host. „V nejhorším máme co do činění s patogenem čtvrtého stupně, který však nemůže být přenášen vzduchem.“

Poradce pro zahraniční politiku se nahnul a přitáhl si dva obrázky k sobě. „To je ono?“

Plukovník Webster přikývl. „Díváte se na vir izolovaný z obou obětí v bavorských laboratořích. Sami o sobě pouze naznačují podobnost se skupinou virových patogenů silně nakažlivých! Jsou nám známé, ale neexistuje proti nim žádná očkovací látka či další možnost léčby. Tenhle typ virózy se rozšiřuje stykem s tělesnými tekutinami – k nejspolehlivějšímu přenosu dochází při kontaktu krve infikovaného jedince s odřeninou nebo sliznicí druhé osoby. Nemáme žádný důvod se domnívat, že oběť je schopná vdechnout tyto částečky v dostatečném množství, aby došlo k infekci!“

„Plukovníku, mohl byste nám to přeložit do lidské řeči?“ požádal zástupce ředitele CIA.

Důstojník na něho pohlédl a přikývl. „Zajisté. Zcela zodpovědně lze potvrdit, že profesor Helms nemohl kohokoliv na palubě infikovat, pokud s ním dotyčný nepřišel do přímého styku.

Dokonce i potom bez kontaktu s krví je nákaza prakticky vyloučená!“

„Ale pár lidí mu dávalo umělé dýchání z úst do úst,“ nadhodil další poradce. „Nestačilo by tohle k přenosu?“

Webster pomalu přikývl. „Možná… Ale s největší pravděpodobností lze i v tomhle případě pozitivní průběh opět vyloučit! Rozhodně bych chtěl mít ve čtyřdenní karanténě každého pasažéra, ovšem nejvíc starostí mi dělá, zda separovali osoby, které se ho dotkly, od ostatních, u nichž je prakticky riziko nákazy nulové.“

Roth vypadal šokovaně. „Odkud berete takovouhle jistotu?“

Důstojník zavrtěl hlavou. „Naprosto spolehlivě nic určit nemůžeme, pane. Ale patologický tým v Keflavíku dokončil pitvu profesora Helmse a v plicních sklípcích nenašel ani stopy po našem viru. S tímhle nálezem musíme jednoznačně vyloučit jakoukoliv možnost vydechování nákazy do vzduchu…“

Rozhlédl se kolem sebe a spatřil ve tvářích posluchačů očekávání.

„Takže pokud jsem správně pochopil vydaný rozkaz týkající se likvidace dotyčného letounu, jde zcela jasně o příkrý rozpor s výsledky lékařského šetření! Proto vám musím doporučit-zároveň i prezidentovi – okamžitě odvolat akci Vyhledej-a-znič!

Ať ti chudáci dosednou kdekoliv, potřebujeme je pouze udržet odpovídající počet dní v izolaci. Veškeré další kroky jsou úplně zbytečné…“

Do několika minut se prezident dozvěděl fakta, která bez váhání přesměroval na Pentagon. Vyžadoval neprodleně zrušit vydaný rozkaz likvidace letu 66.

„Už se to dozvěděl kapitán?“ zněla první prezidentova otázka, když vstoupil do Operačního střediska.

Všichni vysoce placení prezidentovi poradci se rozpačitě dívali jeden na druhého. Nakonec zamířili své zraky na JonathanaRotha, který předtím velice rychle dokázal cokoliv vysvětlit i omluvit. Kupodivu nyní byl zticha! Zástupce ředitele CIA se pravděpodobně nacházel stále v šoku, když promluvil generál letectva.

„Pane, pokusy o kontakt se provedly, ale od doby, co Jumbo odstartovalo z Tenerife, kapitán udržuje mlčení v éteru. Nikdo nebyl schopný ho kontaktovat, dokonce ani jeho aerolinkám se pokus nezdařil.“

Představitel státu pohlédl na Rotha, jenž právě studoval komunikační panel.

„Jone, jakou máme šanci, že nás poslouchá, aniž by odpověděl?“

Tázaný si jen odkašlal, stovka rozporuplných myšlenek narušovala jeho pozornost, když se snažil propracovat k odpovědi. Něco takového nikdy nepředpokládal! A přitom si byl úplně jistý…

„Jone?“ naléhal prezident.

Jonathan Roth na něj pohlédl a snažil se o úsměv.

„Já, ach, mám dojem, že bychom k němu mohli prorazit přes vysílání rozhlasu – třeba někdo na palubě poslouchá Hlas Ameriky. Možná se můžeme i dostat na mezinárodní nouzovou frekvenci letecké dopravy, kterou pravděpodobně monitorují.“

„Výborně, vrhněte se na splnění úkolu!“ nařídil prezident.

„Dostaňte konečně toho osudem stíhaného chudáka na zem, než se opět něco semele!“ Pak se představitel státu obrátil na generála letectva. „Bille, ty společně s admirálem Tomassonem se snažte se vším, co máte, ztracené Jumbo najít a bezpečně ho doprovodit zpátky na Kanárské ostrovy nebo nejbližší spolehlivé letiště. Pokud narazíte na jakoukoliv stopu vzdušného piráta, který na ně střílel, chci o tom okamžitě vědět! A ještě něco, generále – zajisti, aby se o celé předchozí akci nikde nenašel žádný záznam, ani nesmí dojít k úniku informací!“

„Ano, pane.“

Jonathan Roth se už přesunul do kouta místnosti, když prezident odešel. Měl extrémně důležitou zprávu a musel ji neodkladně vyslat.

Chytil jednoho z pobočníků za rukáv.

„Potřebuju zabezpečenou linku do Langley. Není náhodou v zasedačce?“

„Ano, pane,“ odsouhlasil důstojník. „Na stole ten nejvzdálenější telefon.“

Zástupce ředitele CIA vtrhl do přilehlé místnosti, zdvihl sluchátko a vyťukal patřičné číslo v Langley. Na druhém konci se ozval Mark Hastings, zatímco se rozsvítila kontrolka indikující šifrování a zabezpečení linky.

Roth mluvil šeptem, očima sledoval dveře. Vysvětlil, k čemu došlo.

„Bleskově se spoj s naším mužem přes satelit, aby akci přerušil a zmizel! Ať se ukáže na dohodnutém místě a v dohodnutý čas! Udělej to ale co nejrychleji – hlavně ať potvrdí příjem! Svůj úkol de facto splnil!“

Aqbah na Jumbo už vlastně zaútočila, musel uznat fakta.

Skutečnost, že ho nesestřelili, byla nyní irelevantní. Pouhý pokus o atentát bude stačit, aby se usměrnil zájem veřejnosti na teroristickou organizaci…

„A co místní úklid?“ chtěl vědět Mark. „Sanders a Sherry, o nichž jsem vás informoval. Ona už sejmula dva naše lidi ve městě, těžce je zranila a zmizela… Pořád je hledáme!“

Roth si zadumaně masíroval spánek. Hernajs, jak se všechno dokázalo ve chvíli zkomplikovat! Přece se naskytla perfektní příležitost k zásahu… Stále však existuje, pokud udrží situaci pod kontrolou.

„S tím pokračujte!“ vydechl nakonec zástupce ředitele. „Dostaňte je k nám!“

„Pane, vždyť oni žádné usvědčující důkazy nemají! Disketu vlastníte vy a všechno kolem jsme sanovali. Možná bychom měli oba ty amatéry jen hodit přes palubu…“

Roth zavrtěl hlavou v nerozpoznatelném gestu frustrace. Měl už předem vytušit, co se stane, když povolí vstup programátora zvenčí do úzkého jádra pracovní skupiny. Takový outsider, připomínal sám sobě, bude rozšiřovat neuvěřitelnou historku všude, kam se pohne, což by naprosto zruinovalo jeho slibnou kariéru, pokud by někdo přece jenom uznal věrohodnost vyprávěného příběhu. A ještě se spolčil se Sherry, což riziko zvyšuje!

Přitom právě u ní si cenil loajality…

„Postarej se o dokončení akce, jak nejlépe uznáš za vhodné, nemůžeme je nechat běhat venku s tím, co všechno objevili!

Marku, jen si vzpomeň na staré přísloví: Zacpat škvíru, než obsah zmizí!“

Pět set dvanáct kilometrů západně od Kanárských ostrovůJurij Steblinko překontroloval čas a náhle pochopil, že zvolil špatnou možnost.

Let 66 na západ nezamířil!

Znovu překontroloval veškeré kalkulace. Boeing 747 získal náskok dobré stovky kilometrů, když on se stočil na západ.

S rychlostí svého tryskáče by se měl už k němu přiblížit na vzdálenost necelých dvacet kilometrů, a přitom obrazovka radiolokátoru zůstávala prázdná.

Sedmsetčtyřicetsedmička v zásadě musela vzlétnout výš, tím si byl Jurij jistý. Turboventilátorové pohonné jednotky v malé výšce spalují nadměrné množství paliva. Pouze v letových hladinách přes deset tisíc metrů může takový dopravní kolos překonat oceán.

Dokonce, i kdyby se let 66 vychýlil od směru na západ o třicet stupňů k severu či jihu, radar by ho odhalil ve svém dvěstěčtyřicetikilometrovém zorném poli.

Ještě jednou a naposledy přepnul radiolokátor, nenašel však vůbec nic. Odpojil tedy palubní počítač a stočil Gulfstream na jihovýchod, než začal propočítávat, pod jakým úhlem nejrychleji dosáhne kontaktu.

Pokud let 66 nabral kurs na jih – a tenhle směr musel předpokládat u Boeingu 747, postupujícího středem Atlantiku – nemůže být dopravák od něj dál než sedm set dvacet kilometrů. Musí proto prokalkulovat úhel k pozici, kterou cíl zaujme po pěti hodinách letu. Kam ale štvaný kapitán směřuje?

Přitáhl si mapu blíž a pravítko nastavil v jihozápadním kursu.

Napřed se let 66 přiblíží ke Kapverdským ostrovům nedaleko pobřeží Senegalu. Jurij přímo viděl snahu svého soupeře dostat se co nejdál na západ a proletět nepozorován zónou tamějších radiolokátorů.

Co je ale dál?

Jen otevřený oceán, dalších téměř dva tisíce kilometrů vodní hladiny, než ji přeruší miniaturní archipel brazilských ostrovůSvatého Petra a Pavla. Tyhle dva skalnaté vrcholky podmořské hory však nemají letiště.

A jak vypadá směr na jih…

Prstem narazil na jméno ostrova, který si dokonce pamatoval.

Hrůzně vzdálený od civilizace, s tropickým podnebím a řídce osídlený Brity – tam se přistát dá! Ačkoliv ranvej probíhá mezi kopci, je dostatečně dlouhá, takže byla vybraná jako záloha k případnému dosednutí amerických raketoplánů v případě nouze.

Ostrov Ascension!

Tady už se zásoba pohonných hmot letu 66 nebezpečně sníží!

Tenhle ostrov se tedy stal jejich cílem…

Ruský pilot přesměroval veškeré navigační údaje a vybavilpalubní computer souřadnicemi pro ostrov Ascension. Potom zadal další technická data, aby získal nejlepší propočet rychlostí a úhlu setkání. Ještě jednou vše překontroloval, než zapojil autopilota.

Kostky byly vrženy. Buď po více než čtyřech hodinách se objeví na obrazovce radaru odraz letu 66, nebo obloha bude prázdná. Pak sám musí přistát na ostrově, aby se snažil zakoupit pohonné hmoty v možné naději, že dosud nikdo nepátrá po odcizeném stroji typu business jet.

Prakticky mu nic jiného nezbývalo. Pokud se i tentokrát zmýlil a sedmsetčtyřicetsedmička zamířila na východ či sever, tak jeho mise už opravdu skončila…

Jurij uvažoval o zprávě, kterou poslal přes satelitní systém svému klientovi, když se hnal z Tenerife za kořistí: Cíl pokračuje na západ od Kanárských ostrovů. Jsem v závěsu.

Nikdo neodpověděl. Vlastně ani žádnou reakci nečekal. Teď však samozřejmě musí všechno znovu promyslet.

Překontroloval autopilota a potom opustil sedadlo, aby mohl provést nájezd do kuchyňky. V duchu neustále přemílal zbývající možnosti, kdyby náhodou let 66 na Ascension nesměřoval.

Připravil si čerstvý šálek kávy, potom vypracoval novou zprávu pro satelitní síť a stiskl knoflík. Když si bral horký nápoj se sušenkami dopředu, nevšiml si, že košilí zachytil o víko komunikačního panelu a trochu ho posunul.

Uklidňující měkkost vypolštářovaného pilotního sedadla ho přivítala, bohužel zaskřípění při pootočení zakrylo pípnutí, jež oznamovalo příchod zprávy. Nezaslechl ani další varovné písknutí satelitního přijímače, kdy špatně usazený kryt opět zapadl na své místo, a tím opět náhodně vypnul hlavní spínač.

Ruský pilot se pohodlně opřel, usrkával princovu kávu a promýšlel činnost během následné čekací doby. Nařídil si budíček náramkových hodinek – dovolil si dlouhých šedesát minut spánku.

K vybavení kokpitu patřilo i krátkovlnné rádio, které neustále chrlilo zprávy z celého světa. Ovšem neustálé poslouchání nekonečných novinek ho unavovalo.

Dá se předpokládat změna? Ptal se v duchu sám sebe. Možná by nebylo na škodu pečlivě se zaposlouchat do informací sdělovacích prostředků.

Chvíli o tomhle nápadu hloubal, nakonec ale zavrtěl hlavou.

Přece ví úplně všechno, co vědět potřeboval! Pokud by došlo ke změně, klient by ho včas s novou situací seznámil přes satelit.

A pokud Jumbo viděli někde jinde, tak by tomu stejně věřit nemohl…

Proto neměl žádný důvod naslouchat rádiu ani sledovat provoz na běžných leteckých frekvencích. Koneckonců, přece patřil mezi vzdušné duchy…

Raději se natáhl a rádio vypnul.

27

NationalAirport, Washington, D.C. sobota večer,23. prosince 20.20 (0120Z)

Rusty Sanders byl k smrti vyděšený. Celé moře tváří pomalu protékalo halou washingtonského National Airport, přitom obličeje se zdály naprosto neškodné. Dobře však věděl, že jeden z nich může patřit zaměstnanci CIA s úkolem zabít.

Sherry Ellisová mu hučela do ucha podrobnosti, zatímco se hnali v taxíku večerním provozem.

„Pokud se Rothovi nohsledi objeví, tak minimálně dva – každý z nich bude mít pistoli s tlumičem a v mozku zafixovaný jediný rozkaz: Najít oba provinilce – nejenom doktora, ale i ženu, s níž ho zahlédli v hotelu! Budou se snažit nás nacpat do obyčejného vozu čekajícího u chodníku.“

„Kam s námi pojedou?“ vyhrkl, ačkoliv odpověď asi uhodl.

„Na výlet jednosměrkou, Rusty… Vzpomínáš si, co jsem ti před chvílí vysvětlovala?“

Přikývl a jen doufal, že neslyšela hlasitý pokus o polknutí.

„Hlavní vchody budou sledované,“ varovala, „proto vstoupíme do budovy letiště o patro níž, kde běžně vysazují hosty dovážené mikrobusy z hotelů. Za rohem je výtah, kterým můžeme vyjet do velké haly nahoře.“

Doktor se měl ztratit mezi zadními regály velkého knihkupectví, kde vyčká do jejího návratu. Takhle zněl plán.

„A co se stane, když právě tebe chytí?“

Sherry se usmála. „Pokud půjde o obyčejného a zranitelného muže, zřejmě použiju stejnou techniku!“ Zašklebila se. „Prsty na nohou mě ale pořád ještě brní.“

„O tom nepochybuju!“ přitakal Rusty. „I mě téměř bolí v rozkroku při pouhé vzpomínce na tvůj úžasný výkop. Toho chlapa jsi snad vykastrovala…“

„Buď on, nebo my!“ pronesla moudře.

Jakmile se ocitli v hlavní hale, Sherry zmizela k pultu prodeje letenek, zatímco doktor se snažil splynout s davem, který s ním posunoval centrem letištní budovy. Po levé straně zahlédl malý bar s televizí vyladěnou na CNN. Většina cestujících už směřovala ke svým večerním odletům, takže prostor zel prázdnotou. Když se Rusty objevil poblíž, na obrazovce právě komentátor z Atlanty oznamoval speciální zpravodajskou relaci logo společnosti Quantum a snímek Jumba ho zmrazily. Jen taktak se vymanil z proudu pasažérů, aby zaslechl reportáž:

Nejnovější vývoj tragické situace vypátrala CNN. Experti na virová onemocnění došli k závěru, že pasažéři a posádka letu 66aerolinií Quantum se nemohli s největší pravděpodobností nakazit virem, který zapříčinil smrt amerického profesora na palubě tohoto stroje.

Doktorovi se podlomily nohy, až se v šoku musel opřít o stěnu. Ve zprávě dál uvedli krátký přehled prožité odysey, potom přislíbili další pokračování do hodiny.

Že by najednou změnili úmysly? Jak? Proč?

Za moderátorem se objevilo další logo. Patřilo CIA! Sanders nepostřehl začátek, poněvadž pozoroval program z nevhodného úhlu. Ovšem okamžitě zaostřil, neboť se ozvalo jméno hospitalizovaného šéfa celé Agentury:

… který pracoval coby ředitel CIA od roku 1995 a poslední dva měsíce prožil v kómatu po těžkém krvácení do mozku. Jeho smrt dnes odpoledne nebyla překvapením pro vládu, která zatím odmítla jmenovat nástupce s ohledem na rodinu zemřelého. Ale zdroje blízké prezidentovi tvrdí, že tuto funkci bude vykonávat nynější zástupce ředitele Jonathan Roth. Oficiální prohlášení Bílého domu se očekává někdy počátkem příštího týdne.

Doktorova mysl pracovala na plné obrátky. Kapitán Holland byl mimo jakýkoliv dosah. A skutečně existovala možnost, že nikdo neonemocní? Nebo tahle zpráva patřila k celosvětovému spiknutí se snahou donutit Jamese k vyzrazení pozice?

Ale proč by někdo vsadil na náhodu, že kapitán letounu bude monitorovat vysílání rádia? Vždyť ten chudák bojuje o svůj život…

Ale možná, uvažoval, čistě možná by mohl poslouchat. Nebo někdo jiný na palubě.

Ovšem po všech těžkých zkušenostech, kterými prošli, by asiJames Holland podobnému hlášení nedůvěřoval. Přece už se toho tolik stalo! Pořád ještě musí najít bezpečné místo k přistání a vydržet posledních čtyřiadvacet hodin.

Množství cestujících v hale ubylo, a tak Rusty mohl klidně kontrolovat zbývající tváře, ačkoliv dobře věděl, že se tím sám zviditelňuje.

Znamenal výsledek expertizy konec honby, nebo ne? Roth se sice stane ředitelem CIA, ale odvolá likvidační skupinu nebo se bude snažit krýt plánovanou vraždu? Je vůbec schopný kontaktovat své katy, když už je jednou vyslal do akce?

Doktor zamířil k dohodnutému knihkupectví a snažil se potlačit paniku, která mu obracela žaludek naruby. Raději se obezřetně přesunul dozadu, kde si náhodně vytáhl knihu a začal v ní listovat ve snaze napodobit obyčejného zákazníka.

Velký šéf byl velice zranitelný, ať udělal cokoliv.

Nebo ne?

Rusty vzpomínal, jak musel Rothovi předat disketu. Přesto měl dokument vyjetý z tiskárny – což však může být zfalšované, by určitě řekli. Ve skutečnosti nevlastnil pevné důkazy, že zástupce ředitele udělal něco špatného. Ti muži v jeho bytě, i ten v hotelu – vlastně ani jednoho nemohl identifikovat jako podřízeného Jonathana Rotha…

Co vlastně tedy na něho mám? Hloubal. Odpověď zněla až bolestivě jednoznačně: Pouze podezření sdílené společně seSherry – žádné důkazy! Velký šéf se může klidně tvářit nevinně a uspěje… Dokonce zaslepil i prezidenta – ovšem hned si připomenul, že jmenování na post nového ředitele ještě nebylo vydáno oficiálně.

Proč by nás tedy chtěl zabít? Proč by podstupoval podobné riziko? Vždyť nás může klidně nechat vypovídat, pak označit za idioty, a tím celá aféra splaskne.

Rusty se přistihl, jak lehce přikyvuje. Vážně není důvod k jejich likvidaci, ale Sherry se z jistých důvodů zdála přesvědčená– navíc pistole, do jejíhož ústí před necelou hodinou zírali, byla až moc skutečná. A všechno působilo příliš zmateně, aby šlo o pravdu!

Náhle mu v mysli vytanula vzpomínka, na niž se okamžitě upnul. Uvažoval o jednoduchém počítačovém programu, který vypracoval asi před rokem: šlo o perfektní zálohu k ochraně nechtěně vymazaných souborů. Zcela neortodoxní a nutně neodhalitelné řešení. Naprosto samostatně a automaticky oba originály původní verze káhirské zprávy i vzkazu v arabštině musel odchytit jeho computer. A vše, co uložil do paměti, je zabezpečeno mimo dosah centrálního počítače CIA!

Jinými slovy, přece jenom má důkazy!

Vtom si uvědomil, že vůbec nedává pozor na osoby vstupující do obchodu. Honem pohlédl k pultu vpředu a zrakem sledoval čtyři přítomné zákazníky.

Jeden muž, dost starý na to, aby nebyl nebezpečný, se zastavil doktorovi po pravici a rozvážně studoval nabídku. Po levé straně zahlédl mladou dívku v obtažených šatech, chlubící se vnadami. Jakýsi třicátník, pravděpodobně podnikatel, se tvářil nakvašeně, když neměli na skladě knihu, kterou tvrdě vyžadoval. Stříbrovlasá žena v módním kostýmu nakukovala přes brýle do časopisu. Trochu podsaditá, přesto připomínala podrážděnou knihovnici, s níž se nedávno potkal.

Zůstal mu tedy rozčilený zákazník u prodavačky. Doktor zvažoval, zda dohadování má být zástěrkou pravého poslání. Věkem odpovídal agentovi, jehož Sherry v hotelu těžce ochromila.

Muž se náhle otočil. Ačkoliv Sanderse očima jenom přejel, žaludek se mu opět sevřel a po zádech přeběhl mráz. Nato si reptal dál stěžoval neochotnému personálu.

Rusty se bál i vydechnout. Přece nebyl žádný důvod, aby se podíval jeho směrem, pokud…

Najednou však,rozezlený podnikatel máchl rukou a vyrazil z obchodu. Rusty viděl, jak rázuje k severnímu konci letištní budovy – téměř utíkal. Že by si šel vyzvednout partnera?

Už zase panikařím!

Raději zavřel na chvíli oči, aby potlačil ochromující strach.

Když je otevřel, zjistil ohromující fakt: dotyčný se nevrátil a nikdo nový se uvnitř neobjevil!

Pomalu zavrtěl hlavou a musel sám sebe pokárat.

Planý poplach.

Tahle myšlenka přinesla menší úlevu – náhle však pocítil pálení na levém boku.

Překvapeně sebou trhl, chtěl odstranit zdroj bolesti.

Narazil na něčí paži. Cosi se mihlo poblíž jeho prstů, když cizí ruka mizela. Pootočil se vlevo a zcela zmateně zíral na knihovnici. Opravdu svírala injekční stříkačku a prázdnou ji právě ukládala do kabelky. Pohlédla mu do očí, pravačkou mu sevřela levý loket.

„Co… co to hernajs děláte?“ vykoktal.

Mezitím vnímal sílu trénovaných svalů, když ho nasměrovala ke vchodu a přitáhla k sobě. Syčela mu do ucha:

„Doktore Sandersi, pozorně poslouchejte! Nedívejte se na mě, ani se nevzpírejte!“ Hrdelní hlas zněl hrůzně, snad to ani nebyla žena.

„Já…,“ začal.

„Drž hubu a napni uši! Právě jsem ti bodla pod kůži osmdesát kubíků velice efektivní látky s ochromujícím účinkem na nervovou soustavu. V pětadvaceti minutách dojde ke kolapsu, pak bude následovat smrt… I když budeš ječet o pomoc a do čtvrt hodiny se tu objeví sanitka, zjistí, že jsi sice při vědomí, ale z naprosto záhadného důvodu paralyzovaný. Nevyslovíš ani ň…

Poté chemikálie začne uzavírat veškeré tělesné funkce včetně srdečního svalu! Umřeš ještě před příjezdem na pohotovost, bez ohledu, kam tě vezmou či jaký lék ti dají!“

Rusty se snažil rozhlédnout, ovšem svěrák na lokti zapracoval. Dokonce to až zabolelo.

„Nedívej se na mě!“ rozkazovala.

„Cože…,“ těžce polkl. V krku mu vyschlo. V duchu si přeříkal názvy několika neurotoxinů. Všechny se však silně lišily.

A najít příslušné sérum by trvalo hodiny.

„Co vlastně chcete?“

Opět zaslechl hlas snad přímo v uchu. Tichý, pevný, výhrůžný a perfektně ovládaný.

„Budeš mě následovat do haly bez sebemenšího zaváhání!

Zamířím k hlavnímu vchodu, kde u chodníku čeká další agent.

Teprve tam ti píchneme protilátku. Pokud se nebudeš držet těsně za mnou, když otevřu dveře do auta, odjedeme okamžitě samozřejmě i s tvou jedinou záchranou. Umřeš na chodníku s otevřenýma očima, bez pomoci a úplně pateticky! Rozumíš?“

Přikývl. „Pokud se v klidu nepodvolím, jsem mrtvola…“

„Přesně tak!“ odsekla.

„A pokud půjdu, umřu taky! Tak jako tak mě přece stejně zabijete, mám pravdu?“ překvapeně poslouchal sám sebe. Nestačil se divit, kde se tahle slova vzala! Asi nejhorší obavy se zmaterializovaly. Uvnitř se celý třásl – představoval si postup neurotoxinu tělem… Všechno se mu zdálo neskutečné. Vždyť ani nemůže podstoupit čestný boj!

V boku ho stále pálilo. Určitě ho bodla, o tom pochybovat nemohl.

„Nejsme tady kvůli zabíjení – chceme si jen popovídat!“

Knihovnice pohodila hlavou ke dveřím a doktor vykročil. Vší silou se snažil ovládat třesoucí se kolena. Něco jiného bylo čučet do ústí pistole, teď ho ale chemicky znásilnili… vždyť už je vlastně mrtvý, pokud nemají to správné sérum.

Co když o té protilátce lžou? Co když mě chtějí jen nenápadně vlákat do vozu, aby se později mého těla bezpečně zbavili?

Vražedkyně před ním rázně pochodovala, ani mu nesvírala loket. Zřejmě ji ani za mák nezajímalo, zda se drží v závěsu, nebo ne.

Bohužel mu nic jiného nezbývalo.

Zatočila vlevo a rychle postupovala vpřed, zatímco se Rusty snažil udržet s ní krok. Docela se mu zdálo, že přestává cítit konečky prstů na nohách. Bleskově se snažil vykalkulovat, kterápak svalová skupina přijde na řadu teď? Dokáže vůbec dojít k vozu únosců?

Bože můj, kde je vůbec Sherry? Copak ji taky dostali?

Žena, vlastně bezohledný netvor, suverénně prošla hlavními dveřmi ven, plná energie. Ani se neobtěžovala se ohlédnout.

Dobře věděla, že kluše za ní! Všechno ostatní by se totiž rovnalo sebevraždě…

Sherry Ellisová si zastrčila do kabelky dvě letenky do New Yorku a hnala se ke knihkupectví. Hned se však zarazila, neboť zahlédla doktora mířícího k východu z haly. Cosi v jeho chování jí zabránilo, aby na něj zavolala.

Opatrně zrakem propátrala okolí. Nikdo podezřelý se v blízkosti nenacházel, nikdo ho nenutil vyjít ven na ulici.

Do háje, co to Sandersi děláš? Děsila se.

Rusty právě procházel dveřmi, když programátorka vyrazila.

Snažila se nepřitahovat na sebe zbytečně pozornost, přesto pár lidí její spěch zaregistrovalo. V duchu odhadovala, kdy kolegu dostihne.

Cestu jí zkřížil vozík se zavazadly, a tak musela překážku oběhnout. To už viděla Sanderse na chodníku, stále šel velmi rychle. Zahlédla několik čekajících aut, ale pozornost budil až černý sedan v druhé linii. Pravé zadní dveře se právě otvíraly, ruku na klice držela podsaditá žena se stříbřitými vlasy. Právě se otočila a přísně pohlédla na doktora.

Sherry vyrazila a chytila Rustyho, dříve než prošel první linií zaparkovaných automobilů. Otočila ho tváří k sobě, zatímco čekající žena celou situaci povýšeně sledovala.

„K čertu, co si myslíš, že děláš?“

V jeho očích zahlédla hrůzu, gesta prozrazovala paniku.

„Rusty? Co se děje?“

Snažil se vytrhnout. „Zmiz odtud, Sherry! Dostali mě!“

„Kdo? Jak tě dostali?“ vyhrkla a zacloumala s ním.

Nahnul se těsně k jejímu uchu: „Ta ženská za mnou – vpíchla mi neurotoxin! Protilátku má v autě! A bez ní umřu za dvacet minut, takže opravdu musím poslechnout…“

Najednou se narovnal a vážně pohlédl na přítelkyni. Těžce dýchal, oči se mu leskly.

„Nech mě jít, Sherry! Utíkej – zkus se odtud dostat!“

Zaslechli ostrý hlas stříbrovlasé agentky, který přehlušil i rámus silničního provozu. „Máš poslední šanci, Sandersi!“

Místo aby ho kolegyně pustila, začala ho tahat za rukáv. Téměř ho strhla na zem, když ho vlekla zpátky k ozářené letištní budově. Přes rameno jen zavrčela:

„Utíkej! Teď! Za mnou!“

Táhla ho s překvapující silou, neochotně ji následoval. Nakonec zrychlil ve snaze neztrapnit se před cestujícími. Stačil ještě zaregistrovat vražedkyni, jak stojí a nevěřícně zírá.

Bleskově proběhli podél přepážek, nakonec zamířili ke kancelářím leteckých společností. Sherry otevřela jedny dveře a mávla identifikační kartou. „Máte volnou místnost, kterou můžu na pár minut použít?“

Sekretářka vypadala dost vylekaně.

„CIA! Nemám čas na vysvětlování…“

Žena přikývla. „Můžete zůstat tady. Půjdu ven!“

„Neříkejte nikomu o naší přítomnosti, rozumíte?“

Teď už se její výraz změnil v děs, stačila jen přikývnout. Potichu za sebou zavřela a zmizela.

Sherry otočila doktora tváří k sobě. Zcela omámeně poslouchal veškeré příkazy – vždyť stejně byl prakticky mrtvý.

„Rusty, poslouchej: NEUMŘEŠ!“

„Když já nevím, jaký toxin použili, Sherry…, ale ona tvrdila…“

„Žádný jed neexistuje! Použila injekci?“

Přikývl.

„Náhlé bodnutí na boku nebo na zadku?“

„Na boku.“

Pousmála se. „To jsem si myslela.“ Chytila ho za ramena a opět s ním zatřásla.

„Rusty, pochop, jde o starý trik, i když zcela perfektní, pokud máš co do činění s amatéry. Šlo o vodu. Nic jiného než voda!

V nejhorším maximálně glukóza, takže určitě neumřeš!“

Doktor jen zíral, oči se mu rozšiřovaly, nevěřil vlastním uším.

„Myslíš… jako… trik?“ zakoktal se. „Jak si můžeš být jistá?“

„Vždyť mě k tomu vycvičili. Tenhle způsob se používá, pokud nechceš na někoho mířit pistolí a pochodovat se zadrženým všem na očích. Buď se budeš plazit jako spráskané psisko, nebo umřeš! Vpich dotyčného okamžitě přesvědčí… Neskonale vychytralé!“

Pomalu přikyvoval. To je dobré znamení, usoudila.

„Úplně mě oblbla!“ začal. „Bodnutí jehly fakt zabolelo. Navíc jsem cítil, jak mě toxin postupně ochromuje.“

„Ty jsi doktor! Ty přece chápeš psychosomatickou symptomatologii, mám pravdu?“

„Ano. Vlastně jo!“

„Vidíš, a tou babou vyslovené symptomy jsi pociťoval. Už mi rozumíš?“

„Asi jo! Ale šok to byl hrozný…‘

„I já vím své! Jednou na mě vytáhli tenhle blbej fór-a já jim věřila! Musela jsem se podvolit nebo oželet protilátku…“

„Znásilnili tě?“

„Pouze terorizovali – šlo totiž o úplně debilní přijímací ceremonii do bratrstva špionů CIA.“

„Prošla jsi?“

„Ne, poněvadž ženám byl vstup zakázán! Chtěli po mně jen, abych všemu věřila… Už jsi někdy slyšel o skleněném stropu?“

„Sice průhledný, ale tvrdě narazíš, když chceš ve své kariéře postupovat výš…“

„Takže?“ zeptala se a chytila ho za bradu. Napřed mu pohlédla do jednoho oka, pak do druhého. „Jsme v pořádku?“

„Jo, jsme v pořádku! Hlavně že neumřu.“

Usmála se. „Alespoň ne po téhle injekci, to ti můžu zaručit!“

Povolila sevření a rozhlédla se po kanceláři. „Pokud však odtud včas nevypadneme, budou nás lovit s použitím mnohem jednodušších metod – navíc sekretářka venku už určitě povolala posily! Nechci ti mazat med kolem huby, ale jsme v tom až po krk…

Skutečně nežertuju! Jen si nejsem jistá, zda se nás pokusí napřed dovléct před velkého šéfa a potom zabít, či naopak. Roth se samozřejmě dokáže vykroutit i z hromadné vraždy!“

Doktor na ni honem vychrlil nejnovější zprávy, které zahlédl na CNN. Ani se nezdála překvapená.

„Tušila jsem, že budou Jonathana jmenovat ředitelem, ale nikdy mě nenapadlo, že připustí tak diametrální změnu v názoru na nákazu na palubě letu 66. Třeba jde jen o pokus Hollanda donutit, aby se ozval…“

„Taky jsem nad tím hloubal. Ale i kdyby to byla pravda, jsem si jistý, že James o tom dosud neví!“ Pohlédl na podlahu a vzdychl. Před očima se mu promítal obraz k smrti odsouzeného Jumba…

„Ještě pořád je můžeme ztratit, chápeš?“ pokračoval Sanders v úvahách. „Kdoví kde letí, schází mu jeden motor a ke všemu zůstal pro útočníka stále terčem.“

Sherry Ellisová se opřela o stůl, zírala na dveře, zatímco se doktor odmlčel.

„Musíme Rotha odhalit,“ pronesl konečně. „On přece narafičil celou operaci se sestřelením a rozjel ji, pokud jsem něco nepřehlédl.“

„V tvé úvaze nic neschází, Rusty,“ odsouhlasila, „mluvíš smrtelně vážně!“ Náhle na něj mrkla a zašklebila se. „Promiň ten nevhodný výběr slov…“

Doktor pokračoval: „Ta ženská venku, s tou injekcí, tvrdila, že se mnou chtějí jenom mluvit! Bezpochyby dělá pro velkého šéfa – dá se však zjistit pravda?“

Sherry sledovala dveře. Vtom se na něho zadívala: „Možná by to šlo – ale chceš dobrovolně hrát vabank o naše životy?“

Povzdychl. „Jsme pro něho dost velkým nebezpečím, co říkáš?“

„Přála bych si něco takového,“ zareagovala, „bohužel jediný důkaz proti Rothovi jsi mu osobně předal – myslím disketu!“

Doktor se doširoka usmál.

„Chyba!“

Sherry se zatvářila překvapeně. „Chyba? Proč? Víš něco, co nevím já?“

Hned jí vysvětlil podrobnosti o skrytém záložním programu ve svém počítači. Radostně vyskočila, chytila ho za ruku. „Skutečně? Je to tam pořád? Máš jistotu?“

„Nemůžu si být absolutně jistý, dokud se nedostanu k computeru! Ovšem naše přístupové kódy jsou určitě už zrušené… Ale oni vůbec netuší, že by mě něco podobného napadlo! Ačkoliv je v sekci osobních souborů, nemám ho pod svým běžným přístupovým kódem. Udělal jsem si totiž nový adresář, abych informace udržel v bezpečí.“

„Takže pravděpodobnost zachycení existuje?“

Přitakal.

„Tak dobře!“ Otočila se, prohrábla si vlasy. „Rusty, existuje jeden chlapík, kterého Roth nevlastní, ačkoliv by s ním rád manipuloval. Není to žádný hlupák a naopak se snaží Agenturu mírnit…“

„Kdo? Snad ne prezident?“

Jen si odfrkla a úkosem na něho pohlédla. „Copak žertuješ to je měkota! Přímo plastelína v prstech Jonathana Rotha… Ne, mluvím o senátoru Moonovi. Předseda senátní výběrové komise pro zpravodajské služby: Jake Moon z Arkansasu!“

„vždyť on je legendou – a ty ho znáš? Dostatečně dobře, abys mu zavolala?“

Přikývla. „Možná mám i jeho číslo domů.“

Rusty zaváhal, snažil se upřesnit si datum. „Počkej chvíli!

Sněmovna ještě pořád zasedá. Jde o předsváteční průtahy. Pokoušeli se přece do Vánoc skončit, ale loajální opozice maří jednání obstrukcemi.“

„Což znamená?“ nadhodila.

„Což znamená, že Moon se nachází pravděpodobně na půdě senátu či dokonce ve své kanceláři!“

Náhle se venku na chodbě ozval hluk. Doktor okamžitě rozpoznal skřípavý hlas agentky. S prstem položeným na rtech chytil kolegyni za ruku a protlačil ji do vedlejší kanceláře. Za nimi se jen neslo bouchnutí prudce otvíraných dveří.

Ocitli se ve služebním koridoru v druhém patře letištní budovy. Schodiště měli vpravo. Brali schody po dvou, až se dostali do omšelé haly zaplněné kancelářemi přepravních společností.

Sherry trhnutím otevřela první dveře, takže prošli okolo dvou udivených pilotů zpracovávajících své materiály. Východ blokoval zámek s číselným kódem, což však nijak nevadilo, protože právě kdosi vcházel dovnitř. Programátorka jen mávla identifikační kartou a loktem ho odstrčila. Postižený sice kvikl, ale nechal je projít do zavazadlové sekce, kde posedávalo několik řidičů bagážových vozíků.

Skočila za volant nejbližšího, gestem vyzvala doktora, aby si sedl vedle ní. Vyrazila na letištní plochu se šesti vozíky v závěsu, zatímco pár rozčilených zaměstnanců vztekle dávalo najevo nelibost – zároveň se snažili dohnat mizející vláček.

„Kam jedeme?“ vyjekl Sanders.

„Na stojánku Delty! Fofrem pryč!“

Opřela se naplno do plynového pedálu, ignorovala rachocení padajících kufrů za sebou i mohutné mračno nadávek.

„Hernajs, odkud znáš zákulisí letiště?“

„Prázdninová brigáda u společnosti TWA – po tři roky při studiu. Pracovala jsem na rampě, a tak brzo pochopíš celý systém do detailu!“

V oknech nahoře zaznamenali dva agenti CIA rozruch kolem ujíždějících bagážových vozíků právě ve chvíli, kdy se dva jejich kolegové objevili dole na betonové ploše. Viděli kratičké zaváhání, potom neohrožený skok do prvního nastartovaného vozidla – soupravy mobilních schůdků na upraveném náklaďáčku. Takhle vybaveni se pustili do stíhání.

Boeing 757 s rozsvícenými pojížděcími světlomety se tyčil před nimi, zatímco se Sherry snažila překonat nejkratší cestou vzdálenost mezi východní stranou letiště a ranvejí sever-jih. Rusty se při divoké jízdě držel jako klíště, přesto stačil zaregistrovat pronásledovatele. Viděl je zcela jasně v nočním osvětlení výbojek. Šílená programátorka se už stačila protáhnout mezi hlavním podvozkem stroje na pravé straně a cisternou s pohonnými hmotami napojenou na křídlo letounu. Během odvážného manévru stihla přejet uzemňovací kabely čerpadláře. Ten v šoku seskočil ze žebříku, zatímco prostorem poletovaly kufry. Agent za volantem mobilních schůdků je téměř doháněl, když si v poslední chvíli uvědomil, že se s podivnou nadstavbou pod křídlo nevejde. Prudce zabrzdil, a tím ztratili čas, než Boeing 757 i cisternu objeli. Po chvilce zdržení však nabrali opět přímý kurs a na plný plyn se hnali za uprchlíky. Sanders dokonce zahlédl, jak agent-spolujezdec vystrkuje z okna ruku, v které snad drží zbraň.

Sherry profrčela těsně kolem teleskopické chodby pro nástup do letounu tak těsně, že ani personál v blízkosti nestačil zaječet.

Pohyblivé schůdky se ještě neobjevily, ale dělilo je od nich pouhých pár vteřin. Letištní sekci společnosti Delta měli před sebou, když náhle trhla volantem. Doktor jí padl do klína, poněvadž Sherry se snažila vyhnout dalšímu vláčku se zavazadly, jehož řidič je přehlédl. Nakonec přece jen zareagoval prudkým manévrem, při kterém se všechny čtyři bagážové vozíky převrátily a svůj náklad rozhodily po betonu.

Na řídicí věži letového provozu si všimli podivného kličkování tahače v okamžiku, kdy vyrazil ze stínu Boeingu 757 připraveného k odletu. Proto okamžitě všem strojům vydali příkaz zastavit činnost. Nedaleko od nich zastavil i rolující Boeing 727.

V té samé chvíli Rusty pohlédl přes rameno a opět spatřil pronásledovatele, ženoucí se naplno za nimi. Nevyvážený náklaďáček se nebezpečně houpal ze strany na stranu.

Náhle cosi zadrnčelo a bzučení odražené kulky připomínalo neuvěřitelně velkého čmeláka, ženoucího se kolem nich.

„Střílí po nás!“ vyhrkl.

„Sehni se!“ zaječela Sherry a trhla volantem vlevo, aby využila bagážové vozíky jako štít.

Další kulka proletěla mezi nimi a jeden z přístrojů na panelu tahače explodoval.

Boeing 727 aerolinek Delta, který uposlechl výzvy řídicí věže, stál jako přikovaný na místě. Programátorka zase stočila volant vpravo, když zahlédla siluetu třímotorového dopravního letounu. Vozíčky za nimi poslušně drnčely a tvořily opět bariéru mezi nimi a mobilními schůdky držícími se v závěsu už jen slabých padesát metrů.

„Chytni se něčeho pořádně!“

„Vždyť se držím celou cestu!“ úpěl doktor.

Další projektily zarachotily někde mezi vozíky. Střelba přece musí skončit, jak se dostanou do blízkosti dopravního letounu.

Dokonce ani týmu odpadlíků z CIA by neprošlo, kdyby oheň zachvátil civilní letadlo plné pasažérů vinou jediné zbloudilé kulky.

Sherry mířila Boeingu 727 přímo pod záď s plynovým pedálem sešlápnutým až k podlaze. Kňučení projektilů ustalo, ale řev motoru nákladního vozu se schůdky je provázel dál.

Sedmsetdvacetsedmička se kvapem blížila, takže Sherry mohla držet přímý směr k ocasu stroje. Jakmile se jim nad hlavami mihl konec trupu, prudce strhla tahač vlevo, téměř ho převrátila.

Přesně jak si přála, vozíky za nimi poskočily a roztrousily zbytek zavazadel napravo v zoufalé snaze následovat tažný stroj. Poslední z nich padl na bok, když Sherry opět přidala plyn a zamířila mezi pravý podvozek a konec křídla. Dobře si propočítala poměr nižšího profilu jejich tahače oproti přečnívajícím schůdkům pronásledovatelů. Agenti budou muset překážku objet, a tak oni získají pár drahocenných vteřin.

Rusty pořád sledoval převržený vozík, když pronásledující řidič, soustředěný na unikající kořist, si nevšiml sníženého podhledu. Nástavba udeřila naplno do pravého křídla. Dostatečné množství paliva v nádrži zapříčinilo explozi a ohnivá koule obalila viníka plameny. Nákladní vůz už bez schůdků smykem zarazil zběsilý postup a oba agenti vyskočili ven.

Jednomu už hořela záda. Jakmile požár zachvátil celé křídlo, skluzavky nouzových východů na levoboku se okamžitě nafoukly a cestující po nich začali sjíždět do bezpečí. Operátor pozemního transportu na věži udeřil do tlačítka poplašného systému a popadl sluchátko, aby navedl hasicí vozy k místu nehody.

Šokovaný doktor se otočil právě ve chvíli, kdy Sherry vletěla zpět do zavazadlového prostoru letištní budovy. Dupla na brzdu, seskočila a hnala se k pohybujícímu se dopravnímu pásu. Rusty ji následoval. Vrhla se mezi zavazadla a stáhla kolegu k sobě, aby se nechali odvést na karusel s bagáží do letištní haly.

S jekotem sirén a s pozorností davu obrácenou k hořícímuBoeingu 727 dojeli zcela bez problémů k cíli, kde ignorovali udivené pohledy několika překvapených cestujících. Ve chvilce proběhli hlavním východem. Venku čekala fronta pasažérů na popojíždějící taxíky. Sherry však neváhala. Skočila k nejbližšímu, prudce otevřela dveře, vrazila kolegu dovnitř a obrátila se na dispečera, který se už k ní vztekle hnal.

„Nouzová situace, vládní zaměstnanci!“ zaječela. Dobře věděla, jak tato slova šéfa taxikářů zmátnou.

„Hni se, jeď, šlápni na to, fofrem!“ popoháněla řidiče, zatímco mu mávala identifikační kartou CIA před očima. Přikývl a vyrazil.

Vpluli do provozu a zamířili zpátky k mostu na Čtrnácté ulici. Rusty ještě zahlédl černý kouř z hořícího stroje vznášející se nad letištěm i blikající světla všech možných záchranných vozidel u místa požáru.

Sherry vytáhla mobil z kabelky a vyťukala informace. Zjistila si číslo do kanceláře senátora Moona. Navázala spojení, jen co opustili východní stranu mostu.

„Kam vlastně máme jet?“ chtěl vědět doktor. „Do které budovy?“

„Do Hart Building!“ upřesnila.

Jakmile projeli L’Enfant Plaza, zaklapla mobil a obrátila se na kolegu.

„Moon je právě v senátu. Prý mu dají vědět, aby se vrátil zpátky do své kanceláře. Slyšel jsi, co jsem řekla jeho asistentce? Okamžitě s touhle variantou souhlasili!“

Dalších deset minut jeli v tichosti, jen se s obavami dívali dozadu, zda je přece jenom někdo nepronásleduje. Nakonec řidič zabočil k jižní straně důležité instituce. Rusty rychle zaplatil, aby doběhl Sherry procházející právě ostrahou v budově. Výtahem vyjeli do druhého patra.

Zbývalo jim pouze zabočit v poslední chodbě, ale vtom se doktor zarazil a chytil kolegyni za rameno.

Zmateně na něj pohlédla. „Co zase?“

Sanders zasmušile vrtěl hlavou. „Nevím – jen takový pocit, že všechno probíhá až příliš snadno! Vždyť polovina zpravodajského personálu by už měla hledat jenom nás…“

„Pod svícnem bývá největší tma,“ ušklíbla se. „Ostraha by nám dala co proto, kdyby věděli, po kom CIA pase!“

„A co když Moonova asistentka zavolala Rotha?“

„Proč by to dělala?“

Doktor se zamyslel a nakonec přitakal. „Dobře, souhlasím, radši ale počkej!“ Popošel dopředu a opatrně pohlédl za roh.

Sherry se k němu připojila. Kanceláře senátora Moona se nacházely vlevo, asi v polovině chodby. Dveře dokořán, v širokém koridoru nikdo jiný nečekal s výjimkou několika zaměstnanců, rychle mizících v útrobách senátu.

Programátorka kývla a spolu konečně vyrazili k vytčenému cíli.

Doktorovi se svíral žaludek. Pokud senátor seděl u jednání, když telefonovali, bylo vůbec dost času, aby ho přivolali? Pravděpodobně ne… Mezitím však uplynulo dlouhých patnáct minut. Na schůzce v kanceláři se nic nelogického nezdálo, přestoSanders vnímal podivný vnitřní neklid.

Otevřenými dveřmi, vzdálenými necelých dvacet metrů, zahlédl Rusty několik lidí čekajících v předpokoji kanceláře. Jeden z nich se právě trochu nahýbal, aby viděl do chodby, takže okamžitě zahlédl dva přibližující se zaměstnance CIA. Rychle se stáhl zpátky.

Sherry se zarazila, uvnitř zaslechli pohyb. Další muž vyhlédl a zadíval se na ně, když zjistil, že zastavili. Chvíli váhal, potom k nim vykročil s otázkou: „Doktor Sanders? Jste to vy?“

Zda šlo o tón hlasu či použití jména, nemohl Rusty odhadnout – léčka však už byla zjevná! Chytil kolegyni za ruku a bez zaváhání se hnali zpátky, odkud přišli. Z kanceláře se za nimi vyřítilo několik mužů.

Doktor naštěstí znal Hart Building velice dobře. Před nimi ústilo schodiště, po němž se mohli dostat do spojovacího dopravního tunelu s Kapitolem. A vůbec nikdo by si netroufl, ani agent-odpadlík, vystřelit v podzemí plném senátorů.

Sbíhali po schodech dolů, za nimi se nesl dusot pronásledovatelů. Vřítili se na nástupiště, kde se zrovna chystala souprava k odjezdu. Vletěli dovnitř a vláček se rozjel.

Tři muži v černém právě vběhli do prostoru tunelu. Uvědomili si neúspěch, takže jeden hned cosi hučel do vysílačky, zatímco druhý mluvil s příslušníkem ostrahy. Rusty se pozorně rozhlédl.

Poznal minimálně tři senátory, nedaleko seděl dokonce i ministr obchodu. Soupravu určitě nezastaví, ale na druhé straně s největší pravděpodobností mohou očekávat „vítací komisi“ v plné zbroji.

„Co budeme dělat teď?“ špitla Sherry.

„Připrav si identifikační kartu! Budeme muset mluvit velice rychle, protože na konečné je policie Kapitolu.“

Doktor se znovu ohlédl. Dva uniformovaní strážci se vehementně dohadovali s jedním z agentů, který téměř doutnal zlostí. Jeho společník se ho snažil uklidnit. Rusty ještě zahlédl, jak vztekloun dokonce do ostrahy strčil, ale to už tasené zbraně mířily na všechny tři zaměstnance CIA. V té chvíli souprava vjela do zatáčky a westernová scénka zmizela. Sanders raději ani neuvažoval, co je čeká na druhé straně…

Zastavili pod Kapitolem. Strážní okolo se vůbec nezajímali o podivný pár, takže klidně přešli nástupiště a vstoupili do výtahu. Náhle dva ozbrojenci vletěli do podzemních prostor a hnali se k vláčku, když vtom zpozorovali zavírající se kabinu výtahu.

Jeden z nich snaživě přiskočil s úmyslem dveře zablokovat. Pokus se mu naštěstí nezdařil.

Začali stoupat. Lidé v kabině se podivovali nad nezvyklou situací, takové představení tady určitě ještě neviděli.

Pronásledovatelé patrně vysílačkou udali dost nepřesný popis uprchlíků – navíc s nimi jely další tři ženy, obhlížel situaci Rusty.

„Musíme se rozdělit!“ šeptl kolegyni do ucha. „Sejdeme se v kuloáru.“

Dveře se otevřely a před nimi vyčkávalo šest policistů. Pátravě pohlíželi na vycházející osoby, pravděpodobně hledali muže se ženou. Rusty se přidružil k nenápadnému úředníkovi, který vykročil jako první. Sherry se zase stáhla dozadu a připojila se k dámě, s níž dokonce zapředla rozhovor.

Když opustil kabinu zcela nevinný pár, byl neprodleně obklopen uniformami.

Sanders prošel známými koridory a zamířil do střežené oblasti kuloáru sněmovny Kongresu. Prokázal se identifikační kartou a hned chtěl vědět, zda senátor Moon je připravený.

„Na co?“ zabrumlala uniforma.

„Mám ho doprovodit na briefing. Je pořád ve sněmovně?“ chtěl vědět Rusty. V té chvíli zaregistroval příchod Sherry, nedal však nic najevo a tvářil se neutrálně. Ostraha se rozpačitě drbala na čele.

„Doktore, pokud počkáte, já to zjistím.“

Otočil se k němu zády a zamířil do nitra budovy. Sanders rychlými gesty naznačoval, aby se kolegyně k němu připojila.

Drze uniformu následovali. Strážný klidně vstoupil do kuloáru, náhle, vedený snad šestým smyslem, se prudce otočil. V obličeji se mu objevil výraz nevole, když zahlédl doktora. V té samé chvíli Sherry spatřila kýženého senátora.

„Sem nesmíte! Zůstaňte stát!“ přikazoval člen ostrahy, ačkoliv nečekaná přítomnost ženy ho silně zmátla. „Madam, a kdo jste vy?“

Ignorovala otázku a snažila se proklouznout dál.

„Senátore Moone?“ zavolala. Několik vážených hlav se otočilo zároveň.

Strážce chytil Sherry za paži, zároveň tělem zablokoval i doktorův postup. V dálce se ozvalo dupání, vzduchem se nesl jasný rozkaz: „Zadržte je!“

„VŠICHNI K ZEMI! JE OZBROJEN!“ vyřvával další agent.

Z kapsy vytáhl pistoli. Rusty stačil rozeznat tlumič. Myšlenky se mu rozběhly šílenou rychlostí, i když scéna před očima připomínala zpomalený film.

Střelec zaklekl poblíž, mířil mu na hlavu. Cosi cvaklo. Doktor ani neměl čas mrknout okem! Nepochybně mě zastřelí, v duchu zaúpěl a obraz popravy se mu zjevil před očima zrovna tak jako dlouhán, který se objevil mezi ním a střelcem.

„Počkej!“ ozval se rázně hluboký baryton.

Střelec okamžitě zajistil zbraň a vstal.

„Už je všechno v pořádku, Martine,“ uklidňoval ho vysoký muž. „Teď se o to postarám já.“

Doktor zaslechl prosté „Ano, pane!“ společně s hlubokým povzdechnutím z místa, kde stála kolegyně.

Nezaměnitelný hlas senátora Moona se ozval přímo za nimi.

„Vůbec nechápu, co se tady děje?“

Zákonodárce přišel až k nim, zatímco Rusty s nevěřícným výrazem v obličeji zaostřoval zrak na dlouhána, který mu zachránil život…

Jonathan Roth!

Velký šéf pohlédl na Rustyho Sanderse.

„Doktore, vymyslel jste velice zajímavé konspirační teorie, co říkáte?“

Senátor Moon je opět přerušil. „Sherry Ellisová! Co tady děláte?“ Obrátil se na Rotha. „Tohle jsou ti dva, o nichž jste se zmiňoval, Jonathane?“

„Ano, senátore.“

Rusty pohlédl na senátora. „Pane, mám důkazy…“

Moon jen zdvihl ruku, aby ho zarazil. „Napřed si popovídejte se svým šéfem a potom vy, Sherry a zástupce ředitele CIA jste pozváni do mé kanceláře. Sejdeme se za půl hodiny.“

Senátor se obrátil, vykročil a zamířil zpět k jednacímu sálu.

Mezitím Roth jemně uchopil doktora za rameno a vyčítavě se na oba provinilce zadíval.

„Oba jste vzniklý problém pochopili špatně,“ začal jim mluvit do duše.

„Ani si nemyslím, řediteli,“ vzepřel se Sanders.

„Není všechno zlato, co se třpytí… Rusty, špatně sis vyložil pár náznaků, bezhlavě jsi udělal závěry a nakonec podlehl domněnce, že se tě chceme zbavit. Musíme si promluvit, a to ihned! Díky aktivitě vašeho dvoučlenného demoličního týmu mám už dva lidi v nemocnici, hořící letadlo na National Airport a předsedu výběrové komise rozpáleného doběla: prý kdosi vypátral, že zástupce ředitele CIA se pokouší najmout teroristy k sestřelení té smutně proslulé sedmsetčtyřicetsedmičky…“

Roth se snažil vytlačit je zpátky do chodby.

Sanders se odmítl pohnout, načež velký šéf vzdychl a opět na něho pohlédl.

„Copak je, doktore?“

„Dal jsem vám důkazy o speciální operaci odpadlíků Agentury! Na to jste reagoval výrokem, že se o všechno postaráte…“

„Přesně tak, však jsem okamžitě reagoval! Vy jste mi ale nikdy nezavolal, nebo ano, Sandersi? Přece jsem vám prozíravě radil, abyste se někde zakopal a potom se mi ohlásil. Nikdy jste mi nedal šanci vám vysvětlit, že váš objev není tím, čím se zdál… Odhalil jste spiknutí, dobře, ovšem nebylo založeno v CIA – CIA v tom neměla prsty, ani já! Rozumíte?“

Rusty pohlédl na kolegyni, pak zase zpátky na Rotha.

Můžeme už jít?“ pronesl velký šéf s typickým podrážděním v hlase, které nahradilo přátelství hrané před očima senátora.

„Kam?“ vyhrkla Sherry.

Roth opět unaveně povzdychl. „Do Moonovy kanceláře, samozřejmě!“

28

Severně od ostrova Ascension neděle ráno, 24. prosince, 6.75 (07I SZ)

„Tamhle!“

Jurij Steblinko poklepal ukazováčkem na obrazovku radiolokátoru, nastaveného na dosah dvě stě čtyřiceti kilometrů. Před minutou se vplížilo pomalé, ale jasné bliknutí do zorného pole přístroje přímo před jeho tryskáčem. Vyčkal sedm otoček antény, zda zářivý bod náhodou nezmizí – zůstal však přesně v místech, kde ho očekával.

Ruský pilot si překontroloval čas. Do palebné pozice se dostane ve vzdálenosti asi sto šedesát kilometrů severně od ostrova.

Na palubě letu 66

Vyvrcholení se blížilo.

V pilotní kabině se James Holland natáhl, aby přesunul malé plastické kolečko k dolní pozici, a tím zahájil jemné klesání s pomocí autopilota. Ostrov Ascension se nacházel dvě stě čtyřicet kilometrů před nimi a kapitán zatím nezaregistroval známku zachycení letištním radarem. Chtěl se dostat do výše sto padesáti metrů nad hladinou během dalších osmdesáti kilometrů.

Mezitím se objevila Rachael, docela odpočatá po několika hodinách spánku. Našla v kokpitu Jamese samotného, což jí neuvěřitelně vylepšilo náladu. Ačkoliv neměla důvod nesnášet druhého pilota, necítila se vedle něj příjemně.

Třicet minut seděla v tichosti vedle kapitána, než se k ní konečně obrátil. Usmál se a chytil její útlou ruku. Okamžitě ji zalila vlna něžného tepla i pocit jistoty – hned se uculila a sevřela tu velkou dlaň. Přece jenom jeho přítomnost dokázala potlačit obavy ze zřejmě nepříjemného zakončení této krizové situace.

Když nadešel čas vzbudit kopilota, dosedla na Rachael přímo rozmrzelost.

Dick Robb s temnými kruhy pod očima se objevil v pilotní kabině s rozepnutým límečkem, i služební kravata dávno vzala zasvé.

„Jak jsme na tom s palivem?“ vyhrkl první otázku, zatímco se uveleboval na pravém sedadle.

„Přesně podle propočtů. Deset tisíc kilo nám pořád zůstává,“ informoval kapitán a pátravě na něho pohlédl. „Jak se cítíš, Dicku? Opravdu sis odpočinul?“

Robb přikývl, mnul si oči. „Trochu jo. Zatím to stačí, ale až dosedneme, tak se těším na pořádnou postel…“

Holland přitakal. „Stejně i já! Vlastně my všichni.“

V nastalé pauze Mistr Sekáč pohlédl na přítomnou ženu a obdařil ji skutečně přátelským úsměvem. Vlídně mu pokynula. Potom opět přesunul zrak na kapitána.

„Jamesi, ležel jsem vzadu a uvažoval. Možná bychom měli překontrolovat zprávy na krátkých vlnách, čistě pro případ nějaké změny nebo ozbrojeného uvítání na ostrově Ascension.“

„Pokud se na nás chystají, stejně nemáme dostatek kerosinu, abychom si vybrali jiný cíl,“ povzdychl Holland.

Robb přikývl a začal přemýšlet.

„Asi máš pravdu,“ řekl nakonec.

„Dicku, před chvílí už jsem se pokoušel něco zachytit na malém tranzistoráku, který má jeden z pasažérů. Nedalo se však vyladit vůbec nic. Signál na jižní polokouli je dost slabý a navíc uvnitř kokpitu máme plno elektronického rušení. V reproduktoru se ozývalo jen praskání statické elektřiny a hlasité kvílení.“

Na obrazovce radaru se objevil odraz, odchycený ve vzdálenosti asi tak sto kilometrů severně od ostrova. Robb na světélkující bod honem ukázal.

„Zdá se, že se před námi rodí změna počasí. Vidím cosi červeného uprostřed.“

„Izolovaná bouře,“ přitakal kapitán. „Dost neobvyklé v tuto časnou ranní hodinu. Možná jde o nějaké zbytky ze včerejšího řádění…“

„Obletíš to?“ vyzvídal Robb.

Holland přikývl. „Ale až se dostaneme trochu blíž.“

Zatím měli nad sebou bezměsíčnou noční oblohu plnou hvězd, směrem k západu stále v barvě inkoustové černě. Slunce se vyhoupne na východě až za půl hodiny, takže zatím ještě všude vládla tma. Řítili se dvaasedmdesátiprocentní rychlostí zvuku, před nimi asi třicet kilometrů se musel nacházet kumulonimbus jako střed atmosférické poruchy. A kdesi na horizontu snad drobná záře oznamovala přítomnost ostrova Ascension.

Kapitán připravil manévr, kdy autopilot provede menší vychýlení k západu, aby minuli bouři, pohybující se k východu, o necelých dvacet kilometrů. Občas zahlédli blesky, stálý rudý bod na obrazovce prozrazoval elektřinou silně nabitou menší bouři s poměrně velkým potenciálem. Přesto displej vypadal čistě, pouze pevnina Ascensionu se pomalu plížila přes radarovou obrazovku směrem k nim.

„Pouhé odchýlení nám nestačí,“ konstatoval Holland a změnil kurs o pětačtyřicet stupňů doprava.

Kapitán teď zíral do tmy, zatímco Dick Robb sledoval displej radiolokátoru. Náhle se objevily rozmazané linie, po chvilce zmizely.

Mráz přeběhl druhému pilotovi po zádech. Něco takového přece už zažili – když se před mnoha hodinami blížili k africkému pobřeží.

Hele, Jamesi…,“ začal.

Holland se otočil a zahlédl kopilotův vytřeštěný zrak upřený na obrazovku, která se právě zase pročistila.

Přejel tedy očima displej, potom ještě jednou překontroloval výraz v Dickově obličeji.

„Co se stalo, Dicku? Viděl jsi něco?“

Robb chvíli mlčel, pohledem provrtával obrazovku. Nakonec nevěřícně zavrtěl hlavou.

Není potřeba vypadat paranoidně. To jen únava přivolává nervozitu.

„Na displeji se objevily stejné linky, jako jsme už jednou zažili. Ale žádná stíhačka nás nemůže sledovat skoro pět tisíc kilometrů při letu nad oceánem.“

Business Jet GULFSTREAM

Jurij Steblinko přepnul taktický radiolokátor na osmdesátikilometrovou vzdálenost a překontroloval symboliku na průhledovém indikátoru. Jumbo měl přímo před sebou, ani ne dvacet kilometrů a spolehlivě ho doháněl – blížili se však až nevhodně blízko k ostrovu, což původně neplánoval.

Nevadí. Vrak Boeingu 747 stejně dopadne do hlubokých vod.

Dopravák se pořád pohyboval bez světel, čímž se ve tmě stával téměř neviditelný. Ale na displeji radaru mohutný stroj doslova fosforeskoval…

Jumbo klesalo. Jurij odhadl jeho nynější výšku na patnáct set metrů – zkušený kapitán se uměl perfektně přemístit nad hladinu, aby se vyhnul zachycení elektromagnetickými vlnami.

Ruský pilot se usmál a zavrtěl hlavou. Takže takhle mu minule zmizel!

Gulfstream trochu vybočil vpravo. Manévr vypadal prostě: uzamkne řízenou střelu na teplotní stopu třetí pohonné jednotky u sedmsetčtyřicetsedmičky a odpáře mu turbínu. Kapitán Jumba se náhle dostane do nejhorší situace při ovládání letadla – ztráty dvou motorů na jedné straně!

A jen s trochou štěstí, uvažoval Jurij, exploze odřízne celé křídlo. Pokud ne, zbývají mu ještě dvě další rakety…

Tentokrát ani netuší, že jsem za ním.

Stiskl tedy tlačítko pro vysunutí levého zbraňového závěsníku a okamžitě pocítil zvětšení odporu. Jakmile stroj stabilizoval, snažil se dostat cíl do zaměřovače. Hledal jasný odraz infračervené stopy posledního zbývajícího motoru na pravoboku.

Ještě pár kilometrů!

Business jet se blížil k Boeingu 747 s navýšením rychlosti o sto osmdesát kilometrů za hodinu. Jurij prokalkuloval blízkost kořisti a stáhl trochu plynové páky. Potřeboval se srovnat s Jumbem.

Pohonná jednotka číslo tři se nádherně rozzářila na obrazovce, takže jen stiskne správné tlačítko, aby se bojová hlavice řízené střely mohla uzamknout. Dopravák už klesl na pět set metrů a pořád pokračoval v sestupu. Stále udržoval rychlost dobrých pěti set kilometrů za hodinu.

Jurij se rozhodl vyčkat, až kapitán kolos vyrovná, bez ohledu na skutečnost, jak hluboko klesne. Výbuch těsně nad vodou nenechá pilotovi žádný prostor ani k náznaku nějaké reakce.

I kdyby se potom stále udržel ve vzduchu, sebemenší zpanikařený manévr dostane Boeing 747 do vln, a tím všechno skončí.

Let 66 naprosto jistě překročil hladinu tří set metrů a pomalu se stabilizoval na sto padesáti.

Jurij překontroloval obrazovku navigačního radaru. Pohybovali se osmdesát tři kilometrů severně od ostrova Ascension.

Až moc blízko! Vyvrcholení se blížilo.

Gulfstream se usadil necelé tři kilometry za zádí Boeingu747 a ruský pilot jen překontroloval uzamčení rakety na třetí motor. Infračervený senzor řízené střely kničel ve vysoké tónině, jako by ho nastávající lov vzrušoval. Jurij ještě jednou pohladil tlačítko spouště a znovu vše překontroloval. Kapitán dopraváku patřil bezesporu k pilotním expertům, uvažoval.

Škoda že takovýhle člověk dorazil s poraněným strojem téměř až k ostrovu a nakonec bude stejně smeten z oblohy. Měl ho zlikvidovat už dávno, dřív než naděje cestujících uvnitř opět vzplála…

Pro ně však žádná přece neexistovala, připomínal si usilovně!

Ať se potopí poblíž Kanárských ostrovů, nebo uprostřed neprobádatelného jižního Atlantiku, nehrálo vůbec žádnou roli.

Pamatuj si, že všichni jsou nemocní a stejně umřou… Někteří už mají utrpení třeba za sebou!

Stiskl tlačítko.

Okamžitě zaslechl zaržání raketové pohonné jednotky, ženoucí střelu z lištového vedení do temnoty, za obřím strojem.

Záře výtokové trysky se objevila jen na zlomek vteřiny, aby se náhle přeměnila v bolestivě do očí řezající ohnivou kouli, až neuvěřitelně obrovskou, v místech, kde se nacházel Boeing 747.

Na palubě letu 66

Po pravé straně kokpitu se rozzářilo světlo, letounem otřásl výbuch. Uši trhající zahřmění osvětlilo celý pravobok jasně oranžovým fosforeskujícím vzplanutím, když motor číslo tři vybuchl na svém závěsu a kousky roztržené turbíny zabubnovaly do trupu. Jako by proletěli oblakem železného krupobití.

„PROBOHA, CO JE ZASE TOHLE?“ zavyl Robb a tentokrát se k němu připojil i kapitán.

Snad i zaslechli tlumený výkřik hrůzy mnoha pasažérů zezdola. Většina spala a probudila se úděsnou explozí doprovázenou světelným efektem. Zoufale svírali opěrky sedadel, srdce jim vyletělo až do krku v domnění blížící se nevyhnutelné katastrofy. Určitě padají! Někteří se odvážně podívali vpravo ke křídlu, kde mizící plameny a jiskry označovaly místo pohonnéjednotky. Nicméně si uvědomovali, že stroj se stále drží ve vzduchu…

V pilotní kabině James Holland hrábl po beranech a v jediném bleskovém pohybu zároveň vypnul autopilota. Současně zaostřil zrak na přístroje.

„Číslo tři na nule!“ zvolal. „Jak mohl explodovat?“

Dick Robb se snažil překonat oslnění a zíral ven k pravému křídlu. Před očima mu stále tančily hvězdičky, ale v mysli se mu vše ujasnilo.

„Další raketa, Jamesi! Ten vrah je zpátky – už nás zase má na mušce!“

„Nemohl se přece tady objevit ten samej zkurvenec!“

Rychlost!“ vyjekl Mistr Sekáč.

Kapitán jen přikývl. Automaticky přidal výkon oběma zbylým motorům na levoboku a zároveň držel sešlápnutý pedál směrovky, aby vyrovnal tendenci letadla tlačit se vpravo.

„Jak jsme daleko?“ chtěl vědět Holland.

„Sedmdesát dva kilometrů,“ upřesnil Robb.

„Ten hajzl!“ ulevil si kapitán, když pohlížel vlevo. Potřeboval stáčet stroj proti tahu motorů, zároveň se snažil stoupat.

„Co děláš, Jamesi?“

„Ať na nás zezadu čumí kdokoliv, chce vidět výsledek. Proto mu, či jim, musím předvést velké show… Pokud poletíme dál rovně, klidně odpálí další střelu ze svého arzenálu!“

Boeing 747 se vychýlil vlevo v úhlu čtyřicet pět stupňů a vystoupal do dvě stě padesáti metrů – kapitán chtěl vraha vzadu zahlédnout. Útočník sice bude schopný provést stejný manévr, ale…

„Vysunout podvozek! Klapky jedna!“

Ačkoliv se Robb zdál šokovaný, ruce automaticky vykonávaly příkazy.

„Podvozek venku, klapky vysunuté,“ opakoval kopilot a sledoval přístroje, kdyby nastal jakýkoliv asymetrický pohyb z důvodů změn na odtokové hraně křídel. „Zatím vypadá všechno v pořádku.“

Holland opět snížil výkon motorů a stabilizoval výšku, a potom nechal mohutný stroj klesnout na třicet metrů, než přidal plyn a jemně vytočil vpravo, kdy pokračoval na jihozápad, daným směrem k ostrovu.

Čas se snad vlekl s mučivou pomalostí. Každou chvíli očekával další explozi.

„Jestliže…,“ začal, i když měl problém se souvislou mluvou při náročné koncentraci na let, „ho… udržím zmateného…, možná se dostaneme blízko k naší záchraně…“

„Jamesi, jsme ve třiceti metrech. Pokud brnkneš křídlem o vlnu, jsme mrtví!“

„Dicku, sleduj mě jako ostříž! Čum na radiovýškoměr! Tohle zvládneme!“

Business Jet GULFSTREAM

Jurij po explozi okamžitě business jet zdvihl, nemínil se ani náhodou dostat do oblaku kovových úlomků. Stočil tryskáč vpravo a dobrý kilometr letěl k západu, než nasadil předchozí kurs, aby zjistil, co Jumbo dělá.

Odraz na obrazovce radaru stále setrvával… stáčel se však vlevo.

Hele, opět zkoušíš další manévr? Pomyslel si. Tentokrát nemáš kam utéct.

Jurij nasměroval Gulfstream vlevo a uvažoval, zda se kapitán pokusí dokončit celý okruh, nebo zůstane v daném směru.

Nebo má jiný plán? Výbuch bohužel křídlo neodtrhl, ani neovlivnil ovládací schopnosti Jumba, jak si ruský pilot ze srdce přál.

Udržoval proto hladinu tří set metrů východním směrem a sledoval displej. Odraz kořisti se na obrazovce podivně lámal.

Aha! Klesáš zase na výšku vln, že ano?

Snížil také hladinu letu a snažil se zaměřit radiolokátor přímo na místo, kde se odraz rozptýlil.

Nakonec se ustálil na stu metrech, radar však nezachytil nic s výjimkou mořských vln. Jakýsi bod se ukázal směrem k severu, ale tomu nevěřil. Druhý zablikal o něco vpravo, pak zmizel.

Znovu pohlédl na obrazovku, ovšem žádnou podstatnou změnu nezaregistroval.

Že by spadl do vody? Napadlo ho, avšak okamžitě si vybavil chybnou úvahu, která ho už předtím stála drahocenný čas.

Ne, pořád tam je, ale nemá dostatek paliva, takže mu zbývá jedině Ascension! Teď konečně vím, kde tě najdu…

Displej zůstal prázdný. Ruský pilot opět zatočil vlevo, aby překontroloval hladinu oceánu, potom vpravo. Kupodivu v nastavené vzdálenosti neobjevil vůbec nic s výjimkou vln.

Velice chytré, ale já tě dostanu při přípravě na přistání na ostrově!

Jurij začal stoupat, udržoval směr na ostrov Ascension. Požene se k jihu, aby se přiblížil k přistávací hladině ranveje východ-západ. Tam se bude držet a manévrovat, mezitím můžeskenovat radarem prostor kolem letiště. Jakmile se objeví Boeing 747, zahlédne ho bez sebemenších problémů! Vždyť mu zbývají ještě dvě rakety…

Na palubě letu 66

V prostoru odpočívárny se náhle probral Gary Strauss bolestí, současně ho zachvátila panika, když pocítil, jak se propadá kamsi do hlubin.

Stefani se probudila též a sevřela mu ruku. Něžné teplo její přítomnosti ho předtím ukolébalo ke spánku, navíc jim letuška ochotně zhasla světla. Teď si však tiskli ruce a v duchu horečně dumali o dalším osudu.

„Stefani?“

„Jsem tady. Co se stalo?“

Zavrtěl hlavou, než si uvědomil okolní temnotu. „Nevím!“

„Můžeš se trochu natočit?“

„proč?“

„Chtěla bych, abys mě objal… Mám strach…“

Téměř zaslechl, jak polkl. V té chvíli se Jumbo prudce stočilo a Stefani k němu padla na lůžko. Okamžitě se k němu přimkla.

V první třídě Lee Lancaster zahlédl oranžový záblesk exploze a hned odhadl, k čemu došlo. Otočil se vpravo, kde zahlédl popelavé tváře Garsona Wilsona a jeho sekretáře i hrůzou rozšířené oči staršího páru, na který ho předtím Rachael upozornila.

Usmál se na ně. Zkusili mu laskavost oplatit, i když se obří letoun divoce stočil vlevo, a jak se zdálo, začal i stoupat.

U dveří 2L Barb Rollinsová nasadila profesionální výraz a snažila se zatnout nehty do sklápěcího sedadla, aniž by si toho někdo všiml. Měla by už být lhostejná k nastalé situaci – nikdy však takhle zděšená nebyla… Chtěla zavolat Jamese, ale ať se dělo cokoliv, určitě měl v téhle chvíli plné ruce práce. Dokáže čekat!

Modlit se a čekat…

Venku stále vládla černočerná noc. Holland se snažil udržetBoeing 747 pár desítek metrů nad hladinou oceánu s plným vědomím, že i drobné pochybení je všechny zabije… Stroj sebou přece jenom cloumal a neochotně spolupracoval. Kapitán i kopilot tušili veliké strukturální poškození pod pravým křídlem, ale mamutíBoeing 747 skutečně reagoval na veškeré příkazy pilota! Jak byli vděční za zdvojený hydraulický systém…

James věděl dobře, že útočník má dost času, aby je opět nalezl. Ovšem pokud bude Jumbo držet těsně nad vlnami, může ošálit radar stíhačky. Šlo o sázku do loterie, bohužel nic jiného mu nezbývalo.

Pomalu se dostal zpátky na potřebný kurs. Sice pomalu, ale jistě ukrajovali ze zbývající vzdálenosti k ostrovu. Už jim scházelo pouhých padesát kilometrů. Přidal výkon u obou motorů a rychlost se zdvihla na pět set kilometrů za hodinu.

„Necháš podvozek venku‘?“ ujišťoval se druhý pilot.

Kapitán přikývl. „Zaplaťpánbůh, že je tam a správně zaklesnutý. S ním si hrát raději nebudeme…“

„ROGER,“ přitakal Robb.

Nespatřili žádnou stopu po pronásledovateli, i když tušili jeho přítomnost. Možná je jich i víc! Proč ale? Proč vlastně na ně útočí? O tomhle ještě neměli čas uvažovat… Vždyť ten vrah po nich pálil jen ve tmě!

„Co takhle vypustit do éteru MAYDAY?“ nadhodil nesměleRobb.

Holland zavrtěl hlavou. „To by nám moc nepomohlo! Jakákoliv stíhačka z Ascensionu se honem k němu připojí, aby nás dorazila…“

„Kdo je to vůbec?“ vydechla náhle Rachael. Chraptěla, v krku jí vyschlo. Svírala středový panel, oči rozšířené napětím.

James Holland pokrčil rameny. „Nemůžu uvěřit, že jde o toho samého chcípáka, který na nás už jednou vystřelil… Pokud je to ale on, musí patřit do sorty démonů, kteří nás nechtějí nechat o samotě. Vždyť nemůžeme ani odhadnout, s čím nás pronásleduje. Normální stíhačky nedokážou překonat vzdálenost pět tisíc kilometrů, aniž by nemusely tankovat!“

„Pětatřicet kilometrů, Jamesi. Blížíme se.“

Dick Robb sledoval ubývající číslice k místu kýžené záchrany.

„Ranvej začíná schůdkem,“ upozorňoval kopilot, ponořený do mapy. „Práh přistávací dráhy leží ve výši třiceti metrů nad hladinou.“

Kapitán přikývl. „Vyhoupneme se až pět kilometrů před ním.“

Pohlédl na obrys ranveje, který Mistr Sekáč přenesl na obrazovku palubního počítače. Dráha začínala necelých čtyřicet stupňů vlevo od jejich dosavadního směru.

„Hoď mi tam zaměřovací bod, asi pět kilometrů západně od přistávací hladiny, Dicku! Ten použiju při zdvižení stroje…“

Kopilot bleskově vyťukal údaje na klávesnici a malý kosočtverec se objevil na displeji.

„Posledních patnáct kilometrů,“ hlásil Robb.

„Dicku, ohlas všem našim pasažérům, ať se připraví!“

Business jet přeletěl nad ascensionským letištěm ve vzdálenosti patnácti kilometrů a výšce něco přes tři sta metrů. Odraz na radiolokátoru řídicí věže letového provozu jen mátl americké dispečery pracující tady na kontrakt. Už delší dobu sledovali podivný postup zaměřených bodů na obrazovce, přibližujících se z velké i malé výše od severu bez jakékoliv známky zapnutého transpondéru, bez žádosti o povolení vstupu do vzdušného prostoru i bez rádiového kontaktu.

„Pokud bych tohle viděl tenkrát na Falklandech při válce s Argentinou,“ hlásil jeden z dispečerů svému šéfovi, „myslel bych si, že jde o nepřátelský útok!“

Záblesk na displeji pohybující se jihozápadně podél letiště se náhle stočil zpátky na sever. Udiveně pozorovali, jak se žene pár kilometrů tímhle směrem, potom mění kurs na jih a zrychluje.

Nakonec neznámý provedl obrat zase k severu, jako by na někoho čekal.

Nad východním horizontem se objevil první proužek záře probouzejícího se slunce, i když západ stále tonul v temnotě.

Dispečeři na věži se pokoušeli něco spatřit dalekohledem, ale bez úspěchu.

„Nebylo to třeba UFO?“ vydechl nakonec jeden z nich…

Jurij právě dokončil na severu druhý okruh, když radiolokátor oznámil odraz letu 66. Rozzářil se na obrazovce v místě, kdeBoeing 747 mířil přímo na přistávací dráhu, přesně jak předpokládal.

„A mám tě!“ zahlaholil.

Zpaměti nasadil správný kurs, bleskově stroj otočil a hnal se k udanému průsečíku. Ovšem Jumbo se už dostalo nepříjemně blízko nad mělké příbřežní vody.

Nemůžu ho nechat, aby se dostal k pobřeží!

Proletěl čtyři sta metrů od své kořisti, než se vytočil šedesátistupňovým obratem vpravo. V ranním svítání se mu podařilo rozeznat mohutný stín kolosu. Stabilizoval pozici za ním, klesl do výše třiceti metrů nad vodou a přesunul zaměřovač na motor číslo dvě.

Zatraceně! Zbraňový závěsník!

Vždyť ho zapomněl vysunout. Natáhl se po spínači a stiskl.

Nic!

Ještě jednou zopakoval, podruhé, potřetí.

Ach ne!

Má sice řadu jističů za prázdným sedadlem kopilota, ale těžko vzpomínal, který slouží k vysunutí a opětovnému stažení odpalovacího systému. Asi by se měl nacházet v osmé řadě.

Ovšem dostat se k elektrickému panelu ve výši třiceti metrů nad hladinou moře je přímo sebevražedný akt! Proto turbínám raději přidal na výkonu, aby vystoupal do tří set metrů – dobře věděl, že se opět jeho odraz objeví na obrazovce letištního radaru, ale teprve potom mohl zapnout autopilota, natáhnout se vedle a otevřít rozvodnou skříň, kde horečně hledal příslušný jistič.

Napínal zrak, aby přečetl informační štítky.

Nemohl však nalézt ten pravý.

Očima překontroloval vzdálenost od letiště. Zbývalo dobrých patnáct kilometrů. Hop nebo trop!

Zase se natáhl, téměř vodorovně ležel přes středový panel, zatímco Gulfstream mechanicky mířil k jihovýchodu.

Vtom zahlédl štítek s nápisem ZBROJ, u téměř nedosažitelného jističe.

Tam!

Skutečně vypadl!

Chtěl ho nahodit, ale scházel mu snad centimetr. Celý se napnul a konečně se mu podařilo špičkou ukazováčku dotknout se jazýčku a zaklapnout ho do správné polohy.

Posadil se. Náhle zaslechl cvaknutí, jistič opět vypadl.

Nět!

Vždyť už mu scházelo k ranveji pouhých osm kilometrů. A let66 byl před ním a dole. Tím tedy ztratil možnost stoprocentního zásahu.

Jurij se opět nahnul k rozvodné skříni a provedl artistický výkon. S bolestí v zádech se mu podařilo udržet jazýček nahoře, zatímco levou rukou našmátral tlačítko pro vysunutí zbraňového závěsníku. Konečně zaslechl kvílení hydrauliky.

Bleskově se usadil a připoutal. Boeing 747 se už doopravdy připravoval na finále, takže neexistovala možnost ho dostat dřív, než se dotkne betonu přistávací dráhy.

Nádherný pocit z dosud zachovaného inkognita zmizel. Pokud se dopraváku podaří sednout, nezbude pro něj možnost nečekaně se objevit na letišti a požádat zcela nevinně o prodej pohonných hmot.

Když však raketu odpálí, pozemní personál ho bezpečně identifikuje a on se zachrání jedině útěkem! Ovšem motory se mu zastaví někde nad vodou, letoun padne do hlubin a on sám zahyne…

Téměř před sebou viděl obraz Anušky – velice rychle ho však zaplašil.

Náhle mu oči zaplály poznáním. Přece jenom má šanci, i když malou. Pokud zničí Jumbo na ranveji a Gulfstream odhodí do pobřežních vod, možná bude schopný doplavat k pevnině a místní orgány zmást vymyšleným příběhem! Skutečně pramalá šance, pravděpodobně nemožná, ale musí se o ni pokusit.

Tvrdě stočil stroj doprava. Potřebuje dokončit obrat o plných tři sta šedesát stupňů a zaměřit se na záď Boeingu 747. S trochou štěstí nastartují pomocný motor pohánějící generátor, což by dodalo zbrusu nový cíl pro tepelné čidlo řízené střely. Vždyť bojová hlavice je schopná se přeprogramovat sama. Nakonec ani slavné Jumbo tenhle úder přežít nemůže.

Na zádi je přece taky palivová nádrž! Uvědomil si v poslední chvíli.

James Holland si vyžádal vysunutí ještě jedné vztlakové klapky, víc se neodvážil, poněvadž je nesly jen dva motory. Sedmsetčtyřicetsedmička klesala rychlostí dvě stě metrů za minutu během posledních osmi set metrů. Na letištní ploše před sebou nezahlédli žádné známky aktivity. Ani blikající světla, ani červené výstražné světlice z věže. Letiště Ascension o jejich přítomnosti vůbec nevědělo.

Osvětlení přistávací dráhy zůstávalo na obvyklé úrovni, přesto se prostor trochu projasnil odleskem vycházejícího slunce.

„Hernajs! Máme na klapkách asymetrii, Jamesi!“ téměř zaječel Robb.

Holland už tvrdě tlačil berany vlevo.

„Jakou… kde?“

„Levé klapky se vysunuly na deset stupňů, pravé zůstaly zablokované v pozici pouhých sedm…“

„Cítím to! Skutečně se stroj snaží tlačit vpravo a já už téměř řízení nezvládám! Pokus se o změnu, jinak tuhle pozici dlouho neudržím!“

Kapitán vší silou tlačil levou nohou do pedálu směrovky, zatímco rukou trochu přidal na výkonu obou motorů. Tah na levoboku společně s asymetrií klapek se snažily stáčet stroj vpravo na posledních čtyřech stech metrech finále. Až k prahu přistávací dráhy sebou mašinka trhala a hrozila převrácením na bok.

Mistr Sekáč však rychle zacvičil vypínačem a neporušené klapky levého křídla se mu podařilo včas dostat na pozici sedmi stupňů. Boeing 747 okamžitě zareagoval.

„Paráda! Nech je takhle!“ odsouhlasil Holland.

Práh ranveje se objevil pod kokpitem.

„Patnáct, dvanáct, devět…“ Robb odečítal nahlas údaje radiovýškoměru, když kolega ubral výkon a pomocí kormidel perfektně stabilizoval letoun pro dosednutí na tvrdou plochu letiště. Po dotyku bleskově vysunul spoilery ke zrušení vztlaku a opřel se do pedálů brzd. Dobře viděl tyčící se kopec hned vpravo vedle přistávací dráhy, vlevo stál snad jeho zrcadlový obraz. Mezi nimi se táhla pojížděcí dráha tvořící smyčku vlevo zpátky k ranveji. Kapitán nechal poklesnout rychlost na pětatřicet kilometrů za hodinu a začal pomalu Jumbo stáčet.

„Bohudíky!“ vydechl Robb.

„Amen!“ připojil se Holland. „Ať po nás šel kdokoliv, nebude z nás mít žádnou radost, protože se motory rychle ochladí.

A pak zmizí naše infračervená stopa. A teď projdeme kontrolu po přistání…“

Kopilot prošel seznamem bod po bodu, spínače přepínal do správných poloh podle normální procedury. Jakmile probral přední panel, zcela automaticky zapnul pomocný generátor, usazený o několik desítek metrů dál na zádi v ocasním prostoruBoeingu 747. Tím se rozhýbala menší turbína proudového motoru. Jakmile dosáhla určitých otáček, počítač řídící proces dal příkaz palivovému ventilu k otevření. Plamen se rozhořel a trysková jednotka pohánějící generátor se okamžitě roztočila naplno, aby mohla ihned dodávat potřebnou elektrickou energii k chodu všech přístrojů na palubě stojícího letadla. Zároveň z výtokové trysky vyrazily spalné plyny, jejichž teplota přesahovala šest set stupňů Celsia.

Jurij dokončil otáčku a přidal na rychlosti, mezitím si prohlížel infračervený „podpis“ Boeingu 747 rolujícího na ranveji. Náhle se na obrazovce rozzářila sekce v ocasní části, přesně jak předpokládal.

Právě nahodili pomocný generátor!

Usadil Gulfstream do dobré palebné pozice a při ploché sestupné křivce uzamkl zaměřovací systém na výtokovou trysku turbíny. Zároveň přitáhl plynové páky, aby se nad práh dráhy dostal v rychlosti nižší než čtyři sta kilometrů za hodinu.

Jasná infračervená stopa sebou náhle trhla vpravo, což ruského pilota překvapilo. Pak se intenzita záběru začala zmenšovat.

Prsty nahmatal tlačítko spouště! Jumbo se chce chytře na konci dráhy otočit, pochopil. Pokud včas střelu neodpálí, dopravák se obrátí a výfuky se skryjí za rozlehlou plochou křídla.

Bleskově udeřil do tlačítka a pocítil zachvění, když raketaopustila své lože. Přeletěl konec ranveje v okamžiku, kdy kolos pod ním se prudce stáčel vlevo. Ještě zahlédl rudý bod výtokové trysky střely ženoucí se ke stanovenému cíli, a téměř na poslední chvíli postřehl kopec před sebou.

Prudce zdvihl nos tryskáče, jen taktak proletěl nad vrcholkem a hned se stočil vlevo, aby nezmeškal představení.

Ozval se obrovský výbuch, téměř pod ním, když raketa narazila do ocasní části velkého Jumba. Plameny i úlomky v erupci exploze se rozlétly všemi směry, v záři ohně spatřil zkroucený vertikální stabilizátor, padající na beton letištní plochy – přestoBoeing 747 pokračoval v pojíždění!

„Bože, co bylo zase tohle?“ zakřičel Robb.

Letadlo se prudce otřáslo. Detonace jakoby s hrůznou pomstychtivostí zacloumala s osazenstvem kokpitu.

Holland rutinně přejel zrakem přístroje a hned křikl na kopilota.

„Dicku, zavolej dozadu! Zjisti, zda nehoříme!“

Druhý pilot stiskl tlačítko interkomu, všechny letušky se sborem ozvaly.

„Jak vypadá situace vzadu?“

„Strašný rachot!“ hlásila vyděšená Barb. „Máme díru v trupu – ani nevím, jestli nebyl zasažený prostor naší odpočívárny! Vidím, jak vzadu visí kusy plechu. Dveře číslo pět jsou dokořán, možná zmizely. Máme provést evakuaci?“

„Dicku, řekni že ne! Tohle není to nejvhodnější místo! Jediněsnad v případě, když by se kabina začala plnit kouřem. Zatímještě potřebuju trochu času, abychom se dostali na stojánku!“

„Ještě ne!“ tlumočil kopilot do interkomu. „Je v kabiněkouř?“

„Ne,“ ujistila ho šéfka letušek. „Ale vidím jakési jiskření v tédíře vzadu, možná k tomu dochází u bočních oken. Zatím ne vím, ale dým tady určitě není.“

„Buď v pohotovosti, Barb! Zavoláme ti. Zatím hlídej kouř,kdyby něco, okamžitě dej vědět!“

„Neboj, rozumím…“ Ačkoliv se jí hlas chvěl, ovládala se.

Kapitán přidal na výkonu obou motorů, aby urychlil pojíždění.

„Máme stále tlak v hydraulice, Dicku?“

Robb pohlédl na přístroje. „Jednička a dvojka jsou v pořádku.

Pomocný generátor ukazuje nulu. Myslím, že on… oni… nějakzasáhli naši záď, nebo explodovala turbína…“

„Připadá mi, jako bychom stáli na nose!“ brumlal si Hollandtéměř pro sebe, když zápolil s berany.

Jurij nevěřil vlastním očím, protože Boeing 747 se stále pohyboval po ranveji. I přes cíl své mise jeho respekt ke strukturální pevnosti Jumba se stonásobně zvyšoval s každým dalším pokusem stroj zničit. Nemohl si pomoci, musel tuhle mašinu obdivovat – navíc i schopnosti nezdolného kapitána…

Jak skvostný letoun!

Viděl plameny na zádi, kde explodovala bojová hlavice. Ocas skutečně odpadl, ale zbytek letadla stále držel pohromadě.

Ještě jedna šance!

Ruský pilot vystoupal výš a začal provádět obrat, aby se co nejdřív dostal zpátky k přistávací dráze – úkol spíš pro akrobatický stroj než business jet.

Během zlomku vteřiny musel provést konečné rozhodnutí.

Neměl dostatek místa k přistání na ranveji před křížením s pojížděcí dráhou. Nezbýval ani čas, aby vyrovnal stroj a pokusil se vypálit na cíl zezadu. K tomu se ještě Boeing 747 snažil co nejrychleji zmizet z dráhy!

Ovšem existoval dostatek prostoru k dosednutí a projetí kolemJumba – pak se mohl otočit a použít poslední řízenou střelu.

Jak potom odtamtud zmizí, nebylo v téhle chvíli důležité.

Veškeré instinkty z let aktivní činnosti operativce v sovětských službách vše nedůležité z mysli odsunuly… Zaostřil zrak pouze na terč, ničím jiným se nemohl rozptylovat!

Vysunul podvozek, potom vztlakové klapky a zpomalil.

Sedmsetčtyřicetsedmička popojížděla asi tak třicítkou zpátky k ranveji. Měl by se prořítit před nosem Jumba právě v okamžiku, kdy dorazí k přistávací dráze. Bude to o chlup!

Připravil poslední raketu k odpalu. Neměl čas provést konečnou několikanásobnou kontrolu, poněvadž Gulfstream už plachtil na finále. Udržoval přistávací světla vypnutá do poslední vteřiny – čím déle se bez nich obejde, tím lépe.

V kokpitu letu 66 se James Holland právě rozhodl překřížit přistávací dráhu a co nejrychleji se dostat k otevřenému prostoru na jižní straně letiště, ke stojánce. Teprve tam nařídí evakuaci.

Ranvej se blížila. Ovládání stroje mu připadalo velice zvláštní – jak by ne, když mu zbyla jen polovina mašinky, rozumoval v duchu.

Vtom zazářila halogenová přistávací světla jakéhosi letounu, který téměř už dosedal.

„Někdo přistává, Jamesi!“ vyhrkl Robb.

Holland sešlápl brzdy a stáhl plynové páky. Náhle však povolil a přidal motorům na výkonu.

„Co děláš?“ zavyl kopilot.

„To je ten zkurvenec! Ještě se mu zachtělo ranveje! Tu ale nedostane!“

Boeing 747 sebou trhl a pomalu se rozjížděl kupředu, za chvíli dosáhl rychlosti téměř dvaceti kilometrů za hodinu. Kapitán natáhl ruku a rozsvítil každé světlo, které měl k dispozici.

Jurij zaregistroval náhlou zář sálající z Jumba. Let 66 se stále blížil k ranveji. Tomuhle manévru okamžitě porozuměl.

Gulfstream pomalu dosedal v posledních patnácti metrech a pilot se ho snažil udržet co nejdéle ve vzduchu, aby nejrychlejším způsobem překonal bod možného střetu s gigantem.

Příď Jumba zrychlila, kapitán rafinovaně přidal s úmyslem blokovat ranvej. Jurij nechal podvozek dosednout a s použitím kormidelních ploch se snažil stočit vlevo. Zbývalo mu ještě dvě stě metrů k obru, rychlost zůstávala přes dvě stě kilometrů za hodinu. Boeing 747 už pokryl čtvrtinu přistávací dráhy a nevykazoval žádnou známku otočení či zpomalení.

Ruský pilot se snažil uhnout co nejvíc vlevo, protože volný prostor k projetí se zužoval s pohybujícím se vrakem kdysi nádherného kolosu, nyní ke všemu ještě bez ocasní části.

Jumbo mu začalo zaplňovat výhled z pilotní kabiny, blížilo se stále víc a víc. Pravděpodobně špatně propočítal rychlost, blesklo mu hlavou. Ani se neodvážil dotknout brzd – pokud ale soupeře mine, bude mít na druhé straně plné ruce práce… Navíc se Gulfstream stále řítil rychlostí vyšší než dvě stě kilometrů za hodinu.

Nos dopraváku se stal vlastně oslnivou stěnou, která výhrůžně postupovala zprava. Jurij se posunul ještě víc vlevo, kolo podvozku se snad hnalo už po samém kraji přistávací dráhy.

Ještě zaregistroval záblesk, nějaký pohyb a na zlomek vteřiny ho přepadly pochyby: očekával úder, pak v důsledku nárazu pravého křídla do předního podvozku Boeingu 747 se roztočí kabina, která se okamžitě změní v rakev.

Ale v téže chvíli se přece jenom protáhl.

Dupl na pedál brzd, srdce mu bušilo až v krku. Gulfstream konečně začal zpomalovat…

James Holland skřípal zuby, až si je málem vylomil. Modlil se, aby zaslechl hřmot lámajícího se tryskáče pod nimi – proklatý útočník však přece jenom proklouzl! Kapitán si hned uvědomil, že plán nevyšel. Stáhl plynové páky, sešlápl brzdy a stočil přední podvozek vpravo, aby nevypadl z ranveje.

Business jet!

Nebo že by snad nebyl tohle pronásledovatel? Snažil se opět ovládnout svou poničenou mašinku, aby ji udržel uprostřed přistávací dráhy. Přesto znovu zrychlil a hrnul se směrem k brzdícímu tryskáči.

„Krucinál, to snad není možný!?“ hekl.

Dick Robb však už ukazoval prstem přes okno.

„Jamesi! Proboha! On tam má raketový závěs! Vpravo pod křídlem!“

„Gulfstream? Nemožné!“

„Fakt je tam!“

„Dicku, zavolej věž a zjistí, zda vědí, o koho jde?“

„Vždyť ani netuší, kdo jsme my!“

„Já vím, ale udělej to!“

Mistr Sekáč si už předprogramoval frekvenci řídícího střediska letového provozu, i když neměl v úmyslu komunikaci využít.

Teď mohl jenom zesílit zvuk a začít vysílat.

„Věž Ascension, tady je sedmsetčtyřicetsedmička. Neznáte náhodou identifikaci druhého letounu na ranveji?“

Ve sluchátkách okamžitě zaječel hlas dispečera:

„Kristepane, člověče, to je přece ten hajzl, který vám odstřelil ocas! Vůbec nemáme potuchy, o koho jde! Mimochodem taky hoříte, pokud o tom nevíte!“

„Díky!“ akceptoval zprávu Robb.

V dálce business jet usilovně brzdil. Holland zahlédl odbočku do míst, kam mířil. Ale ten Gulfstream…

„Dicku, všiml sis, jestli mu ještě nějaká raketa zbyla?“

„Já… myslím… že jo…“

„Pokud ji má, bude se nám snažit ještě pořádně zatopit! Navíc může mít i vestavěný kulomet!“

Kapitánova pravá ruka se opřela o dvě plynové páky zbývajících motorů a posunula je téměř až nadoraz, zatímco nenadálý pohyb sledovaly oči vyděšeného kopilota.

„Co má zase tohle znamenat?“ špitl Robb.

„Připravím ho o poslední radost!“

„Jamesi… musíme přece evakuovat! Jamesi?“ Mistr Sekáč hleděl před sebe, kde mrňavý tryskáč už brzdil v závěrečné fázi ve vzdálenosti dobrého půl kilometru od nich. Ke konci ranveje, ohraničené prudkým útesem, mu zbývalo ještě tři sta metrů.

Digitální displej ukazoval Hollandovi rychlost padesát kilometrů za hodinu, zrychlení narůstalo. Kapitán se snažil ze všech sil vzepřít asymetrickému tahu, který usiloval o vybočení celého stroje vpravo. Světlomety ozařoval business jet, jemuž nezbyla žádná možnost k ústupu. Tentokrát ho měl před sebou jako na dlani! Gultstream už neuteče…

Jurij opět přiložil prst na tlačítko k odpálení střely, když stočil svůj stroj o sto osmdesát stupňů na konci pojížděcí dráhy. Infračervená stopa sání obřích motorů by na takovouhle vzdálenost měla být dostatečně silná, aby přitáhla zbývající raketu, rozvažoval. V následném zmatku se mu možná podaří i uniknout.

Světla ho však mátla. Sedmsetčtyřicetsedmička měla jenom křížit přistávací dráhu, ale když dokončil obrat, okamžitě zaregistroval změnu. Zdálo se, že Jumbo roluje ke startu.

Kurva, co to dělá? Vždyť nemá kormidla! S touhle troskou přece letět nemůže!

Odpověď na otázku se dostavila s mrazením v zádech. K poslednímu výjezdu z ranveje se už nedostane. Nemůže ani vystartovat přes blížící se obludu, navíc se jí ani nevyhne.

A jeho oběť – snadný terč na pouťové střelnici, který nemohl minout – se pohybovala vysokou rychlostí a ještě akcelerovala.

Šestnáct obřích pneumatik u čtyř podvozků se výhrůžně blížilo k princovu majetku v hodnotě mnoha milionů dolarů.

Ruský pilot usadil zaměřovač, uzamkl radar a v jediném pohybu stiskl spoušť.

Nic!

Zmateně pohlédl vpravo a náhle si vzpomněl na vypadlý jistič.

Ale ne, zbraňový závěsník je přece venku! Vždyť už jednu raketu odpálil.

Opět stiskl.

Zase nic!

Instinkt pilota stíhačky mu velel spustit kulomety a rozsekat nepřítele napadrť! Ale princ si bohužel žádné nainstalovat nenechal…

Znovu stiskl spoušť. Žádná odezva.

Světlomety se blížily. Rychlost Jumba teď musela dost překračovat stovku, odhadoval – kolos se na něho opravdu řítil.

Neměl místo, nebylo kam prchnout! Žádným manévrem nemohl business jet uhnout, aby unikl z dosahu obra. V každém případě ho jedna podvozková noha rozdrtí. Když se pokusí sjet z betonu do okolní hlíny, promění se Gulfstream v hromadu šrotu – zcela neschopného vzletu…

Pro jistotu ještě jednou stiskl spoušť! Dobře věděl, že je už pozdě, i kdyby se raketový motor řízené střely zažehl. Bojová hlavice pod ním je odjištěná! Pokud do něho Jumbo udeří…

Diagram obvodů! Náhle si vzpomněl na spínač senzoru vzduch-země. Odtud získával odpalovací mechanismus informace o prostoru, kde se nachází. Letoun musel skutečně věřit, že je ve vzduchu, aby pilot mohl vypustit raketu!

Chladnokrevně natáhl ruku a řízenou střelu opět zajistil. Tentokrát se dostal do beznadějné situace…

James dosáhl rychlosti téměř sto padesáti kilometrů za hodinu, teprve pak snížil výkon motorů. Přece jenom na druhé straně nebyl dostatek prostoru k zbrzdění pohybu, pokud si poškodí podvozek nájezdem do nepřítele, což plánoval. Ladný business jet zářil ve světlometech jako lapená kořist. Dokonce viděl pilota, snažícího se zvýšit výkon svých turbín. Holland však dobře věděl, že Gulfstream se může snažit vyhnout pouze na jednu či druhou stranu.

Mohl jenom hádat, který směr si sok vybere.

„Tak dělej, ty chcípáku!“ mumlal vztekle. „Hni se!“

Jurij sice plynové páky narval až nadoraz, ale tryskáč v žádném případě nebyl sportovní vůz, jenž by hravě reagoval na sešlápnutí pedálů. Doba reakce připomínala celou věčnost, než se konečně stroj pohnul, zatímco se obří masa hrozivě blížila. Obě pohonné jednotky přece jenom Gulfstream rozhýbaly a ruský pilot stočil příď vlevo. A zrcadlově zareagoval i kapitán Jumba.

Jurij zkusil úhybný manévr vpravo v pětačtyřicetistupňovém úhlu. Motory už pracovaly naplno, dosahovaly maximálního výkonu. Sedmsetčtyřicetsedmička při pohledu z jeho kabiny zůstávala vlevo a ruský pilot jen doufal, že mamutí monstrum nezvládne tak rychle změnu směru…

„Mám tě!“ zajásal Holland a stáčel svého miláčka vlevo. Dostal levý podvozek až k okraji dráhy, jak nejdál si troufl.

Jamesi!“ vykřikl opět Robb.

Teď dokonce slyšeli vytí turbín – business jet pojížděl o dvě patra níž přímo pod přídí. Když jim Gulfstream zmizel pod nohama, špice Jumba právě narazila na ocasní plochy malého tryskáče…

Při střetu se princův stroj stočil. Teď už nenabíral rychlost, aby proklouzl podél okraje dráhy, ale hnal se přímo proti valícímu se obřímu podvozku. Jurij horečně cloumal řízením doprava i doleva, tryskáč se bezúspěšně snažil uniknout ze svírajících se čelistí osudu!

Marně! Mířil přímo do otevřeného hrdla pohonné jednotky číslo dvě…

Přes dvě stě tun těžké monstrum ho pohlcovalo, obří pneumatiky postupně drtily levé křídlo i pravou stranu trupu. Motor číslo dvě lisoval nedotčené zbytky.

Jurij cítil šílené roztočení doplněné nervy drásajícím skřípěním drtícího kovu, když se kokpit začal rozpadat. Před očima se mu náhle zjevil obraz trpělivé milenky…

„Anuško!“ stačil ještě zoufale vykřiknout.

Holland bez váhání začal brzdit. Vší silou se opřel do pedálů a u posledního zbývajícího motoru číslo jedna použil otočení proudu spalin proti dopřednému pohybu! Konec přistávací dráhy se nepříjemně rychle blížil, přitom na brzdy u kol podvozku se už moc spolehnout nedalo.

Náraz na tryskáč s nimi otřásl, dokonce se ozvala odkudsi zdola menší exploze – prioritou se však stala jednička a její zoufalá snaha gigant zastavit…

Až mučivě pomalu se letoun sunul k řadě rudých světel označujících konec dráhy v místě, kde začínal prudký sráz k moři.

Ačkoliv ukazatel rychlosti klesl pod číslo devět, přesto se útes neúprosně blížil…

James se vší silou opíral do brzd, ovšem nouzový systém s největší pravděpodobností odešel. Proto raději přidal výkon na jedničce. Cítil, jak se mohutný koráb otřásá a snaží stočit kolem jediného zdroje brzdícího momentu.

Červená světla pomalu zajela pod příď letounu, který ještě popojel o pár metrů nad hranu, než se váhavě zastavil. Mašinka se konečně přestala hýbat, z kokpitu viděli pod sebou jen otevřené moře…

James stáhl plynovou páku motoru číslo jedna, Boeing 747zůstal stát na místě!

Okamžitě se rozezněl interkom.

„V díře na zádi probleskují plameny,“ hlásila statečná šéfka letušek. „Asi jsme dole do něčeho narazili!“

„Barb, dejte se do evakuace, ovšem jen předními čtyřmi dveřmi na pravoboku!“

„ROGER!“ odsouhlasila a ihned cestující informovala. Mezitím kapitán začal probírat kontrolní seznam pro nouzovou evakuaci, zatímco Robb bleskově reagoval na jednotlivě předčítané body.

Pro letištní věž se stal duel i jeho účastníci, Boeing 747a Gulfstream, zcela neuvěřitelnou podívanou. K něčemu takovému přece dojít nemohlo, i když logo společnosti Quantum samozřejmě ihned odhalili. Znali dopodrobna smutný osud tohoto letounu i požadavek amerických ozbrojených sil k nekompromisnímu zadržení odbojného stroje.

Informace však nepřišly oficiálními kanály, vše jim dodalo jen televizní vysílání CNN.

Jeden z dispečerů hrábl po telefonu se spojením přes satelit hned při začátku souboje. Nyní pokládal sluchátko do vidlice a hlasem rozpumpovaným adrenalinem v krvi vykřikoval: „Potvrdili pomoc! Můžeme se zúčastnit, ale nikdo se jich nesmí dotknout bez rukavic! Ve vzduchu už je transportní mašina amerických vzdušných sil! Londýn všechno ví… zrovna tak i naši hasiči…“

Nouzové skluzavky zaplnili cestující svištící dolů, k pevné zemi. Hořící business jet se kroutil v žáru o pět set metrů dál od vítěze. Jumbo zůstalo stát natočené bokem snad jen pouhých pár metrů od propastného srázu.

Už se k nim hnaly hasicí vozy, mezitímco sloupec dýmu sílil nad průrvou v ocasní části statečného kolosu. Jeden z dispečerů na věži stačil přikázat hasičům, aby se soustředili na Boeing747 – na Gulfstream klidně zapomeňte!, dovolil si poznámku.

„Kluci bacha! Jsou tam stovky lidí, kloužou se ven na pravoboku!“

James Holland se ujistil, že Rachael sjela dolů hned za velvyslancem, než provedl poslední bleskovou kontrolu opuštěné horní sekce své mašinky. Už předtím vyhnal poslední členy posádky včetně kopilota, jemuž nařídil organizovat situaci dole, na pevné zemi.

Dobře slyšel šumění pěny, kterou hasiči zalévali záď, ale kouř postupně pronikal i nahoru. Kapitán se snažil prorazit dozadu, k odpočívárně posádky. Ovšem dým houstl, dokonce zahlédl i plameny olizující chodbičku. Oheň tedy už zachvátil střed trupu, zoufale odhadoval.

Pokud tam někdo zůstal, nikdo mu nepomůže!

Seběhl po schůdkách dolů a usadil se na první skluzavku, aby jako poslední zmizel z kouřícího nitra svého stroje. Dole vstal a jen s hrůzou sledoval kroutící se kovové panely v sálajícím žhnutí. Statečný stroj bezesporu spěje k neodvratné záhubě! Ze všech podvozkových noh visely kusy plechu. Skutečně se mu tedy podařilo Gulfstream přeměnit ve šrot – pod trupem dokonce zůstal velký kus pomačkaného kokpitu se zející trhlinou v boku.

Odolal nutkání hledat v kabině pilota. Nikdo explozi přežítnemohl, navíc by určitě nešlo o nijak povzbuzující pohled.

Kdokoliv na ně zaútočil, zaplatil za svou nehoráznost životem!

Tři pasažéři přece jenom utrpěli zranění při výbuchu, takže je položili stranou, hned vedle ranveje: jednoho muže v dosti zbídačelém stavu a dvě ženy s pohmožděninami.

Holland přiklekl k cestujícímu v potrhaném obleku. Byl sice v bezvědomí, ale dýchal pravidelně. Na čele i na prsou se mu táhly řezné rány, naštěstí však ani jedna nevypadala nebezpečně. Kapitána jen udivilo, že cestující se mu vůbec nezdál povědomý. Podobnou úvahu ihned zavrhl – v žádném případě si přece nemůže pamatovat všech dvě stě padesát tváří! Bezpochyby dotyčný patřil mezi největší skupinu nevýrazných obličejů v turistické třídě.

Po levé straně se kdosi zastavil. Vzhlédl.

„Barb!“

Jamesi!“

Vzpřímil se a rozevřel náruč. Radostně se objali.

Jsi v pořádku?“

S úsměvem přitakal.

„Ti lidi v naší odpočívárně, tam vzadu, Barb – říkala jsi mi o nich…“ Hlas se mu napětím vytratil. Šéfka letušek jen ukázala k zástupu spokojených pasažérů, kde mladá dívka seděla u mladíka ležícího na zemi.

„Jsou v pořádku! Stáhli se dolů, jakmile nám odstřelili záď!“

„Bohudíky!“ zamumlal Holland. Vtom zahlédl o pár metrů dál Rachael.

Jenže nejdřív ho potřeboval druhý pilot. Právě se objevil s velitelem hasičů. James se neohroženému muži podíval do tváře a vůbec nemohl pochopit, proč se objevil v jejich blízkosti. Copak neslyšel o možné nákaze?

„Předvedl jste nám velkolepé show, kapitáne!“ křenil se profesionální zachránce.

Holland jen pokrčil rameny. „My… jsme udělali, jen co bylo životně důležité. Navíc ten hajzl zaútočil při finále!“ pohoršoval se a pohledem přejel hromadu ruin, před chvílí ještě tvořícíchGulfstream. Teď konečně pochopil, jak je mohl na tak velkou vzdálenost neustále pronásledovat – nešlo ve skutečnosti o žádnou stíhačku, ale neobvykle perfektně vyzbrojený business jet…

Otočil se zpátky k náčelníkovi hasičů a otřel si čelo. „Dokonce mám dojem, že tenhle samý vrahoun na nás zaútočil poblížKanárských ostrovů!“

Bylo to vůbec u Kanárů? Nebo u pobřeží Afriky! Veškeré dramatické prožitky mu už začínaly splývat.

„Kapitáne?“ probral ho ze vzpomínek záchranář.

»Ano?“

„Tihle tři prý utrpěli nejhorší zranění, zněla informace,“ prohodil a mávl k ležícím pasažérům. „Samozřejmě, atentátník v těch zbytcích rozhodně nepřežil…“

Holland přikývl.

„Sanitka už jede,“ pokračoval náčelník hasičů. „Žijeme tu sice na výspě civilizace, ale přesto tuhle situaci zvládneme.

Britský velitel je také na cestě, aby s vámi promluvil ohledně…“

„Počkejte,“ zarazil ho James pohybem ruky, na chvíli se zarazil a pak se mu podíval přímo do očí. „Jste velice statečný muž, který se dostavil na místo neštěstí a pomáhá nám – měl byste však ostatní udržet v dostatečné vzdálenosti, aby nepřišli do kontaktu s kýmkoliv z nás, alespoň pro příštích dvanáct hodin!“

Záchranář se usmál a zmateně potřásl hlavou. „A proč, kapitáne?“

„Copak nevíte, kdo jsme? Copak nesledujete zprávy?“

„Samozřejmě!“ ujistil ho. „Celá planeta vám držela palce!“

„Takže dobře víte, jak až na sklonku tohoto dne se ukáže, zda nejsme potenciální hrozbou zdravým lidem – pořád můžeme být nositeli viru vypuštěného z láhve v Německu!“

Náčelník hasičů jen zavrtěl hlavou. „Kapitáne, v noci jsme zaslechli nejnovější zprávy: Ať se kdokoliv nakazil, nemůže infekci šířit vzduchem! Copak jste tuhle nádhernou novinku nezaslechli?“

„Nemohli jsme riskovat použití vysílačky a příjem obyčejného rádia nám rušily atmosférické poruchy,“ zdůvodňoval James neinformovanost, aniž prozrazoval údiv.

„Chápu vaši situaci – můžu vám tedy sdělit, že pouze ti, kteří měli přímý tělesný kontakt s infikovanou obětí, se stanou objektem pozorování lékařského týmu. Většina osazenstva tedy s virózou nemá nic společného! Mimochodem, transportní letoun vašich USAF je na cestě se zdravotnickou pomocí i zásobami právě tuhle informaci jsem před chvílí převzal!“

James Holland ještě jednou pohlédl na ohořelé trosky Boeingu 747-400 i kusy zkrouceného plechu, jež kdysi tvořily vskutku harmonicky dokonalý business jet Gulfstream. Zíral na vrak podstatně menšího stroje, který se je tak usilovně a tvrdošíjně snažil zlikvidovat…

Tohle snad ani nemohla být pravda!

„Kapitáne?“

Blížil se k němu jakýsi pasažér zachumlaný v dece. Právě opustil větší skupinku diskutujících. James okamžitě poznal, o kohojde: vždyť řečená slova mu zněla jako ozvěna v mysli, mnohokrátnad tou větou uvažoval během posledních třiceti hodin.

„Zdravím vás, madam. Jste v pořádku?“

Chvíli ho pozorovala, jako by studovala celkový dojem hlavního hrdiny prožitého dramatu – potom se lehce usmála a přikývla.

„Tak jsme to přece jenom zvládli,“ dodal, i když se cítil mizerně.

V náhlém gestu mu podala pravou ruku. Uchopil ji a vnímal pevné sevření i přes její stáří.

„Kapitáne, pamatujete se, co jsem vám před mnoha hodinami řekla?“

Přitakal, vážně se na ni zadíval a stiskl vrásčitou dlaň oběma rukama.

„Nevěřila jste mi, protože jsem nechtěl myslet vlastní hlavou,“ opakoval kdysi vyřčená slova.

Přikývla. „Mýlila jsem se!“

Holland na pár vteřin sklopil zrak, zhluboka se nadechl, a teprve pak se jí podíval do očí.

„Kdepak, madam – měla jste pravdu! Tehdy jste mé rozpoložení odhadla přesně…“

Epilog

Pláž Rehoboth Beach, Delaware neděle 31. prosince

Rusty Sanders vrátil malou kupičku novinových výstřižků Sherry Ellisové a jen vrtěl hlavou. Prostudoval fotografie zničenéhoJumba stojícího na ranveji letiště Ascension reportéry zabíraného ze všech úhlů.

„Sherry, pokud Roth nebyl zodpovědný, možná měl být! Každý civilizovaný národ na planetě vyhlásil válku teroristické skupině Aqbah! Dokonce sám Írán přislíbil pomoc! Ať ke všem událostem došlo jakkoliv, Aqbah skončila činnost a Saúdové jsou v čele likvidátorů. Šejk, který přišel o svůj business jet, je schopný vyhlásit svatou válku!“

Sherry zírala z okna, v myšlenkách bloumala kdovíkde.

„Jak tedy hlasuješ?“ vyzvídal. „Vina či nevina?“

Natočila se, úkosem na něj pohlédla. „U nás nebo u Rotha?“

„Samozřejmě u ředitele! A co vůbec myslíš tím u nás?“

Usmála se a podívala se zase z okna.

„Upřímně řečeno nevím, Rusty. Může být nevinný. Může být vinný. Jon se pohybuje po mysteriózních cestách…“

„To je snad Boží vlastnost! Jen Bůh si může něco takového dovolit!“

Přikývla. „Vzhledem k naší situaci bych si dovolila tvrdit, že oba dva jsou jedno…“ Opět se na něho podívala. „Po neuvěřitelně profesionálním show pod taktovkou velkého šéfa v kanceláři senátora Moona jsem zůstala naprosto zmatená – dokonce jsem se téměř rozhodla naše zážitky pokládat za halucinace…“

„To samé platí i pro mě! Vůbec se mi nezdál vyvedený z míry, navíc veškeré důkazy zmizely beze stopy – přitom měl při ruce neuvěřitelná vysvětlení i pro situace, které jsme prožili na vlastní kůži. Ovšem pokud on nepatřil k odpadlíkům, kdo tedy? Někdo pomohl organizaci Aqbah vykonat sebevraždu! Někdo se nás ale taky snažil zabít!“

„Možná,“ odpověděla.

„Možná? Přece na nás stříleli na National Airport! Dokonce při pronásledování zničili dopravní letadlo!“

Sherry zdvihla ukazováček k varovnému gestu a nasadila hluboký tón v hlasu. „Ale, doktore Sandersi, vždyť pouze zkoušelizasáhnout pneumatiku tahače bagážového vozíku, který jste odcizili! Kdyby vás chtěli zabít, tak už tady mezi námi nejste…

Snažili se vás přivést zpátky do práce, toť vše – vysvětloval přece nonšalantně velký šéf!“

Doktor potřásl hlavou a jen tiše dodal: „Vím dobře, co jsem viděl!“

Sherry na něho chvíli zírala, teprve potom odpověděla.

„Skutečně? Rusty, musím přiznat, že nemohu všechno, co řekl, stoprocentně prohlásit za lež, i když bratrstvo zpravodajců bude navždy přesvědčeno, že celou operaci zakončil osobně mistr všech špionů Jonathan Roth – ať je to pravda, nebo ne!“

Doktor pokrčil rameny. „Jen tak uvažuju, zda jsme se rozhodli správně, co myslíš?“

„Copak jsme měli na výběr?“ stejně rychle zareagovala Sherry.

„Pravděpodobně…“

Otočila se a položila mu ruku na rameno.

„Šlo o Hobsonovu volbu, pamatuješ? Přesně jako ten majitel stájí v Anglii, tenkrát na přelomu patnáctého a šestnáctého století: Můžete si pronajmout koně jakého chcete, sděloval vychytralý Hobson svým klientům, pokud je to ten nejbližší u vrat!“

Přikývl.

Přejela mu dlaní tvář, stočila hlavu, až se jejich oči setkaly.

„Rusty, vzpomínáš si na dohodu, kterou nám Jon nabídl?

Máme držet hubu, zapomenout na vidiny, a tím si udržíme v Agentuře pozice. Nebo můžeme vytáhnout náš divoký, ničím nepodložený příběh na denní světlo – potom však musíme čelit závažným následkům. Během osmačtyřiceti hodin budeme prohlášeni za nesvéprávné i za nebezpečné idioty, budeme nezaměstnaní a náš boss oznámí poškozeným útvarům na NationalAirport, kam poslat žaloby za způsobené škody! Proto kůň nejbližší vratům byl naší jedinou volbou, parťáku…“

„Já vím, já vím…“

Spustila ruku. „Hlavně nezapomeň, co jsme slíbili jeden druhému: můžeme ho přece lépe sledovat z nitra Agentury! A co se stalo, stalo se…“

„Asi jo. Naštěstí všichni pasažéři z Jumba se vrátili domů po třech dnech karantény – žádné onemocnění se nevyskytlo, každý se jim omlouval a první třídou je dopravili na domovská letiště. Velké ztráty utrpěla jen pojišťovací společnost rozmašírovaného Boeingu 747 a o život přišel arabský vrah, jemuž se rozdrcený business jet stal rakví – k tomu samozřejmě nepočítám teroristickou skupinu Aqbah…“

„Zapomínáš na profesora Helmse a mladou matku na Islandu!“ dodala.

S povzdechem přikývl. „Máš pravdu, promiň! Ovšem pointa celého příběhu spočívá v čiré a náhodné shodě okolností, kdyRoth najednou vypadá spíš jako spolehlivý poradce, jenž rozvážně provedl prezidenta velice složitou krizí, než machiavelistický lhář; který téměř rozpoutal holocaust. Snažil se hrát si naBoha a skoro zmasakroval téměř dvě stě padesát životů s pomocí Aqbah – navíc ani nevíme, jakým způsobem se mu to málem podařilo… Porušil víc zákonů, než bych dokázal spočítat při revizi všech hlavních tajných operací CIA, aniž by ho kdokoliv obvinil! Pravděpodobně představiteli státu lhal minimálně tucetkrát, neříkal pravdu ani senátorovi, každého zmanipuloval, snažil se nás zavraždit, zničil mi byt, drásal mi nervy, a… a…“

„A právě teď se těší plné důvěře vlády i Kongresu, čímž se mu samozřejmě odklepne nejvyšší post v garnituře CIA, poněvadž ani my všichni nemáme jistotu, zda podobná obvinění jsou pravdivá,“ hloubala Sherry.

Přikývl. „A jediní dva lidé, kteří v něm doopravdy vidí kluzkého hada, zůstávají přímo pod jeho kontrolou!“ Doktor se teatrálně udeřil do prsou. „My!“

Rozesmála se. „Pokud žiješ v džungli, musíš přítomnost hadů předpokládat. A my jsme pracovali pro CIA. Vlastně stále pracujeme pro CIA. Samozřejmě že existují horší osudy…“

Rusty pokrčil rameny a vstal.

„Jednoho dne,“ začal, „nějaký hrozný virus podobný našemu bude skutečně rozšířený po zeměkouli dopravním letadlem a my ztratíme kontrolu v několika hodinách…“

Pootevřel posuvné dveře a nechal proniknout dovnitř ohromující rachot vln zdobících výhled z pokoje na pláž. V tenhle neobvykle vlažný zimní večer se v Atlantiku koupal měsíc v úplňku. Pod nimi na promenádě procházel mladý pár a očividně se radoval ze sblížení, zatímco ostatní v dálce oslavovali silvestra. Ovšem i přes veškeré veselí a ohňostroj se zde dala vycítit mimosezonní opuštěnost.

A Washington ležel v bezpečné vzdálenosti, dobrých sto padesát kilometrů na západ.

„Rusty, jsem vážně ráda, že jsi mně zavolal. Vlastně jsem si to přála…“

Doktor se otočil, Sherry stála těsně za ním. Vlasy v měsíčním světle hrály téměř duhovými barvami. Nezvyklá atmosféra ho vyvedla z míry.

„Já… nebyl jsem si jistý, však víš…“

„Ale ano,“ uchechtla se a pohodila hlavou.

„Tedy jak se cítím, ano – ale co třeba ty…“

„Tos věděl taky!“ Opřela mu ukazováček o rty, aby zadržela odpověď a potom ho otočila tváří k sobě.

„Na jak dlouho jsi to tady pronajal?“

„Já… mám rezervaci na tři dny.“

„Jenom téhle místnosti?“ šibalsky pohlédla přes rameno a nasadila zmatený výraz. „Ale… vždyť je tady jenom jedna postel…

Kde budeš spát ty?“

V doktorově obličeji se objevilo zděšení a ihned začal koktat.

„Hele, já myslel… myslel…“

„Skutečně?“ zeptala se a na tváři se jí rozprostřel široký úsměv, když mu začala rozepínat košili. Rusty se začervenal.

„Myslel jsi správně,“ potvrdila. „Dáma je svolná. Takže! Vezmi mě do postele – buď všechno, nebo nic!“

Oválná pracovna, Bílý dům, Washington, D.C. úterý ráno,16. ledna

Jonathan Roth si vymohl sezení, takže šéf prezidentova kabinetu si s neskrývanou nechutí musel najít okénko v nabitém kalendáři. Časový rozvrh hlavy státu byl neuvěřitelně hektický, ale ředitel CIA trval na svém. Prý ho musí seznámit se závěrečnou zprávou okamžitě!

Roth vstoupil do místnosti přesně v deset hodin dopoledne s generálmajorem U. S. Army, velitelem Armádního lékařského výzkumného institutu infekčních chorob ve Fort Detrick. Prezident zaregistroval zachmuřený výraz obou návštěvníků, přesto je gestem usadil na gauč proti svému stolu.

Náčelník CIA svíral tlustou složku v podpaží, ani se ji nesnažil někomu vnucovat. Místo toho si jen odkašlal a ukázal na nervózního generálmajora vedle sebe.

„Jak dobře víte, zatímco náš zásahový tým zdravotnické pomoci držel posádku i pasažéry na ostrově Ascensionu, my… já… jsem doporučoval delší dobu karantény.“

„Pamatuji se na to zcela jasně, Jone,“ upokojil ho představitel státu. „Já sám jsem vzal na sebe zodpovědnost za jejich propuštění domů po třech dnech! Ovšem nikdo přece neonemocněl co se tedy děje teď?“

„Ale ano, pane prezidente, jenže my o tom nevěděli…“

„Tohle mi tedy vysvětli, prosím!“

Roth jen rozhodil rukama.

„Pane, jak bezpochyby víte, zpracování veškerých vzorků krve i tkání musí projít elektronovým mikroskopem ve výzkumné laboratoři zabezpečené pro práci s patogeny čtvrtého stupně.

Vědci v izolačních skafandrech se pokusili vypátrat, jak virus skutečně vypadá. V době, kdy Jumbo dosedlo na letiště Ascension, jsme už znali základní charakteristiku viru, který zabil dva výzkumníky v Bavorsku. Patogeny označili jako druh Hauptmann ze zcela zřejmých důvodů. Hned potom jsme získali podrobnější obrazy viru z nakažené krve profesora Helmse.“

Ředitel CIA se obrátil na generálmajora, aby pokračoval on.

„Helms se rozhodně nakazil, pane, ale infekce neměla nic do činění s jeho infarktem. Výzkumem se však ukázala silná virová prezence v profesorově krevním oběhu a na první pohled se zdála totožná s druhem Hauptmann. Fluoreskovala stejně, což je proces, který nám pomáhá identifikovat vir téhož kmene při vzájemném porovnávání. Potom jsme podrobili zkoumání vzorky odebrané během karantény od každého pasažéra i člena posádky letu 66, a takhle dlouho nám trvalo ověření výsledků…“

„Napínáte mě do krajnosti, pánové. Dostaňte se už k pointě!“ žádal prezident, zatímco se pozorně nahnul kupředu.

„Pointa je jasná, pane!“ přiznal Roth. „I přes náš konečný úsudek ohledně viru a jeho neschopnosti se šířit vzduchem musíme uznat, že jsme se mýlili! Dvaaosmdesát procent lidských bytostí na palubě dotyčného letu bylo infikováno…“

Představitel státu se šokovaně napřímil.

„Počkejte! Nikdo přece neonemocněl ani tenkrát, ani teď!

A to už uplynulo dost času…“

„Skutečně k nákaze došlo, pane prezidente,“ rozvážně začal generálmajor. „Virus totiž prošel mutací! Smrtelný patogen čtvrtého stupně, který má na svědomí dvě oběti v Bavorsku, se obměnil v těle profesora Helmse, když se nakazil. Něco, možná jeden jediný protein, se změnilo! Vůbec nevíme jak, ale viróza prohánějící se v krevním oběhu profesora, náhle ztratila schopnost nakazit a zabít lidské bytosti – dokonce se změnila i inkubační doba. Helms tedy infikoval téměř každého na paluběBoeingu 747, ovšem ne druhem Hauptmann, ale pozměněnou verzí, kdy k projevu prvních příznaků nákazy dojde o několik dní později! Tenhle virus jsme nazvali Bavorský Helms. Většina z pasažérů tedy dosáhla plného infekčního statutu ve svém americkém domově – nedošlo však ke zjevným příznakům, proto o nemoci nevíme, zrovna jako její nositelé.“

„A ten… ten virus… Bavorský Helms, nebezpečný už není?“

Generálmajor jen pokrčil rameny. „Tohle nedokážeme odhadnout! Může se totiž opět přeměnit a vrátit do své smrtící podoby. Ale to už, jak dobře vidíte, jsme kompletně ztratili kontrolu nad celým případem. Vir máme zkrátka mezi populací, kde potichu infikuje, aniž by způsobil onemocnění. Pokud se však zase obmění…“

„Projeví se zkrátka kdekoliv, kdykoliv, jako epidemie patogenu čtvrtého stupně,“ dodal Roth.

Představitel státu těžce dosedl na židli.

„Bože můj! Ten letoun se skutečně mohl stát korábem zhouby! Pamatujete se, kolikrát jsme všechna pro a proti prodiskutovávali…“ Chvíli se zamyslel, pak se obrátil na ředitele CIA.

„Takže, jak dlouho bude trvat, než ten virus zmizí? Vybuduje si proti němu lidské tělo imunitu?“

Roth pohlédl prezidentovi přímo do očí, teprve pak odpověděl.

„Pokud bychom je udrželi na ostrově Ascension celý měsíc, virus by už kompletně vymizel. Ovšem nákaza se ocitla v nejvyšším stadiu právě v době, kdy se všichni vrátili ke svým rodinám sedmadvacátého prosince – udržovala se na svém vrcholu ještě několik následujících dní. Každá osoba tedy infikovala tucet dalších, ti potom roznášeli virózu dál. Generál sice tvrdí, že se mezi našimi spoluobčany může rozšířit získaná odolnost organismu proti choroboplodným mikroorganismům nazvanýmBavorský Helnis, neznamená ale obranu proti budoucí případné mutační verzi…“

Generálmajor přikývl. „Celou situaci mohu přirovnat k chytrému vetřelci z kosmu z vědeckofantastického románu: Netušíme, čeho je schopný, ale s jistotou víme, že se někde mezi námi, pohybuje a nemůžeme ho odhalit!“

„Zcela v krátkosti, pane,“ vzal si opět slovo Roth, „ tuhle důležitou akci jsme podělali! Špatný odhad ohledně přenosu choroboplodného zárodku vzduchem a nepřesně určená inkubační doba nás přiměla k předčasnému propuštění nakažených lidí…“

„Což znamená… co nejhoršího z toho vyplývá, Jone?“

Ředitel CIA sklopil zrak, překontroloval si boty a teprve potom vzhlédl.

„Měli bychom se právě teď dohodnout na co nejtvrdších opatřeních i způsobu, jak je v budoucnu prosazovat, kdyby se něco podobného kauze letu 66 opět přihodilo! Fakta jsou jasná, pane: pokud by virový druh Hauptmann neprošel mutací, mohli jsme ztratit devadesát procent severoamerické populace…

A rozhodně by už nebyla možnost epidemii zastavit, pokud by jednou vypukla!“

Estes Park, Colorado úterý 14. května

Už jako malé děvčátko milovala Rachael Sherwoodová rozeklané Skalnaté hory, ovšem pouze teoreticky. Ani v duchu ji nikdy nenapadlo, že se jednou bude probouzet mezi horskými štíty, něco takového by se jí nikdy nejevilo reálné. Nikdo přece veSkalnatých horách nežil! Většina lidí je navštívila pouze během uspěchané dovolené uvnitř rodinného automobilu.

Usmála se nad touhle vzpomínkou a zamíchala si kávu v hrnku, zatímco očima cestovala po skvostném výhledu na sněhem pokryté žulové vrcholky s modrou oblohou v pozadí. Pořád měla problémy s kondičním během v řídkém ovzduší ve víc než dvoutisícové nadmořské výšce, ale aklimatizace se vylepšovala.

Dokonce i bolesti hlavy způsobené vysokou polohou ustaly.

Vertikální kumuly podobné věžím se tyčily nad horským štítemLongs Peak, vzdáleným asi tak padesát kilometrů na jih, což upoutalo její pozornost. Příští rok Longs sleze – rozhodla se!

Ještě jí zbývalo napsat pár dopisů. Dávala přednost téhle formě komunikace před telefonem. Po překonání do hloubi srdce zraňujícího rozloučení se starými přáteli na východním pobřeží se jí konverzace po drátě zdála nevhodně rychlá. V korespondenci však mohla vychutnávat vzdálenost prostoru i odloučení v čase. Navíc ji obklopovala úžasná krása, kterou v žádném případě nemohla adekvátně popsat v telefonu. Panoramatická scenérie za sklem obývacího pokoje nového domu naDevil’s Gulch Road i její nový život vyžadovaly, aby se opatrně svěřovala vlastní rukou. Sdílené informace umocňovaly přiložené fotografie. Ano, jedině dopisy tohle zvládnou!

Oblak prachu necelý kilometr daleko ohlašoval pohyb automobilu po prašné cestě spojující nejbližší městečko, letní rekreační středisko Estes Park, s malou osadou Glenhaven. Pohlédla přes rameno na Devil s Gulch Road, usazenou na menším horském hřebenu, kde ji zaujalo neustálé kroužení káňat nad skalisky, nejasně věštící změnu počasí.

V očekávání se zadívala zpátky k městu. Vozu už zbývalo jen půl kilometru, takže rozeznala jejich tereňák.

Přijížděl přesně na čas.

Rozpoutaný vír aktivity a publicity po prožitém traumatu vánočního letu i velice intenzivní pozornost médií zaměřená na roli velvyslance Lee Lancastera v tomto dramatu ji téměř v lednu zahltily. Z velvyslance se stal oslavovaný hrdina úžasného dramatu, Rachael vychutnávala pýchu v pozici asistentky – jejíhrdost ještě vzrostla při zvládání obrovského pracovního náporu na šéfa.

Ale skutečným hrdinou byl přece ten tichý muž na levém sedadle Boeingu 747, který sice všechno zvládl, ale zmizel, jakmile ho sláva začala vyhledávat rozsvícenými světlomety. Měl sepsat knihu a filmoví producenti nabídli sedmimístnou částku, i to se dozvěděla. Také televize ho chtěla do rozličných show, hřmící stádo reportérů na něho zamířilo čočky svých kamer i ostré hroty per!

Ale James Holland nebyl nikde k nalezení…

Odhadovala jeho pravděpodobný návrat zpátky do Dallasu, kde bydlel, dokud 15. ledna nezazněl zvonek u dveří jejího malého bytu ve washingtonském Georgetownu toho chladného deštivého večera. Stál u dveří, voda z něho kapala, zmatený a nejistý, nevěděl co říct. Přesto necouvl a s plnou rozhodností chtěl zjistit, zda by ji mohl pozvat třeba na večeři.

„Proč jsi nezavolal?“ pamatovala si jasně svou první otázku, bez jakéhokoliv odmítavého podtextu.

„Já… upřímně – nebyl jsem si jistý, ach, co…“

„Co říct?“

Přikývl.

Usmála se a poradila mu: „Hele, klidně můžeš začít třeba následovně-Ahoj, Rachael! Nešla bys se mnou na večeři?“

Sklopil zrak, ale zahlédla náznak úsměvu v kapitánově tváři ještě dřív, než se na ni zadíval.

„Opravdu by to bylo takhle jednoduché, fakt si to myslíš?“

Opět přitakala a náhle zaznamenala, jak se jí zrychlil tep…

„Stojím před tebou,“ konečně našla slova a přenesla váhu na druhou nohu, „pokud bys to chtěl zkusit…“

„Paráda,“ culil se. „Tak teď vyzkouším, jestli se mi to povede.“

Odkašlal si, zatímco ona pohodila hlavou a obdařila ho hraným skeptickým pohledem.

„Rachael?“

„Ano?“

Bez jakéhokoli předchozího varování postoupil o krok, prudce ji sevřel v objetí a hladově ji začal líbat. Stačila ještě rukama zmateně zamávat, než ho sama objala a přitiskla k sobě.

Zrovna tak náhle ji pustil, odstoupil, stiskl obřími dlaněmi její tváře a zadíval se jí přímo do očí.

„Rachael, vezmeš si mě?“ pronesl najednou zcela rozhodně…

Grand Cherokee se majestátně zakolébal na příjezdové cestě, téměř na minutu přesně. Přešla k předním dveřím a čekala, až vystoupí. Jsou sice svoji už dlouhé tři měsíce, ale každý den, a dokonce i každá noc probíhaly v atmosféře líbánek. Neustále jeden druhého překvapovali hloubkou i variacemi milujícího vztahu. Dělili se o prožitky při zařizování nového domu, vnímání okolních hor i věčnosti, kterou strávili společně, tenkrát na palubě letu 66. Občas se sice James nenadále ztišil, pracoval však na sobě velice tvrdě a ona pro jeho snahu měla porozumění…

Vcelku s radostí opustil Dallas, jí se z Washingtonu naopak nechtělo. Ovšem dnes pouhá úvaha nad odchodem z Estes Parku, snad jen na jediný den, se zdála nemožná. Žít mezi horami bylo Jamesovým životním snem! Ona postupně začala jeho nadšení sdílet také. Dokonce si i zvykla na manželovo dojíždění do nedalekého Denveru, odkud létal do Dallasu coby zaměstnanec letecké společnosti Quantum.

Navíc ho i donutila, aby přijal vzájemné pozvání od FAAi Asociace dopravních pilotů do Washingtonu, kde měl převzít vyznamenání. Půjde o víc, nejenom o předání medaile a plakety, vysvětlovali jí, když se James k podobné slávě obracel zády.

Vždyť reprezentoval to dobré a solidní a spolehlivé, co v sobě měli nosit všichni dopravní piloti. Stal se příkladem! A národ takové vzory potřebuje!

Nakonec se přece jenom váhavě podvolil a odsouhlasil přítomnost na oslavách. Zítra ráno proto měli odjet do hlavního města.

Rachael se celé dopoledne pohybovala jen v županu, pod ním neměla vůbec nic, když vyčkávala manželův návrat z Dallasu.

Nyní jen uvolnila pásek, aby se róba mohla rozevřít právě v okamžiku Jamesova vstupu…

Jako obvykle se mu ve tváři objevil široký úsměv. Bleskově za sebou zavřel a pevně ji sevřel ve vášnivém objetí…

National Air and Space Museum, Washington, D.C. čtvrtek, 16. května

Oficiální shromáždění působilo bezesporu impozantně. JamesHolland byl velmi nervózní, když se dostal do centra pozornosti na ozářeném pódiu. Teprve až během recepce, která následovala, Rachael konečně zaznamenala, že se manžel uvolnil.

Poprvé se otočila, aby ho opustila na krátkou chvíli, kdy sipotřebovala odskočit. Vtom se k nim přitočil tmavovlasý, středně vzrostlý muž.

James okamžitě vycítil jeho přítomnost, otočil se a stiskl podávanou ruku.

„Kapitáne,“ ozval se neznámý, „dovolíte mi dodatečně vyslovit blahopřání? Záviděníhodná skutečnost i způsob, jak jste zvládal v krizových situacích svůj letoun, byly ukázkou až neuvěřitelného umění pilotáže!“

„Děkuji! A kdo jste vy?“

„Váš obdivovatel i kolega pilot.“

V hlase zaslechl cizí přízvuk, přitom tvář se Jamesovi zdála trochu povědomá. Kdysi, někdy v minulosti, ho určitě viděl, teď měl však problém, kam ho zařadit.

Holland na něj úkosem pohlédl. „Vy… nebyl jste náhodou na palubě mého stroje?“

Odpovědí se stal náznak úsměvu, doprovázející spíše smutný výraz, jak zaznamenal James. Pohled neznámého zamířil kamsi do dálky. Potom se k němu opět cizinec otočil a promluvil:

„Byli mnozí s vámi ten den, i když fyzicky nepřítomni…“

„Tohle zní velice poeticky,“ poznamenal kapitán, zatímco v duchu vyřčenou frázi neustále přemílal.

Cizinec se na něho zadíval, vylepšil úsměv a gestem snad zaháněl téma rozhovoru. „Každopádně mám radost, že jsem vás osobně poznal! Jinak bych chtěl naznačit, jak všechno tohle…,“mávl směrem k okázale prostřeným stolům, „… jste si bohatě zasloužil!“

Holland se ušklíbl – podobně trapným chválám musel naslouchat už od rána. Proto použil chytře promyšlený obranný výrok:

„Vaše slova zní velice laskavě, ale v mém případě šlo o zásluhu celé posádky. Práce dobrého týmu jen viditelně pozdvihne na oči veřejnosti pouze kapitána – nic víc, nic míň!“

Muž jen pomalu zavrtěl hlavou, jako by věděl…

Dost dlouho nepromluvil.

„Kdepak, kapitáne,“ začal konečně, „v téhle kauze šlo prakticky o předem prohraný souboj mezi naprosto odlišnými soupeři! Někdy však lovená kořist odmítne umřít a příliš sebevědomý lovec ztratí svůj život… Ovšem zvrátit předstíranou smrtelnou spirálu při ztrátě čtvrtého motoru bylo víc než brilantní rozhodnutí – zrovna tak jako vaše finále na letištiAscension!“

James Holland zkoumal kolegův obličej, v jeho očích nacházel tvrdou laskavost i zář skutečného respektu. Ještě jednou mu podal ruku a cizinec ji opět lehce sevřel.

„Vy… jste musel snad přímo studovat veškeré detaily závěrečné zprávy o celé události, co říkáte?“

Muž jen přikývl, sevření jeho dlaně povolilo.

„Z mnohem bližšího pohledu, než si dokážete představit…“

Hlavou naznačil úklonu a otočil se ještě dřív, než James mohl reagovat.

Mnoho dalších se chtělo se slavným kapitánem poznat osobně a usilovalo o jeho pozornost, zatímco Holland sledoval tajuplného letce kráčejícího ke dveřím. Teprve po chvíli se otočil, aby pohlédl do rozesmátých tváří přítomných hodnostářů včetně ministra dopravy.

Kapitán zdvořile přikývl a začal opět vysvětlovat svůj nacvičený obranný výrok, tentokrát samotnému ministrovi. Náhle se však uprostřed věty zarazil a podíval se zase ke dveřím do sálu.

Před očima se mu totiž zčistajasna zjevila ležící postava zraněného muže, tam na betonu ranveje, tam na ostrově Ascensionu.

Spěšně odcházejícího člověka provrtával pohledem, až se dotyčný opravdu zarazil s rukou na držadle vstupních dveří. Pak se ohlédl.

Ne, včas se James v duchu opravil. Přece jasně řekl, že nebyl na palubě mého stroje!

Neznámý se na něho náhle usmál a nakonec obdařil kapitána perfektním vojenským zasalutováním. James zareagoval pravačkou, ale zkrácenou verzí – zatímco zmateně v duchu probíral cizincem vyřčená tajemná slova, pořád a pořád…

Jurij Steblinko prošel východem z Muzea NASA a seběhl po schodech na Independence Avenue. Tady na něho čekal v Americe vyrobený vůz, fantasticky zářivý bourák proslavené značkyBuick. Společně s moderně zařízeným domem na virginském venkově měl oba poklady registrované na své nedávno získané jméno Yuri Raskolnikov – podobný přepych si mohl přece jako nový zaměstnanec CIA v Langley klidně dovolit!

Dokonce mu ponechali výběr příjmení, a tak se rozhodl pro menší ruský žert, nad kterým by snad dobrosrdečně přimhouřil oko samotný pan Dostojevskij.

Pohlédl na hodinky a zrychlil.

Blíží se čtvrtá a Anuška určitě netrpělivě čeká…

RISKANTNÍ PŘISTÁNÍ

Z anglického originálu Pandora’s Clock

(Doubleday, a division of Bantam Doubleday DellPublishing Group, Inc., New York 1995)

Přeložil Michal Švejda

Redigovala Květuše Hrachová

Fotografie na obálce Allphoto Diabanka, Praha

Obálku navrhla Viera Fabianová

Technickáredaktorka Pavla Vokounová

Vydalo nakladatelství Ikar Praha, a. s., v roce 2000 jako svou749. publikaci

Vydání první

Sazbu zhotovila Typa, spol. s r. o., Praha

Vytiskly Tlačiame BB, spol. s r. o., Banská BystricaTS 13

ISBN 80-7202-608-9

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai