Turbulence

John J. Nance

(2002)

Román mistra leteckého thrilleru zpracovává téma po 11. září 2001 aktuálnější než kdy jindy: Jak změnilo riziko terorismu současnou dopravu? Lze ohrožení v předstihu rozeznat a účinně se proti němu bránit? Hrdinové příběhu se musejí s těmito otázkami vypořádat dřív, než dojde ke katastrofě... Arogantní chování posádky Boeingu na lince z Chicaga do Kapského Města přivedlo cestující k zoufalému kroku: když jejich letadlo nouzově přistálo v občanskou válkou sužované Nigérii, vzali osud do svých rukou a vzbouřili se. V očích amerických zpravodajských kapacit i bojových sil se tak ale stali nebezpečím číslo jedna. Vždyť kdo zaručí, že jejich let neměl být smrtícím nástrojem pro některou metropoli?Přeložil Matouš Ibl.

Turbulence

John J. Nance

Prolog

Doktor Brian Logan se ve svém lexusu těsně vyhnul vylekanému pacientovi a vyrazil z parkovacích garáží nemocnice, z níž právě dostal okamžitou výpověď. Hnala ho naprosto nesnesitelná kombinace hanby a vzteku, která ho donutila, aby několikrát sešlápl pedál plynu až k podlaze a jako šílenec se řítil přes řeku Charles do čtvrti Cambridge, jako kdyby svou zběsilou jízdou chtěl vyzvat všechny policisty, jen ať se ho opováží zastavit. Křižovatky projížděl na červenou, nároží tichých uliček vybíral smykem, až se skřípějícími koly zastavil před dvoupatrovým domem postaveným v georgiánském stylu, který s manželkou kdysi tak milovali.

Uvědomil si, že má stále ještě na sobě zelený plášť, který si natáhl před operací by-passu, než ji bez nejmenšího varování zrušili. V paměti se mu vybavil obraz, jak se žene jako uragán chodbami, aby se střetl s ředitelem. Ze vzpomínky však nyní nezbylo víc než mlhavá sekvence filmových záběrů, které pohasínaly v kaleidoskopu myšlenek vířících mu hlavou a zcela zastiňujících krásu dne věštícího, že se jaro už brzy přehoupne v léto.

Až do tohoto dne nebylo nikdy jeho privilegované postavení chirurga v nemocnici Mercy zpochybněno. Věděl, že si bez problémů může okamžitě najít jiné místo a pokračovat v lékařské praxi, ale to, že ho vykopli, pro něj představovalo nesnesitelnou potupu.

Nad hlavou se mu klenula nekonečná modrá obloha orámovaná doslova explozí zeleného listí aleje mohutných jilmů. Jediné, na co však v tu chvíli dokázal myslet, byl zamračený a odsuzující výraz obličeje doktora Jonase Kinkaida. Slova bývalého učitele a rádce mu po posledním výbuchu stále zněla v uších a propalovala se do mozku: „Přestal jste se ovládat, doktore, a v téhle nemocnici to byla vaše poslední scéna.“

V hloubi duše Logan tušil, že má Kinkaid pravdu, ale přiznat si to vědomě bylo nemyslitelné. Chirurgové si nemohli dovolit podléhat emocím, nesměli se nikdy přestat ovládat. Ale ani po roce, který od smrti Daphne již uběhl, se nedostavovalo žádné ozdravění, ani náznak osvobození, jen otupělost a dezorientace, prokládané výbuchy zoufalého vzteku a zloby až příliš často namířené proti zdravotním sestrám. Bolest pohltila celou jeho osobnost jako bahno, jež se posléze zapouzdřilo a zvápenatělo kolem propasti zející uvnitř a zaujímající místo silného citu, který tam dříve sídlil.

Brian Logan musel zapojit veškerou sílu vůle, aby se přiměl vystoupit z auta a vejít do domu. Zavřel za sebou dveře a na okamžik zůstal stát v hale. Zaposlouchal se do dutého tikání starých stojacích hodin a v duchu se mu přehrával zvuk Daphnina hlasu a způsob, jakým zpěvavě pronášela slova na uvítanou, když mu běžela v ústrety – někdy na sobě neměla nic než úsměv na rtech. Ta vzpomínka v něm vyvolala pocit naprosté prázdnoty. Dovlekl se do obývacího pokoje, svezl se do jejího nejoblíbenějšího křesla a pokusil se vykouzlit si prožitek jejího objetí. Byla jedinou ženou, kterou v životě skutečně miloval, a její krása a sexualita předčily jeho nejdivočejší sny. To vše bylo ještě umocněno a zvýrazněno její mimořádnou inteligencí a přístupem k životu – a to aniž by bral v potaz ostrý protiklad, jenž vynikal při srovnání s jeho první ženou Rebekou.

Brian zabloudil očima na ušák stojící poblíž klavíru, kde tehdy vyslechl děsivou telefonickou zprávu. „Je nám to velice líto, pane doktore, ale musíme vám oznámit,“ sdělil mu zástupce aerolinií, „že vaši manželku během letu stihla náhlá zdravotní příhoda.“ Daphne Loganová, střed Brianova vesmíru, zemřela následkem vykrvácení ve výšce přes deset a půl kilometrů a jejich nenarozeného syna si vzala s sebou, a to jen proto, že kapitán linkového letadla odmítl nouzově přistát. Hodinu a dvacet minut úpěnlivě prosila posádku, aby přistáli, ale kapitán usoudil, že když je jí natolik dobře, aby o to mohla žádat, nebude její stav zase tak vážný, aby ospravedlnil náklady na neplánované přistání. Žaloba, ve které Brian žádal sto milionů dolarů jako náhradu za zanedbání povinnosti, se měla před soudem projednávat příští rok, ale ani ujištění jeho právního zástupce, že budou úspěšní, mu nepřinášelo nejmenší uspokojení. Milion, nebo třeba i miliarda, co na tom záleželo? Žádné peníze mu nemohou nahradit ženu a nenarozeného syna.

Byl by tenkrát dokázal Daphne zachránit. Tím si byl naprosto jistý. I s pomocí pouze těch nejprimitivnějších nástrojů. Dokonce i ve vzduchu. Jenže to by se byl tehdy musel na návštěvu jejích rodičů vydat s ní. Ale on místo toho zůstal kvůli práci v Bostonu. Zachoval se tenkrát hloupě a sobecky, a teď, dnes navíc vyhozený z práce, zůstal sám s pocitem, že už ho nic nedokáže udržet pohromadě.

Brian prudce vstal a začal přecházet sem a tam. V hlavě se mu rojilo tisíc myšlenek, včetně naprosto nesmyslného nutkání zavolat Rebece, jež teď už byla podruhé vdaná a žila v Newportu ve státě Connecticut. Takový telefonát by ji asi nijak zvlášť nevyvedl z míry, těžko se však dala předpokládat povzbudivá odezva. Ona už přece předem věděla, že Brian dříve či později nedopadne dobře. Celou dobu, co žili spolu, jí přinášel jen dlouhou řadu zklamání, něco jako projekt, který se nedaří dokončit. Rebeka Cunninghamová, tehdy krásná, vzdělaná žena na počátku kariéry, pocházející z řádné a zámožné rodiny z Nové Anglie, byla vychována jako naprostá pragmatička.

Mladý lékař, kterého si před tolika lety přivedla domů, aby jí ho rodiče schválili, vykazoval určitý příslib do budoucna. Ovšem jen za předpokladu, že se jí ho podaří jak se sluší a patří zpracovat do podoby jejího otce, řádného profesora lékařství na Harvardské univerzitě. Brianovi nalinkovala desetiletou praxi, než vstoupí na akademickou lékařskou půdu jako profesor. Měl publikovat. Měl přednášet. Měl kouřit dýmku a zajímat se o dlouhé večery naplněné zdvořilou konverzací. Také se měl naučit považovat slovo legrace za poněkud nepatřičné – právě tak, jak to naučili ji.

Rebeka si nikdy nepřipustila, že k povaze jejího novomanžela humor neodmyslitelně patří. Takový přístup k životu považovala nejen za nezodpovědný, ale zcela zjevně i za zavrženíhodný, a tak nakonec posoudila celý projekt jako nevydařený a ukončila ho rozvodem.

Pět let po rozvodu přivála Daphne do Brianova života jako teplý vánek z Karibiku, vyvolala v něm příliv nových sil a probudila jeho spící srdce. Byla to romantická s očima jako hvězdy a s akademickým titulem z filozofie, pravá bohémská duše oblékající se do originálních modelů, pro niž bylo všechno možné a krásné a která ho měla ráda takového, jaký opravdu byl. Zamiloval se do ní se vším všudy – zcela a beze zbytku, rozechvělý již při pouhém pomyšlení na ni.

Brian se krátce ohlédl na její podobiznu, kterou umístil přímo doprostřed nad honosnou pohovku. Na snímku stála Daphne mezi květinami své zahrádky, křehká kráska zamilovaná do svého zamilování, pro niž tělesná láska představovala způsob vyjádření a hřejivé světlo. Brian, podle Rebeky tak nezměnitelný, se proměnil v neohrabané štěně, které se mohlo přetrhnout, jen aby se jí zavděčilo. Neustále žasl nad tím, že po něm chce jediné: aby zůstal takový, jaký odjakživa byl. Za tři roky jejich manželství život vykvetl z povinnosti v nezkrotnou radost. Zatímco Rebeka po celou dobu Brianova zkušebního období – jež on s oblibou jízlivě nazýval „Federální rekonstrukce projektu Brian“ – odmítala na těhotenství i jen pomyslet, Daphne chtěla mít děti, jak nejdříve se to povede.

Brian bezmyšlenkovitě zabloudil do kuchyně a zrak mu padl na letenku ležící na stole. Už před mnoha měsíci slíbil, že přednese řadu přednášek o chirurgii v Kapském Městě, a z bostonského letiště měl do jižní Afriky odletět již za dva dny. Letenku nemělo smysl rušit, protože se za ní skrývaly tučné honoráře.

Potřeba něčím se zabývat popohnala Briana k mlýnku na kávu, aby si uvařil konvici čerstvého nápoje. Rituál to byl stejně utišující a důvěrně známý, jako když si drhl ruce před operací. Všechny pohyby prováděly ruce zcela automaticky, vůni kávy, kterou se konvice plnila, téměř nevnímal. Nalil si šálek, znaveně se posadil ke stolu a bezděky se začal probírat stránkami letenky. Pročítal řádek po řádku s otupělostí člověka, který brzy po ránu studuje nápisy vytištěné drobným písmem na krabici s cornflaky, ale stejně je nevnímá.

Z Bostonu do Londýna měl letět s aerolinkami Virgin Atlantic. Na let z Londýna do Kapského Města mu vedoucí jeho kanceláře zamluvila letenku u aerolinií Meridian.

Panebože, prolétlo Brianovi hlavou. Jen to ne! Prudce vstal a nestoudnou letenku přitom držel co nejdál od těla. Cítil, jak se mu divoce rozbušilo srdce. Meridian byla letecká společnost, která před dvanácti měsíci zavinila smrt jeho ženy a syna. To přece vůbec nepřipadalo v úvahu.

V obálce našel rukou psaný vzkaz, který si přečetl až nyní.

Pane doktore Logane, Virgin Atlantic do Kapského Města nelétají. Opravdu mě to hrozně mrzí, ale žádné jiné místo než u Meridian nebylo k sehnání, a i tam se mi podařilo ukořistit poslední. Takže do Londýna letíte s Virgin. Tam přespíte. Do Kapského Města pokračujete s Meridian.

Papírek se vzkazem zmačkal a mrštil s ním proti zdi.

Bude to muset vydržet, ale znamenalo to přežít deset hodin v nitru bestie, jíž by s chutí vyrval vnitřnosti.

Brian se už dlouho modlil, aby Meridian postihl krach. Dokonce – samotnému mu to připadalo zvrácené – každé ráno přepínal z jednoho zpravodajského kanálu na druhý v naději, že zahlédne záběry hořícího vraku, na kterém bude jasně patrné logo letecké společnosti Meridian. Racionální části jeho osoby se z té představy dělalo špatně, nicméně jiná část jeho osobnosti po tom prahla. Potřeba zasáhnout je na citlivém místě, pomstít se, vyvolat tu nejhrubší podobu odplaty ho téměř spalovala.

A teď…

Doktor Brian Logan pocítil náhlou strnulost, jako kdyby se ocitl za temným, neproniknutelným závojem čisté zloby. Poprvé od Daphniny smrti se mu myšlenky zklidnily, hlava ochladla a mozek začal krystalicky jasně uvažovat. Mezi návaly bolesti se hrůza z nadcházejícího střetu s nepřítelem začala přeměňovat v něco naprosto odlišného.

VĚŽ ŘÍZENÍ LETOVÉHO PROVOZU FEDERÁLNÍ LETECKÉ ASOCIACE NA LETIŠTI OHARE, CHICAGO VE STÁTĚ ILLINOIS – 11.30 MÍSTNÍHO ČASU

„Je to tu jak v blázinci!“

Na nejvyšší míru podrážděný vedoucí směny Jake Kostowitz vrtěl hlavou a mumlal při tom různé neadresné nadávky. Už teď to byl pekelný den.

Znovu pocítil neodolatelnou touhu po cigaretě, čemuž se po dvaceti letech kouření nebylo co divit. Politika Federální letecké asociace, která zakázala kouření uvnitř řídicích věží, však byla neúprosná a Jakea pokaždé přepadl nával vzteku, když nutkání zapálit si dosáhlo takové míry, že ho nešlo potlačit, aniž by si vzal plátek žvýkačky jako náhradu.

Žvýkačky nesnášel. Přesto teď zalovil v pravé kapse kalhot a jednu si vytáhl.

V okruhu tří set šedesáti stupňů a asi šedesát metrů pod jeho stanovištěm – v nové, ze všech stran prosklené, klimatizované řídicí věži Federální letecké asociace na letišti OHare – Jakea doslova svírala zpožděná letadla na pravidelných linkách, posouvající se píď po pídi po přeplněných pojížděcích drahách přes zatarasené křižovatky a spalovaná nemilosrdným žárem žhnoucího slunce.

Jakéže to bylo číslo, které zaslechl? Snažil se upamatovat. Bylo to padesát, nebo šedesát letů, které měly podle letového řádu odlétat každý den z letiště OHare přesně v témže okamžiku? Ať už to byl jakýkoli počet, alespoň že se už celý systém plně vzpamatoval z celostátní paniky mezi cestujícími, která následovala po zřícení Světového obchodního střediska. Už nikdy by sice nechtěl zažít, aby jeho letiště vyhlíželo jako město duchů, jenže teď se nekonečný příliv letadel opět vrátil k šílenému stavu a letecké společnosti odmítaly na tom cokoli změnit.

K nosu se mu donesla vůně horké skořice. Jake se otočil ke schodišti, kde uviděl jednoho ze svých dispečerů, který teď neměl službu. Ukusoval z velkého sladkého rohlíku a šklebil se na něj. Jake zavrtěl hlavou v hraném nesouhlasném gestu. Dispečer měl nejméně čtyřicet kilo nadváhy a přímo si koledoval o infarkt. Když došel k Jakeovi, ještě si olizoval konečky prstů. Postavil se vedle něj a přehlížel horečnou činnost v prostorách věže.

„Tak co, šéfe, myslíš, že to zvládnou?“

Jake natočil hlavu, podíval se na něj a pokoušel se uhodnout, co tím chtěl říct. „Nevím, o čem mluvíš. Lituju.“

„Teď jsi to vystihl. Jsou a politování. Mluvím o nejhůř fungujících aerolinkách ve Státech. Totiž o starý dámě Meridian Air, nebo jak jim říká jeden můj známý pilot, který pro ně lítá: Komediant Air, služba je tu jeden špatnej fór.“

Jake zavrtěl hlavou. „Pevně doufám, že to ještě hned tak nezabalí. Ovládají dvacet šest procent trhu, a to by byla sakra porce opožděných pasažérů.“

„Copak by poznali nějaký rozdíl?“ zasmál se obézní dispečer. „A mimo to by to taky znamenalo o šestadvacet procent míň letů, se kterýma bychom se nemuseli babrat.“

Jake se uchechtl a zavrtěl hlavou. „To jsi na omylu. Jako kdyby si aerolinky United a American nerozebraly to, co by odpadlo. Byli bychom na tom zase stejně mizerně.“ Prstem ukázal na další sladký rohlík, který se objevil v dispečerově ruce. „Zbylo v jídelně vůbec ještě něco?“

„Jo. Koupil jsem si jich krabici. Skoč si tam,“ pronesl muž a sledoval Jakea, jak se kolem něj protahuje a sbíhá po schodišti dolů.

V rohu jídelny drmolila televize, a když Jake prošel lítacími dveřmi a zamířil pro krabici loupáčků se skořicí, upoutala jeho pozornost televizní zmínka o řízení letového provozu.

Televize byla naladěná na stanici C-Span a na obrazovce se odvíjelo slyšení v Kongresu. Jake si uvědomil, že o tom někde něco četl den předtím. Nějaký člen Kongresu se chytil posledních pobuřujících leteckých incidentů a využil jich, aby si vymohl slyšení.

Další zbytečné projevy politické exhibice, pomyslel si Jaké. Jeho zvědavost upoutal záběr na vysokého důstojníka vojenského letectva, který během slyšení o provozu civilních linkových letadel seděl sám u stolu pro svědky. Důstojník měl na výložkách plukovnickou distinkci – stříbrného orla.

„Pane předsedo,“ pronášel právě plukovník, „každý den se můžeme setkat se stovkami, ne-li tisícovkami rozlícených cestujících, kteří využívají náš systém pravidelné letecké linkové dopravy. Nemírná konzumace alkoholu často věci ještě zhorší. Důvody, které jejich nespokojenost zapříčiňují, však spočívají v kombinaci přespřílišného obsazování letů cestujícími a špatného zacházení s nimi, a nikoli ve zpřísněných bezpečnostních opatřeních.“

„Tak jak se s tím vypořádáme, pane plukovníku?“ tázal se předsedající. „Jste schopen doporučit nějaké řešení?“

Jake si bezmyšlenkovitě vybral nestydatě kaloricky vydatný loupáček se skořicí, začal ho ukusovat a nepřestával sledovat televizní obrazovku. Podle malé jmenovky, ležící viditelně na stole pro svědky, se jednalo o plukovníka vojenského letectva Spojených států Davida Byrda z Federální letecké asociace.

Á! Styčný důstojník letectva, pomyslel si Jaké. Na spolupráci se styčným kapitánem vojenského námořnictva před několika lety mu nezůstaly špatné vzpomínky.

„Ne, pane předsedo,“ odpovídal právě plukovník Byrd. „Nejsme ještě připraveni vydat konečnou zprávu, ale toto vám mohu říct z vlastního průzkumu: Tvrdší trestní právo nic nevyřeší, protože lidé si předem neplánují, že se rozčílí a přestanou se ovládat. Jinými slovy, nepodaří se nám změnit lidskou povahu tím, že ji budeme kriminalizovat. Tyto incidenty však odráží předvídatelné reakce lidí pod velkou psychickou zátěží. Zavřete přehřáté lidi do přeplněných letištních budov a letadel, chovejte se k nim jako k bezcenným bytostem, lžete jim, manipulujte jimi, měřte je podle společenských tříd a počet rozhořčených incidentů bude zcela jistě stoupat. Pane předsedo, obávám se, že se jedná o časovanou bombu.“

Předseda výboru pozvedl kladívko, aby předvolal dalšího svědka, a Jake zamířil ke schodišti do operačního prostoru řídicí věže. Právě když pokládal nohu na poslední schod, dolehl k jeho uším tlumený řev vzdalujícího se Boeingu 727. Sledoval odlétající letadlo několik vteřin a uvažoval, jak dlouho tahle konkrétní posádka musela čekat na konci ranveje.

Opravdu je to časovaná bomba, napadlo Jakea. Vždyť situace se zpožděními a přílišným obsazením letů se neustále zhoršovala a stal se z toho už naprosto typický jev –po celý zbytek odpoledne už žádné včasné odlety nebudou. Přesto letecké společnosti nepřestanou odtahovat další přeplněná letadla od nástupních koridorů jako na běžícím pásu, aby je připojila k letadlům na pojížděcích drahách nabírajícím hodinová zpoždění, zatímco budou vykazovat každé odtažení jako „včasný odlet“. Uposlechli, pouze když jim z řízení letového provozu přikázali, aby letadla u nástupních koridorů zůstala. A i tehdy se až příliš často stávalo, že letadla byla odtažena od vchodů, aby udělala místo těm, která přistávala. „Trestná lavice“ –jak byla nazývána rampa pro čekající letadla – bývala v těchto dnech obvykle obsazená a letecké společnosti věděly přesně, které lety budou opožděné. U cestujících se samozřejmě nepředpokládalo, že by o něčem takovém měli mít povědomost.

Že je to ale kolosální podfuk! A na hlavu to hoděj nám. Vždycky za to může letecká asociace.

Totéž se dělo každý den s otřesnou předvídatelností a dnes se vinou rychlého postupu fronty prudkých bouřek řádících právě nad Springfieldem v západní části státu Illinois každodenní chaos v leteckém provozu ještě zhoršil. Až se bouřka nakonec dostane i nad letiště OHare, všechno se úplně zastaví, dokud se zase nepřežene.

Jake se podíval směrem na západ a zahlédl, jak se od blesku rozsvětlila obloha kdesi stovky kilometrů daleko. Na západní obloze jako by viselo na pozadí černých bouřkových mraků zdánlivě nekonečné procesí nákladných aluminiových hraček, které se pomalu, ale jistě pohybovaly směrem k letišti OHare, zatímco třpyt jejich přistávacích světel se odrážel od tmavé oblohy. Jak Jake věděl, jejich piloti měli co dělat, aby dodrželi přesnou vzdušnou rychlost, kterou jim udali na nejvyšší míru zaměstnaní muži a ženy z chicagské kontroly přiblížení, umístěné v místnosti bez oken o několik poschodí pod ztichlou operační místností věže. Linková letadla, velikostí srovnatelná s celými kancelářskými budovami a letící rychlostí asi tři sta padesáti kilometrů v hodině, se zde zmenšila na pouhé elektronické blikání na monitorech radarů. Tak je vnímali dispečeři letového provozu, kteří nepřetržitě vydávali povely požadující změny v rychlosti, jak se mezi jednotlivými letouny snažili dodržovat minimální povolené vzdálenosti.

„American sedmdesátpětko, zpomalte na dva šest nula. Jste nadoraz za letem Eagle. United tři dvacetšestko, určil jsem vám držet rychlost tři tři nula, pane.“

Piloti, kteří letěli příliš rychle nebo zpomalili příliš pozdě, skončili v očistci pilotů – nesmiřitelní dispečeři je pak půl hodiny vektorovali na úplnou obrátku, až je nakonec znovu museli vtěsnat do proudu letadel, aby se opakovaně pokusili o přistání. Mezitím se jejich cestující bez sebe zlostí nepřestávali dívat na hodinky. Na zemi se v téže době vzdouvaly dlouhé vlny tepla od rozpálených kovových ploch fronty čekajících letounů firem Boeing a Airbus běžících naprázdno, mezi kterými byla vpletena menší proudová či turbovrtulová letadla regionálních linek. Fronta v ceně mnoha miliard dolarů se táhla až k obzoru, kde končily pozemky letiště.

Jake zachytil pohled jednoho z dispečerů směny a společně sdílené utrpení vyjádřil zvednutím očí v sloup. Muž se usmál a přikývl.

Tlumená kakofonie stresem podbarvených hlasů pilotů, která sem z pozadí doléhala, šla Jakeovi na nervy vždycky. Obzvláště pak, když posádky letadel začaly jevit známky rostoucího rozčilení. Docházelo k tomu v reakci na úsečné povely pozemních dispečerů, kteří mluvili tak rychle, jak to jen lidská mluvidla dovolovala.

„V pořádku, United dva třináctko, tady pozemní na OHare. VIDÍM vás a přikázal jsem vám udržovat pozici. Meridian jedna osmnáctko, hned zastavte, udělejte prostor pro Eagle ATR sedmdesát dvojku od vás vpravo. Lufthanso dvanáctko, urychlete to, prosím. Potřebuju, abyste IHNED opustili dráhu. Delto dva sedmnáct, jste na příjmu?“

„Tady… Delta dva sedmnáct, slyším.“

„Rozumím, Delto, sledujte Meridian sedm sedmdesát sedm vlevo od vás. Air France dvanáctko, přepněte si na frekvenci věže a čekejte, až zavolají oni VÁS.“

Z jídelny o patro níž přišla Dianě Jensenová, Jakeova nejoblíbenější – především kvůli svému sex-appealu – dispečerka. Upravila si sluchátka a začala se připravovat, aby se přizpůsobila rytmu a následně převzala službu po jednom z dispečerů. Prohrábla si nakrátko střižené medově žluté vlasy a usmála se na Jakea. „Začíná roční období jejich rozladěnosti,“ zanotovala s hranou přísností.

„A pro nás taky,“ zareagoval Jaké. „V Herndonu už zpomalují přílety,“ podotkl s očima upřenýma na vzdálený letecký provoz, když si vybavil situaci v ústředním velení středisek řízení letového provozu Federální letecké asociace, nacházející se poblíž hlavního města, „a my pomalu nemáme na rampě místo.“

„A já mám někde v tom zmatku dole vzteklouna bratra, který se pokouší dostat do Dallasu. Zrovna jsem se s ním rozloučila. Člověku to připadalo, že se chystá do skutečné bitvy.“

„Taky že jo,“ poznamenal k tomu Jaké.

„Navrhovala jsem mu, aby jel pěkně po kolejích s Amtrakem,“ pokračovala a naklonila se dopředu, aby se připojila k síti poblíž muže, kterého se chystala vystřídat. „Ale nechtěl o tom ani slyšet.“

Linka spojující je s kontrolou přiblížení znovu zazvonila, a když se Jake natáhl, aby zvedl sluchátko, zasvítil mu do očí jasný odraz slunce od nějakého auta v dálce, uvězněného v dopravní zácpě. Byl v tu chvíli rád, že není dole mezi všemi těmi lidmi, kteří jsou jen krůček od náhlého výbuchu vzteku.

Opravdu moc rád.

KANCELÁŘSKÁ BUDOVA KONGRESU RAYBURN HOUSE, HLAVNÍ MĚSTO WASHINGTON

Plukovník David Byrd sebral papíry, které si rozložil na stole pro svědky, zasunul je do aktovky a pak se obrátil, aby si potřásl rukou s Julianem Bestem, předsedou podvýboru pro letectví.

„Výborně jste se toho zhostil, pane plukovníku,“ prohlásil Best se širokým úsměvem, který mu zvrásnil hranatý obličej.

„Díky,“ odvětil David Byrd a poklepal konečky prstů na vršek své aktovky. „Mimochodem, Juliane, vůbec jsem nepřeháněl,“ ujišťoval Besta se smrtelně vážným výrazem v ostře řezaném obličeji. „Zatímco jsme si docela dobře poradili s hrozbou terorismu, to, že nás ohrožuje výbuch rozhořčení a vzpoura ve vzduchu, začíná být kritickým faktem. Léto ještě pořádně nezačalo a ze strany Federální letecké asociace se rozhodně o žádné předstírání nejedná.“

Best se usmíval. „Vždyť já vím, že to nenafukujete, pane plukovníku. Znám vaši pověst. Bylo by těžko myslitelné poslat do Kapitolu člověka, který velel speciální operační jednotce, má řadu vyznamenání a zvládl věci, které by se stěží podařily každému druhému, jen aby tam vykládal nesmysly.“

Přerušilo je zvonění mobilního telefonu a Byrd s omluv ným posunkem pokrčil rameny. „Promiňte.“

„Nic se neděje, pane plukovníku. Budu s vámi ve spojení,“ prohlásil na rozloučenou Julian Best.

Byrd odklopil kryt displeje telefonu a natočil se čelem ke stěně, aby se mohl lépe soustředit na hovor. Rozzlobený tón hlasu, který se ozval ve sluchátku, ho zaskočil.

„Tady generálporučík Overmeyer, plukovníku. Co to má ksakru znamenat, že svědčíte před Kongresem, aniž jste dostal povolení ode mě nebo od někoho, kdo vás má v Pentagonu na starosti? Právě jsem viděl ten váš děsný ciferník v televizi a ještě k tomu v uniformě Kdo vám dal oprávnění producírovat se při slyšení před kamerami C-Span v mundúru a ještě vypouštět do éteru politická prohlášení?“

Plukovník Byrd si vybavil podobu zástupce náčelníka štábu letectva, který nosil přiléhavou přezdívku „generál přetopený kotel“. Generál měl značný vliv a znamenal nebezpečí pro kariéru jakéhokoli důstojníka, který mu kdy zkřížil cestu. A to dokonce i pro tak vysoko postaveného, jako je plukovník.

„Pane generále,“ ozval se plukovník, „dosadil jste mě do funkce, ve které podléhám přímo ředitelce Federální letecké asociace, a svědčil jsem na její příkaz.“

„Byrde, vy tam nejste, abyste si hrál na pudla, kterého si nějaká fešanda pošle, kdy se jí zamane, aby se staral o záležitosti kdejakých civilistů.“

„Pane generále, pokoušíte se mě urazit. Těžko o mně můžete mluvit jako o pudlovi, já…“

„Ať jste u mě v kanceláři do půl hodiny, Byrde. Rozuměl jste?“

„Ano, pane generále. Když na tom trváte.“

„Vyjádřil jsem se snad zcela jasně. Je to rozkaz. A v případě, že jste zapomněl, kam patříte, plukovníku, nebudete náhodou potřebovat pomoc, abyste to našel? Myslím tím Pentagon. Je to ten velkej barák blízko Reaganova národního letiště.“

„Pane generále, ta ironie není zapotřebí.“

„MRSKNĚTE ZADKEM, A AŤ UŽ JSTE TADY!“ Generál zavěsil a nechal otřeseného Davida Byrda, aby si srovnal v hlavě, jak se co nejrychleji dostane přes řeku Potomac.

CHICAGO, LETIŠTĚ OHARE, STÁT ILLINOIS – 11.30 MÍSTNÍHO ČASU

Větrné město se probudilo do obvyklého dopravního zmatku rána červnového všedního dne. V osm hodin už teplota dosahovala pětadvaceti stupňů Celsia, v poledne se vyšplhala k dvaatřiceti a stoupala zhruba stejně rychle jako špatná nálada všech, kteří se střetávali u letiště v autobusech, dodávkách, taxících či autech – pokud jim to vůbec beznadějně ucpané dálnice dovolily.

Letiště samé se nacházelo ve stavu připomínajícím tyglík s tavícím se kovem. OHare bylo přelidněné, přehřáté a kapacitně přetížené. Přitom se do budoucna nerýsovala sebemenší naděje, že by se snížil neustálý tlak na přidávání dalších letů a odbavení více cestujících. Udržovat v chodu složitý stroj, který letiště představovalo, naolejovaný a vyrovnaný, představovalo každodenní bitvu. Pro chyby existoval jen nepatrný prostor. Vyskytl-li se rušivý zásah zvnějšku, mohl spustit celou kaskádu zpožděných či zrušených letů, jejichž účinek se jako zčeření na hladině šířil zpátky celým systémem leteckých linek. Způsobil prostoje u vstupů do nástupních koridorů, zpoždění a další zrušené lety po celých Spojených státech.

A vyvolat rušivý zásah do systému leteckého provozu společnosti Meridian bylo přesně to, čeho byly rozlícené letušky aerolinií Meridian tohoto horkého letního dne rozhodnuty dosáhnout.

Když cestující vstoupili do prostoru odbavovací haly letiště OHare vyhrazené společnosti Meridian, ihned je do sebe vsálo tornádo nabroušených letušek ohánějících se energicky stávkovými transparenty. „Zatím máme jen stávkovou pohotovost!“ prohlašovaly nápisy. „Ale společnost Meridian se chová BEZOHLEDNĚ!“ Hrstka cestujících je podpořila zdviženými palci, ale většina se kolem nich protáhla bez zájmu nebo dokonce odmítavě.

Skrze tuto konfliktní scénu drnkaly, kodrcaly a s žucháním se posouvaly stovky kilogramů zavazadel směrem k průchodu určenému pro odbavení. Příval cestujících vytvořil frontu na zavazadlové vozíky, táhnoucí se po okraji odbavovacího prostoru. Další část pasažérů se prodírala v parnu a zmatku mezi davy tísnícími se v prostoru průchodu, aby se probojovala k přepážkám s letenkami, jen sporadicky obsazenými obsluhujícím personálem a vyznačujícími se dalšími nekonečnými frontami, které dávaly jen chabou naději, že k nim člověk dospěje ještě před stanoveným odletem. Byla to skličující hra, kterou většina přítomných chápala naprosto správně. Personál u přepážek představoval náklady a společnost Meridian měla tudíž v úmyslu mít ho tak málo početný, jak to jen bylo možné. Pracovník letecké společnosti Meridian, oblečený ve zmačkaném jednořadém sportovním saku a se značně umaštěnou kravatou, jenž měl na starosti službu cestujícím, se snažil ještě na chvilku oddálit další nezbytné setkání tváří v tvář s nějakým rozzuřeným zákazníkem a podíval se na hodinky. Nezbývalo mu než zklamaně konstatovat, že je teprve čtvrt na jednu. To už mu však do zorného pole vplul nakvašeně se tvářící pár. Muž, místo aby zvedl pohled v ústrety přicházejícím, stočil zrak na silnici před budovou, kde jeho pozornost zaujala limuzína s náležitě protáhlým podvozkem. Kdo se asi vynoří z dlouhého černého cadillaku? Nakonec by to mohla být Madonna, která právě pobývala ve městě, nebo některá ze superhvězd politického nebe. S největší pravděpodobností to však bude jen nějaký neznámý trouba, který neví, co s penězi… Reprezentant aerolinek Meridian cestující nesnášel. V žaludku mu ležela i samotná společnost. Práce, již vykonával, mu pěkně lezla na nervy. Vůbec ze všeho nejvíc se mu příčil fakt, že už pro Meridian pracoval tak nechutně dlouho, že si nemohl dovolit, aby od nich odešel sám. Už do nich investoval příliš mnoho, než aby mu bylo jedno, jestli ho vyhodí – a to nehrozilo jenom jemu, ale i většině zaměstnanců pracujících na krátkodobou smlouvu týden po týdnu.

Řidič limuzíny obešel auto, otevřel zadní dveře a rozladěný zaměstnanec Meridianu uviděl mladý pár asijského původu, jak vystupuje ze zadního sedadla. Stanuli na chodníku a snažili se zorientovat ve zmatku kolem sebe.

To jsou nějaké nuly, ohodnotil to v duchu muž v červeném saku. Jen párek přerostlých dětí, které nevědí, co s penězi. Teď už mu však vskutku nezbylo než se obrátit k přicházejícím nakvašeným manželům.

Jason Lao vytáhl aktovku z útrob procovsky vyhlížející limuzíny a nepříliš nadšeně pokývl řidiči. Ještě než vystoupil, podepsal šek a zaplatil rozumně vysoké spropitné a jediné, po čem teď toužil, bylo získat patřičný odstup od auta, než ho někdo pozná.

Linda Laová se na něj usmála vřelým, smyslným úsměvem, který ovládal jeho srdce od dob, kdy ještě pracovali v Silicon Valley. „Tak co, miláčku, nebylo to takhle lepší?“ zeptala se ho.

„Ne. Bylo to ponižující.“

„Jasone…“

„Objednal jsem si normální auto do městského provozu, a oni mi pošlou bordel na kolečkách.“

„Bylo to trochu přehnané, to připouštím, ale bylo to pohodlné a tip top, a ty jsi teď nechutně bohatý, na to nezapomínej. Rozhodně si to můžeme dovoliti“

To si myslel i nosič, který k nim spěchal přes příjezdovou cestu.

„Nechcete pomoct se zavazadly?“ nabídl se.

Jason přikývl a nechal ho, aby se o tašky postaral.

„Kam cestujete?“ zeptal se zvědavě letištní zřízenec.

„Do Londýna.“ Linda pohodila lehce hlavou a pranic jí nezáleželo na tom, kdo všechno může vidět, jak je celá napjatá nedočkavostí.

Nosič přikývl a začal nakládat tašky na ruční vozík. Linda se zavěsila do Jasona a kráčela s ním k automatickým dveřím. Pak si ho ale nečekaně otočila čelem k sobě.

„Co je?“

„Hele, opakujte po mně, pane předsedo: Bude se mi to líbit.“

„Cože?“

„No tak. Zopakuj to.“

„To je nesmysl.“

„Možná je, ale stejně to zopakuj: Bude… se… mi… to… líbit!“

„Pro mě za mě, bude se mi to líbit.“

Položila mu ruce na ramena s hranou vážností. „Chceš mě?“

„Samozřejmě že tě chci. Pořád tě chci.“

„Takže pokud se nebudeš usmívat a budeš bez nálady, žádné milování. Jasné?“

Jason vzdychl a pokusil se o úsměv. „Dobře. Budu veselý.“

„A uvolníš se, ano?“

„Jedno po druhém,“ odvětil Jason a konečně se malinko usmál.

Linda Laová věděla, že kdykoli se musel Jason vydat na letiště, má co dělat s odjištěným granátem. Byl napnutý jako struna, náročný na sebe i na ostatní – hnací motor úspěchu jedné z mála přežívajících nejvýše postavených společností vzniklých za internetového boomu. Slavil úspěch, protože služba zákazníkům pro něho znamenala vše – fráze, která podle jeho slov v civilním letectví pozbyla významu.

Každá výprava na letiště znamenala pro Lindu napětí. Nesnášela pohled na manžela rozzlobeného a podrážděného kvůli službám, které nestály za nic. Ani záplava dopisů se stížnostmi, kterou po každém letu bombardoval leteckou společnost, jí nevadila tak, jako když musela sledovat Jasona spalovaného stresem způsobeným zážitky při letu –a to byl také důvod, proč ho málem na kolenou prosila, aby cestu do Londýna podnikli v pronajatém letadle.

Jeho reakce se dala vcelku předvídat. Jason byl šetrný muž z šetrné rodiny, která v Hongkongu přežívala a prosperovala právě jen díky šetrnosti. Cena blížící se třiceti tisícům dolarů za pronajmutí soukromého proudového letadla ve srovnání s letenkou v turistické třídě, která vyšla pod dva tisíce dolarů, mu naháněla hrůzu.

„Tak pro nás alespoň kup první třídu,“ žadonila už dříve Linda.

„Naši zaměstnanci také nelétají první třídou, takže to platí i pro nás,“ zdůvodnil jí to. „Musím myslet na akcionáře firmy.“

„Ale tuhle cestu ti tvá společnost nehradí,“ oponovala mu. „Tu platíme my.“

„Tím spíš. Nejsme tak skvělí, abychom nemohli letět turistickou třídou.“

„Jasone, miláčku, proti turistické třídě na domácích linkách naprosto nic nemám, ale na mezinárodních je to prostě hrůza.“

Limuzína byla jedinou výjimkou, na kterou přistoupil, a ona věděla, že jí to bude předhazovat ještě následující týdny – kolik to stálo i trapný pocit, který zažíval, a jak si to budou lidé špatně vykládat. Někdy se bavila tím, že je tak velice šetrný, a jak mu záleží na dojmu, jakým působí na okolí a na lidi, které vede. Celé roky se v Kalifornii snažili takového postavení dosáhnout – a nyní to konečně byla skutečnost. „Kdy ale přesně,“ ptávala se ho pravidelně Linda, „máme v plánu utratit trochu z jmění, které jsme si vydělali?“

„Třicet tisíc za dopravu zaplatíme jen přes mou mrtvolu,“ ukončil to, a v ní se ozvaly roky výchovy čínských rodičů a vynutily si podřízení vůli manžela.

Teď trpce litovala, že ustoupila.

Ve frontě zpocených cestujících, kroutící se jako při nějakém africkém tanci až k přepážce s letenkami, kde se dalo předpokládat urážlivé jednání, strávili půl hodiny. Na letiště sice dorazili dvě hodiny před odletem, takže čas je netlačil, ale udržet Jasona v klidu vyžadovalo vypětí sil.

Linda zvedla hlavu, krátce pohlédla na bezpečnostní vstupy pro cestující a trochu se jí ulevilo, když spatřila uniformované příslušníky federální agentury, kteří odbavování řídili. Jasona tahle zavedená změna velice potěšila a dokonce hodlal projevit vstřícnost, ale vzpomínka na jejich poslední putování před lety, ještě když systém ostrahy fungoval postaru, vyvolávala Lindě mrazení v zádech.

Mířili tenkrát do Los Angeles – a příliš komisní přístup příslušníka bezpečnostní služby téměř odjistil záklopku Jasonova vzteku.

„Neexistuje žádný rozumný důvod, abyste mi kontroloval počítač víc, než už jste udělal,“ štěkl Jason na muže, který se mu pokoušel odebrat kufřík s počítačem.

„Pane, vyndejte počítač z kufříku, nebo budete muset opustit bezpečnostní prostor.“

Ihned se odněkud vynořili dva chicagští policisté a blížili se k nim. To dopoledne se zjevně nudili a čas neubíhal. Přímo prahli po tom, aby někoho mohli zatknout, a Jason se začal jevit jako vhodný kandidát.

„Jasone,“ šeptala mu Linda do ucha, „tady není to pravé místo. Tihle chlapi mají na blbost papíry. S nimi se nemůžeš rozumně bavit.“

Jason se k ní tehdy obrátil, zuby zaťaté, a už už ztrácel vládu nad vztekem, jenž jím lomcoval, když mu ještě jednou zašeptala do ucha. „Miláčku, chci se dostat do Los Angeles, a ne za tebe platit kauci, aby tě pustili z vězení. Už neříkej ani slovo. Jen tomu blbci přikývni a ukaž mu počítač.“

Pozorovala, jak mu nabíhají svaly na čelistech z usilovné snahy se ovládnout, zatímco příslušník bezpečnostní služby šátral rukou, aby našel vypínač a zapnul počítač.

„Tady je!“ ukázal mu ho ve stavu nejvyššího rozčilení Jason a prstem klovl na tlačítko. „A co jste tím, do háje, dokázal? Že se rozsvítila obrazovka? To je tedy opravdu trefa!“

V tom okamžiku se k nim vydala rozložitá žena, jejíž uniforma tak tak zvládala všechny tukové polštáře rozbujelého těla. Pokývla policistům, kteří se neochvějně blížili.

„Chcete nás snad poučovat, váženej pane? My od vás žádný poučování nepotřebujem. Jestli nás chcete poučovat, zavoláme vám policii, aby vám to objasnili. Nebudete si tu na nás vyskakovat.“

Linda zaryla Jasonovi nehty do kůže na zápěstí, až se objevily krůpějky krve. Uvědomovala si totiž, že manželův vztek dosáhl nejvyššího stupně a že mužové zákona jen čekají na poslední projev odporu, aby ho mohli zatknout.

Linda si teď připomněla, jak byli policisté zklamáni, když Jason najednou zhluboka vydechl, zasunul počítač do kufříku, aniž pronesl jediné další slovo, pohledem se vyhnul příslušníkům bezpečnostní služby a jen se obrátil, aby vzal Lindu pod paží.

„Díky,“ pronesl tenkrát tiše, aby to slyšela jen ona.

„To chce klid, miláčku,“ zašeptala mu v odpověď a moc dobře cítila, jak se na ně upírají zlostné pohledy chicagských poldů, kteří tak přišli o vytržení z nudy. „Jsou u policie, jen aby se mohli vozit po takových, jako jsi ty.“

„Který je to východ?“ zaslechla Linda a vytrhla se ze vzpomínek.

Polekaně se otočila. „Cože?“

Jason se usmíval. „Který je to východ,“ zopakoval dotaz, zatímco zvedal příruční zavazadla z pásu, na němž vyjela po zrentgenování obsahu. Svou otázkou vrátil Lindu prudce do přítomnosti. Uvědomila si, že už mají vstupní kontrolu za sebou, ale úplně ji zmátlo, že její vznětlivý manžel zůstává i nadále naprosto klidný.

„Východ… B-třicet tři,“ odpověděla, když chvilku zápasila s palubním lístkem. „Let společnosti Meridian číslo šest. Všimla jsem si toho na informačním displeji. Měli by letět na čas.“

PENTAGON, HLAVNÍ MĚSTO WASHINGTON – 12.58 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

Plukovník David Byrd si urovnal uniformu a vstoupil do předpokoje zástupce náčelníka štábu letectva. Overmeyerův rozkaz „mrskněte zadkem, a ať už jste tady,“ zněl sice méně hrozivě, než kdyby něco podobného vyslovil ministr obrany, ale i tak vyvolával mrazení v zádech.

„Dobré ráno, pane plukovníku,“ pozdravila ho sekretářka neutrálně. „Pan generál vás už očekává.“ Zavedla ho do malé zasedací místnosti, kde za jednacím stolem seděl generálporučík James Overmeyer spolu s dvěma muži v oblecích. David Byrd zasalutoval, generál pozdrav opětoval a vzápětí ukázal na své sousedy.

„Plukovníku Byrde, seznamte se s Billým Monsonem z Výzvědného obranného zpravodajství a s Ryanem Smithem z Ústřední zpravodajské služby.“

Poté co si potřásli rukama, zahleděl se opět plukovník Byrd na generála, který se tvářil jako kocour chystající se sežrat kanárka. „Davide, patrně vám vrtá hlavou, proč jsem tuhle schůzku svolal.“

„Ano, pane generále. Vybavují se mi některé nereprodukovatelné soudy o mém vystoupení v roli svědka a rozkaz přesunout sem své pozadí do třiceti minut.“

Generál se zasmál a pohlédl na hodinky. „A vám se to podařilo s dvouminutovým předstihem. To je třeba ocenit.“

„Smím říct něco na svou obranu, pane generále?“ požádal obřadně David.

Generál Overmeyer zavrtěl zamítavě hlavou a naklonil se nad stůl. „Ne. Ředitelka Federální letecké asociace mi tři minuty před tím, než jste vstoupil, telefonicky potvrdila, že vás požádala, abyste svědčil, ale to já už stejně věděl.“

„Potom ovšem… myslím, že vůbec nic nechápu.“

„V každém případě jste mi skutečně měl zavolat ze všeho nejdřív, ale to nevadí. Davide, dosud jsem vám neobjasnil, proč jsem minulý rok souhlasil, abyste byl k dispozici lidem z letecké asociace.“

„To jste skutečně neudělal, pane generále.“

„Nu, chtěl jsem tam dostat jednoho z nás, aby dohlížel na stále se zhoršující problém s rozladěním cestujících kvůli možnému propojení s teroristy.“

Byrd se zatvářil nechápavě. „Prosím?“ Overmeyer přikývl. „Jak lidi z obranného zpravodajství, tak ze CIA se nepřestávají strachovat, že by nějaká zbývající skupina teroristů mohla zneužít situace a zmanipulovat navztekané cestující nějakého linkového letu a následně podniknout útok.“

David Byrd přelétl očima z Overmeyera na Monsona a Smitha. „Ale jak? Situace za letu, kdy se cestující rozzuří, probíhají naprosto spontánně.“

„Opravdu?“ potřásl hlavou generál Overmeyer. „Copak si tím můžeme být naprosto jistí? Nebo musíme připustit, že vhodnou skupinu cestujících by bylo možné vyprovokovat až k nepříčetnému vzteku v okamžiku, kdy se to někomu bude hodit k uskutečnění jiných plánů?“

„To nevím,“ připustil Byrd.

„To my také ne,“ povzdechl si generál. „Tady pan Monson a pan Smith vás v krátkosti zasvětí do toho, jaké noční můry je napadají. Všechno je to přísně důvěrné a v maximálním stupni utajení. Vzhledem k současné situaci je zapotřebí, abyste byl do problému zasvěcen i vy. Spolu si promluvíme později.“ Generál vstal a zamířil ke dveřím, přičemž pokynul Monsonovi. „Billy, máš slovo.“

SÍDLO VEDENÍ ÚSTŘEDNÍ ZPRAVODAJSKÉ SLUŽBY CIA, LANGLEY, STÁT VIRGINIE – 13.00 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

Mezi nesčetné vzkazy putující bludištěm místností a chodeb „Agentury“ v Langley se zařadilo i krátké komuniké pocházející od jedné z tajných operativních skupin pracujících pro USA. Zpráva prošla vstupním elektronickým filtrem a byla nasměrována k patřičnému pracovnímu týmu. Jeho členové – dva muži a jedna žena – po jejím přečtení dospěli k názoru, že se jedná o chybějící část nově se tvořící skládanky.

„O čem ještě nemáme ani zdání, je typ letadla, či jaký druh zbraně to má být,“ prohlásila členka týmu, když zástupci ředitele vysvětlovali, k jakému závěru došli.

„Ale,“ vstoupil do hovoru její kolega, „pakliže je tato informace přesná, můžeme vyvodit následující: letoun, který zbraň ponese, bude startovat z některé africké země ze subsaharské oblasti.“

„Něco jako Boeing sedmset sedmdesát sedm nebo sedmset čtyřicet sedm, který bude směřovat do Evropy?“

„Buď, nebo také Airbus třista čtyřicítka či DC desítka nebo MD jedenáctka. Kterýkoli z nich. Pokládáme to za velice důvěryhodnou zprávu.“

„A předpokládaný cíl útoku?“

„Kterékoli velké město v Evropě.“

„Načasování?“

„V příštích osmačtyřiceti hodinách. A podle našeho odhadu půjde o látku biologickou, jako třeba antrax nebo něco obdobně hrozivého. Jediné, co musejí udělat, aby ho rozprášili nad civilním obyvatelstvem, je ukrýt ho plnou tašku v krytu kola podvozku. V okamžiku, kdy se vysune podvozek, vyletí i taška s biologickou látkou.“

Zástupce ředitele přikývl a povstal.

„No dobrá. Budeme bít na poplach a začneme sledovat všechno, co poletí v příštích dvou dnech přes Afriku.“

ODLETOVÝ VÝCHOD B-33, CHICAGSKÉ LETIŠTĚ OHARE, STÁT ILLINOIS – 12.01 CENTRÁLNÍHO LETNÍHO ČASU

V přeplněné odbavovací hale se Martin Ngume s trhnutím probudil a okamžitě ho zachvátila panika, jestli nezaspal a nezmeškal let.

Digitální hodiny na druhé straně haly ukazovaly minutu po poledni, jeho let měl startovat v půl druhé.

Martin se uklidnil, ale jen do chvíle, než se mu myšlenky zase vrátily ke zneklidňující zprávě, že se na dveřích matčina maličkého domku houpe visací zámek.

Proč zamykala na visací zámek? Kde mohla být?

V domě nebyl telefon. Domky v Sowetu měly tak nanejvýš koupelnu a telefonovat se muselo chodit zhruba půl kilometru k zaprášenému obchodu – což matka dělala jednu neděli v měsíci, aby si tam počkala na telefonát od syna.

Tentokrát však telefon zvedl nějaký cizí člověk, který jeho matku neznal. Stálo ho to dalších několik telefonátů, než se domluvil s jedním z vesničanů, který byl ochoten se vydat k jejímu domu a říci mu, co zjistil.

„Není tam.“

„Podíval jste se dovnitř?“

„Nemohl jsem se podívat dovnitř, protože na dveřích je visací zámek.“

„Co… cože?“

„Malý visací zámek. Zámek s číselným kódem, víte.“

„Neptal jste se lidí, jestli ji někdo neviděl?“

„Ptal, ale nikdo neví, kde je.“

Martin si protřel oči. Už dva dny nespal, jak se pokoušel zjistit, co se s matkou stalo – snažil se vypátrat, proč stará nemocná žena, která každičkou uškudlenou minci věnovala na synova studia v Americe, teď nebyla nikde k nalezení.

Od té chvíle se už nezbavil panického strachu. Po dva dny ani nešel na přednášky a seděl doma u telefonu nebo alespoň poblíž, ale nakonec se rozhodl odletět domů. Jak to vypadalo, v celé Jihoafrické republice neexistoval prostě nikdo, komu by na jeho matce záleželo natolik, aby po ní pátral.

„Promiňte,“ ozval se teď zleva ženský hlas. „Není vám nic?“

Ohlédl se do řady za sebou a střetl se s pohledem přitažlivé ženy, která z něj nespouštěla oči. „Děkuju, nic mi není.“

„Vypadal jste tak polekaně, když jste se probudil. A taky jsem měla strach, že si zlomíte vaz, jak divně jste spal,“ dodala s úsměvem.

Vpravo od něj na konci haly byla řada veřejných telefonních automatů, ke kterým se zrovna chystal vydat, ale teď se soustředil na to, co mu říkala. „Omlouvám se…, ale nechápu.“

„Pokaždé, když jste začal usínat, vám vždycky hlava pomalu klesla, asi takhle…“ Nechala hlavu bezvládně sklouznout na bradu a pak ji zvrátila prudce nahoru a podívala se na něj. „A pak jste sebou trhl dozadu, a začalo to znovu.“

„Omlouvám se,“ zopakoval a cítil se poněkud provinile. „Není proč se omlouvat. Jen mě samotnou bolí za krkem, jak jsem vás sledovala.“

Kývl a opětoval úsměv. Za normálních okolností by ho potěšilo, že si o něj dělá starosti hezká americká žena, ale jediné, na co teď dokázal myslet, byla řada telefonů, a jestli mu ještě něco zbylo na telefonní kartě. Vklouzl pravou rukou do kapsy kalhot a prsty zkontroloval malý obnos v hotovosti, který tam měl. Osmdesát dolarů a kreditní karta Visa, to bylo všechno, s čím musel v následujících několika dnech vystačit. Letenka, to byla jiná věc. Laskavost jeho bytné mu tehdy vehnala slzy do očí, když mu řekla, aby si s letenkou nedělal starosti, že mu ji obstará i na zpáteční cestu.

„Bude mi to ale trvat, než vám to dokážu splatit,“ varoval ji.

„Mě to nic nestojí,“ odpověděla a vysvětlila mu, že jeho tři spolubydlící ji zasvětili do jeho nesnází. „Já dostávám tyhle kilometry bezplatně jako bonus za časté lety, Martine, a nemám vůbec čas, abych jich využila. Nic mi to neudělá.“

Na první část cesty do Londýna se jí ale podařilo pro něj zajistit pouze místo na seznamu čekajících. Přistoupil tedy znovu k přepážce a zůstal tiše stát, dokud si pracovnice aerolinií nedala do pořádku klávesnici počítače, než se znovu pokusí prověřit si, jestli se neuvolnilo nějaké místo v letadle.

„Promiňte, já…“

„Ještě nejsem hotová, pane. Oznámím to. Posaďte se, prosím.“

„Jsem jako náhradník, víte, a mám obavy…“

„PANE! Řekla jsem vám, abyste se laskavě posadil, a až budu připravená, oznámím to. Rozuměl jste?“

„Tak jo.“ Martin se otočil a zamířil k volnému telefonnímu přístroji. Vytočil číslo malého krámku, kam matka vždycky chodívala, ale nikdo telefon nebral.

Martin znovu zavřel oči a snažil se sám sebe přesvědčit, že se jednoduše vypravila na nějakou dobrodružnou výpravu. Třeba se rozhodla, že si vyjede vlakem do Kapského Města, napadlo ho. Jenže nemělo smysl si něco namlouvat: cestovat se bála a zrak měla tak slabý, že občas i ve vlastním domě vrážela do nábytku.

A pak ten visací zámek.

Uvědomoval si, že měla potíže s majitelem domku. Ten chlap jí vyhrožoval už před rokem, že ji vystěhuje. Martin si proto přibral pomocnou práci na koleji, aby jí mohl poslat peníze na činži. Proč by ji tedy majitel náhle vystěhoval – a na dveře pověsil zámek?

Ale když zvážil ostatní možnosti, všechno se to smrsklo do jednoho faktu: žena, která během třiceti let nevytáhla paty z vesnice, najednou zmizela a její domek byl zamčený na visací zámek.

Martin se s ustaraným výrazem vrátil na své místo a ženy, s kterou prve prohodil pár slov, si nijak zvlášť nevšímal.

Američanka jej však zvědavě sledovala, a když se jejich pohledy opět střetly, přinutil se Martin vyloudit na tváři náznak úsměvu, což při tom, jak mu bylo, nebylo nijak snadné. Vypadala asi na pětatřicet, byla mimořádně vysoká, velice pečlivě upravená, jen s nepatrnou stopou líčidel. Pískově žluté vlasy jí spadaly na ramena. Krásná sice není, napadlo Martina, ale přehlédnout se dá jen stěží.

„Letíte do Londýna?“ chtěla vědět.

„Ne, do Kapského Města v Jihoafrické republice,“ upřesnil cíl cesty Martin, a aniž vlastně chtěl, začal jí vyprávět proč. Po několika minutách se zarazil, když si uvědomil, jak v něm začíná narůstat svíravá úzkost.

„Vy si myslíte, že je pořád ještě v tom domě, viďte?“ zeptala se ho žena. „Máte strach, že se jí něco přihodilo, a ani se vám nedivím, ale stejně si myslím, že je v pořádku.“

Martin se jí podíval do očí a uviděl v nich soucit, který začal rozpouštět vše, čím se obrnil, a dal zčásti průchod neovladatelnému strachu a osamění, které v sobě uzavřel. Do očí se mu začaly drát slzy, byť se sebevíce snažil zachovat dekorum silného, nepřístupného jedenadvacetiletého studenta s červeným indexem a k tomu náležejícím stipendiem na Severovýchodní univerzitě, na nějž byla jeho matka tak pyšná. Hlavou mu prolétly myšlenky na všechny přednášky, na kterých bude chybět. Jenže nejdřív se musí dostat domů, a hodně rychle. To bylo to jediné, na co v tu chvíli dokázal myslet. Přednášky si bude moct nahradit později.

Asi šest metrů od Martina si Jimmy Roberts překontroloval přední stranu obálky s letenkou, přehodil si tašku přes druhé rameno a zároveň zvedl hlavu a překontroloval číslo odletového východu. Vůně jídla z nedalekého bufetu s rychlým občerstvením za přehnaně vysoké ceny ho rozčilovala. Měl hlad, ale dosud nic, na co na letišti narazili, ho nelákalo, zvlášť ne za cenu, kterou si za jídlo počítali.

„Je to tady?“ zeptala se jeho žena, když začala spouštět těžkou dámskou kabelu na nepříliš čistou podlahu letištní haly. Vzápětí však změnila úmysl a znovu si řemen kabely přehodila přes rameno.

„Jo, miláčku, myslím, že jo. B-třiatřicet.“

Přehnaně zesílený hlas letušky v místním rozhlase chrčel jakési nesrozumitelné oznámení, které na chvíli přehlušilo neustále přítomné bzučení eskalátorů.

„To je ale dlouhá fronta,“ konstatovala Brenda, když se zadívala směrem k odbavovací přepážce u odletového východu.

„Tak víš co,“ navrhl jí Jimmy, „co kdybys pro nás šla najít dvě místečka – a já zatím tu frontu vystojím.“

Brenda se rozhlédla okolo sebe a potvrdila si svůj původní dojem. „Tady už žádná místa nejsou, brouku. Zůstanu tu stát s tebou a budu od tebe odhánět ženské.“

Jimmy se otočil a zadíval se na manželku. On nebyl tím, kdo vzbuzoval pozornost. Ale ona ano. Nedokázal se ubránit úsměvu. Brenda byla tak krásná – blond vlasy, moc jí nescházelo do sto sedmdesáti centimetrů a džíny jí pevně obepínaly štíhlé boky a dlouhé nohy. Jimmy si byl až bolestně vědom, že kudy procházela, tudy ji neustále provázely pohledy většiny mužů. Připomínalo to řadu radarových antén sledujících cíl, který proplouvá kolem. Dokud se budou držet v uctivé vzdálenosti, napadlo Jimmyho, zájem mužského pohlaví o jeho srdcovou dámu pro něj bude představovat něco mezi zábavou a polichocením.

Panenko skákavá, jsem to ale šťastnej chlap! Pomyslel si snad už po tisící. Je to štěstí, mít ji za manželku i za milenku. A navíc je naprosto neuvěřitelná klika, že si Brenda nenechá ujít příležitost zúčastnit se kdejaké loterie a vsadit si na dostihy, i když si z ní kvůli tomu vždycky utahoval. Ale jen do doby, než dostali doporučený dopis s oznámením, že vyhráli cestu se společností Meridian na mezinárodní lince, a to kamkoli budou chtít letět.

„Proč do Jižní Afriky?“ divil se tehdy Jimmy, když se vzpamatoval ze šoku a ona rozhodla o cíli cesty.

„Protože tam jsem nikdy nebyla, a taky proto, že jsem měla strejdu, který žil v Jihoafrické republice. Je to už dávno, ale já to tam vždycky chtěla vidět, a navíc…“

„To stačilo, fajn, bezva!“ zarazil ji se smíchem. „Poletíme do Jižní Afriky. Kraci, miláčku, jediný místo, který jsem si kdy skutečně prohlídl, byl Dallas, a i tam jsem byl jen jednou. Afrika, to bude opravdu něco, co bude stát za to.“

Cesta letadlem do Chicaga přes mezinárodní letiště Dallas Fort Worth byla úžasná. Nebyl to jejich první let, vždyť už jednou letěli se společností Southwest do El Pasa na pohřeb, což málem zruinovalo jejich hubený bankovní účet. Se společností Meridian to bude jiné, myslela si Brenda. Podávali jídlo místo burských oříšků, ale letušky byly všechny nějaké odtažité a podrážděné. Nic jako se Southwest, kde se všichni chovali přátelsky, jako kdyby byli bývalí spolužáci, kteří si společně užívají legraci, tak to tehdy aspoň vyjádřil Jimmy.

„Měl bych zavolat Royovi a přesvědčit se, že je všechno v pořádku,“ podotkl Jimmy. Brenda ten pohled znala. S odřenými zády si vydělávali na živobytí v malé autoopravně na západním okraji Midlandu na jihozápadě Texasu a Jimmyho bratr slíbil, že se po dva týdny o všechno postará. Už samotný nápad, že podnik předají do rukou někomu jinému, Jimmyho děsil, ale jeho bratr vystudoval ekonomii na vysoké a měl by tedy být schopen se o věci postarat, i když strojařině, jíž se zabýval Jimmy, nerozuměl.

„Brouku, nepochybuj o svém bratrovi. On to zvládne.“

„Pravděpodobně hned první den všechny vyhází, jakmile zjistí, jak jsou ujetí. Máme tam podivnou bandu, Brendo.“ Jimmy ukázal prstem na značku nad jejich hlavami. „Nechceš se podívat na tyhle toalety?“ Ty, co navštívila předtím na druhém konci haly, byly tak špinavé, že se za okamžik ocitla venku s obličejem staženým odporem.

„Já to vydržím,“ odbyla to Brenda. „Vůbec si nedovedeš představit, jak hrozné tamty byly. Zažila jsem i kadibudky, ze kterých se člověku nedělalo tak zle.“

„Všude je tu pěkný svinčík,“ souhlasil s ní Jimmy a kousek ustoupil, protože letištní zřízenec kolem něj právě tlačil cestujícího upoutaného na invalidní vozík.

O pár kroků od nich uprostřed haly se strhl nějaký rozruch, a když Jimmy zvedl hlavu, zahlédl dva členy letištní policie, jak běží s dupotem kolem nich, přičemž žádný zjevný důvod se v dohledu nevyskytoval.

Fronta se pomalu táhla k přepážce, až před nimi zbyli už jen dva lidé. Když Jimmy zaslechl, jak zaměstnankyně aerolinií za přepážkou zvyšuje hlas na jednu z cestujících, překvapeně vzhlédl.

„Vážená paní, nemám vás v tomhle letadle na seznamu. Jasné? Je to jasné? Které části z věty nemáte rezervaci jste nerozuměla?“

Cestující, drobná paní v klasickém kostýmu, držela v ruce kufřík s počítačem a musela se skoro natahovat, aby viděla přes pult přepážky. Podle Jimmyho odhadu nemohla měřit víc než sto padesát centimetrů.

„Podívejte, musíte mě tam mít,“ namítala paní klidnýma hlasem. Jimmy musel napínat uši, aby ji slyšel.

„Ještě jednou, jakže se jmenujete?“ znovu se ozvala odbavující za přepážkou a svraštila nevrle čelo, když zvedla, oči a přejela pohledem dlouhou frontu dalších cestujících, které malá žena stojící před ní zdržovala.

„Douglasová. Sharon Douglasová.“ Pracovnice aerolinií se jala klovat do klávesnice počítače a pak si hlasitě vzdychla.

„Jak jsem vám říkala, paní Douglasová, nejste na seznamu cestujících tohoto letadla a já nemám žádná volná místa. Letadlo je do posledního místa obsazené. Posaďte se laskavě do čekací haly, a až letadlo odletí, podívám se, co pro vás budu moct udělat, abych vám našla jiný let.“

Paní Douglasová se už v tu chvíli prohrabávala kabelkou a pak podala ženě za přepážkou složený kus papíru.

„Co je to?“

„To je číslo potvrzení mé letenky.“

Žena si papír opatrně vzala, jako kdyby byl napuštěný jedem. Pročetla si pozorně text a pak papír posunula pod přepážkou zpátky.

„To je na jiný den.“

„Je dnes šestnáctého?“ zeptala se Sharon Douglasová klidně.

„Ano, je.“

„Tak jste se musela při čtení přehlédnout. Ověřte si to, prosím, znovu.“

Jimmy se krátce podíval na Brendu, která naslouchala rozhovoru s nevěřícným výrazem v obličeji. Vrátila mu pohled se zvednutým obočím, jako by říkala: „To se mi snad jenom zdá!“

S dalším neuctivým povzdechem a znechuceným zavrtěním hlavy si osoba za přepážkou papír znovu vzala a tentokrát vyjádřila zvednutým obočím překvapení. „No, to by… Taky jste mi to mohla ukázat dřív.“

„Dala jsem vám číslo potvrzení svého letu. To je všechno, co by měl cestující u elektronické letenky udělat. To dokazuje, že mám stvrzené místo v tomhle letadle do Londýna, sedadlo čtrnáct °C. Očekávám, že mi dáte palubní lístek s číslem právě tohoto sedadla.“

„Víte, paní Douglasová, klidně si můžete očekávat, co chcete. To místo už je obsazené.“

Sharon Douglasová nepatrně zavrtěla hlavou, jako kdyby se snažila potlačit sílící pocit, že se ocitla v nějakém neznámém světě. „Tak dobře. Víte co? Myslím si, že mě vlastně doopravdy neposloucháte, takže chci, abyste zavolala svého nadřízeného.“

Žena za přepážkou zavrtěla hlavou. „Nemá čas, aby sem dolů chodil.“

„Já vás nežádám. Dávám vám příkaz. Zavolejte svého nadřízeného. Znám předpisy vaší společnosti a vy nemáte na výběr, pokud takovou žádost někdo vysloví.“

„Zavolejte si ho sama,“ odsekla výsměšně odbavující. „Neplatí mi tolik, abych musela poslouchat lidi, co jsou na mě sprostý.“

„Tak to já jsem nezdvořilá?“ Sharon Douglasová zůstala stát několik vteřin s otevřenými ústy. „Poslouchejte mě,“ oslovila znovu ženu za přepážkou. „Poslouchejte mě pozorně, jestli nechcete přijít o místo. Nemáte právo odmítnout. Zavolejte… svého… nadřízeného!“

Pracovnice aerolinií se naklonila k Sharon Douglasové, ušklíbla se a výsměšně vypoulila oči. „Ale já ODMÍTÁM! Co teď uděláte? Já šéfa nezavolám – a milá paní, jestli se mi ještě jednou pokusíte rozkazovat, nechám vás tady z té fronty vyvést. A až si budete sumírovat tu svou ubohou stížnost, dejte si pozor, ať nepopletete moje jméno.“Prstem se dotkla své jmenovky a ještě ji opovržlivě držela, když se pohnul kupředu další cestující v řadě – vysoký muž v obleku, který pro zdůraznění svých slov poklepal na pult přepážky.

Odbavující se mu zlostně podívala do očí. „Co chcete?“

„Hádejte, co se stane,“ zeptal se jí a snažil se nezvyšovat hlas, „jestliže prezident vaší společnosti zjistí, že se chováte k cestujícím tak, jak to tu předvádíte u téhle paní?“

„Starejte se o svý, vážený!“ odsekla mu žena.

Vysoký cestující nechal tu neomalenost bez povšimnutí. „A co myslíte, že se stane s vaším místem, jestliže zjistí, že ona osoba, ke které jste se chovala tak nezdvořile, je navíc předsedkyní senátního podvýboru pro letectví a jednou ze senátorů, kteří odvětví, jež vás zaměstnává, vypomohli před několika lety nějakou tou miliardou dolarů z veřejného rozpočtu?“

Sharon Douglasová položila ruku na mužovo předloktí. „To je v pořádku. Nic se mi neděje.“

„No a kdo jste vy, pane?“ ušklíbla se neuctivě žena za přepážkou. „Taky kamarádíček předsedy naší správní rady, jak mi to snad každý o sobě tvrdí? Nebo jste snad vy sám senátor Spojených států?“

„Nikoli, mladá dámo,“ odvětil muž a posunkem naznačil, že mluví o Sharon Douglasové. „Nejsem senátor. Ale tahle paní ano. Dáma, kterou jste právě urazila, je náhodou dlouholetou senátorkou Spojených států za stát Illinois.

Výraz mladé ženy se začal pomalu měnit z arogantního na zmatený, posléze na nastražený a nakonec na vyplašený. Vysoký cestující však už zase pokračoval: „A než se budete moct přetrhnout ve snaze se omluvit, navrhoval bych, abyste ihned zavolala svého nadřízeného, jak vám to paní senátorka přikázala, i když i včera už by bylo pozdě.“

„Jste… opravdu senátorka?“ zeptala se odbavující Sharon Douglasové, která přikývla.

„Jenže v tom by neměl být žádný rozdíl. Tak, jak jste se právě chovala ke mně, byste se neměla chovat k nikomu. A teď bych chtěla svůj palubní lístek.“

Vysoký cestující se otočil stranou a v širokém gestu ukázal na ostatní čekající v řadě a pokýval na Jimmyho, zatímco zvýšeným hlasem promlouval. „Paní senátorko, tak takhle s námi tahle letecká společnost zachází neustále, dnes a denně. Úpěnlivě nás ještě před pár lety prosili, abychom se vrátili k nim a kupovali si letenky právě u nich. Udělali jsme to, a teď už se k nám zase chovají, jako bychom byli ten nejposlednější póvl.“

„Řekla bych, že to byla velice názorná ukázka,“ dodala senátorka Douglasová a nespouštěla oči z ženy za přepážkou, která nervózně zápolila s telefonním sluchátkem.

Během pár vteřin se v různých koutech letištní haly rozpípaly vysílačky a několik postav v červených sakách společnosti Meridian si ihned začalo razit cestu k odletovému východu B-33.

LONDÝN, VELKÁ BRITÁNIE – 18.10 MÍSTNÍHO ČASU

Kapitán Phil Knight roztáhl dveře vedoucí z klimatizovaného bytu na krytou terasu, vykročil ven a rázem se ocitl vprostřed dusného žáru pozdního horkého odpoledne. Vzduch sytila vůně květin, ale on vnímal pouze příjemné aroma ledově chladného daiquiry, které malými doušky upíjel, a zkoumavě pozoroval formace kumulovitých mraků líně plujících oblohou. Takřka od chvíle, kdy vstoupil do londýnského bytu svého přítele kapitána Glenna Thomassona, musel potlačovat nutkání neustále se za něco omlouvat, a z plánované večeře by se nejraději nějak vykroutil, aby se mohl vrátit zpátky do hotelu nedaleko letiště Heathrow.

Kapitán Thomasson přitom byl příjemným hostitelem, nezavdal sebemenší příčinu, aby se jeho daleko mladší americký kolega musel cítit jako nevítaný host. Phil však ze sebe přesto nedokázal setřást pocit, že je zde na obtíž. Všechno to ještě zhoršoval fakt, že neměl nejmenší ponětí, odkud ten pocit pramení.

Přes své pocity se musel Phil usmát. Kapitán Thomasson byl přímo nevyčerpatelnou studnicí všech obvyklých historek, které si piloti vždycky vyprávějí s rukama vysoko ve vzduchu v gestu naznačujícím aktuální „letovou hladinu dotyčného“. Jeho vyšperkované příběhy bylo bezesporu zábavné poslouchat. Britský kapitán si už v pilotní kabině odsloužil osmatřicet roků a nalétal přes dvacet osm tisíc hodin letového času. Nejprve jako druhý pilot a kapitán britské společnosti zajišťující mezinárodní lety známé pod zkratkou BOAC a potom jako starší kapitán Boeingu 747 u následovníka původních aerolinií, tedy British Air. V šestašedesáti se těšil dobrému zdraví, byl rozvedený, a až příliš významně o sobě tvrdil, že je na ženách nezávislý, obdobně jako literární a filmová postava profesora Henryho Higginse. Tomuto tvrzení ovšem Phil odmítal uvěřit.

Phil Knight už jednou s kapitánem Thomassonem večeřel. Zůstala mu na to setkání milá vzpomínka – večer v pánském klubu v centru Londýna, kdy si střídavě vyprávěli příběhy o letadlech a rybaření, korunované brandy a doutníky, zakončený tím, že jej britský kapitán ve výslužbě odvezl zpátky do hotelu.

Nyní to však bylo jiné. Snad to způsobily všechny ty medaile a fotografie rozvěšené po stěnách, svědčící o Thomassonově zjevně šťastně prožitých letech civilního pilota, že pociťoval podivně nepříjemné rozpoložení. Nebo ho možná vyváděl z míry zcela jasný dojem, že v kariéře kapitána Glenna Thomassona neexistoval moment, kdy by byl v nejmenším zapochyboval o svých schopnostech pilota.

Tuhle sebejistotu obdivoval u Thomassona nejvíc.

Nad domem se ozval zvuk výkonných proudových motorů a Phil zvedl hlavu ještě včas, aby na okamžik zahlédl vzdalující se Airbus A-340. Čtyřmotorový obr pomalu stoupal vzhůru. V jeho kokpitu si určitě hoví dvojice pilotů, pro něž složitosti mezinárodního letu patří k prostým samozřejmostem, sehraný tým, který netrápí žádné obavy, zda ve sluchátkách porozumí cizí výslovnosti se silným akcentem, zda se jim podaří rozluštit předpisy platné pro mezinárodní lety, či zda jsou dostatečně obeznámeni s takzvanými „tajnými koalicemi“ zajišťujícími bezpečný let nad africkým kontinentem, kdy se lze spolehnout jen na služby letového provozu zajištěné vlastními silami. Phil pocítil osten závisti doprovozený sebelítostným bodnutím. Musí to být nádherný pocit, mít za sebou takovou přípravu – být tak všestranně kompetentní. Kdyby mu byla společnost Meridian alespoň v nejmenším naznačila, kolik vědomostí a znalostí navíc je třeba při letech mimo americký kontinent, býval by se možná rozhodl jinak.

Po zádech mu přejel mráz a ucítil, jak se mu žaludek sevřel a zhoupl. Cenou, kterou platil za to, že se ve společnosti Meridian ucházel o kapitánské místo Boeingu 747 při létání na mezinárodních trasách, byly neustálé zažívací potíže. Bezesporu pilně pracoval na tom, aby si přivodil parádní žaludeční vředy. Jenže na to by nedokázal zavést hovor s žádným pilotem.

Phil sklouzl pohledem na hodinky. Osmnáct třicet bylo tady a pár minut po poledni v Chicagu. Takže mu zbývalo asi jedenáct hodin, než letadlo vzlétne a celé utrpení začne nanovo.

Let, kterému bude velet na lince z Londýna do Kapského Města v Jihoafrické republice, měl podle letového řádu dorazit z Chicaga v půl třetí ráno. To obnášelo telefonické probuzení ve tři ráno, bez možnosti něco sníst, než ve čtyři hodiny ohlásí nástup v provozní místnosti. Do té doby bude pozemní personál společnosti Meridian na letišti v Heathrow připravovat jeho Boeing 747-400, aby převzal volací signál po letu číslo šest, zatímco Boeing 777, který užíval ono číslo letu na trase z Chicaga, bude připraven vrátit se do států jako let číslo pět. Odlet do Kapského Města bude hned po páté hodině ranní.

Další zamrazení, tentokrát o hodně delší.

Phil se ohlédl, aby se podíval, co dělá jeho hostitel, Thomasson stále ještě telefonoval v kuchyni a živě přitom gestikuloval. Phil se vrátil do obývacího pokoje a zasunul za sebou křídla posuvných dveří. Klimatizace vytvářela v pokoji příjemnou pohodu, ale v něm zůstávalo všechno sevřeno při pomyšlení na blížící se let. Jako duch Marleyho vláčející stratosférické řetězy ho ta myšlenka bude strašit za to, že se nechal chamtivostí vlákat do této nebezpečné hry.

Znovu se podíval na hodinky. Let číslo šest se teď v Chicagu chystá ke startu. Phil si dokázal živě představit piloty, kteří se teď věnují letovému plánu v provozním oddělení společnosti Meridian stejně, jako to dělal před dvěma dny on sám. Jejich noc strávená nad vodou na cestě do Londýna nebude nijak obtížná. Nebudou se muset vyrovnávat s ničím horším než s kanadským nebo britským přízvukem v přátelském prostředí kontrolorů, kteří pečlivě sledují vzdušné trasy přes severní Atlantský oceán. Nebude to mít nic společného s potížemi, jimž bude čelit on. S onou částí jeho práce, která mu rozbouřila žaludek a dělala mu těžkou hlavu. Africký vzdušný prostor byl zhruba stejnou džunglí jako některé rovníkové země nacházející se pod ním. Každá jednotlivá země trvala na své vlastní verzi řízení letového provozu, aby pobrala uživatelské poplatky od leteckých společností, ale výbava, výcvik personálu a řídicí postupy se diametrálně lišily od praxe ve Spojených státech. I když Phil dokázal rozuinět některým verzím angličtiny vyslovovaným se silným přizvukem –tedy v případě, že se řídící provozu vůbec obtěžovali na rádiové volání odpovídat –, celému „systému“ nebylo možno ani v nejmenším důvěřovat. Zkušení piloti, kteří létali nad Afrikou, si jako pojistku vyvinuli vlastní systém řízení letového provozu a neustále vysílali svou polohu a hovořili jeden s druhým na společných frekvencích, v někdy téměř zoufalé snaze vyhnout se kolizi s jiným letadlem.

Phil si navíc uvědomoval, že existují nepsaná „pravidla IFPB“, neboli „postup vysílání za letu“, jak se tomu říkalo. Garth Abbott, jeho druhý pilot, tato pravidla znal nazpaměť, stejně jako postupy a frekvence. Phila však o tom společnost Meridian nepoučila vůbec.

Phil si všiml, jak se mu lehce chvěje ruka, a silou vůle se přinutil ji zklidnit. Rozhodně nestál o to, aby ho Glenn Thomasson zastihl tak zjevně vyplašeného, jak se v tu chvíli cítil.

CHICAGSKÉ LETIŠTĚ OHARE – 12.45 CENTRÁLNÍHO LETNÍHO ČASU

Chuck Levý stiskl manželčinu ruku pevněji a pokoušel se soustředit na tu příslovečnou uličku hrůzy, jíž jim nezbývalo než projít. V hlavě se mu však neustále znovu odvíjel onen osudný telefonický hovor. Hlas lékaře z oddělení intenzivní péče nemocnice v Curychu oznamující mu, že jeho dcera je po automobilové nehodě v kritickém stavu.

„Řekněte mi ještě jednou, kdo volá?“ zmohl se na jedinou otázku.

„Jsem doktor Alfred Knof. Musíte rychle přijet do Curychu. Děláme pro Jannu, co je v našich silách. Obávám se však, že mnoho času nezbývá.“

Jannino auto smetl plně naložený kamion a následky byly strašlivé.

Chuck zatřásl hlavou, aby tu vzpomínku zahnal. Na letiště už nezbývaly ani dva kilometry a taxikář se jich ptal, se kterou leteckou společností letí. Výslovnost měl ten člověk tak silně zabarvenou svým rodným jazykem, že se Chuck musel plně soustředit, aby otázce porozuměl.

„Aha. Aerolinie Meridian ,“ odpověděl s úlevou.

„Madidiam?“ zaznělo ozvěnou.

„Meri-di-an. Meridian. Rozumíte mi?“

„Ano, ano. Meridian.“

Chuck přikývl. Musel toho naplánovat ještě příliš mnoho. Zničující únava z děsivé zprávy spolu s přemáháním, aby se probral a donutil letět přes celý svět po méně než čtyřech hodinách spánku, v něm vyvolaly vzpomínku na známého, který mu kdysi dávno popisoval pocit při astmatickém záchvatu –jako když máte na prsou slona.

Letmo sklouzl pohledem k Anně. Tiskla mu ruku tak pevně, že do ní přestávala proudit krev. Seděla vedle něj s očima křečovitě zavřenýma a on cítil, jak se chvěje strachem o osud jejich jediného dítěte. Zavalil ji týž slon jako jeho.

Nepřestávej uvažovat, nařizoval si Chuck. Dvě hodiny, které strávil nepřetržitým telefonováním s neprofesionálními, lhostejnými pracovnicemi aerolinek majícími na starosti rezervaci letenek, mu rovněž ubraly hodně sil. O zvláštních cenách letenek nemělo smysl se zmiňovat, dostával jen informace o přeplněných letadlech, nevyhovujících letových řádech, o tom, že nikde nemají volná místa a že nikdo není ochoten udělat něco navíc… Mezi hovory s letištěm volal třikrát do Curychu, jen aby se ujistil, že mezitím nezmeškal hovor s doktorem Knofem.

Nic se ale nezměnilo. Janna se jen tak tak držela při životě a předpovědi byly velmi chmurné.

Ještě doma si musel utřídit myšlenky.

Máme dvě zavazadla. Budeme muset vystát frontu, obdržíme letenku, zkontrolujeme si tašky a pak se odsuneme k odletovému východu. Nesmíme se zapomenout přesvědčit, ze zavazadla s námi poletí celou cestu až do Curychu, ale máme rezervované letenky z Londýna u Meridian, nebo u Swiss Airu? Dostal informace o tolika možných letových kombinacích s přeplněnými letadly, že si nedokázal upamatovat, co jim nakonec potvrdili.

A co pasy? Ano, máme je oba. A co peníze? Nemáme. Potřebuji bankomat. Bude tam před bezpečnostní kontrolou, nebo až po ní? Jestli bude před ní, budu muset projít bezpečnostní prohlídkou ještě jednou a bude to trvat moc dlouho. Nechám to až do Londýna. Bude to časově velice, velice napjaté. Už teď přijížděli k letadlu do Londýna s odletem 13.30 se zpožděním.

Je to tak deprimující, prolétlo Chuckovi hlavou. Kolikrát jen aerolinie, a v tom Meridian vynikaly obzvlášť, lidi lákaly všemi možnými triky, aby využívali právě jejich služeb? A to dokonce i po získání federální dotace, i potom, co se ocitly na pokraji krachu kvůli vyděšeným cestujícím, kteří přestali hromadně využívat leteckých služeb po útocích na New York a Washington. Sám se celý život živil jako obchodník, a patřil k těm dobrým, kdyby se byl choval k zákazníkům podobným způsobem jako Meridian, zemřel by hlady už někdy v pětadvaceti.

A ty výdaje! Téměř pět tisíc dolarů za dvě zpáteční letenky kupované na poslední chvíli. To v žádném případě jejich rodinný rozpočet neunese, ale nebyl čas obvolávat ostatní společnosti a snažit se získat lepší podmínky. Bude muset vymyslet, jak to splatí American Express později. Aerolinky se zkrátka chovaly jako banditi… jako sprostí kriminálníci. Chcete vidět dceru, než zemře? Tak pořádně podojte bankovní účet a vaše srdíčka nám račte předat jako zástavu.

„Moje dcera umírá. Neexistuje nějaká sleva pro případ takové situace?“ ptal se během předchozího telefonátu Chuck bojující se strachem o dceru. „Slyšel jsem… o zvláštních slevách pro rodiny v kritické zdravotní situaci.“

„No jo,“ odpověděla mu na to pracovnice v oddělení rezervací. „To vy myslíte ty kdysi zavedené slevy letenek při ztrátě někoho blízkého. Ale ty platí právě jen v případě úmrtí, a my pro mezinárodní lety jsme je stejně už dávno zrušili. Koneckonců jsme tady, abychom vydělávali, že, pane.“

Teď se už ale před nimi tyčila odbavovací budova letiště OHare a taxík zpomaloval. Chuck se natočil k Anně a jemně jí stiskl ruku. „Už jsme skoro na letišti, milá,“ upozornil ji.

V odpověď mu stiskla ruku ještě silněji, ale víčka měla i dál pevně sevřená, i když ne natolik, aby dokázala zastavit nepřetržitý proud slz.

V kokpitu Boeingu 777 společnosti Meridian, jenž nesl během nastávající cesty do Londýna označení let číslo šest, si kapitán stáhl sluchátka, vytrhl list papíru z notesu a podal ho prvnímu důstojníkovi v pravém křesle.

„Co to je?“ zeptal se druhý pilot a pohledem zabloudil na nástupní prostor, na který bylo přes prosklenou stěnu před odletovým východem B-33 vidět.

„To, co obyčejně. Z provozního. Odlepit se máme v jednu třicet, ale dávají nám vědět, že budeme trčet u rampy nejmíň hodinu. A to máme na krku celou frontu bouřek, co se sem ženou.“

„Tak to potřebuješ časový rozbor služeb posádky, vid?“

„Přesně to. Kdy už naše další snahy nebudou k ničemu. A kdy nejpozději se můžeme dostat na konec ranveje, abychom to ještě stihli do Londýna, aniž bychom překročili maximálně přípustnou délku služby.“

Druhý pilot si posměšně odfrkl. „Ti z Meridianu by nás nejradši přikovali k beranům řízení – kdyby je letecká asociace nechala.“

„Nevadilo by ti oznámit to cestujícím?“ požádal ho kapitán.

Druhý pilot se na něj podíval s naprosto nevěřícím výrazem ve tváři. „To si piš, že vadilo. Ty relace v palubním rozhlase přímo nesnáším.“

„No…, to já taky. Jenže se začnou rozčilovat, jestli k nim nikdo nepromluví, a jelikož tvůj kapitán to odmítá a není tu žádný palubní inženýrek, počítal jsem s tím…“

„Kapitáne,“ skočil mu do řeči první důstojník, „myslím, že si mě pleteš s někým, komu na tom záleží.“

„Ach jo,“ povzdechl si kapitán, „tak k nim promluvím, až budeme ve vzduchu. Nechci je naštvat.“

„Zbytečné obavy. Oni se totiž namíchnutí už rodí – a my jim pak naservírujeme ta skvělá děvčata u prodeje letenek, aby jim tu báječnou náladu ještě vylepšily. Jen počkej, až ochutnají jídlo.“

Kapitán se na druhého pilota tázavě podíval. „Nejsi ty, Jeffe, dneska tak trochu zahořklej?“

„Ty sis toho všiml! Jak milé. Včera jsem přišel o iluze. A dneska jsem skrz naskrz špatně naloženej.“

NA PALUBĚ AIRBUSU A-340, LET SPOLEČNOSTI VIRGIN ČÍSLO 12 Z BOSTONU DO LONDÝNA – NAD ATLANTSKÝM OCEÁNEM

V kuchyňce první třídy Airbusu A-340 aerolinií Virgin na cestě z Bostonu do Londýna konečně nastal klid. Stalo se tak po polovině letu, kdy letušky, jejichž úkolem bylo udržovat nejvýznamnější cestující společnosti Virgin šťastné a spokojené, roznesly bohatou večeři, zákusky, kávu, něco na zub a nepočítané nápojů, vyčistily a uložily nádobí, a teď se odvážily na chvilku si odpočinout.

Mnoho času na to neměly. Roznáška snídaně začínala už za dvě hodiny.

Vítaný poklid prudce přerval viditelně rozrušený muž, který vpadl do kuchyňky.

„Slečno! Slečno!“

Tři vyplašené letušky se okamžitě obrátily k cestujícímu a jedna z nich bez zaváhání zareagovala. „Copak se děje, pane?“

„Kde máte první pomoc? Kde to je?! Moje… moje.

Zmateně se rozhlédl a vyběhl z kuchyňky.

„Co se děje?“ zeptala se znovu naléhavě letuška a vyrazila mužovi v patách, následována svými kolegyněmi.

Pasažér rychle postupoval uličkou, u každého sedadla se zastavil, těkal očima všemi směry a prozkoumával i podlahu. „Ona je… Kde jenom je? KDE MŮŽE BÝT?“

Hlavní letuška jej chytila zezadu za ramena a pokusila se ho obrátit čelem k sobě.

„Pane! PANE? Musíte se hned uklidnit. Prosím vás! Řekněte mi, co se stalo.“

Muž se otočil, rychle mrkal a snažil se zaostřit pohled na hlavní letušku stojící před ním.

Letuška na něj znovu promluvila, tentokrát jemnějším tónem. „Pane? Můžete mi říct, co se stalo?“

Její kolegyně k ní zezadu přistoupila se seznamem cestujících v ruce a polohlasem jí oznámila: „Jmenuje se Brian Logan. Je to doktor.“

Hlavní letuška přikývla, ale nespouštěla oči z rozrušeného lékaře, který tiše plakal.

„Pane doktore Logane, mohl byste si, prosím, sednout a říct mi, co se děje?“

Přikývl a nechal se od ní dovést zpátky k sedadlu. Hlavní letuška si přisedla na bobek vedle něj a ruku nechala chlácholivě spočívat na jeho předloktí.

„Omlouvám se. Byl to… nejspíš až příliš skutečný zlý sen.“

„To se stává,“ uklidňovala ho letuška.

„Myslel jsem, že moje žena je taky tady v letadle a… že má zdravotní potíže… a…“

„Chápu.“

„Kde to jsem? Tedy vím, že letíme do Londýna, ale…“

„Na letiště Heathrow nám zbývají ještě tři hodiny letu, pane doktore. Přijde vám tam někdo naproti?“

Podíval se na ni dlouhým, nechápavým pohledem. „Prosím?“

„Bude na vás někdo na letišti Heathrow čekat?“

Brian Logan pomalu zavrtěl hlavou a v očích měl velice nepřítomný pohled.

PENTAGON, HLAVNÍ MĚSTO WASHINGTON – 13.45 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

Plukovník David Byrd přidal do kroku, aby stačil generálu Jamesi Overmeyerovi, který sbíhal po schodech dolů a pak zamířil k severnímu vchodu do Pentagonu. „Krátká informativní schůzka“ s lidmi ze zpravodajských služeb zabrala téměř hodinu, ale oni dva ještě neměli čas si o ničem z toho promluvit. Generál se do své kanceláře vrátil jen na tak dlouho, aby mohl vydat řadu pokynů sekretářce, a pak se obrátil k Davidovi s příkazem.

„Pojďte za mnou,“ nakázal mu. „Jede se na základnu Andrews. Přemluvil jsem devětaosmdesátku, aby mi připravili jeden Gulfstream, s nímž bych se měl dostat dolů do Hurlburtu.“

„My poletíme na leteckou základnu v Hurlburtu?“ podivil se plukovník Byrd, když nastupovali do vozu hlavního štábu letectva.

„Ne. Do Hurlburtu poletím já sám kvůli jedné operaci. Vy se mnou jen zajedete na Andrews, abychom si mohli promluvit. Potom vás řidič může zavézt, kamkoli si budete přát… samozřejmě v rozumných mezích. Například k vám domů, k milence, do kostela, kam chodíte, cokoli vám udělá radost.“

„Nemám žádnou milenku, pane generále.“

Generál se vesele usmál přes rameno a pokynul řidiči, který mu přidržoval pravé zadní dveře otevřené. „To já také ne. Přesto ta představa z nějakého důvodu mou ženu irituje a dost možná, že je i proti pár předpisům.“

Řidič se zařadil do odpoledního provozu a generál Overmeyer se natočil k Davidu Byrdovi. „Jaký je váš názor na tu informativní schůzku?“

„Pane generále, myslím si, že jak pan Monson, tak pan Smith tráví až příliš mnoho času katastrofickými spekulacemi. Chci říct, že od leteckého teroristického útoku na New York jsou tito lidé permanentně přetíženi…“

„Jakože jsme všichni cvoci?“ ujasňoval si to Overmeyer. „Není pochyb o tom, že by nás ta možnost měla znepokojovat, snad i pronásledovat na každém kroku. Obzvlášť, jedná-li se opravdu o to, že někdo ze zbývajících skupin, které se snažíme vyčmuchat, by mohl proklouznout pod rukama všech našich zpravodajských služeb a pokusit se nepozorovaně propašovat bombu nebo biologickou zbraň do Spojených států či kamkoli jinam a využít k tomu pravidelného letu některé z aerolinií. Přitom by se nejednalo o únos letadla, ale jen by k tomu účelu využil zavazadlový prostor, nebo dokonce by tu zbraň umístil někde pod vnějším pláštěm letadla. Ale pokud chcete něco vědět, tak podle mě si Monson a Smith dávají dohromady body, které spolu nesouvisejí.“

„Jistěže to chci vědět. Vysvětlete to blíž.“

„Jak pro všechno na světě by někdo mohl provést teroristickou operaci, která má stoprocentně vyjít, v době, kdy proti nim vedeme celosvětovou válku? Jak získá možnost propašovat zbraň na palubu letadla tím, že vytvoří diverzní situaci založenou na manipulaci s navztekanými lidmi v letadle? Písnička těch dvou nedává žádný smysl. Pod mým vedením teď už rok v rámci Federální letecké asociace zkoumáme chování pobouřených cestujících, takže je to v současné době víc než pouhý můj osobní názor.“

„Beru to na vědomí.“

„Ta situace má až příliš neznámých. Nikdo předem nemůže vědět, jaká bude skladba cestujících, kteří nastoupí ten který den do určitého letadla, či zda se skutečně rozčílí natolik, aby se nechali do něčeho dostrkat. A k jaké akci by se jako propánakrále měli nechat přemluvit?“

Generál přikývl.

„Chcete, abych pokračoval?“ zeptal se poněkud klidněji plukovník Byrd.

„Vy nesnášíte mrtvý éter, že je to tak, Davide?“

„Co, prosím?“

„Přestávky v toku řeči. Kdysi na střední škole na začátku šedesátých let jsem na půl úvazku dělal rozhlasového dýdžeje a tohle je starý rozhlasácký obrat. Když se stanice odmlčí, protože vám došla témata, o nichž byste mohl mluvit, tak se tomu říká mrtvý éter… a je to úděsná zkušenost. Programoví ředitelé jsou z toho vždycky hodně špatní.“

„Nikdy jsem diskžokeje nedělal.“

„Třeba ne, ale stejně nesnášíte mrtvý éter. Jako ostatně většina lidí. Ano, Davide, chci, abyste pokračoval. Máte asi za to, že ti dva se soustředili příliš slepě pouze na jedno.“

„To si skutečně myslím. Dokážeme si vykonstruovat nejrůznější krkolomné možnosti, ale iniciovat nějakého nevyrovnaného jednotlivce nebo skupinu cestujících, aby vytvořili za letu situaci, která by mohla být zneužita k útoku – taková pravděpodobnost má s realitou sotva co dělat. A přitom by to měla provést některá ze zbývajících teroristických buněk. Jenže ty teď na to jen stěží budou mít dostatek sil a peněz, po tom všem, co podnikáme pro jejich vymýcení. Zkrátka tady se hledá trojský kůň, pane generále, ale tohle není způsob, jak by se dal vytvořit.“

„S tím souhlasím.“

„Opravdu? Ale říkal jste, že jste mě na ten úkol nasadil speciálně proto…“

„Ne,“ skočil mu generál do řeči. „Ten úkol jste převzal, protože jsem dlužil laskavost ředitelce Federální letecké asociace a protože je mi naprosto jasné, co se stane, když naše Výzvědné obranné zpravodajství začne být v médiích spojováno s leteckou asociací kvůli závažným bezpečnostním tématům, která se budou týkat vzdušného prostoru.“

„Takže se jinými slovy jedná o zpravodajské otázky spojené s terorismem.“

„Ovšem. Koneckonců po útocích na Světové obchodní středisko si lidi z letecké asociace vypěstovali sklon až příliš snadno při sebemenším náznaku nebezpečí ztrácet analytický nadhled. Těžko jim to ale můžeme vyčítat. Mimochodem, jistě si vybavujete, že jsem obrannému zpravodajství tři roky velel?“

„Na to jsem zapomněl, pane generále.“

„V té době jsem měl s lidmi z letecké asociace co do činění a několikrát jsem se spálil. Taky proto jsem tam poslal vás. Ani já jsem nemohl přijít na nějakou souvislost, ale uvědomoval jsem si, že vy mi dokážete podat inteligentnější odpověď, Davide. Napište mi vyčerpávající zprávu o tom, co jste se na schůzce právě dozvěděl. Řádně to utřiďte, ale rozptylte jejich obavy tím, že uvedete, co o tom všem víte vy. Možná to budu potřebovat.“

„Proč? Tedy chci říct, proč byste to možná měl potřebovat?“

„Protože mám obavy, že lidi z Langley a obranné zpravodajství můžou v téhle záležitosti postupovat příliš zbrkle. V tuhle chvíli už mají v podstatě po celých čtyřiadvacet hodin pohotovost a snaží se analyzovat sebemenší podezřelou maličkost. Přitom je to hodně citlivá záležitost, kdy všechno visí na vlásku.“

„S tou zprávou by včera bylo pozdě, jak jsem vyrozuměl, je to tak?“ usmál se plukovník Byrd.

„Samozřejmě. A setsakramentsky dbejte na to, abyste se v téhle záležitosti revoltujících cestujících, co se na palubě za letu chovají jak utržení ze řetězu, vyhnul pátravému oku veřejnosti. Je to jasné?“

„Ano, pane generále.“

„Chci, abyste to dotáhl na brigádního generála, a přeřazením na tenhle úkol jsem možná ohrozil vaše šance na postup. Přitom byste v současné době měl spíš velet letce stíhačů v bojové pohotovosti někde v Saudské Arábii. Takže od teď až do odvolání musíme postupovat, pokud jde o vás, značně opatrně.“

„Což znamená, že jakákoli moje činnost na veřejnosti.

Overmeyer si povzdychl. „Komise rozhodující o povýšení nehledí příliš přívětivě na plukovníky, kteří se s oblibou objevují před televizními kamerami nebo hovoří před Kongresem. Je to jasné?“

„Naprosto jasné.“

„Teď ještě jednu věc.“ Generál otevřel aktovku a začal se probírat různými papíry. Konečně vytáhl obálku a podal ji Davidovi. „Najdete v ní jméno a kontaktní čísla člověka, se kterým budete spolupracovat. Jakmile mě vysadíte na základně Andrews, hned mu zavolejte.“

„Týká se to ohrožení trojským koněm?“

„Ano. Jmenuje se John Blaylock. Už je to pár let, co se nám z něj nějakým způsobem podařilo udělat plukovníka. Je v záloze a požadavky, jak má vypulírovaný důstojník vypadat, nesplňuje, ani co by se za nehet vešlo. Ostatně po celou jeho kariéru mu takoví oficíři byli pro smích.“

„Bude tedy znovu povolán do aktivní služby?“

„To ne. Ale… bude pro nás pracovat.“

„Proč chcete, pane generále, abych se s tím člověkem sešel?“

„Nechte mě domluvit. Na nákladních linkách létal jako kapitán pro několik společností po celém světě. Vždycky vypadal a choval se jako nevycválaný, nesnesitelný Američan – ke kterému neodmyslitelně patří doutníky.“

„Jak už jsem říkal…,“ začal plukovník Byrd s obočím nesouhlasně svraštěným.

Generál zvedl ruku a usmál se. „Já vím, že je klasickým případem oficíra v záloze, o němž se říká, že je ostudou armády, ale tím jsme se jeho skutečnému obrazu moc nepřiblížili.“ Generál se odmlčel a David chtěl už už něco říct, pak se zarazil, usmál se a trpělivě čekal, až generál Overmeyer se smíchem připustil: „Dobrá, tak jo, já taky nenávidím mrtvý éter.“

„Proč potom, pane generále, by se měl důstojník, jenž si cení sám sebe, chtít seznamovat s někým takovým, jako je plukovník Blaylock?“

„Hlavně proto, že celých třicet let byl tím nejbystřejším zpravodajským agentem, kterého jsme u letectva měli. Zatímco nad ním každý kroutil hlavou a obracel oči v sloup, on zjišťoval přesně to, co nikdo jiný nedokázal. Peru, Brazílie, Kolumbie, Paraguay, většina Afriky, Asie… Ten nesnesitelný kapitán civilního dopravního letadla se vždycky vrátil z toulek přesně s tím, co jsme potřebovali vědět. A přitom ani naši letečtí přidělenci ambasád, ani tajní agenti CIA a zakamuflovaní operativci s důmyslným krytím neměli o ničem ani ponětí.“

„To zní zajímavě.“

„Ten chlápek má šmrnc, Davide. A ví, jak to v leteckých společnostech chodí. Uhlazené chování od něj neočekávejte, ale můžete se od něj hodně naučit. Jen ho nepředstavujte manželce.“

„Nejsem ženatý. Proč?“

„Ženy jsou jeho hlavní slabinou. Po doutnících, abych byl přesný. Nechápu, jak někdo jako John může přitahovat ženy, ale vždycky to tak bylo, a vůbec si nedovedete představit ty šlamastyky, ze kterých jsme ho museli tahat.“

NA PALUBĚ BOEINGU 777, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN,POJEZDOVÁ DRÁHA CHARLIE, CHICAGSKÉ LETIŠTĚ OHARE VE STÁTĚ ILLINOIS – 17.30 MÍSTNÍHO LETNÍHO ČASU

Čtyři hodiny v přehřátém letadle, které stále čekalo na povolení ke startu, si na Karen Davidsonové vybíraly svou daň. Už teď byla vyčerpaná a pohled na syna přiváděného rozzlobeně vyhlížejícím stevardem jí na náladě nepřidal. Čtyřletý, i jindy svéhlavý Billy byl už z dlouhého sezení v uzavřeném prostoru letadla celý bez sebe a ona sama už ho jednou honila uličkou. Ale tentokrát, když si rozepnul pás a utekl, měla zrovna plné ruce práce s kojením jeho maličké sestřičky.

A teď byla svědkem, jak jediný muž mezi palubním personálem Billyho nepříliš jemně popadl a eskortoval ho zpátky k ní.

„Au!“ bránil se Billy. Muž Billyho násilím posadil na sedadlo a pak mu namířil ukazovák do obličeje. „Teď si zase zapneš ten pás, mladý muži, nebo otevřeme dveře a shodíme tě dolů na beton.“

„Poslyšte! Nevyhrožujte mému synovi,“ ohradila se Karen, a i když byla vyplašená, stevardovo chování ji popudilo.

Muž se okamžitě otočil k ní. „Hlídejte si kluka, vážená paní, a nebude důvod k výhružkám.“

„Něco vám povím,“ zareagovala nezvykle nebojácně, jako kdyby v ní únava uvolnila jindy silné zábrany. „Váš přístup se mi nezamlouvá ani trochu. Všichni jsme unavení a je nám vedro a jsme otrávení, a to včetně mého chlapce. Není mi jasné, proč nemáte zapnutou klimatizaci, ale je to hrůza a vy se navíc chováte hrubě. Můj syn tady v uličce nepobíhal. Zkrátka jenom odešel.“

Muž si pohrdavě odfrkl, poklekl vedle ní a hlasem stále dostatečně hlasitým, aby ho bylo slyšet v nejbližších řadách, pronesl: „Vážená paní, způsob, jakým se zpěčujete mým příkazům, hraničí téměř s mařením práce člena posádky. Teď něco povím zase já vám. Mohl bych vás dát zatknout za to, že jste neuposlechla mých příkazů. Tady se nacházíte na veřejném místě, tak si to nepleťte s pečovatelskou službou.“

Stevard povstal a odkráčel pryč, nechávaje Karen Davidsonovou a další cestující oněmělé zděšením.

V zadní části hlavní kabiny boeingu se jedna z letušek jedenáctičlenného palubního personálu otočila s úsměvem na šedovlasého pána v obleku, který ji zatahal za rukáv.

„Omlouvám se, že vás s tím obtěžuji,“ začal zdvořile, „ale… mohla byste mi vysvětlit to hlášení týkající se mobilních telefonů a dveří?“

„Ano, pane,“ přitakala letuška. „Mobilní telefony se mohou v letadle používat pouze tehdy, dokud jsou na stojce přední dveře otevřené, protože jinak narušují navigační systém letadla.“

„Když jsou dveře zavřené, tak ho narušují, a když jsou otevřené, tak ne?“

„Ano, pane. Tak je to podle předpisů.“

„Podle předpisů? A proč to ty předpisy nařizují?“ Ruce se jí přesunuly k bokům. „Protože mobilní telefony jsou nebezpečné a mohou na zemi rušit navigační přístroje letadla.“

„A… kapitán takové přístroje potřebuje, aby našel konec dráhy?“

Ozvalo se několikeré pobavené zasmání a letuška si uvědomila, že ji ten člověk zkouší.

„Jo, pravděpodobně,“ odpověděla nejistě. „Heleďte, už musím jít.“

„A to vás takové nesmysly učí někde ve škole?“

„Promiňte?“

„Tento naprostý nesmysl, který jste tu právě vypustila z úst, ukazuje na naprostou nevědomost. Opravdu vás učí, abyste pronášely něco tak směšného?“

„Nevím, o čem to mluvíte, pane, ale já vám jen sdělila, co platí podle předpisů.“

„Mladá dámo, jsem právník se čtyřicetiletou zkušeností v oboru komunikací a zároveň elektronický inženýr. Ani jedna jediná věc, kterou jste právě pronesla, neodpovídá pravdě. Je to pouze vnitřní nařízení aerolinií. Nejedná se o žádné obecné platné předpisy a už vůbec to není zákon. Neexistuje žádná možnost, aby mobilní telefon mohl na zemi u tak moderního letadla narušit jakékoli navigační přístroje a ani žádný jiný elektrický obvod. A jediný důvod, proč je zakázáno mobilní telefony používat za letu, je skutečnost, že Federální letecká asociace ještě neprovedla dostatečný počet studií, aby se potvrdilo, že mobilní telefony lze bezpečně používat, a ne, že to není možné. S tím, jestli jsou dveře otevřené, nebo zavřené to nemá nic společného. A… ještě ke všemu, kdyby ty telefony představovaly nebezpečí z hlediska vznícení paliva, jejich používání na zemi u odletového východu by představovalo vůbec to nejnebezpečnější místo ze všech.“

Letuška se bez jediného slova otočila a co nejrychleji odkráčela. To už ale tucet okolo sedících cestujících začalo tleskat.

V kuchyňce první třídy zvedla vedoucí kabiny Janie Bretsenová telefon a zavolala pilotům, aby je informovala o narůstajícím neklidu.

„Pane kapitáne, v turistické třídě máme jednoho člověka, který požaduje, aby mohl vystoupit. Chce, abyste zajel zpátky k nástupní rampě.“

„To udělat nemůžeme.“

„Necítí se dobře.“

„To já taky ne.“

„Co chcete, abych mu sdělila?“

„Řekněte tomu mužskému, že máme přes tři sta platících cestujících na palubě, kteří se chtějí odlepit od země, a jestliže vyjedeme z téhle fronty a pojedeme zpátky k rampě, bude to znamenat přinejmenším další dvouhodinové zpoždění. Cítí se opravdu tak mizerně?“

„Zeptám se ho.“

Do dvou minut už zase promluvila do palubního telefonu. „Říká jen, že se necítí dobře a chce vystoupit.“

„Takže mu zas tak zle není?“

„Ne. Tedy, odhaduju, že ne. Možná ale, že bychom mu měli vyhovět.“

„Takovéhle fňukání na mě neudělá žádný dojem. Řekněte mu, že by naše společnost naprosto odmítla pochopit, proč jsme se vrátili zpátky, pokud bych nemusel volat záchranku, aby si ho odtud rovnou odvezla. Jinak ať se svými potížemi vydrží do Londýna.“

V zadní kuchyňce letu šest vytrhlo Laru Richardsonovou z čtení nejnovějšího čísla časopisu People vyzvánění některého z cestujících. Sklapla časopis, a když vstávala, otočila oči v sloup na další letušku. „A co přijde teď?“

Lara postupovala dopředu uličkou a hledala rozsvícené signalizační světlo.

„Takže kdo nám tady dělá potíže?“ zeptala se s nuceným úsměvem, když očima přejela čtyři cestující sedící v řadě 28. „Kdo zmáčkl tlačítko?“

Muž středního věku s popelavě šedým obličejem zvedl ruku. „To my. Máme… obavy, jestli se dostaneme do Londýna,“ uvedl na vysvětlenou Chuck Levy.

„To ano, vážený pane, všichni máme obavy, jestli se dostaneme do Londýna.“

Nastala dlouhá pauza, během níž jí muž zkoumavým pohledem hleděl do tváře, a pak teprve pokračoval. „Jen… potřebuju vědět, jestli máte nějakou představu o tom, kdy vzlétneme.“

„To neví nikdo, pane. Na téhle pojížděcí dráze jste uvízli kvůli bouřce, ale hlavně kvůli Federální letecké asociace, která nedokáže spolupracovat. Je to na nich.“

Chuck se letmo podíval na manželku Annu, která vypadala stejně utrápeně a sinale.

Skutečně moc legrační párek, pomyslela si Lara. „Podívejte se, slečno,“ zkusil pokračovat a v hlase mu zaznívala nepřekonatelná únava.

„Vážený pane,“ vpadla mu do řeči, „dozvíte se to, až se to dozvíme my. Jasné?“

„Jen bych potřeboval vědět, jestli třeba neletí ještě jiné letadlo, třeba u jiné společnosti, které by nás tam dopravilo rychleji. Na penězích nezáleží.“

Uchechtla se. „A kde jako myslíte, že jste? U přepážky s letenkami? To já přece nevím.“

„Slečno,“ znovu se pokusil promluvit. „Vy nechápete… –“

„Ne, to vy nechápete! Z tohoto letadla nemůžete jem tak vystoupit, jedině kdybychom se vrátili k nástupní rampě. A jestliže se tam vrátíme, tak si můžete vystoupit a pak si klidně volejte na rezervace letenek. Do té doby vám nemůžu nijak pomoct a navíc mám spoustu práce. Jasné?“

„Poslyšte. Promiňte,“ zavolal na ni mužský hlas z druhé strany přes uličku. Lara Richardsonová se otočila a spatřila mladého muže v námořní uniformě, který na ni rozzlobeně hleděl. Zeširoka se usmála a zvedla bradu. „Ahoj, námořníku. Jste ve městě nový?“

Jeho výraz se nezměnil. Pokynul jí, aby se k němu naklonila, a pak ztlumeným hlasem promluvil. „Slečno, měla byste se k těm lidem chovat trochu zdvořileji.“

„Vy si, panáčku, řiďte ty své lodičky, a já se budu věnovat létání,“ poplácala ho Lara po rameni a odkráčela dozadu.

Podporučík námořnictva ji dohonil až v zadní kuchyňce.

„Jen na minutku, slečno.“

Lara Richardsonová se otočila s rukama v bok a upřela na něj ledově chladný pohled.

„V nemocnici ve Švýcarsku leží v tuto chvíli mladá žena s roztříštěnýma nohama, s vážnými vnitřními zraněními a s poraněním hlavy. Nedá se očekávat, že bude na živu déle než čtyřiadvacet hodin. Její auto dneska brzo ráno doslova převálcoval kamion. Té dívce je dvaadvacet, právě absolvovala univerzitu, je svobodná a ta nehoda ji potkala v polovině výletu po Evropě, na který jí rodiče našetřili. A k těm rodičům jste se právě zachovala, jako by to byl nějaký obtížný hmyz.“

Laře nepatrně poklesla spodní čelist. „Ježíšikriste, to já nevěděla.“

„Taky jste se na to ani neptala, že? Mluvil jsem s nimi, než jsme nastoupili do letadla. Jsou k smrti vyděšení, že jejich dcerka zemře, zatímco my tu dřepíme na letišti OHare. Nemyslíte, že by si zasloužili trochu ohleduplnější zacházení?“

„Mrzí mě to,“ připustila. „Ano, máte pravdu, zasloužili.“

Protlačila se kolem něj a zamířila rychle dopředu uličkou.

V zadní části turistické třídy nastal jakýsi rozruch a vedoucí kabiny Janie Bretsenová odhrnula závěs v kuchyňce a spatřila rozložitého muže v obleku a s kravatou nakřivo, jak kráčí k zadní části letadla s mobilním telefonem na uchu, zatímco ho spěšně následuje jedna z letušek.

„Pane! Pane! Nemůžete ho používat na palubě, když nejsou otevřené dveře.“

„Tak ty zatracené dveře otevřete,“ zavrčel muž přes rameno.

„Tady uvnitř ho nesmíte používat,“ opakovala.

Prudce se k ní otočil. „Ach tak? Ti vaši flígři vypnuli systém telefonů tady v letadle a přitom trčíme pořád na zemi. Kdo tady kruci tvrdí, že nemůžu telefonovat?“

„Předpisy Federální letecké asociace…“

„Strčte si ty předpisy za klobouk! Každý, kdo nemá v hlavě piliny, ví, že tyhle telefony nedokážou vyhodit do vzduchu ani sud s nitroglycerinem v míchačce s barvami. Ten předpis je k ničemu a tyhle aerolinky taky.“

Znovu si přitiskl telefon na ucho.

Další letuška, štíhlá, elegantní žena těsně po třicítce se blížila uličkou, aby přispěchala na pomoc své kolegyni, když jediný mužský příslušník obsluhy letadla vystrčil hlavu zpoza rohu z oddělení první třídy.

„Pane!“ pronášela důrazně v tu chvíli druhá letuška.

Muž dal na okamžik ruku s telefonem od ucha. „Nechte mě kruci na pokoji! Buď zapněte telefony v letadle, nebo mě hoďte zpátky k rampě, abych mohl vystoupit, nebo se o mě nestarejte!“ Předklonil se v odpověď na hlas v telefonu a dovolil jen nejbližšímu spolucestujícímu, aby zůstal na doslech toho, co do telefonu řekl.

„Ano. Jmenuju se Jack Wilson a chci nahlásit únos.“

PROVOZNÍ STŘEDISKO LETECKÉ SPOLEČNOSTI MERIDIAN MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ V DENVERU VE STÁTĚ COLORADO – 16.40 CENTRÁLNÍHO LETNÍHO ČASU

V denverském provozním řídicím středisku aerolinií Meridian sledovala skupina dispečerů a vedoucích provozu na monitorech řídicí schéma. Všichni pracovali pod velkým tlakem a neustále se zhoršující stav letového řádu jim napínal nervy do krajnosti.

„Jaká je situace na O’Hare?“ zeptal se jeden z mužů.

„Dvacet šest letadel se zdržuje na pojezdových drahách. Dvě se vrátila natankovat a jsou zase zpět na konci fronty, ale letiště už zase otevřeli, takže odlety by měly začít každou chvíli.“

„Měli by to tedy všichni stihnout?“

„No… není to jisté u letu šest na Heathrow, Bobe,“ upozornila členka týmu Janice a zvedla významně několik papírů s vytištěnými údaji. „Hrozí, že bude překročena povolená délka služby, a kapitán se nechal slyšet, že se v takovém případě vrátí zpátky k rampě.“

„Kolik času jim zbývá?“

„Čtrnáct minut.“

„Zavolejte kapitána, Janice. Povězte mu, že potřebujeme, aby nám vyšel vstříc. Požádejte ho, ať nad služebními limity trochu přimhouří oko.“

Janice se ve tváři objevil výraz, jakoby právě u kolegy odhalila skryté šílenství. „Vy jste sem přišel z aerolinií Alaska, viďte?“ zeptala se významně.

„Jo. Pročpak?“

„Jak jsem slyšela, tak na Aljašce si piloti na společnosti, u níž pracují, opravdu zakládají.“

„Jo. Většinou to tak je.“

„Tohle je Meridian, Bobe. Téhle společnosti její zaměstnanci – a speciálně piloti – nemůžou přijít na jméno.“

V kokpitu boeingu letu šest si jak kapitán, tak druhý pilot ověřili na malém monitoru obraz letušky, která stála venku přede dveřmi a žádala o povolení vstoupit s rukou položenou na zašifrovaném zámku s identifikačním slotem.

„Tak jo, je sama,“ zamumlal kapitán, když stiskl tlačítko uvolňující zámek, aby dokončil bezpečnostní postup.

Janie Bretsenová strčila do dveří, aby mohla vstoupit, dveře za sebou zase zavřela a postavila se s rukama v bok za střední přístrojovou konzolu.

„Zdravím,“ pronesl kapitán. „Vy jste Jane, viďte?“

Nechala otázku bez povšimnutí, neboť usoudila, že jméno „Janie“ je na její jmenovce zřetelně viditelné, a dalo se předpokládat, že kapitán umí číst. Piloty, kteří přišli na palubu, aniž by uznali za vhodné představit se posádce, neměla vůbec v lásce.

„Cestující se bouří,“ oznámila prostě.

„Má to být… kvalitativní analýza, nebo varování?“ zeptal se druhý pilot a vesele se na ni šklebil.

Janie přelétl přes obličej otrávený výraz. „Cože?“

„To nic,“ zareagoval druhý pilot.

Zavrtěla nechápavě hlavou. „Pokouším se vám sdělit, že máte plné letadlo rozčilených lidí.“

„A proč to?“ zeptal se kapitán.

„Tak se na to podíváme,“ pronesla, jak nejkousavěji to svedla. „Jako předkrm začneme tím, že jste mi nařídil, abych nepodávala žádná jídla, tak jsme jim nic nedali a oni kvůli tomu zuří. V první třídě máme cestujícího, kvůli kterému jsem vám volala. Ten tvrdí, že je mu špatně a že chce z letadla ven. Musela jsem mu sdělit, že jste mu to zamítl. Jeho manželka je vzteky bez sebe a máme na palubě senátorku Spojených států, která ty jejich stížnosti se zájmem poslouchá.“

„Počkejte…,“ přerušil ji kapitán. Senátorku?“

Janie na otázku nereagovala. „Pro turistickou třídu máme o třicet jídel míň a v obchodní třídě je to číslo ještě horší – u jídel i u polštářů. Když tohle letadlo přiletělo z předchozí rundy, posádka zapsala, že dva ze zadních záchodů jsou rozbité. A rozbité jsou i nadále. A navíc je v celé kabině pořád horko jak v předpeklí.“ Podívala se na prvního důstojníka a prstem ukázala na desku nad hlavou. „Je ta věc zapnutá naplno?“

„Co by tak ta věc mohla asi být, drahunko?“

„Nesnažte se být vtipný. Klimatizace.“

„O klimatizaci se tu starám já,“ podotkl druhý pilot. „Snad nechcete, abych to pustil víc?“ Natáhl ruku k přístrojovému panelu nad hlavou a čekal na její odpověď.

„Vy si musíte dělat legraci. Tam vzadu je určitě přes třicet stupňů. JASNĚ, že to chci pustit víc. Jestli tam nebudete vhánět tolik chladného vzduchu, kolik tohle letadlo dokáže, tak si říkáte o průšvih. Tím chci říct, že stačí hodně málo a lidi se vzbouří, a kdybyste byli prošli tou přecpanou letištní budovou, měli byste stejné pocity.“

„Hele, klídek, Jane,“ vložil se do hovoru kapitán.

„Proboha, jmenuju se Janie. Stojí to na mojí jmenovce.“

„Jo tak. Promiňte,“ omluvil se trochu váhavě kapitán a vzápětí se obrátil k prvnímu důstojníkovi. „Zapni všechny jednotky na plný výkon.“

Janie si odhrnula pramen vlasů z čela. „Tak jo. Budu ale možná taky potřebovat jednoho z vás chlapů s hranatou čelistí, abyste přišli dozadu a udělali bububu na některé pasažéry. Jeden chlap tam pochoduje s mobilním telefonem a odmítá ho vypnout.“

„Děláte si srandu?“ zeptal se kapitán.

„Ale vůbec ne,“ odpověděla Janie znechuceně. „Víte, ono to nijak věci nepomáhá, když k nim odmítáte promluvit. Dostanou se do stavu, kdy nevěří vůbec ničemu z toho, co jim říkáme, a vztek v nich neustále narůstá.“

Hluboký svištivý zvuk vzlétajícího proudového letadla oznamoval, že už se bouřka přehnala a první letadlo odstartovalo.

„Kolik měříte, Janie?“ zeptal se kapitán.

„Prosím?“ odpověděla s nechápavým výrazem v obličeji.

„Nemáme mnoho hezkých, drobných letušek.“

Janie zůstala nehnutě stát několik vteřin a dívala se mu do tváře. „Utahujete si ze mě, viďte? Provokujete mě, jen abyste vyvolal reakci jako od zaryté feministky, nebo něco na ten způsob?“

„No, to ne…“

„Kapitáne, splnila jsem požadavek minimální výšky sto padesáti centimetrů jen tak tak, když mě přijímali. Pořád měřím stejně. Díky, že jste mě označil za hezkou, a skutečně jsem žena. A teď bych se asi měla zeptat na oplátku, měl jste vždycky takový pupek?“

Lehce zavrtěl hlavou a zatvářil se ublíženě. „No, to ne.“

„Tak to bychom měli. Teď když jsme skončili se vzájemným oceněním tělesných schránek, byl byste tak laskav a řekl mi, kdy odletíme? Zvídavé hlavičky tam dole to chtějí vědět.“

Kapitán si povzdechl. „Máme naději, že se odtud hneme už každou chvíli.“

„Skvělé. Miluju přesné odpovědi,“ ironicky zareagovala Janie a z kapsy uniformy vytáhla asi šest složených listů papíru.

„Co to je?“ zeptal se druhý pilot.

„Milostné dopisy pro vás dva,“ odsekla a jeden z nich otevřela.

„Pane kapitáne,“ začala předčítat z psaníčka, „vaše arogance bylo určitě to nejhorší, co jsem kdy jako cestující zažil.“

„Arogance?“ ublíženě zopakoval kapitán.

Zvedla hlavu. „Jo, protože k nim odmítáte promluvit.“ Vybrala jiný vzkaz. „Jestliže neexistuje federální zákon zakazující držet lidi uvězněné v přehřátém letadle, tak by existovat měl. Co jste to za lidi?“

Vybrala třetí. „Tady je další: Co si kruci myslíte, že vezete tady vzadu? Dobytek? Mám pokračovat?“

„Ne,“ odpověděl kapitán. „Už jsem se dovtípil. Nemají nás rádi.“

„Do háje,“ přidal se druhý pilot, „když to posoudím podle naší poslední schůze odborů, tak spíš MY nemáme rádi sami sebe!“ Otočil se a ukázal na Janie Bretsenovou. „Vy letušky nenávidíte nás piloty a k tomu leteckou společnost. Mechanici nenávidí aerolinky a piloty. A pozemní nemají v lásce vůbec nikoho. Klidně můžete pokračovat dál.“

„Nemůžete říct, že vás nenávidíme,“ oponovala Janie. „Jen nesnášíme, když nám někdo říká, že jsme tým, a pak jsme přehlížené jako krajina. Mimochodem, máme už jen polovinu nádrže na vodu. Do Londýna tam nezbude nic, což znamená, že k snídani nebude ani káva ani čaj.“

Kapitán si povzdechl. „Ono je to v tuhle chvíli asi jedno. Už jsme skoro přes limit, co se týče délky služby.“

Janie se zatvářila sklíčeně a vyrazila ze sebe slabé zaúpění. „Jen mi, prosím, neříkejte, že po tom všem existuje riziko, že vás dva budou muset vystřídat?“

„No…“

Povzdechla si. „Tak tohle si budete muset vysvětlit cestujícím sami a pánbůh vám pomoz. Lidi už jsou teď tak naštvaní, že by mohli vraždit.“ Chtěla už odejít, ale ještě jednou se otočila zpátky. „Jen tak mimochodem, máte vy dva nějaká jména?“

Piloti si vyměnili významné pohledy, načež se kapitán obrátil a kývl.

„Asi jsme se měli představit či něco na ten způsob, když jsme nastoupili.“

„Či tak něco,“ opáčila Janie s ironií v hlase. „Jo, asi jste se představit měli.“ Sklonila se k monitoru, aby se přesvědčila, že nikdo nečeká za dveřmi.

„Smím odejít?“ zeptala se kapitána.

„Jak račte,“ odpověděl neutrálním tónem. Než stačil říct cokoli dalšího, Janie se otočila a zabouchla za sebou dveře.

„Panenanebi,“ zhodnotil situaci kapitán a neušlo mu, jak druhý pilot vrtí hlavou.

„Bille, je to jen další afektovaná káča, co si o sobě myslí, že je důležitá. Jsou všechny nakrknuté kvůli těm smlouvám.“

„Jo tak, ty myslíš tu stávkovou pohotovost u vchodu?“

„Přesně tu.“

„Já vůbec nevěděl, kvůli čemu to je.“

„Jako obvykle. Pekelně šílí, že už si to prý nenechají líbit. A snaží se nás donutit, abychom respektovali ty jejich stávkové kordony, až to spustí.“

„To si počkají,“ pohrdavě si odfrkl kapitán.

„To mi povídej. Měl bych obětovat měsíční plat a ohrozit své akciové opce? Společnost se stejně chystá, že je nahradí kancelářskými krysami, jestli půjdou do stávky.“ Ukázal prstem před ně. „Konečně se to dalo do pohybu.“

„Kolik nám zbývá času?“

Druhý pilot zavrtěl hlavou v okamžiku, kdy se podíval na hodinky. „Jediná minuta. V žádném případě nemůžeme stihnout odlepit se od země včas.“

Kapitán se na něj zadíval. „Chceš to otočit a vrátit se?“

„Kruci, to ne,“ zněla rozhodná odpověď. „Ta malá dračice Janie by řekla pasažérům, že jsme to udělali naschvál, a byla by z toho vzpoura. S cestujícími rozkacenými do bělá se mi nechce jednat ani trochu.“

„A palivo do Londýna nám stačí?“

Druhý pilot kývl na souhlas. „Jen tak tak. Ale podle předpisů. Zkrátka ho nemáme nazbyt.“

„Tak tady odtud vypadnem.“ Kapitán uvolnil brzdy a po centimetrech začal popojíždět dopředu v závěsu za Boeingem 747 před nimi. Druhý pilot natáhl ruku, aby změnil frekvenci a spojil se s řídicí věží. Hlas z pozemní kontroly ho předešel.

„Meridian šestko, tady pozemní OHare.“

Druhý pilot stiskl tlačítko mikrofonu a pohlédl krátce na kapitána.

„Tady Meridian šest.“

„Takže šestko. Až se dostanete na pojížděcí Alfa, stočte to doleva, přesvědčte se, že nikomu nepřekážíte, a brnkněte k vám na provozní.“

„Co se děje?“

„Zeptejte se jich,“ odpověděl dispečer a pokračoval ve šňůře pokynů pro více než desítku dalších letadel, která se na letištní ploše pokoušela protlačit do nejlepší pozice pro start.

„Sakramentská práce! Právě nám skončí limit,“ povzdechl si kapitán. „Oni to určitě budou chtít dodržet.“

První důstojník navolil odpovídající frekvenci a ozval se, což vyvolalo okamžitou odpověď.

„Už se nějakou dobu pokoušíme s vámi spojit, šestko. Zůstaňte na pozici. Posíláme vám pojízdné schůdky.“

Kapitán zvedl pravou ruku, aby zarazil druhého pilota, stiskl vypínač svého mikrofonu a promluvil se zjevnou lítostí v hlase. „Jsme po hodinách čekání skoro první na řadě pro start. Nezbláznili jste se, chlapi, tam dole? Přijdeme o místo ve frontě, a navíc nám vyprší časový limit pro délku služby.“

„Máte na palubě případ neodkladného lékařského zákroku, šestko?“

Kapitán a druhý pilot se na sebe podívali nevěřícným pohledem.

„Ne. V žádném případě.“

„A dochází někde v kabině cestujících k násilné činnosti?“

„Cože? Ne!“

Přes frekvenci společnosti se ozval další hlas. „Šestko, tady je náčelník letiště. Odtáhneme vás stranou, protože máme příkaz od chicagské policie, abyste zastavili, a od FBI máte pokyn nevzlétat. Vypadá to tak, že jeden z vašich cestujících zavolal na číslo 911 a oznámil, že tři sta dvacet lidí je drženo na palubě proti své vůli, a někdo jiný právě ohlásil, že ho postihl infarkt a vy jste mu odmítli zavolat pomoc.“

LONDÝN, VELKÁ BRITÁNIE – 23.30 MÍSTNÍHO ČASU

Auto s Glennem Thomassonem vyrazilo od hotelu, a ještě než zrychlilo, stihl Phil Knight bývalému kapitánovi z British Air zamávat. Mrkl se na hodinky a překvapilo ho, že je teprve půl dvanácté. Večer mu připadal nekonečně dlouhý.

Phil vstoupil do haly hotelu a obrátil se k výtahům, pak ale změnil směr a zamířil k řadě telefonů, aby se spojil s provozním střediskem společnosti Meridian. Lety, které mířily sem do Londýna, byly často opožděné. Třeba se mu povede protáhnout dobu spánku o hodinu.

„Chytli pořádné zpoždění, pane kapitáne,“ sděloval mu jeden ze zaměstnanců aerolinií Meridian. „Obvyklý blázinec v Chicagu. Už teď jsou tři hodiny za letovým řádem a moc pochybuju, že se zvednou dřív než za půldruhé hodiny.“

Phil dispečerovi poděkoval a zavěsil. V duchu si spočítal, co z toho plyne. Nebude nutné, aby se nechal probudit dřív než v půl sedmé. Najednou měl pocit, že noc je ještě mladá a s otevřenou náručí ho zve, aby podnikl, cokoli se mu zachce.

Na nevyslovenou otázku: A co tedy se mi chce dělat? Se však nedostavila žádná pohotová odpověď.

Do již vylidněné haly dolehly hlasy z hotelového baru. Znovu se mrkl na hodinky. Předpis týkající se pití určoval mezi lahví a plynovými pákami alespoň dvanáctihodinovou pauzu, a tak mu zbýval čas právě tak na jednu sklenku – což bylo něco, co dělával mezi lety jen zřídkakdy.

V duchu si zopakoval tutéž otázku jako před chvílí: Co tedy se mi CHCE dělat?

Na přesunutí se do středu Londýna bylo už pozdě a na hotelovém pokoji čekala jen televize…

Phil vstoupil do baru, posadil se k malému stolku a u barmanky si objednal brandy. Neušel mu její otrávený výraz. Pětatřicátnice, odhadl, s dobře tvarovanou postavou bezohledně sešněrovanou do těsného kostýmu, který měl zřejmě vyvolávat představu prodejné ženy z krčmy v šestnáctém století.

Philovi projel hlavou nápad, že by se s ní mohl dát do hovoru. Propast mezi nimi by možná šlo překlenout, kdyby se podělili o svá trápení.

Tvrdý výraz v obličeji barmanky ho však odradil.

Pomyslel na manželku Doris, s níž už byl třiadvacet let. Měl by být hrdý na skutečnost, že ji ještě nikdy nepodvedl, ale náhle mu to připadalo jako jakýsi druh neschopnosti. Ale vlastně žádný z pilotů, s nimiž kdy letěl na mezinárodních trasách, své ženě nezahýbal, a to přesto, že se snažili vystupovat světácky, když se mezi ně dostal bambula kapitán se zkušenostmi pouze z vnitrostátních. Ve Philovi tak přetrvával hluboce zakořeněný, silný pocit, že je až příliš konvenční, nudný a obyčejný, než aby mohl vůbec někdy s touto kastou držet krok. Vybavil se mu obraz druhého pilota na nastávajícím letu, Gartha Abbotta, který se snažil skrývat své pohrdání za předstíranou zdvořilostí. Pomyslel si, že ten svatouškovský mrňavý prevít jen číhá na chvíli, kdy by mohl dokázat, že nikoli Phil Knight, ale on, Garth Abbott, by měl mít v kokpitu velení.

Phil zavřel oči a roztrpčeně zavrtěl hlavou. V téže chvíli k němu pronikl jemný závan parfému, doprovázený zvukem odsouvané židle.

Otevřel oči a překvapeně sebou trhl, když uviděl nádhernou zrzku s vodopádem vlasů splývajícím na ramena, jak se usazuje k jeho stolu. Na sobě měla krátký kožíšek, který končil těsně nad dlouhýma, krásně tvarovanýma nohama. Hrdlo jí zdobil perlový náhrdelník, a když si rozepnula kožich, Philovo srdce se málem zastavilo při pohledu na rýhu mezi ňadrý v hlubokém výstřihu.

„Ahoj,“ zavrnělo děvče.

Phil zmateně zatěkal pohledem a pak se vrátil k jejím očím. „Ach tak, zdravím vás.“

„Vypadáte osaměle,“ podotkla věcně.

Phil se usmál s pocitem, že byl zahnán do kouta. „Víte… tedy… ano, tak trochu.“

„Jsem k maní,“ oznámila. „Nejsem levná, ale jsem k maní, jestli máte zájem.“

„Prosím?“

Žena si poposedla maličko dozadu a zvedla bradu. „Tobě to nedochází, viď, kocourku.“

„Asi ne.“

Naklonila se k němu, takže se úžlabina mezi ňadrý prohloubila, a ústy se přiblížila těsně k jeho uchu.

„Jsem profesionálka, brouku. Zaplať mi dvě stě liber a já přijdu k tobě do pokoje a hodinu s tebou budu mít sex. Za pět set liber zůstanu celou noc. Už je to dost jasné?“ Stáhla se zpátky s vědoucím úsměvem a pozorovala souboj emocí na Philově tváři.

Philovi se hlavou zmateně honily myšlenky. V pouzdře na mapy měl nejméně tři sta liber v hotovosti. Ale co když má to děvče AIDS? A nenalíčil to na něj jeden z druhých pilotů, a teď ho sleduje, třeba i s fotoaparátem? Ale jestli ne, jak se dostanou nahoru, aniž je někdo uvidí?

Bože, ta má sex-appeal! Ano, udělám to. Ne! Krucinál, ano!

Ne!

Co jenom chce udělat? Co vlastně CHCE? Tuhle otázku na sebe v duchu křičel, ale nemohl na ni najít odpověď.

A zatímco se odhodlával vyslovit ano, uvědomil si s úlekem, že sexuální touhu, kterou v něm děvče zažehlo, požírá panika, které propadl.

„To je v pořádku, cukroušku,“ právě pronášela dívka a vstávala ze židle. „Oči ti můžou málem vypadnout z důlků. Myslím, že jsem tě vyděsila k smrti.“ Poplácala ho po rameni a sklonila se nad ním, aby ho lehce políbila na tvář. „Tak třeba někdy jindy.“

Phil zůstal sedět v trapných rozpacích téměř deset minut, nadával si a byl přesvědčený, že jeho neschopnost jednat sledovali svědkové, kteří celou situaci připravili. V celých aeroliniích bude pro smích!

Ale nepodvedl jsi, neustále si opakoval. Nepovolil jsi. Snažil se této myšlenky ze všech sil držet, obrnit se jí, schovat se za ni, ale bylo to k ničemu. Jeho obraz v té scéně se mu neustále vracel: nerozhodný, vyděšený, impotentní. Tu ženskou po pravdě nechtěl, přál si jen, aby se dokázal rozhodnout, aniž ho zachvátil děs.

A nedokázal to, a tak teď prožíval návaly odporu k sobě.

Phil vyčkal, až bude mít barmanka plno práce na opačném konci baru, na stolek položil obnos, který stačil na drink i se spropitným, a vyklouzl ven, napůl očekávaje, že v zádech uslyší smích. O minutu později za sebou zavřel dveře hotelového pokoje ve třetím patře a v obličeji ještě celý rudý pocítil vděčnost za samotu a anonymitu.

Posadil se na kraj postele a mnul si oči.

Jaké by to asi bylo? Uvědomil si, že je to táž otázka, která ho především dovedla k tomu, že vzal nabídku od firemní divize mezinárodních letů.

Ale jaké by to bylo, vyspat se s takovou ženou? A když se to tak vezme, jaké by to bylo, udělat cokoli dobrodružného a nebýt přitom sžírán nejistotou?

PŘÍSTAV SOUKROMÝCH LODÍ, ANNAPOLIS VE STÁTĚ MARYLAND 18.45 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

Mladý doručovatel ve dveřích kanceláře soukromého přístavu si ještě jednou ověřil jméno na deskách, jež držel v ruce, a přikývl. Poté zvedl hlavu a znovu se podíval na správce přístavu, stojícího za nízkou přepážkou.

„Jo. Osoba, kterou hledám, se jmenuje Blaylock. J. Blaylock. Jediné, co nám dal, je tahle adresa.“

„Je u mola osmnáct,“ odpověděl správce.

„Takže je na člunu?“

„No, to není úplně přesné.“

Správce zavřel knihu zákazníků, obešel pult, postavil se do dveří vedle mladíka a ukázal na změť člunů a stěžňů za nimi.

„Vidíte ten vysoký stěžeň vlevo od zeleného domku loděnice?“

„Jo.“

„Tak se podívejte od něho hned nalevo. Vidíte tu ocelově modrou kovovou střechu?“

„Tu věc s diskem antény, která vypadá jako vršek autobusu?“ ujišťoval se mladík.

„Ona to je střecha autobusu,“ odpověděl správce. „Takového, co používají rockové skupiny, když jsou na turné.“

„Člověče, co dělá autobus v přístavu?“

„Většinou pluje na vodě,“ uchechtl se správce.

„Autobus?“

„Vlastně je to kempinkový vůz. Požádejte kapitána Blaylocka, aby vám ho ukázal.“

„Plovoucí kempinkový vůz? Něco jako hausbót, že jo?“

„Rozhodl se, že kromě autobusu, který si nechal na zakázku upravit a v němž žije, chce taky člun. Tak si v loděnicích nechal postavit pod ten autobus prám. Když se mu zachce vyjet si na moře, zajede s autobusem na palubu a dá se říct, že s ním… odjede. Zadními koly autobusu najede na velké válce, které jsou spojeny s dvojicí šroubů.“

„Tak tohle musím vidět.“

Mladík zaparkoval dodávku na okraji nedalekého mola. Celou boční stranu asi čtrnáct metrů dlouhého autobusu pokrývala krásná modrozelená malba. Ladné tvary velryb plujících s vnadami obdařenou mořskou pannou, za níž se táhla nejméně tři metry dlouhá hříva platinových vlasů. Autobus vypadal jako zbrusu nový. Kola autobusu nebylo vidět, takže jeho kabina působila dojmem pevné palubní nástavby.

Na konci lodní lávky stál malý stupínek, připomínající řečnický pultík, s mikrofonem domácího telefonu a s reproduktorem. Doručovatel sáhl po mikrofonu, ale uskočil zpět, když z mřížky reproduktoru zahřměl hluboký mužský hlas.

„Tak jste tady, Billy Markét, už bylo skutečně na čase. Pojďte na palubu.“

Široké dveře autobusu se otevřely a v nich stanul jeho majitel.

„Správce přístavu říkal, že byste mi to tady mohl ukázat,“ poznamenal doručovatel, zatímco skládal krabice.

„Tak jo… Stavte se tu zítra. Teď se to nehodí.“

„Tak fajn.“

Blaylock převzal doručenku a podepsal vyúčtování. „Já jen že zrovna teď musím připravit večeři.“ Pozorněji se na mladíka podíval a usoudil, že mu je asi kolem pětadvaceti. „Jsi ženatý?“

„Ne, to nejsem, pane.“

„Tak to je dobře. Nebudeš mít potíž to pochopit. Na návštěvu ke mně přijde dáma. Mám v úmyslu ji zcela nestydatě svést pomocí jídla. O tom, že vstupuje do kulinářské pasti, nemá ovšem ani ponětí. Tak už plav.“

„Přeju hodně štěstí, pane,“ prohlásil mladík a s úsměvem si zastrčil do kapsy desetidolarovou bankovku, kterou od zákazníka dostal.

John Blaylock se začal prohrabávat krabicemi a vyndával z nich ingredience, které pro přípravu večeře potřeboval. Dva druhy omáček bublaly mírným varem na plynovém nerezovém sporáku a naplňovaly vzduch bohatou vůní.

Blaylock se krátce rozhlédl po vnitřku obojživelného autobusu, jenž představoval investici čtyř set tisíc dolarů, a to, co viděl, ho naplnilo uspokojením. Neustálé potyčky s dílnami, které přestavbu prováděly, stály za to. Nakonec dosáhl přesně podoby interiéru, jakou si navrhl. Třetinu autobusu zaujímala kuchyň gurmána, jídelna a obytný prostor. Druhou třetinu obsadila sofistikovaně pojatá ložnice, bohatě zdobená rudým sametem, kterou Blaylock se smíchem představoval jako „bordýlek z raných dob“. Zbývající třetina představovala kombinaci kormidlovny s pracovištěm řidiče autobusu. Zde bylo shromážděno dostatek přístrojů, aby se jimi mohl pyšnit i menší boeing. Uspořádání připomínalo miniaturní velitelský můstek kosmické lodi Enterpřise z televizního seriálu Star Trek. Dřevěné části byly z ořechu a dubu, pro veškerý spojovací materiál byla zvolena měď. Volant – uzpůsobený jak pro řízení na suchu, tak i pro ovládání kormidla během plavby – byl zároveň šestipaprskovým kormidelním kolem.

A to všechno patřilo jemu. Zaplacené z výdělků dlouhé profesní kariéry ukládaných do banky, opatrných investic a také honoráři za nejrůznější projekty, na nichž se podílel.

Plukovník Blaylock mrkl na hodinky. Půldruhé hodiny do příchodu nic netušící oběti, která oslněna neprohlédne erotický podtext pozvání. Uchechtl se, ale vzápětí se zatvářil starostlivě ve snaze vybavit si její křestní jméno.

Zatracená práce! Janice? Jan? Kam ten kus papíru strčil? Lovil po kapsách džínů a vytáhl navštívenku s oslíma ušima.

Jill! No jasně. Vizitku si nasoukal zpátky do kapsy a opakoval si dokola její jméno. Vtom zazvonil telefon.

Mrkl se na zobrazené číslo na displeji. Věděl, že Jill má mobilní telefon s washingtonským předčíslím. Příchozí hovor měl rovněž předčíslí hlavního města a s Jill se dohodl, že mu zavolá předem, aby jí vysvětlil cestu.

„Ahojky, krasavice! Už jsi na cestě?“

Ve sluchátku se ozval nejistý mužský hlas. „Já… moc se omlouvám… Volám plukovníka Johna Blaylocka.“

„Ten umřel,“ zareagoval Blaylock. „Oběsil se minulý týden kvůli ztracené milence, jejíž telefonický hovor blokoval někdo, s kým rozhodně nechtěl mluvit.“

Přerušil spojení a otočil se zpět k pracovnímu stolu, aby se pustil do krájení cibule.

Telefon zazvonil znovu asi po minutové pauze a on stiskl tlačítko příjmu, aniž pronesl jediné slovo.

„Ehm…, pane plukovníku, prosím vás, nepokládejte mi to. Vsadím se, že jste to vy, ať už živý, nebo mrtvý. Tady plukovník David Byrd.“

„Pokud nejste oslňující žena s mimořádně hlubokým hlasem, tak s vámi zrovna v tuhle chvíli NECHCI mluvit. Zavolejte mi v říjnu.“

Znovu natáhl ruku, aby hovor ukončil. Avšak hlas na druhém konci linky ještě stihl vyrazit jedno jméno.

„Overmeyer… generál… Můžete si vybrat. Jim Overmeyer si přál, abych vám zavolal.“

John Blaylock zaváhal. „Asi si myslíte, že jste vyslovil kouzelné slůvko, co?“

„Abych řekl pravdu, dělám, co můžu.“

„Řekněte tomu tříhvězdičkovému mluvkovi… Ne, počkejte. To nemůžu říct. Ještě nejsem úplně ve výslužbě. Tak honem, co chcete?“

David Byrd ze sebe rychle vysypal stručné shrnutí situace a čekal.

„Takže nějaký pták plukovník, co je velký kamarád s civilisty z letecké asociace se pokouší domáknout, proč lidi dokáže rozzuřit chování aerolinek. Jsou bez sebe vzteky, protože se s nimi zachází jako s póvlem. Účet vám pošlu.“

„Potřebuju se s vámi sejít. Je to možné dnes večer?“

„Jedině se soudním příkazem federálního soudu. Zítra to ale půjde.“

„Platí. Kde a v kolik?“

„V sedm nula nula, tady v Annapolisu.“ Udal svou adresu a číslo mola. „Dávám vám maximálně hodinu, pokud nebudu sám.“

„Já… cože?“

„Ale nic, plukovníku. Dejte mi číslo vašeho mobilního telefonu… Počkat! Už ho mám tady na displeji.“ Ve sluchátku zazněl zvuk pípnutí ohlašující, že další hovor na lince čeká. „Už nemám čas. Začínám předstartovní kontrolu. Uvidíme se v šest.“ Blaylock stiskl příslušné tlačítko, aniž počkal na odpověď, a oddychl si, když uslyšel ženský hlas a na displeji se mu zobrazilo číslo s týmž washingtonským předčíslím.

„To jsi ty, Jill?“ opatrně se ujišťoval.

„Ano,“ odpověděla, ale v hlase zazněla otázka.

John Blaylock se uvolnil a po tváři se mu rozlil široký úsměv. „Tak tě tedy zdravím, krasavice! Jsi už na cestě?“

ZA LETU BOEINGU 777, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN 18.31 STŘEDOAMERICKÉHO LETNÍHO ČASU

Boeing 777 nebyl ve vzduchu ani osm minut, když se Janie Bretsenová chystala rozepnout přezku svého bezpečnostního pásu. Nicméně zaváhala, protože ji napadlo, zda na palubě nejsou náhodou nějací inspektoři z Federální letecké asociace, už několikrát se ocitla před disciplinární komisí za to, že byla na nohou, aby se pustila do obsluhy cestujících na palubě dřív, než piloti dvakrát zvonkem oznámili, že právě překročili letovou výšku tří tisíc metrů. Jenže to už bylo hodně dávno – v době, kdy ještě trpěla falešnou představou, že na tom nějak záleží a že aerolinie to dokáží ocenit. Teď už byla chytřejší. Péče o cestující nikoho nezajímala a zbyl jenom fakt, že toho má na práci tolik, že stejně nemůže zůstat sedět.

Nečekaný zvuk palubního rozhlasu ji přinutil napřímit se v sedadle.

„Lidi, mluví k vám kapitán.“

Zaplať pánbůh! Prolétlo Janie hlavou. Původní osazenstvo pilotní kabiny bylo vystřídáno na konci startovní dráhy, když tam zůstali půl hodiny stát. Piloti, kteří přišli na jejich místa, dokázali s cestujícími komunikovat přece jen lépe.

Doufala, že ti původní se dostali do pořádného průšvihu, ale zároveň o tom značně pochybovala. Všechno to nejspíš skončí tím, že si ji znovu zavolají na kobereček a udělají z ní obětního beránka. Ve společnosti Meridian končil jakýkoli spor mezi pilotem a letuškou špatně pro letušku.

Pak však její pozornost zaujal kapitánův projev.

„… vám řeknu na rovinu. Měli jsme pilotovat letadlo do Paříže, právě když nás povolali a požádali, abychom se ujali vašeho letu, protože našim předchůdcům už vypršel limit pro délku služby. Jenže nás rovněž upozornili, že jste spolek rozzuřených a nezvladatelných cestujících a že za poslední hodinu zdržení můžeme poděkovat někomu, kdo zavolal policii pod falešnou záminkou. Vím, že jednoho cestujícího odvezla sanitka, ale řekli nám, že jeho nevolnost byla jen lehká. Takže, lidi, teď pozorně poslouchejte. Jsem šéfpilotem posádek Boeingů sedm sedm sedm tady v Chicagu, a i když vám přeju dobrý let a šťastný návrat a všechno co k tomu patří, tak kdokoli, kdo neuposlechne rozkazů mé posádky, bude tělesně omezen a na konci letu zatčen, a to včetně kohokoli, kdo by použil mobilní telefon nebo si zapnul přenosný počítač dřív, než k tomu dáme svolení. Bereme bezpečnostní opatření skutečně velice vážně. Plně respektujeme pozici cestujících, kteří si pronajali naše služby, zároveň ale nebudeme tolerovat neukázněné pasažéry. Většině z vás, kteří by se tak nikdy nechovali, chci říct, Že byste měli stejně jako já obrátit své rozhořčení proti lidem, kteří se pokoušejí snižovat naši autoritu.“

Janie Bretsenová si schovala hlavu do dlaní a napadlo ji, jestli si bude moct najít nějaký temný kout, do kterého by se odplížila. Už takhle na ně byli cestující rozzuřeni. To poslední, co ještě potřebovala, byl další necitlivý maniak držící se plynových pák, který dští plameny pomsty z palubního rozhlasu. Vstala a obrátila se ke kuchyňce.

„Promiňte, prosím,“ zastavil ji kultivovaný ženský hlas. Janie se obrátila a spatřila senátorku Douglasovou.

„Ano. Omlouvám se,“ reagovala Janie, vyvedená trochu z míry. Znala Sharon Douglasovou z televize, ale neměla nejmenší ponětí, že ji má na palubě, dokud ji jeden z dozorčích nepřeřadil do první třídy. Vysvětlení toho muže znělo tajemně. „Někdo z našich lidí u odbavení to pořádně zkonil, a tohle sedadlo vyjadřuje naši omluvu.“

„Vy jste hlavní letuška?“ zeptala se senátorka.

Přikývla a vzpomněla si, že by jí měla podat ruku. „Ano, jmenuji se Janie Bretsenová,“ představila se a pak ještě rychle dodala, „paní senátorko.“

Sharon Douglasová nepatrně zavrtěla hlavou a pak pohnula hlavou směrem k pilotní kabině. „To jsou všichni tak nabroušení?“

„Promiňte?“

„Myslím tím piloty. Jsou všichni tak výbojní a neomalení vůči cestujícím?“

Janie cítila, jak jí z tváře zmizela všechna krev. V kuchyňce před ní stála mocná žena. Pokud řekne něco nepatřičného, mohla by dostat vyhazov.

Sharon Douglasová vycítila, jak je ta situace letušce nepříjemná, a v chlácholivém gestu zvedla dlaň. „Podívejte, Janie, o nic nejde, rozumíte? Je mi jasné, že si děláte starosti s tím, že cokoli mi řeknete, by mohlo skončit tak, že byste ohrozila svou pozici v práci, ale tak to není. Ptám se vás čistě osobně, jen abych si mohla udělat představu, co nepřístojného se tu děje. Připadá mi, že všichni, kteří pro tuhle společnost pracují, jsou neustále pořádně nabroušení.“

„No…“

„Přijala byste mé čestné slovo, že absolutně nic z toho, co řeknete, nebude připisováno vám?“

„Ano, paní senátorko,“ odpověděla Janie a nenáviděla se za to, že má nejspíš samou hrůzou oči do široka otevřené.

„Dobrá. Za druhé – nechte senátorku senátorkou a říkejte mi Sharon. A konečně – povězte mi jako žena ženě, co se sakra v těchhle aeroliniích děje?“

Janie se letmo podívala na hodinky a teprve potom se odhodlala k odpovědi. „Hrozně… nerada to říkám, ale… nemohly bychom to nechat, až bude po roznášce večeře?“

Sharon Douglasová okamžitě přikývla. „Samozřejmě. Tak tedy až budete mít čas. Vedle mě je prázdné sedadlo…, ale to vy víte.“

„Přijdu za vámi, jakmile budeme mít po všem. Slibuju.“ Janie cítila, jak se jí srdce dosud chvěje, když žena, kterou považovali všichni za nejmocnější političku v letectví, vklouzla zpět na své místo v první třídě.

Janie se protáhla kolem kuchyňky a závěsů zajišťujících soukromí a přelétla jedním pohledem oddělení turistické třídy. Uvažovala, jestli bude vůbec možné cestující uklidnit. Jen málokdy se setkala před startem s tak vysoko vzedmutými emocemi. A ještě nikdy předtím se jí nestalo, že by musela dát do zápisu dvě osoby z personálu kabiny, a dokonce ještě před vzlétnutím.

Nic jiného nepřipadalo v úvahu u stevarda Jeffa Kaisera, který měl v turistické třídě arogantní výstup s mladou maminkou, obzvlášť po tom, jak zareagoval, když ho Janie zpražila. Odvážil se do ní totiž strčit a ještě vyhrožoval: „Dej si pozor na svou prdelku, holčičko!“ Jakýkoli podobný dotyk byl u letecké společnosti Meridian považován za důvod k vyhazovu. A i kdyby odhlédla od toho, jak se zachoval k ní, jeho přístup k cestujícím se nedal tolerovat.

A potom tu byla Susan, další veteránka v uniformě letušky, která nazvala paní Laovou „potvorou“, jelikož nehodlala umožnit prohlídku kufříku s počítačem. Když se to dozvěděl její manžel, vybuchl, a Susan přeskočila Janie jako vedoucí kabiny a zavolala přímo – teď už vystřídaného – kapitána, který pohrozil, že nechá manžely Laovy zatknout, což pěkně roznítilo oheň nespokojenosti v polovině oddělení turistické třídy.

Nebylo pochyb o tom, že je Laovi poženou před soud.

Janie zavřela na vteřinku oči a třela si čelo. Střet s nynějším kapitánem bude zřejmě stejně nevyhnutelný jako s jeho předchůdcem, takže může očekávat další stížnost ze strany pilotů.

Existuje vůbec v těchhle hrozných aerolinkách někdo, kdo má svou práci rád? Vrtalo jí hlavou.

Janie si povzdechla, spustila závěs a chystala se vrátit do první třídy a obejít cestující. Měla sto chutí se svalit na první prázdné sedadlo a jednoduše omdlít. Připomínalo jí to situaci z doby před více než dvaceti lety, když šly ke dnu aerolinky Pan Am – přestože všichni ujišťovali, že něco takového se nikdy nemůže stát. Chodila ještě do školy, když odstavili letku důvěrně známých modrobílých proudových letadel a společnost zavřeli. Pro ni to tehdy znamenalo stejnou ztrátu, jakou byla pro týnejdžry padesátých let ztráta Buddy Hollyho. Konec nevinnosti, zvlášť pro mladé dívky, které snily o nádheře a slávě spojované s kariérou přitažlivých stevardek letky proudových letadel Pan Am či Meridian.

Aerolinie tehdy nabízely podivuhodný magický svět cestování, zábavy a neomezených možností. Lidé z aerolinií měli gloriolu zvláštních, nanejvýš zajímavých bytostí, vedoucích vzrušující životy, pro něž neexistovala ani krize, ani jiné překážky.

Jak moc by si přála, aby to byla pravda. Jenže vleklá krize se stala jejich neodmyslitelným společníkem, a to obzvlášť v posledních pěti letech, když její kdysi tak hrdé aerolinie ztratily svou podobu a pak i cestující, jejichž rozmazlování bývalo pro stav, k němuž Janie náležela, důvodem existence. Finanční situace firmy byla značně neutěšená, ještě než došlo k hrůzným útokům na Pentagon a Světové obchodní středisko, jež si nakonec vynutily federální finanční dotaci. Čekala, že se vše navrátí k oddané službě cestujícím, ale to se nestalo.

„Letecká společnost Meridian,“ ubezpečoval ji v minulosti kdosi, „to je mezi aerolinkami jednička. Ve službě cestujícím je to skutečný pojem. Tyhle aerolinie se dají zařadit na první místo na světě.“

Před desetiletím to skutečně platilo. Právě proto bylo tak těžké smířit se s jejich pádem z nejvyšší úrovně k současnému stavu. Nabízela se paralela, jako když se nějaký význačný obchodní řetězec dostane pod úroveň běžné konkurence. Vždyť Kmart teď také řídí Neimana Marcuse a Starbucks prodali Folgers.

Ne, napadlo ji, je to horší. Tamto byly alespoň solidní značky. Meridian však spadla na úroveň autobusové společnosti s nevalným řízením.

Janie se tiše proplétala mezi sedadly první třídy. Sharon Douglasová konečně usnula, když použila stínítka na oči a ucpávky uší, a Janie se přistihla, že se pokouší vybavit si, co všechno senátorce řekla. Po vydávání večeře si povídaly – nebo lépe řečeno Janie mluvila a senátorka poslouchala – celé dvě hodiny. Co jí to ale jenom napovídala? V paměti měla všechno přeházené. Jestli senátorka Douglasová nedokáže držet slovo, její kariéra skončí velmi náhle – hned jak z vedení Meridianu zjistí, že si pustila pusu na špacír.

Ne že by věděla o nějakých úzkostlivě utajovaných nepravostech, ale rozhodně měla informace z první ruky o tom, jak naprosto aerolinky přestaly zvládat situaci v péči o cestující. Senátorka se chtěla dozvědět o běžných postupech, a jaké jsou v nich problematické body, a Janie se ihned rozpomněla na svou odpověď: „Je toho špatného tolik, že je těžké vybrat, kde začít.“

„Tak mi třeba popište,“ vyzvala ji Sharon Douglasová, „kvůli čemu jste popuzená právě teď. Představte si, že jsem předseda vaší správní rady. Co byste mu řekla, kdyby byl ochoten vám naslouchat.“

Janie začala se vzkazy, které nachází ve schránce v místnosti vyhrazené palubnímu personálu – a nejedná se jen o ty, jež dostává od svých kolegyň letušek, domnívajících se, že podlézá vedení, ale i o úrovni neustálého přívalu sdělení rozesílaných vedením společnosti. Každý oficiální oběžník končil touž větou. „Uposlechnutí je povinné! Neuposlechnutí bude přísně kázeňsky trestáno včetně možnosti rozvázání pracovního poměru.“

„Není nad to, začínat každý let takhle,“ poznamenala Janie. „Dostanete-li jako pohlazení do své schránky milostná psaníčka, v nichž vám třeba píšou: Bretsenová J., minulý týden jste byla viděna s okem na punčocháčích. Ať už se to víckrát neopakuje, nebo Bretsenová, J., minulý měsíc jste hlásila pozdní příchod o dvě minuty. Jedná se už o druhé zpoždění během posledního půl roku. Pět opožděných příchodů si vyžaduje disciplinární řízení. A tak to jde pořád dokola. Krátce jsem sloužila ve funkci vedoucí palubního personálu celé základny, ale lidem, které jsem měla pod sebou, bych si nikdy tak zlomyslné vzkazy neodvážila předat. Jsou to i moje aerolinie, ale pomoct jim nesmím. Nedovolí mi, abych přispěla aspoň troškou. Pouze se předpokládá, že budu zvesela mávat naší odborovou smlouvou před očima těm, co plánují lety a jejich obsazení, a přitom vykřikovat: Vidíte? Nemůžete mě donutit, abych letěla. Musíte přenechat tři sta platících cestujících společnosti Delta, přestože my ty peníze zoufale potřebujeme. Kdyby Janie vypomohla, dostala by totiž výprask od jejího odborového svazu.“

„A když už tou troškou přispějete, ocení to alespoň vaše společnost?“

Janie se zasmála, ale vesele to neznělo. „Ani nápad.“

„Nikdy se nedostaví kladná odezva?“ upřesnila otázku senátorka.

„Piloti to říkají jasně – i kdyby vás tisíckrát plácali po rameni Jen tak dál, hoši!, anulují to jediným To jste podělali! A to samé platí i pro nás, pro palubní personál. Jenže i odbory mají v něčem bezesporu pravdu. Společnost se jich snaží zbavit, a přeje si, abychom stávkovali. Chtějí nás nahradit, a odbory se snaží vedení aerolinek jenom donutit, aby dodržovalo smlouvy, které s nimi má uzavřené. To chápu, ale…“

„Ty aerolinie částečně patří i vám?“

„Jo, přesně tak. Nějaké akcie Meridianu vlastním, a tak v tom mám pěkný zmatek. Víte, když dělám to, co po mně chtějí odbory, připadá mi, jako bych si pod sebou podřezávala větev. Co ve vztahu ke společnosti vlastně platí? Koukejte jít na burze nahoru, anebo – Tak, a teď vám to spočítáme? Brr!“

Janie nyní přemýšlela o tom, že bylo vlastně úžasné, jak trpělivě mocná senátorka Spojených států naslouchala její dvouhodinové vzrušené litanii. „Snažím se určit, co se na tomhle systému pokazilo, Janie,“ vzpomínala na senátorčina slova vysvětlení. „Možná že Meridian mohou být v péči o cestující ty nejhorší aerolinie, jenže plné nespokojených zaměstnanců jsou dnes téměř všechny. Navíc úroveň služeb cestující doslova přivádí k zuřivosti. V letištních halách, na palubách letadel… Všude, kam se podívám, toho lidé mají až po krk a zaměstnanci zase mají plné zuby špatného zacházení a cestující nemohou vystát. Problém je v tom, že to začíná být nebezpečné.“

„Máte na mysli, že by podráždění pasažérů mohlo za letu přerůst v něco horšího? Že se rozzuří a začnou vyvádět?“

Senátorka přikývla. „Máte s tím sama nějaké zkušenosti?“

„Ne,“ odpověděla Janie, rozhodnutá nepovědět jí nic o konfliktu s opilcem z první třídy, který se odehrál před měsícem. Nakláněla se přes něj, aby dosáhla na podnos u okna, a šok, jejž zažila, když ji ten mužský kousl do levého prsu, se nedal popsat. Nějak čekala, že ihned vyskočí agent letecké policie a toho člověka popadne za límec, ale nikdo se neobjevil. Tak ji to vyděsilo, že mu ani nedokázala vrazit facku. Aerolinky ji pak odradily od toho, aby to dala k soudu, a tím všechno skončilo. Tak jako tak bylo lepší o tom přemýšlet jen jako o zlém snu.

„S tím, co by alespoň vzdáleně připomínalo službu cestujícím, se v dnešní době moc často nesetkávám,“ vyvstala Janie v mysli senátorčina slova. „Jsem přesvědčená, že vaše vedení by kvůli rychlejší návratnosti investic klidně vymontovalo sedadla a vyměnilo by je za kožená držadla u stropu, kdyby jim to u Federální letecké asociace prošlo.“

„Říká se tomu krysí princip,“ poučila ji Janie.

„Jak prosím?“ Sharon Douglasová se k ní naklonila blíž.

„Krysy v bludišti. Je to starý, klasický pokus, který si pamatuji ještě z vysoké z přednášek z psychologie. Čím víc krys bylo vtěsnáno do uzavřeného prostoru, tím víc vybočovalo jejich chování z normálu a vyúsťovalo až do poruch psychiky. Rvačky, katatonické stavy, kanibalismus… Zkrátka se s tím nedokázaly vyrovnat. A my na tom nejsme líp.“

„To my znamená zaměstnance aerolinií?“

„A také cestující.“

Janie zavrtěla hlavou, aby se přinutila s přehráváním rozhovoru přestat. Všichni cestující z oddělení první třídy spali. Okénkem zahlédla na obzoru světlejší pás svítání, které se už přibližovalo ke střední Evropě. Někde slyšela, že astronauti na oběžné dráze zahlédnou pás označující rozhraní mezi nocí a dnem osmnáctkrát denně. Při letu směřujícím přes Atlantský oceán na východ lze takové rozhraní spatřit dvakrát, jednou při západu slunce po startu a pak znovu po krátké noci nad studenými vodami.

Janie se hluboce nadechla a ucítila, jak jí ztuhlé svaly okolo ramen povolují. Nedokázala si vzpomenout, kdy jí někdo naposledy skutečně naslouchal.

Všechny iluze o kariéře u aerolinií už ztratila. Musí začít usilovně přemýšlet o tom, jakou jinou práci by si mohla najít.

LONDÝNSKÉ LETIŠTĚ HEATHROW – 7.58 MÍSTNÍHO ČASU

Druhý pilot Garth Abbott stál u okna malého hotelového pokoje a levou rukou si zapínal sako uniformy zdobené zlatými prýmky, zatímco pravičkou tiskl pevně k uchu mobilní telefon. Snad doufal, že síla stisku dokáže vytlačit z přístroje, v tomto okamžiku již oněmělého, ještě několik slov navíc.

Co myslela tím: „Možná“?

Myšlenkami se náhle ocitl hodně daleko, když manželku následoval zpátky těch tisíce kilometrů digitálního spojení do jejich domova ve Wisconsinu. Rozehrál starou hru, při níž se mu stahovaly vnitřnosti, jak usilovně se snažil dopátrat, jestli skutečně existuje něco, kvůli čemu by si měl dělat starosti.

„Uvidím tě ve čtvrtek,“ loučil se s ní před chvílí a její jedinou reakcí bylo ono: „Možná“.

Podíval se, kolik je hodin, a oddychl si, když viděl, že má ještě těch pětadvacet minut, které si předem vyčlenil na to, aby se dostal do restaurace a zhltl nějakou snídani, než se jeho kapitán Sluníčko došourá do hotelové haly a zkazí mu celé ráno.

V Londýně bylo osm hodin ráno, u nich doma ve Wausau dvě v noci. Manželčin telefonát ho vylekal. Věděla, že nikdy telefon nevypíná, ale volala mu jen hodně zřídka.

Má strach, že se nevrátím včas? Vždycky se dostanu domů tehdy, kdy řeknu.

Garth zatáhl zip tašky na kolečkách, nasadil si čapku, zkontroloval se v zrcadle a pak teprve vyklouzl ze dveří. Velice jej potěšilo, když zjistil, že přílet, na němž mají střídat, má tak velké zpoždění: znamenalo to hodiny spánku navíc. Jenže teď najednou pocítil stejnou únavu, jako kdyby se byl nechal vzbudit telefonem ve 2 hodiny ráno podle původního letového plánu.

Možná jí dělá starosti, že letím s Philem Knightem. Snad jsem se jí neměl svěřovat, jak moc mi to vadí.

U výtahů ve třetím patře nenarazil na nikoho z členů posádky a přivítal to s úlevou. V hlavě se mu nepřestávaly honit myšlenky na manželku a nechtěl, aby ho cokoli rozptylovalo. Cítil se jako kompjútr odsouzený k tomu, aby veškerou kapacitu využil k vypočítání konečné hodnoty Ludolfova čísla.

Dobrý bože, co když skutečně pomýšlí na to, že od něho odejde?

Ta možnost se na okraji jeho vědomí rýsovala už celé měsíce, podobná neodbytným pomluvám. A to navzdory tomu, že se Carol tvářila, že je všechno v pořádku. Jenže sem tam se přece jen objevily drobné nesrovnalosti a on si uvědomil, že odmítá i jen pomyslet na možnost, že se vídá s někým jiným. Proto měl obavy, že se podvědomě připravuje mu utéct, i když to možná ani sama ještě netuší.

Nedokázali však mezi sebou komunikovat ani o mnohem prostších věcech a Garth dospěl k závěru, že překlenout propast mezi pohlavími se slovy nedá. Pokud by on měl být z Marsu, tak Carol musela pocházet z nějaké planety daleko za hvězdou Alfa Centauri.

Z výtahu vystřelil jako namydlený blesk a pospíchal přes halu do hotelové restaurace. O zlomek vteřiny později, než aby mohl uniknout, zahlédl Knighta u stolu blízko vchodu.

„Á, tady jsi, Phile,“ pronesl Garth tiše a srdce mu pokleslo, když si uvědomil, že už ho Knight zahlédl. Garthovi se podařilo nasadit úsměv, byť nečekal, že by byl opětován.

Kapitán se v obranné pozici hrbil nad miskou obilovin. Nicméně zvedl hlavu, přikývl druhému pilotovi na pozdrav a pokynul na sousední volnou židli, přičemž levou rukou nepřestával chránit misku s jídlem.

„Dobrýtro.“ To bylo jediné, na co se Phil Knight zmohl. Garth odtáhl židli od stolu a posadil se. Na stole před Knightem ležel složený a dosud nedotčený výtisk časopisu Today.

„Tak co, dostal ses tentokrát do města?“ spustil Garth, jak nejveseleji to dokázal. Už předem znal odpověď.

„Myslíš do Londýna?“ odpověděl otázkou Knight.

Ne, ty nervózo. Asi do Bangkoku! Pomyslel si Garth a opatrně odsunul ta slova hluboko do podvědomí. „Ano,“ vyslovil nahlas, „do středu Londýna.“

„Ne,“ zazněla odpověď s takovou úsečností, že to Gartha až vylekalo. „Já, ehm… povečeřel jsem u jednoho dobrého kamaráda pilota tady poblíž.“

To určitě, pomyslel si Garth. Pravděpodobně jsi strávil večer nad nějakou učebnicí cizích frází. Ještě nikdy jsem se nesetkal s kapitánem, který by byl tak vynervovaný, když má jednat s cizími dispečery.

Jeden z číšníků spěchajících kolem s vrchovatě naloženým tácem vrazil do Garthovy židle. Pak se u stolu objevil jiný číšník s konvicí kávy a znuděným chováním.

„Vyberete si jídlo z bufetu?“ zeptal se omrzele.

Původní vidina lákavé snídaně ztratila svůj lesk zároveň s podivnou Carolininou odpovědí do telefonu a zcela se vypařila v Knightově společnosti. Garth zavrtěl hlavou. „Dám si jen kávu, díky.“

Číšník naplnil šálek a zmizel a u stolu se rozhostilo známé hluboké a trapné ticho, které se Garth v přítomnosti tohoto kapitána naučil očekávat. Zamíchal si do kávy trochu cukru a jal se číst nějaký článek ve složených novinách. Už měl v úmyslu natáhnout ruku a rozložit si je –text se týkal cenných papírů, které vlastnil –, ale Knight byl na takové věci choulostivý. Nechtěl, aby na jeho noviny, časopis nebo cokoli jiného někdo sahal. Jako kdyby pouhý fakt, že se někdo dotkl něčeho, co Phil Knight někam položil, znamenalo oponování jeho nezvratnému rozhodnutí.

Garth odvrátil zrak a v duchu si umiňoval, že si noviny opatří, než odejde z hotelu.

Knight se opět plně zabýval svými cereáliemi a pečlivě se ládoval jednou lžící za druhou. Ohnutými zády připomínala jeho silueta toho nešťastníka Richarda Nixona.

A to z určeného měsíce létání s Knightem zbývalo ještě čtrnáct dnů, během nichž Gartha čekají dvě mezinárodní rundy. Dál už se nahlásil na lety jindy než on, když předtím velice pečlivě prozkoumal, jaké kombinace letů kapitán požaduje, aby měl jistotu, že jeho požadavky budou zcela odlišné. Pro piloty aerolinií představovala pečlivá volba letů, které člověk chtěl létat, každoměsíční rituál, jenže občas, jako v jeho případě, se stalo pečlivé plánování záležitostí prostého přežití se zdravým rozumem.

„Je nebezpečný?“ chtěla onehdy vědět Carol.

„Ne, není nebezpečný, a ani se nedá říct, že by byl úplně neschopný,“ odpověděl jí Garth. „Jen… velice nejistý sám sebou. A vlastně si doopravdy myslím, že mě nesnáší, ale nechci, aby to znělo jako stihomam. Myslím, že když na to přijde, nenávidí úplně všechny druhé piloty.“

Gartha náhle vylekalo skřípění noh odsouvané židle. Zvedl hlavu a spatřil, jak se Knight bez jediného slova odstrkuje od stolu, popadá svou cestovní leteckou tašku a otáčí se směrem k východu.

„Uvidíme se v autobuse,“ stačil ještě ze sebe vypravit Garth, ale mluvil už jen ke kapitánovým zádům.

NA PALUBĚ BOEINGU 777, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN, LETIŠTĚ HEATHROW V LONDÝNĚ – 8.45 MÍSTNÍHO ČASU

Janie Bretsenová se odpoutala už ve chvíli, kdy zazněl zvonkový signál, několik vteřin poté, co se Boeing 777 zhoupl po konečném zastavení u výstupního koridoru na letišti Heathrow. Ihned odjistila nouzovou pojistku u dveří 1-L a pak se přesunula do oddělení první třídy, kde měla v úmyslu připravit jako první k výstupu manžele Levyovi. Ještě stihla vyslat významný pohled na Laru Richardsonovou, která bude třetí členkou posádky s disciplinárním záznamem. Teprve když už piloti započali sestup na přistání, vzpomněla si Lara, že by ji měla informovat o zraněné dceři manželského páru a o utrpení, které ti lidé prožívali. Janie je okamžitě posadila do první třídy, ale do té doby prožili bolestnou noc se všemi ostatními cestujícími, kteří se tísnili v oddělení turistické třídy.

Už samotná sedadla v turistické třídě mohla být pro mnohé lidi příčinou rozčilení, napadlo Janie. V případě nouze se předpokládalo, že jakmile je letadlo na zemi, má být opuštěno během devadesáti vteřin. Všechny letušky si však uvědomovaly, že se jedná o černý humor. Cestující byli namačkáni tak těsně u sebe a s tak malým prostorem pro nohy, že by to trvalo nejméně pět či šest minut, než by se je podařilo dostat všechny ven. Nechat trpící manželský pár v takovém prostředí po celou noc hraničilo s krutostí.

Janie pak ještě stihla zajít do pilotní kabiny, využila satelitního telefonu aerolinek Meridian a zavolala šéfovi provozu společnosti Swissair v Londýně, neboť tyto aerolinie zajišťovaly Levyovým navazující spojení. Zde získala příslib, že na ně budou čekat hned u výstupu z letadla se zvláštní celní propustkou. Pak se jí ještě podařilo spojit s nemocnicí v Curychu a se zatajeným dechem čekala, až obdrží lékařskou zprávu. Podle ní se Janna Levyová ještě vláskem držela při životě – tu nadějnou skutečnost pak Janie neváhala manželům ihned sdělit.

Janie objala Annu Levyovou ve dveřích a měla co dělat, aby potlačila slzy. „Budu se za vás za oba modlit.“

„Děkujeme vám,“ v hlase Chucka Levyho zaznívala skutečná vděčnost, když Janie tiskl ruku na rozloučenou.

„A ještě jednou se upřímně omlouvám za nevlídné chování mé posádky.“

„Nemluvte o tom. Velmi si ceníme vaší pomoci,“ poděkoval Levý a otočil se, aby vzal manželku kolem ramen.

Venku již čekali lidé ze Swissairu. „Máme tady auto, aby vás dopravilo k našemu přímému letu do Curychu,“ uvítal je zástupce Swissairu. „Už se snažíme zjistit, kde jsou uložena vaše zavazadla, a mohu vás ujistit, že naši lidé na vás budou u příletu čekat a okamžitě vás odvezou do nemocnice.“

Janie se za zástupci švýcarských aerolinií dívala se staženým hrdlem. Proč nemůžeme i my zacházet s cestujícími takhle? Ptala se v duchu sama sebe.

„Promiňte, kdo je tu vedoucí kabiny?“ vznesla dotaz mladá žena v uniformě společnosti Meridian.

„To jsem já,“ odpověděla ještě poněkud zaraženě Janie. „Co pro vás můžu udělat?“

„Mám naléhavý vzkaz pro Bretsenovou J.“

Několik kilometrů od Heathrow sklopil Garth Abbott držadlo své tašky na kolečkách s věcmi na přespání a naložil ji do autobusu kyvadlové dopravy, čekajícího na příjezdové komunikaci před hotelem. Nastoupil, rozhlédl se a ověřil si, že Phil Knight je už uvnitř. Jako obvykle se kapitán odebral až do poslední řady sedadel, kde teď seděl a zíral bez zájmu na opěradlo sedadla před sebou.

Druhý pilot zahlédl prázdné místo u okna asi v polovině autobusu, v bezpečné vzdálenosti od zóny, kde by bylo nezbytné pokoušet se s Knightem o rozhovor o ničem. Garth uložil pilotní kufřík do police nad hlavou a usedl vedle svého souseda, který měl téměř stejně prázdný pohled, jaký obvykle nasazoval Knight, a Gartha na kratičký okamžik napadla komická představa, že ten člověk kapitána „Sluníčko“ napodobuje. Potlačil zasmání a podíval se na cestujícího o něco pozorněji.

Muž, jemuž mohlo být zhruba čtyřicet, měl černé vlasy pečlivě zastřižené a jeho oblečení nebylo rozhodně levné. Kravatu měl sice povolenou a límec bílé košile nedopnutý, nicméně byl hladce oholený.

Garth se zadíval jinam, potom si souseda ještě jednou krátce prohlédl a zvláštní pozornost věnoval jeho rukám. Zahlédl nejen snubní prsten, ale na třetím prstu pravé ruky ještě jiný, takový, co nosí lidé jako znak příslušnosti k určité profesi. Garth se naklonil a předstíral, že se dívá dopředu, což mu umožnilo letmo si prohlédnout zlatý emblém na červeném kameni vsazeném do prstenu. Zahlédl Aeskulapovu hůl s hadem, symbol lékařského povolání.

Takže doktor.

Brian Logan strávil většinu noci v jednom z parků ve středu Londýna, který jak on, tak i Daphne kdysi tak milovali. Nakonec jej londýnská metropolitní policie naložila do taxíku a poslala ho zpátky do jeho hotelu poblíž Heathrow. Brian si vybavil, jak platil taxikáři, i jak odmítl jeho nabídku, že ho doprovodí do hotelové haly. Nejdříve měl v úmyslu zabořit se do jedné z klubovek před recepcí ale tašku měl v pokoji a tak či onak do něj stejně musel zajít, aby se osprchoval a oholil, než ráno odejde. Nemohl si dovolit přiletět do Kapského Města a vypadat jako bezdomovec, ať už se cítil jakkoli. Za povzbudivé znamení se dalo považovat, že mu to alespoň nebylo úplně lhostejné. Doštrachal se do pokoje, shodil ze sebe šaty, stočil se pod přikrývkou do embryonální polohy a konečně ho přemohl spánek s myšlenkami na Daphne, na jejich noci v Londýně, a jak úžasné bylo ji prostě jen držet v náručí.

Probudily ho sluneční paprsky proudící oknem do pokoje. Přemáhaje hučení v hlavě zavolal na rezervace letenek aerolinií Meridian. Byl si jistý, že spojení zmeškal –a téměř se mu při té představě ulevilo.

„Ne, pane, let šest do Kapského Města má dnes ráno značné zpoždění,“ zněla uklidňující telefonická odpověď. „Odlet je nyní posunut na devět čtyřicet pět.“ Brian položil sluchátko a v hlavě se mu rojily podivné vzpomínky na předchozí noc.

Když dvacet minut nato sešel do vstupní haly hotelu, udělalo se mu nevolno z vůní snídaně, které se sem linuly z restaurace. Jídlo bylo poslední, na co by dokázal pomyslet. Mozek se beze zbytku obíral nastávající bolestnou nutností vyrovnat se s hodinami strávenými na palubě letadla nesoucího na sobě logo aerolinií Meridian. Grafický symbol na deskách letenky mu rozbouřil žaludek tak, že jej znovu napadlo cestu zrušit. Jenže v současné době bylo už pro jeho hostitele příliš pozdě, aby si za něj našel náhradního kardiologa. Bude muset jet.

Jízda z hotelu na sever od obrovského letiště do letištní budovy číslo 4 probíhala ubíjející řadou tunelů a za velmi silného provozu. V letištní hale narážel na logo aerolinií Meridian úplně všude. Útočilo na něj, vysmívalo se mu, vyvolávalo v něm reakce, o kterých věděl, že překračují hranice logického myšlení. Stálo ho to přímo herkulovské úsilí, aby vystál frontu a předložil letenku zaměstnancům společnosti a přitom se nervově nezhroutil. Musel se třikrát vrátit, aby si přečetl na informačním monitoru číslo východu svého letu, tu nepatrnou nezbytnou informaci, kterou mozek odmítal vstřebat. Po třetím pokusu si napsal číslo východu na kousek papíru, který se však ihned proměnil v něco stejně nesmírně urážlivého jako fakt, že aerolinie Meridian se stále ještě držely nad vodou. Přinutil se, aby se naučil číslo východu nazpaměť a prudce zmačkal kousek papíru do velikosti kuličky, kterou zahodil co nejdál od sebe.

Policista, který to zahlédl, rozhodně odhazování odpadků na letišti netoleroval. Avšak cosi v chování narušitele pořádku ho varovalo, aby tento přečin mlčky přešel. V gestu cestujícího rozpoznal hluboké rozhořčení a mimo to se kousek papíru, který muž odhodil, v okamžiku zakutálel pod úklidový přístroj ATM a zmizel.

Kde chybí důkazy, nedošlo k žádnému přestupku, uzavřel si to pro sebe policista.

Zatímco cestující letu číslo šest aerolinií Meridian z Chicaga do Kapského Města nastupující až na letišti Heathrow v Londýně se shromáždili u prodeje letenek, šéf místní pobočky této americké společnosti James Haverston přešel rychle k horní plošině schodiště, nacházejícího se mimo hlavní prostor haly a určeného pro zaměstnance a údržbu. Zastavil se, aby si ověřil údaje na arších přichycených klipsem k tuhým deskám. Je to pěkně prastará pomůcka, tyhle desky s klipsem, pomyslel si, ale svůj úkol pořád plní. Rozpisy z počítače byly už provozním oddělením vytištěny před několika hodinami, ale úkol sehnat dohromady cestující, kteří mají v Londýně jen mezipřistání, mu dá pořádně a navíc zcela zbytečně zabrat: musí je dostat k odletovému východu a nakonec zpátky do letadla. Žádal vedení společnosti Meridian v Denveru, aby těmto pasažérům, kteří pokračují dál, neumožňovali opustit palubu, ale ze správy letiště Heathrow o tom nechtěli ani slyšet. Vždyť v letištní budově čekají obchodníci na příležitost pomoci dorazivším davům od jejich peněz!

Náhle se probudila k životu jeho vysílačka. James Haverston ji zvedl nacvičeným pohybem k uchu.

„Opakujte, prosím.“

„Jamesi, na šestce potřebuju počet pasažérů s mezipřistáním,“ opakovala jedna z jeho podřízených tichým hlasem a s pečlivou artikulací.

„Sto šest cestujících pokračujících do Kapského Města,“ odpověděl bez zaváhání.

Jak si James uvědomoval, až příliš mnoho z oněch cestujících pokračujících v letu se bude potulovat po letištní budově číslo čtyři podle libosti, přičemž budou prostřednictvím kreditních karet stále ve větší míře zatěžovat své bankovní účty a v důsledku zvýšené váhy svých zavazadel i letadlo. Skoupí totiž nejrůznější předražené takzvané „bezcelní“ zboží, které potřebují ke štěstí jen sotva. Samozřejmě že někteří pouze sedí jako balvani nedaleko odletového východu, kde čekají, až znovu nastoupí na palubu. A o těch pár šťastnějších cestujících první třídou se už společnost postarala v salonku pojmenovaném vznosně „Regent“. Jeho špinavými okny bylo možno spatřit Boeing 777, který po přeletu Atlantiku právě odtahoval letištní tahač, v další části cesty ho nahradí Boeing 747. Téměř nikdo si však téhle scény nevšímal.

James se otočil a začal sestupovat po schodech právě ve chvíli, kdy jedna z letušek, drobné postavy, ale s mírami rozhodně vyváženými, vystoupala do oblouku odpočívadla pod ním. Žena zvedla hlavu, pohled jí padl na Jamese a její tvář potěšené ožila.

„Janie! Jak se máš, holka zlatá?“

Janie Bretsenová těžce vyšla posledních několik schodů, krátce Jamese se znaveným úsměvem objala a vzápětí se odtáhla.

„Jsem vyčerpaná, Jamesi,“ povzdychla si. „Ale moc ráda tě zase vidím.“

„A co telefonát kvůli obsazení posádek?“ zeptal se, ale už v tu chvíli měl podezření, že zná odpověď. Předal vzkaz vysílačkou podřízené, již když Boeing 777 přirazil k výstupnímu koridoru, aby ihned zavolala na oddělení obsazování posádek v Denveru.

„Doufám…, že tě nepřemluvili, abys pokračovala dál do Kapského Města, že ne?“ ujišťoval se James.

Zavrtěla hlavou a s krátkým vynuceným smíchem řekla: „Jako kdybys to už nevěděl, ty Jidáši.“

„Janie,“ ohradil se a snažil se, aby to znělo dotčeně. „Já jim to do hlavy nenasadil. Jen jsem nahlásil onemocnění toho druhého děvčete.“

„Jo, bylo to jako obvykle,“ připustila Janie a v prosebném tónu imitovala žádost z aerolinek, prosím vás, Janie! PĚKNĚ PROSÍM! Jestli nepoletíte, nebudeme mít určený stav posádky a nezbude než let zrušit. Pak necháme zastřelit našeho londýnského zástupce, vyhodit všechny členy posádky a s našim zastoupením na Heathrow je amen.“

„Potěš mě pánbůh,“ zasmál se vesele James.

„Umějí to moc dobře, Jamesi!“ poznamenala. „Měli by dostat nejmíň Zlatý globus za to, jak jim to žadonění jde.“ Znovu nasadila hraný tón. „Janie, slibujeme, že nebudete muset dělat nic než nastoupit na palubu a být tam jenom do počtu. Dostanete sedadlo v první třídě a budete se moct prospat! Posádka bude mít počet podle předpisů a vy dostanete nějaké penízky navíc.“

„Kdo šéfuje kabině v té rundě tady odtud?“ zajímal se James.

Odpovědí mu bylo povzdechnutí, v němž zaznívala ještě větší únava. Janie si prsty prohrábla kaštanově obarvené vlasy a lehce je načechrala.

„Naše nejmilejší manipulátorka davů a buřička. Judy Jacksonová.“

„Dobrý bože! Po všech těch problémech, které jsi s ní osobně měla?“

„No, to už je stará písnička, ale stejně mi nikdy neodpustila, že jsem ji sesadila.“

„To když jsi v Denveru šéfovala palubnímu personálu?“

„Jenom dočasně, Jamesi. Potom jsem si musela napravit sebeúctu tím, že jsem začala přepadat osamělé babičky a zneužívat děti.“

„Vždycky mě znovu překvapí, když se tu objeví. Pořád čekám, že ji společnost pošle ke všem čertům. Nikdy jsem nepotkal horší ženskou.“

Janie si dala významně ruce v bok a zároveň zaklonila výbojně hlavu. „Proč by ji měli vyhazovat, Jamesi? Vy chlapi z vedení nikdy neoznámíte do Denveru, jak se na trasách doopravdy chová, takže klidně může dál bez potíží dělat z letušek třesoucí se trosky, nahánět strach cestujícím a nasírat k nepříčetnosti piloty.“

„To jí jde fakt skvěle,“ pravil uznale.

„Promiň mi to nasírat, to by dáma neměla.“

„Ale na Jacksonovou to padne jako ulité.“

„No, popovídali jsme si… díky, stará vojno,“ uzavřela Janie debatu a poplácala na odchodu Jamese po předloktí. „Jestli přežiju dvě rundy s madam Jacksonovou a tu její mučírnu, uvidíme se hned zítra.“ Poté zamířila zpátky k odletovému východu a James ji provázel pohledem prozrazujícím lehkou starost. Když se setkali poprvé, z Janie vyzařovala energie osmnáctiletého děvčete a obličej i postava tomu věku odpovídaly. V šestadvaceti byla ještě daleko přitažlivější. Její drobná postava s dokonalými mírami budila z dálky dojem, že jde o děvče, dokud se člověk s ní nestřetl tváří v tvář a neobjevil v ní vyzrálou a sebevědomou ženu. K Janie vždy patřila elegance, rozhodně nepostrádala sex-appeal a v mužích probouzela touhu. James nebyl výjimkou. Jejich krátké milostné vzplanutí vydrželo půl roku a skončilo nejspíš kvůli Jamesovým poněkud neurotickým obavám, že při svých stopětaosmdesáti centimetrech výšky jí nutně musí dřív nebo později nějak ublížit. Připadala mu tak křehká, i když se ukázalo, že tohle adjektivum se k ní hodí ze všech nejméně.

A přesto si už roky, pomyslel si trochu se smutkem James, začínají na Janie vybírat přehnaně vysokou daň. Všiml si, jak se jí v obličeji začínají zračit všechny ty zápasy –okolo koutků daleko od sebe posazených očí – a hledával to i v nepatrném nachýlení jejích drobných ramen. Sledoval ji pohledem, jak se poněkud ztěžklým krokem vzdaluje, aby prokázala nemalou laskavost lidem, co plánují obsazení posádek letů. Byl si jist, že těmhle plánovačům v Denveru už v téhle chvíli její vstřícnost vypadla z hlavy. Jamese napadlo, že nikdo jiný než blízký přítel toho děvčete by si nevšiml, jak je Janie unavená. Jistěže, stále ještě dokázala zamotat mužským hlavu, jako když se silný závan větru prožene obilným polem, ale jemu neunikly ani stopy po napáchaných škodách.

LONDÝNSKÉ LETIŠTĚ HEATHROW – 9.25 MÍSTNÍHO ČASU

Teplota se přehoupla lehce přes dvacet stupňů již v osm hodin ráno a signalizovala, že ve věku globálního oteplování se i ve Spojeném království dožijí na sklonku jara dalšího parného dne.

Tři britské pracovnice aerolinií Meridian u odletového východu – pociťující stále větší znepokojení nad upadající pověstí svého amerického zaměstnavatele – zaujaly postavení u přepážky v nástupním prostoru a začaly se probírat hromadami papírů a nekonečnými řetězci počítačových výstupů. To vše bylo nezbytné, aby se na palubu letadla s kapacitou 365 míst podařilo naložit lidskou hmotu, jež přinášela aeroliniím zisk. Společnost Meridian měla v letovém řádu zařazen let číslo šest Chicago-Londýn-Kapské Město třikrát týdně, avšak jen málokdy byl zaplněný tak jako dnešní ráno. K původním sto šesti cestujícím z Chicaga se v jícnu nepříjemně vyhřáté odletové haly připojí ještě dalších dvě stě osmnáct pasažérů. Mnozí z nich už nespouštěli oči ze vchodu do nástupního koridoru, jako kdyby se nástup do letadla oznamoval výstřelem ze startovní pistole.

O několik desítek metrů dál v odbavovací hale položil Martin Ngume sluchátko veřejného telefonního automatu, tiše se na krátkou chvíli posadil a snažil se rozhrnout závěsy nesmírné únavy, jež mu zamlžovaly myšlení. Ještě jednou teď požádal majitele malého obchůdku v Sowetu, aby si vzal páčidlo, ušel těch čtyři sta metrů po silnici a vypáčil visací zámek na dveřích matčina domu. „Prosím vás, Joe, moc prosím, přesvědčte se, že není uvnitř zraněná nebo tak něco.“ Konečně mu to Joe slíbil. Jenže Martin už nebude mít možnost zavolat mu dřív, než přistanou v Kapském Městě. V letadle bylo možné použít satelitní telefon, ale za neúnosně vysokou cenu.

Martin se postavil, zvedl malou brašnu a moc toužil, aby Londýn nebyla konečná stanice pro vstřícnou světlovlasou Američanku Clair, která se tak dokázala vcítit do jeho situace. Cestou do Londýna se několikrát přesvědčovala, jestli je v pořádku, když si sedla na paty k jeho sedadlu, aby si s ním popovídala. Kdykoli byla nablízku, cítil se dobře, a to i když se jinak topil v obavách.

„Co mám dělat, jestli… bude moje maminka mrtvá?“ zeptal se jí během noci někde nad Atlantským oceánem.

„Nějak to přežít,“ odpověděla mu Clair. „Budete se přes to muset přenést, jak se to musíme naučit všichni, když nám umřou rodiče.“ Pohladila ho po zápěstí a on si jejího pochopení velice vážil. Jak ale vysvětlit – jí či komukoli jinému –, že každý den ve Spojených státech žil právě tak za svou matku jako sám za sebe. Psal jí dennodenně velkými ležatými písmeny, protože měla slabý zrak, a psaní jí odesílal jednou týdně. V jednom dopise mu před několika měsíci napsala, že poprvé v životě cítí, jak se její duše svobodně odpoutává od toho, v jak neutěšených podmínkách v Sowetu žije. „Prožívám s tebou nádherné chvíle skrze tvá slova, synku. Mohu vidět, cítit a poznávat všechny věci, jako kdybych i já byla studentkou na univerzitě.“ Ten dopis ho pohnul k slzám a toužil po budoucnosti, již nepříliš vzdálené, kdy ji bude moct vzít s sebou do Ameriky a osobně jí ukázat nový svět, v němž teď žil. Totéž tehdy opakoval jednomu reportérovi z novin, který přišel do studentských kolejí zjistit, jak o nedělích tráví čas zahraniční studenti. V článku, který pak vyšel, byla uveřejněna i fotografie jeho matky, kterou nosil Martin neustále u sebe.

Ta vzpomínka mu vyloudila na tváři úsměv. Poslal mamince tehdy několik výtisků, ale nevěděl, jestli si je už měla příležitost prohlédnout. Vrátil se do odbavovací haly a našel si místo naproti paní Davidsonové a jejím dvěma malým dětem, a když si sedal, mladá maminka se na něj letmo pousmála.

Karen Davidsonová byla na pokraji sil, ale s více než deseti hodinami letového času, který ji ještě čekal, si nemohla dovolit podlehnout únavě. Její několikaměsíční dcerka konečně usnula, stejně jako Billy, kterého bylo občas obtížné zvládnout.

Karen sledovala pohledem hezkého mladého černocha, když si sedal naproti ní, a opět uvažovala, proč asi má v očích takový vystrašený pohled. Mezi vyčerpanými lidmi cestujícími ze Států i těmi, kteří se k nim přidali v Londýně, by se jistě našla řada dramatických osudů, ale on kolem sebe šířil zvláštní auru smutku a záhady.

Kolem spěšně prošly dvě pracovnice aerolinií Meridian , ale jedna z nich se vrátila a poklekla vedle Karen. „Nechybí vám a dětem něco?“ zeptala se účastným tónem a Karen v tu chvíli napadlo, že by se jí mohla ironicky zeptat, u které společnosti pracuje. Vzápětí však tu myšlenku zapudila. Ta mladá žena chtěla zcela zjevně jen projevit laskavost, nepochybně to byla Britka, a neměla vůbec nic společného s nepříjemným a lhostejným personálem, s nímž se až doposud setkávala.

„Děkuju za optání. Je nám fajn.“

„To jsem ráda. Už brzo budeme hlásit nástup do letadla.“ Při odchodu se na ni ještě povzbudivě usmála.

„Žádáme pana Martina Ngumeho, aby se laskavě dostavil k přepážce,“ ohlásila jedna z pracovnic aerolinií do rozhlasu u odletového východu. „Pane Ngume, jste-li v tuto chvíli přítomen mezi čekajícími u východu, mohl byste se u mě laskavě ohlásit?“

Martin vyskočil, jako kdyby vedle něj začalo hořet. Blížil se k ženě za přepážkou a uvažoval, jestli má nějaké informace o jeho matce, a srdce mu bušilo jako splašené.

„Já jsem Martin Ngume,“ prohlásil co nejtišeji.

„Aha! Výborně. Máme pro vás vylepšení, pane Ngume.“

„Promiňte… cože máte?“

„Přeřazení do první třídy na celou cestu až do Kapského Města.“

Martin se přes svůj zmatek pokusil děkovně usmát. „Děkuju vám, ale víte, opravdu to není nutné.“

„Podívejte,“ pronesla letuška a pročítala si výjezd z počítače. „Znáte někoho jménem Claire Langstonová?“

Martinovi se okamžitě tvář rozzářila úsměvem. Nejspíš to bylo nakažlivé, protože děvče za přepážkou se také usmívalo, zatímco čekalo na odpověď.

„Ale ano, Claire. Byla na mě moc hodná po cestě sem z Chicaga.“

„Takže, pane Ngume,“ prohlásila stále ještě se usmívající mladá žena a vzala ho za pravou ruku, do níž mu jemně vložila novou, zlatavě vybarvenou obálku s letenkou, „její laskavost vás bude provázet i cestou do Kapského Města. Paní Langstonová vám před chviličkou u naší přepážky v hlavní hale zaplatila rozdíl v ceně na místo v první třídě.“

Úklidová četa dokončovala přípravy uvnitř Boeingu 747, letušky si urovnávaly zásoby ve svých kuchyňkách a do příchodu prvního cestujícího už chyběl jen telefonát od hlavní letušky. U aerolinií Meridian se z toho stalo sice nepsané, ale dodržované pravidlo. Pouze vedoucí kabiny mohla spustit lavinu nastupujících, bez ohledu na to, jak rády by již pracovnice u odletového východu vyprázdnily prostor před nástupním koridorem.

Na konec tohoto koridoru teď z letadla vkročila hlavní letuška Judy Jacksonová, aby do telefonu pronesla magickou formulku „připraveni k nástupu“. Ještě se ale zastavila, aby se podívala na svůj odraz v zrcadle.

Kdosi vydal nařízení, aby byla do koridorů umístěna zrcadla, jež měla zabránit, aby se cestující po příletu nesetkali s neupravenými britskými zaměstnankyněmi a zaměstnanci společnosti a nevytvořili si tak snad o nich špatný obraz.

Judy pohled do zrcadla uspokojil – lehce nadýchané blond vlasy spadající na ramena a na hezky opáleném obličeji čtyřicátnice jen nepatrné množství vrásek. Oční linky přesně nanesené a na zubech ani stopy po rtěnce – vždy přítomném strašáku její existence. Napřímila se a snažila se, aby tím dosáhla sto sedmdesáti centimetrů – všem tvrdila, že tolik měří.

A kvůli čemu vlastně!

Ta myšlenka se jí vetřela do hlavy jako nečekané zajiskření statické elektřiny. Její vztahy s muži se v posledních několika letech ustálily na nule a byla jitra – nebýt toho, že musela udržovat dekorum kvůli aeroliniím –, kdy by se svým vzhledem ze všeho nejlíp hodila pro roli strašidla v nějakém zlém snu. Proč se vůbec snažit? Chlapi se už o ni zjevně přestali zajímat, ať se sebevíc snažila své tělo, kterému ještě tak dobře slušely bikiny, udržet ve formě.

Judy se předklonila a podívala se okénkem v nástupním koridoru směrem do odbavovací haly. Dav cestujících se přeléval sem tam a všichni netrpělivě čekali, kdy už se budou moct namačkat do té aluminiové roury vedoucí do boeingu. Pohledem zavadila o hodinky.

Můžou ještě chvíli počkat, rozhodla se, když tiskla obličej na sklo okénka a pokoušela se zahlédnout muže, kterého si před půl hodinou všimla.

Byl dost starý, aby mohl být jejím otcem. V tom to vězelo – znepokojovalo ji, že vypadal právě tak jako její zesnulý otec. Ta podoba jí vyvolala mrazení v zádech. Ne že by ještě kdy chtěla spatřit otcův obličej, ale často zhlédla jeho rysy ve tvářích mužů po celém světě, a to ji pak dokázalo vykolejit na celý den. Jako kdyby ji neustále pozoroval. Jako kdyby se ji dost nenamučil.

Tamhle! Blesklo jí hlavou. Ten nalevo… Ne, to není on.

Judy si v duchu umínila, že až budou ve vzduchu, projde uličkami, aby zjistila, kde ten muž sedí. Že je to u ní podivná posedlost, to si dobře uvědomovala, a taky se jí už podařilo zcela zničit neustálým mluvením o své fobii tři psychoanalytiky. Už ji unavovalo odpovídat na stále touž otázku, kterou jí všichni kladli v tolika nejrůznějších obměnách: „Proč jste takovými tvářemi v davu posedlá?“

„Kdybych to věděla,“ křičela na jednoho z nich – muže s elegantní bradkou, kulaťoučkého jako sud –, „nepotřebovala bych cvokaře!“

Přispělo to i ke krachu jejího manželství. Cestou na dovolenou ji tvář nějakého muže v davu na letišti tak hluboce rozrušila, že nechala svého již tak otráveného manžela čekat u odletového východu celou dobu, co lidé nastupovali do letadla, což trvalo déle než hodinu a manželova zuřivost se každým okamžikem stupňovala. Vrátila se na poslední chvilku, když předtím pronásledovala otcova dvojníka až na parkoviště. Škodu už nešlo napravit. Její bývalý manžel – do jejich konečného rozchodu tehdy zbývalo už velmi málo času – s ní odmítal promluvit celé dny a dovolená skončila výčitkami a obviňováním.

Kdykoli se však obličej s otcovou podobou znovu objevil, musela se postavit přímo před něj – a pak se za to kát.

„Zcela jednoduše se snažíte ujistit, že je doopravdy na onom světě,“ vyslovil s poněkud přehnanou důležitostí jeden z psychologů závěr, k němuž dospěl.

„A za tenhle postřeh čekáte, že vám mám něco platit?“ vyjela tehdy na něj.

Jedna z děvčat od odletové přepážky právě pátravě přitiskla nos k oknu nástupní haly. Zřejmě si nedokázala vy světlit, co se může tam venku v Boeingu 747 dít. Pohled na ni způsobil, že se Judy přenesla myšlenkami zpátky do přítomnosti.

Hádám, že jsem si s nimi pohrála až dost, uvažovala a sáhla po telefonu. „Tak fajn, tady matka představená. Můžete otevřít klec, ať to rodeo už začne.“

Jimmy Roberts potlačil další silné zívnutí a usmál se na manželku. Brenda zvedla tašku, přehodila si ji přes rameno a připravila se vklouznout mezi cestující, jejichž řada pomalu postupovala k vstupu do letadla.

„Jakous to říkal, že máme řadu, miláčku?“ zeptala se.

„Dvacátou,“ odpověděl Jimmy, když se ještě předtím ujistil pohledem na palubní lístky. Přitom si všiml, že se ocitli vedle cestujícího patřícího k těm, kteří si při letu z Chicaga stěžovali nejhlasitěji. Celé letadlo bylo plné pěkně nabroušených lidí, to věděl, a neměl žádnou radost z toho, že při návratu na palubu zase vidí známé tváře.

„Všiml sis toho mužského s laptopem napravo od nás?“ zeptala se Brenda šeptem.

„Jo.“

„Slyšela jsem, jak fakt zdvořile požádal chlápka před sebou, aby byl tak moc hodný a nesklápěl si sedadlo dozadu, ale ten se naštval a tak prudce opěradlo sklopil, že se víko s obrazovkou sklaplo a přivřelo tomu člověku za ním prsty. Myslela jsem, že se ti dva poperou.“

Jimmy zavrtěl hlavou. „V životě jsem nic podobného nezažil, a to ani když jsem chodil na střední školu a někdy jsme si v sobotu večer vyrazili zařádit si do Pecos. Moc bych si přál, abychom se do Kapského Města dostali bez nějaké větší výtržnosti.“

James Haverston stál u vyvýšené přepážky, pozoroval zástup nastupujících a občas se zadíval na hodinky. Teď potichu promluvil ke třem děvčatům pracujícím u přepážky.

„Už nám zbývá jen čtrnáct minut. Pojďme se tvářit čile, co říkáte?“

„My ale jsme jako rybičky, Jamesi,“ ohradila se mladá žena po jeho boku, a jako žert to znělo jen napůl.

„Ale já to myslím vážně, dámy,“ pokračoval poněkud nedůtklivě Haverston, když opětoval úsměv, z kterého však vyšel spíše úšklebek. „Nebudu dnes tolerovat už druhé odsunutí startu kvůli pomalému nástupu cestujících. Je to jasné?“

Jedna z mladých žen se od nich odpojila a odběhla k letušce dohlížející na nástup, která vzápětí zvedla mikrofon rozhlasu v hale.

„Všem cestujícím do Kapského Města. Urychlete, prosím… nástup do letadla, abychom ho mohli vypravit včas… již kvůli vám samotným.“

James ustoupil na vyvýšeném pódiu přepážky poněkud stranou, aby mohl proces „naloďování“ sledovat, a pak ucítil, že ho někdo chytil za rukáv. Otočil se a zjistil, že je to další z jeho podřízených. Děvče se k němu naklonilo, ústa zacloněná rukou se mu s pobuřující důvěrností přiblížila až k uchu a příliš hlasitě mu pošeptala: „Pane, čeká nás možná nepříjemnost. Je tu jeden člověk, co vypadá velice rozčileně, sedí napravo od vás a hodí se na něj jeden z profilů možného ohrožení.“ Nepatrným pohybem hlavy naznačila směr k sedadlu, kde seděl muž v obleku, zírající do prázdna. „Už tam takhle téměř nehybně sedí půl hodiny a vůbec na nic nereaguje.“

James Haverston pracoval v londýnské pobočce amerických aerolinek desítky let a bezpečnostní profily cestujících vypracované společností, které ospravedlňovaly bližší pozorování, se mu za tu dobu dostaly do krve. Navíc se mohl spolehnout i na svůj šestý smysl. Stačil mu krátký pohled na muže, na nějž ho děvče upozornilo, zvedl vysílačku a tiše zavolal pracovníka ostrahy. Pak se vydal k místu, kde muž seděl, a posadil se na prázdné sedadlo vedle něj. Něco mu na muži nesedělo, ale nedokázal přesně určit co. Nástup už téměř končil, ale muž dosud vůbec nedal najevo, že by měl v úmyslu vstát a popojít ke koridoru, přestože mu palubní lístek ležel zcela viditelně na klíně.

Ten chlapík je buď hrozně ospalý, nebo zfetovaný, nebo usouzený žalem, anebo existuje jiný logický důvod, ale rozhodně se chová divně, usoudil v duchu James.

Jenže u někoho, kdo se choval jako tento muž, existovalo reálné nebezpečí, že může mít buď sebevražedné sklony, nebo může skrývat i nějaký zlý úmysl.

„Dobré ráno, pane,“ pokusil se James o navázání kontaktu. „Vy letíte do Kapského Města, že?“

Muž se k němu velice pomalu otočil, ale oči zůstávaly doširoka otevřené a pohled nezaostřený. Pokusil se o úsměv, ale zcela jasně ho to stálo krajní úsilí.

„Prosím?“

James k němu napřáhl ruku. „James Haverston, zástupce aerolinií Meridian tady na Heathrow. Jen mě napadlo, jestli jste v pořádku.“

Jamesovi neušlo, jak výraz mužovy tváře ztvrdl a jak muž ve snaze se ovládnout pevně stiskl rty. Ani v nejmenším neprojevil zájem stisknout Jamesovu napřaženou ruku.

„Je mi prima, díky. A jinou možnost než letět s vámi bohužel nemám.“

Vzápětí se prudce vztyčil, zvedl příruční kabelu a kufřík. James spustil ruku a také vstal, čímž mu částečně zastoupil cestu.

„Smím se zeptat na vaše jméno, pane?“

„Doktor Brian Logan.“

„Nu, pane doktore, udělali jsme něco, čím jsme se vás dotkli?“

Vlna emocí, která se přehnala přes Brianův obličej, donutila zaraženého Jamese Haverstona o krok ustoupit. Mrkl stranou a ulevilo se mu, když zahlédl, jak se blíží jeden z příslušníků letištní policie, kterého znal. Doktor Logan se pokusil něco říct, ale viditelně se mu nedostávalo slov.

„Tak vy… chcete vědět, jestli jste udělali něco, čím jste se mě dotkli?“ usekával rychle za sebou Logan zlostné slabiky.

„Ano, pane, přesně o to se snažím. Dělá mi starosti, že kvůli nám vypadáte skutečně hodně rozzlobeně. Co jsme vám, prosím vás, tak zlého provedli? Pokud mi to řeknete, pak bych to snad mohl napravit.“

Doktor Logan se beze slova protáhl kolem Jamese Haverstona a zamířil k letušce u vstupu do letadla. Haverston se vydal za ním, zatímco přivolaný policista se držel vpovzdálí a velice pozorně scénu sledoval.

„Vy tedy chcete vědět, co jste mi udělali?“ pomalu zopakoval Logan otázku, zatímco podával palubní lístek ženě u vstupu do koridoru. Ta pozorně sledovala svého nadřízeného, nedá-li jí nějaký signál. Všimla si už také, že se k nim z pravé strany blíží policista.

James jí kývnutím naznačil, aby pokračovala jako obvykle.

„Á, pane Logane, vítejte na palubě… Máme vás v první třídě, sedadlo tři-D.“

Logan si od ní vzal palubní lístek, aniž o něj zavadil pohledem, a očima se zavrtával do obličeje manažera společnosti Meridian. „Vaše aerolinie mi zabily ženu a syna. Stačí vám to?“ Pak se od Haverstona odvrátil a spěšně zamířil k letadlu. Zároveň se pohnul i policista, aby zasáhl.

Když už se ale strážce pořádku dostal až ke vchodu do koridoru, zvedl James ruku, aby ho zarazil.

„Ne?“ zeptal se policista udiveně.

„Počkej chvilku.“ James se naklonil přes přepážku vedle podřízené, na klávesnici počítače vyťukal sled příkazů a počkal, až se mu na obrazovce objeví složka s údaji o jednotlivých cestujících.

Logan, Brian, MUDr. V současné době žalující strana v soudní při proti naší společnosti o sto milionů dolarů za zanedbání péče vedoucímu k úmrtí během jednoho z našich letů: ztratil manželku a nenarozeného syna. Nehovořit s ním o tomto případu ani o podrobnostech našich interních postupů, ani neposkytovat kopie jakýchkoli materiálů s oficiálními pokyny společnosti, a to za žádných okolností. Zacházet s extrémní opatrností a úctou. Nepravděpodobné, že by s námi ještě někdy letěl.

Na konci nástupního koridoru, skryt před zvědavýma očima ostatních, se doktor Brian Logan zhluboka nadechl a donutil se projít vstupními dveřmi do letadla.

Od okamžiku, kdy Janie vkročila na palubu prostorného Boeingu 747-400 a představila se dvěma letuškám vítajícím pasažéry, jí bylo jasné, že se jí Judy Jacksonová úmyslně vyhýbá. Zahlédla totiž, jak se k ní otočila zády a vyklouzla z kuchyňky.

Jsi pořád stejná, viď, Judy? Pomyslela si Janie a vlastně ji to trochu pobavilo.

„Kde myslíte, že bych vám mohla nejvíc pomoct, děvčata?“ zeptala se Janie letušek u vstupu Elle Chantresové a Cindy Simonové. Obě jako na povel ukázaly palcem k zadní části letadla.

„Synchronizované dorozumívání, jde vám to moc pěkně,“ dobírala si Janie obě ženy, které se tomu zasmály. Cindy se naklonila blíž k Janie. „Je nás o jednu míň a Jacksonová je jako obvykle na válečné stezce.“

Janie ukázala pohybem hlavy na oddíl první třídy. „Dám si věci k sobě na sedadlo a pak půjdu dozadu.“

Obě mají k cestujícím dobrý vztah, vypadají elegantně a dokáží se chovat přátelsky. Proč jen jsem je nemohla mít v posádce už při tom letu z Chicaga? Rozjímala Janie, ohlásit prohřešky tří členů předchozí posádky bylo ještě před ní.

Janie si znovu zkontrolovala palubní lístek a ověřila si, že ho má skutečně vystavený pro sedadlo 3-A. 3-B bylo zatím neobsazené a ona doufala, že to tak zůstane. Bude snazší úplně vypnout a odpočinout si, když se nebude muset ohlížet na někoho sedícího hned vedle ní.

Šestice sedadel ve třetí řadě první třídy byla uspořádána symetricky po dvojicích oddělených uličkami. Sedadla v první třídě byla ve srovnání s ostatními odděleními boeingu obrovská, vybavená vlastní obrazovkou videa a s dostatečným prostorem pro nohy.

Místo 3-F už bylo obsazeno elegantním obchodníkem v drahém obleku, jenž právě vytahoval z aktovky složku dokumentů.

U vzdáleného vchodu do první třídy zahlédla Janie nějaký pohyb, a když zvedla hlavu, spatřila muže, který se ve snaze najít své sedadlo zmateně rozhlížel okolo sebe. Na tom člověku ji cosi zaujalo natolik, že místo aby rutinním způsobem zasunula příruční zavazadlo pod sedadlo, schválně se zaobírala kabelkou, jen aby z toho tmavovlasého muže nemusela spustit oči. V rozpacích si to uvědomila, když se chystal usednout na místo 3-D ve střední dvojici sedadel. Mohlo mu být tak ke čtyřiceti… Nebo byl spíš o něco starší… Došla k závěru, že to lze určit jen stěží. V každém případě jí připadal pohledný, elegantní a pěkně upravený. V obličeji měl ale tvrdý výraz a vypadal hodně rozzlobený. Napadlo ji, že se to k němu nehodí.

Janie sledovala, jak si opatrně položil kufřík na klín, pak si to rozmyslel a zasunul ho pod sedadlo před sebou, ale vzápětí ho znovu zvedl a položil si ho zpět na klín. Pak zřejmě vycítil její pohled, obrátil se k ní a ona se usmála. I jemu po tváři bleskl na oplátku úsměv, nebylo však pochyb, že je duchem nepřítomný.

Janie se konečně donutila uložit tašku a zamířila do zadní části letadla. Cestou se na chvilku na konci oddělení první třídy zastavila v kuchyňce, aby si prohlédla seznam cestujících.

Tři-Ajsemjá… Tři-D MUDr. Brian Logan. Aha! Tak je to lékař. Zajímavé.

Janie se vydala na záď, ale každou chvíli se zastavovala v uličkách dosud plných lidí, aby s úsměvem pomohla jednotlivým cestujícím uložit objemná příruční zavazadla do schránek nad jejich hlavami. V myšlenkách se ale neustále obírala obrazem muže z první třídy.

V kokpitu nad hlavami cestujících se první důstojník Garth Abbott usadil do pravého sedadla a pozoroval letištní halu na Heathrow, jak se za oknem pomalu sune do pozadí. Tahač vlekl naložený Boeing 747 rovnoměrnou rychlostí od stojánky, aby udělal místo dalšímu Boeingu 777 společnosti Meridian, který přistál o něco dříve oproti časovému plánu.

V myšlenkách se neustále vracel k telefonickému rozhovoru s Carol. Zavolal jí ještě ze stojánky během pozemní kontroly letadla. Pokoušel se racionálně vytěsnit úzkost, která se ho zmocňovala, ale příliš se mu to nedařilo.

Svým telefonátem Carol probudil, a přesto v jejím hlase zaslechl milovaný vrnivý tón, který ho vždycky dokázal vzrušit.

„Miláčku, cos chtěla naznačit, když jsi na mou otázku, jestli tě uvidím, až se dostanu domů, odpověděla Možná?“

„Hm-m? Cože?“

Zopakoval otázku a zaslechl, jak někde v pozadí zašustila přikrývka. „Ale to už jsme spolu, Garthe, probrali.“

„A co jsme měli probrat?“

„To o nás dvou. Podívej se…, vrať se v pořádku domů a promluvíme si.“

„To taky vždycky chci, brouku. Ale o čem si promluvíme? Máš snad nějakou předtuchu? Něco se ti na téhle cestě nezamlouvá?“

Nastalo dlouhé ticho, než odpověděla, a pak zaslechl, jak si odkašlala. „Ne. O cestě ne.“

„Tak o čeml“

„Už se ti to, Garthe, pokouším sdělit celé roky. Už ti to celá léta říkám, ale ty jsi až příliš zamilovaný do těch svých aeroplánů, než abys mě poslouchal.“

„Aeroplánů? Takže je to proto, že jsem pořád tak dlouho pryč?“

Ticho, i když slyšel, jak si přendala sluchátko do druhé ruky.

„Je tu… něco, co ti musím říct, Garthe. Ale teď na to není vhodný čas.“

„O nás dvou?“

„Ano.“

„Nejsi šťastná?“

„Co ty bys o tom mohl vědět, že?“

V pozadí se opět ozval nějaký zvuk, který Garth nedokázal určit. „Miláčku, prosím tě! Doženeš mě k šílenství. Co se děje?“

„Promluvíme si, až dorazíš domů. Teď ne. Teď zavěsím, Garthe. Uvidíme se, až budeš doma.“ Telefon oněměl a on několik okamžiků seděl zcela šokován, než znovu vytočil číslo domů. Tentokrát však hned spadl do hlasové schránky.

Nyní Garth koutkem oka pozoroval Phila Knighta, který měl plné ruce práce se sledem úkonů při startu motorů. Měl sto chutí si strhnout z hlavy sluchátka, říct Knightovi, ať si najde někoho jiného, kdo s ním poletí jako druhý pilot, a nasednout do prvního letadla letícího domů. Jenže teď odejít nemohl, nechtěl-li přijít o práci.

Myšlenky v hlavě se mu motaly v jediném víru. Narůstající paniku v něm živila jeho bytostná potřeba dávat věci bez prodlení do pořádku. Měl Carol z hloubi srdce rád, potřeboval ji, ale nikdy nebyl ochoten odsunout létání na druhé místo. Vzápětí jej zaplavil hrozný pocit, když si uvědomil, že býval pryč až příliš dlouho.

Možná bychom to mohli ještě zachránit, napadlo ho vzápětí v záchvatu zoufalé naděje.

„Tlak oleje, číslo čtyři,“ hlásil právě Knight napůl pro sebe. Garth zahlédl, jak se na něj kapitán nechápavě podíval, když se z pravého sedadla druhého pilota neozvala žádná odpověď. Motory jedna a dvě na levém křídle a číslo tři, vnitřní na pravém křídle, teď běžely naprázdno a Phil zvedl startovací páčku, aby provedl zážeh čtyřky, vnějšího motoru vpravo.

„EGT stoupá,“ ohlašoval kapitán vzrůst teploty výfukových plynů a sledoval při tom, jak teploměr šplhá vzhůru. „Ale otáčky neodpovídají.“

„Jasně,“ zareagoval Garth, jen aby něco řekl. Teprve pak si uvědomil, co znamená hlášení přístrojů. „Myslím…, že máme zaseklý start, Phile.“ Garth se podíval na sekundovou ručičku a odhadoval, jak dlouhá doba uběhla od chvíle, kdy Knight zvedl startovací páčku. Teplota výfukových plynů nepřestávala stoupat k červené čáře označující přípustné maximum.

„Vypínám ho,“ oznámil Phil a překlopil startovací páčku zpět do polohy vypnuto. „Nechám ho úplně zchladit a pak to zkusíme znovu.“

Druhý pokus o start se tomu prvnímu podobal jako vejce vejci. Vnitřní zážeh motoru se uskutečnil, ale z nějakého důvodu motor nedokázal zrychlit na obvyklé volnoběžné otáčky.

Kapitán motor opět vypnul. Garth oznámil problém rádiem dispečerovi z provozního oddělení, a až potom se obrátil na Knighta.

„Phile, čtyřka už několik měsíců vykazuje falešné varovné hlášení požáru. V letovém deníku jsem o tom našel celé litanie… Ale o tom, že by měl mít také nějaké problémy se zasekáváním při startu, tam nestálo nic. Objevil jsem ale, že asi před týdnem hlásili netěsný ventil.“

Kapitán na to nijak nereagoval, a než mohl říct ještě něco navíc, probudila se k životu frekvence provozního oddělení.

„Údržba je na cestě, hoši,“ ujistil je dispečer provozního, zatímco pozemní na Heathrow jim dala příkaz, aby čekali u vedlejší rampy přímo na sever od čtyřky terminálu.

„Jen si najděte místo, kam se uklidíte.“

„Neměl bych, ehm, povědět lidem, co se děje?“ zeptal se Garth, když byla zabržděna parkovací brzda.

„Ne,“ zareagoval podrážděně Knight.

„Opravdu ne?“

„Ne. Ani my vlastně nevíme, co se děje.“

„Jo, to chápu, ale…“

„Ať se o to postarají letušky.“ Knight pohlédl krátce na pravé sedadlo. „Nechci se pouštět do kdovíjakých prohlášení a pak narazit mezi cestujícími na nějakého idiota, který si to, co jsme řekli, vyloží špatně a najde si způsob, jak nás vláčet po soudech.“

„Vláčet nás po soudech? Promiň, já ne“

„Hele, kruci! Až se dostaneš na levé sedadlo, můžeš si klábosit do palubního rozhlasu, jak je libo, ale tohle je moje mašina, a já nestojím o to, aby se odsud z kokpitu cokoli roztrubovalo. Rozuměls tomu? Zdá se, sakra, že ať udělám, co udělám, ty to vždycky zpochybníš, ale jestli sis nevšiml, tak kapitánem jsem tu já.“

„Phile, sám mě vždycky zpucuješ jak malého kluka, když nedodržuju postupy z provozního manuálu, a ten zcela jasně říká…“

„Říká, že cestující budou mít neustále dostatek informací!“ osopil se na něj Knight. „Ale nepředpisuje, že to musejí dělat piloti.“

Garth v sobě potlačil náhle propuknuvší vztek. Měl právo – dokonce to byla jeho povinnost – postavit se kapitánovi v záležitostech bezpečnosti letu. Ale oznámení palubním rozhlasem v případě letadla stojícího na zemi nepatřilo mezi situace ohrožující bezpečnost.

To je kus blbce! Ulevil si Garth v duchu, zvedl palubní telefon a stručně instruoval jednu z letušek o vrtošivém chování motoru. Pak si do sluchátek přepnul kontrolní výstup z palubního rozhlasu, aby se dozvěděl, jak bude znít hlášení cestujícím.

Od jeho telefonátu neuplynulo ještě ani půl minuty, když se ozval hlas vedoucí kabiny:

Dámy a pánové, mluví k vám hlavní letuška. Kapitán mě požádal, abych vás informovala, že budeme mít nepatrné zdržení na startovací dráze, než budeme moct vzlétnout.

Ve výklenku u předního vchodu spustila Judy Jacksonová na vteřinku ruku s mikrofonem rozhlasu, zamyslela se a nakonec s úsměvem zvedla mikrofon znovu k ústům.

Požádali nás, abychom to neprozrazovali, ale stejně vám to povím. Očekává se přílet královny a – právě tak jako při příletu Air Force One s americkým prezidentem na palubě – v tom případě se letecký provoz zastavuje. Prosím, mějte strpení. Ze zkušenosti bych odhadla, že naše zdržení bude zhruba půlhodinové.

Judy vrátila mikrofon na místo, právě když z oddělení turistické třídy vyšla Cindy, pevně stavěná brunetka, která vítala cestující u vchodu.

„Opravdu?“ zeptala se mladá letuška. „Královna?“

„Samozřejmě,“ odpověděla s vědoucím úsměvem Judy.

„Páni! Jo, mimochodem, lidi si začínají stěžovat, že vzadu je příliš velké vedro. Neměla bych zavolat do pilotní kabiny?“

Judy zavrtěla hlavou. „Já jim zavolám. Z téhle posádky nikdo kromě mě s kokpitem komunikovat nebude. Rozuměno?“

„Jak chceš, Judy,“ odpověděla Cindy a přes tvář jí přeletěl nechápavý výraz.

„Počkej ještě, Cindy. Je ta uprchlice z Chicaga tam vzadu? Bretsenová?“

„Myslíš Janie? Jo, pomáhá v zadní kuchyňce.“

„Tak jí řekni, ať přestěhuje tu svou zadnici sem nahoru. Dali jí sedadlo v první třídě a já chci, aby si tam zalezla.“

„Ale nám chybí…“

„Neodporuj mi, holčičko!“ vyjela na ni Judy. „Udělej, co ti říkám! Máme před sebou deset hodin letu. Za tu dobu to snad zvládnete, i když je vás o jednu míň.“

Cindy přikývla a otočila se k odchodu. Po tváři Judy Jacksonové se rozlil samolibý úsměv.

Na pravém sedadle v pilotní kabině poklepal Garth Abbott tiše na tlačítko mikrofonu palubního rozhlasu a obrátil se ke kapitánovi.

„Takže naše první dáma tam vzadu právě oznámila cestujícím, že máme zdržení kvůli příletu královny.“

„No a?“

„Pokud vím, tak to není pravda. Měl jsem dojem, Phile, že tu tvrdneme proto, že nám jeden motor nechce naskočit.“

„Hele, mně je dost jedno, co jim nakuká, hlavně když je udrží v klidu.“

„Pokouším se ti sdělit, Phile,“ pokračoval Garth, „že pokud přijdou na to, jaký je to do nebe volající výmysl, je naše důvěryhodnost v tahu.“

„Palubu mají na starosti letušky. Tak ať si to vyřídí.“

„Ach tak, takže my jsme jen neviditelní skřítkové, kteří řídí lokomotivu?“

„Něco na ten způsob.“

„Kristapána, Phile, ty bys měl lítat s nákladním letadlem a převážet balíky expresní pošty nebo tak něco. Lidi za námi nám financují naše výplaty. Nemyslíš, že jsme jim povinováni trochou ohleduplnosti?“

„DO HAJZLU!“ vybuchl Phil Knight a oči mu vylézaly z důlků. Zuřivě se zadíval na Gartha. „Čemu na slově kapitán nerozumíš?“

„Cože?“

„Kapitán tu jsem já, ať se ti to líbí, nebo ne! Přestaň už se pokoušet tomu tady velet.“

Garth zvedl obě ruce v gestu vyjadřujícím naprostou nechápavost. „Phile, o čem to probůh mluvíš? Já přece vím, že velení máš ty, ale správný první důstojník…“

„Správný druhý pilot ví, kdy má držet hubu a odpovídat pouze Rozkaz!“

Garth zíral na Phila Knighta několik vteřin, než smutně zavrtěl hlavou. „Phile, tohle není žádná soutěž. Máme pracovat jako tým.“

„Jo, já vím. Já dělám rozhodnutí a ty je shazuješ. A prý tým!“

„Cože? Když ti sdělím svůj profesionální názor, tak tě shazuju?“

Knight se donutil obrátit k druhému pilotovi a podívat se mu přímo do očí. „Ty si myslíš, že jsem takovej blbec, abych neprokoukl ty tvý hrátky, Abbotte?“

„Jaké hrátky?“ zeptal se Garth a po tváři se mu rozlil výraz překvapení.

Kapitán s obličejem zkřiveným vztekem na něj namířil ukazováček.

„Celých těch čtrnáct dní, co teď létáme spolu, oponuješ všem rozhodnutím, která udělám. Prostě jsi posedlý touhou prokázat, že to ty jsi tady ta pravá autorita ve všech záležitostech lítání na mezinárodních linkách. Jenomže od tebe se čeká, že mě budeš podporovat, a ne že budeš hrát na to svoje – A už tě mám.“

Garth jen vrtěl hlavou. „Ježíšmarjá, člověče, já tě přece podporuju. Nechodím nikam ven a netelefonuju někomu ze společnosti pokaždé, když s tebou nesouhlasím. Říkám to přímo tobě. A ty pak stejně uděláš konečné rozhodnutí.“

„Tak v tomhle máš pravdu,“ chytil ho Phil za slovo a odvrátil oči k přístrojové desce. V pilotní kabině se na nesnesitelný počet vteřin rozhostilo hluboké ticho.

Garth Abbott prolomil mlčení.

„Jak chcete… Co tedy chcete, abych dělal, pane kapitáne? Chcete, abych tu jen tak seděl jako zajíc chycený reflektory auta a kývl na souhlas, když dostanu narážku?“

„Bylo by to rozhodně mnohem lepší,“ odsekl Phil.

„A co třeba taková maličkost, že aerolinie Meridian vyžadují od druhého pilota, aby se ozval a byl důrazný, když si myslí, že existuje něco, co jeho všemocný kapitán nutně potřebuje slyšet?“

„Tak si nech od cesty ten svůj tón a la A mám tě!, když pro mě máš nějaké sdělení.“

Garth Abbott opět na několik vteřin ztichl, protože v duchu bojoval mezi touhou na toho chlapa začít ječet a vědomím, že to nejde, když spolu musejí létat ještě dalších čtrnáct dní. Zhluboka si povzdechl a zavrtěl hlavou.

„Víš co, Phile? Hádám, že asi vysílám jiné signály, než chci. Nesnažím se tě kritizovat, jen se pokouším dělat svou práci.“

„Tak zavři hubu a dělej ji.“

Garthovi se lehce zatočila hlava, jak úporně se snažil potlačit výbuch nadávek, kterými si tak hrozně moc přál zasypat Phila Knighta. Podařilo se mu však udržet čelisti pevně sevřené a jednoduše jen přikývl.

Tohle, pomyslel si, bude hotový očistec.

STŘED LONDÝNA – 9.40 MÍSTNÍHO ČASU

Senátorka Sharon Douglasová stála s dosud nerozbalenými cestovními taškami u psacího stolu v hotelovém apartmá a už vytáčela číslo svého asistenta ve Washingtonu. Bill Perkins se ozval okamžitě.

„Bille, omlouvám se, že vás budím, když je tam u vás tak nekřesťanská hodina, ale potřebuju, abyste sehnal dřívější zápis z průběhu senátního slyšení o incidentech, kdy se cestující za letu vzbouřili, a poslal mi ho e-mailem. Připravíme vlastní tiskovku.“

Následovalo očekávané mručení a odkašlávání, jak se Perkins pomalu probouzel. „Sharon, dohodli jsme se, že to je falešná stopa…“

„Neměla jsem pravdu, to se stává. Naši přátelé na druhé straně Kapitolu náhodou pravdu měli. Nevěřil byste, čím jsem právě prošla.“

„Cože, chcete říct, že jste měla mizerný let?“

„Žádné služby, slušnost a odpovědnost, špatný výcvik, navíc bylo nepředstavitelně přeplněno – moje nová přítelkyně to označuje za krysí syndrom. Bille, možná jsme zastavili hrozbu teroristů, ale jestli se nám nepodaří tenhle systém brzy uvést do pořádku, dojde uvnitř něj k něčemu opravdu ošklivému.“

LETIŠTĚ HEATHROW, LONDÝN – 9.40 MÍSTNÍHO ČASU

Martin Ngume vstoupil do oddělení první třídy letu číslo šest společnosti Meridian s očima dokořán otevřenýma a s úctou obyčejného smrtelníka uvnitř katedrály. Po více než dvanácti hodinách utrpení, kdy byl namačkán jako sardinka v sedadle turistické třídy s prostorem postačujícím leda pidimužíkům, mu připadala místa v první třídě jako kožené trůny, navíc vybavené elektronickými vymoženostmi, které si za svého pobytu v Americe tolik zamiloval.

Elle Chantreseová, vysoká letuška s nádhernými blond vlasy vítající jej ve dveřích, si všimla jeho zaváhání a prstem ukázala doleva dopředu.

„Vítejte na palubě, pane Ngume. Sedíte na místě dvě-A.“

„Jak prosím?“

„Přejděte laskavě za závěs. Poletíte v našem oddělení první třídy.“

Martinova tvář se rozzářila širokým úsměvem. „Ach ano, to souhlasí. Děkuju vám.“

Martin vklouzl na sedadlo 2-A a stále nemohl uvěřit tomu, jak se k němu ta milá Američanka Claire hezky zachovala. Vdechoval zhluboka výraznou vůni kůže, rukama lehce přejížděl měkké opěrky rukou, a jakmile si přečetl cedulku s návodem, opatrně odklopil malou obrazovku z tekutých krystalů.

„Nedal byste si před startem něco k pití, pane?“ zeptala se ho další z letušek, která se objevila u jeho sedadla. Ohlédl se, aby si prohlédl obsah obvyklého kovového pojízdného stolku na rozvážení pití, ale nikde ho neviděl, a napadlo ho, kde ho asi děvče nechalo.

„Já… dal bych si trochu pomerančového džusu, prosím.“

„Máte ho mít,“ odpověděla, „hned vám ho přinesu z kuchyňky.“

Takže tady to je jako někde v restauraci, pomyslel si.

Maminka by byla nadšená, kdyby to viděla. Až do té chvíle se mu po nástupu do letadla důvod, proč tuto cestu vůbec podniká, úplně vypařil z hlavy.

Padla na něj znovu drtivá tíha strachu o mámu, ale vzápětí se mu vybavilo její neustálé napomínání: „Ten, kdo si zkazí radost z nádherného zážitku strachem z věcí, na kterých nemůže nic změnit, mrhá darem.“

Díky štědrému daru se ocitl se na úžasném místě, a tak si to užije, jak nejlépe dokáže. Dokud nedorazí do Kapského Města, nemůže pro maminku stejně nic udělat. Leda se modlit.

NA PALUBĚ BOEINGU 747, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN, LETIŠTĚ HEATHROW, LONDÝN – 11.38 MÍSTNÍHO ČASU

Na druhé straně oddělení první třídy bubnoval Robert Macnaughton už hodnou chvíli prsty do okraje koženého sedadla a rytmus a síla jeho neslyšného poklepávání podstatně vzrostla po posledním oznámení palubního rozhlasu. Okénko měl u pravého lokte, a než se otevřel ochranný kryt motoru číslo čtyři, mohl jím nerušené sledovat plošinu údržby, která byla pod motorem vysunuta, i několik lidí z pozemního personálu údržby v bílých pracovních kombinézách s našitým logem aerolinií Meridian, kteří se motali kolem. Bylo nad slunce jasné, že jejich lopocení nemělo s jakýmikoli údajnými cestovními plány anglické královny zhola nic společného.

Macnaughtonovi nemohlo uniknout, že oddělením první třídy stále intenzivněji prostupoval pocit znechucení, a to již od chvíle, kdy byl letoun tažen od nástupního koridoru. Nejhlasitěji svou kritiku vyjadřoval muž jménem Logan, sedící od něj nalevo přes uličku. Stěžoval si na teplotu, zdržení i na přístup personálu. Robert Macnaughton uzavřel své pozorování s tím, že tenhle pan Logan vstoupil již na palubu rozhořčený na nejvyšší míru, a jelikož se mu nedostalo od posádky zdvořilého pochopení, jeho nálada se valem zhoršovala.

Právě teď Logan už zase povstal a snažil se promluvit si s hlavní letuškou, tentokrát prstem ťukal na hodinky. Znechucenými posunky poukazoval na tým údržby na letištní ploše, přičemž mluvil tak hlasitě, že ho bylo slyšet téměř na druhém konci oddělení. Když výměna názorů skončila, posadil se zpět na místo, krátce se podíval na svého souseda a vyjádřil teď už společně prožívané rozhořčení zvednutím obočí.

Špatná nálada Roberta Macnaughtona dosáhla kritického bodu po odvysílání nejnovější zprávy v palubním rozhlase, jež bezesporu završila dlouhou sérii předchozích stále patrnějších lží. Nedělalo mu velké potíže vyrovnat se s určitými nedostatky, příkladně s tím, že u sedadel chyběly telefony, ale to, že je někdo z posádky letadla krmil lžemi, se rozhodně nedalo přejít jen tak.

Macnaughton povstal a jeho pevně stavěná sto pětasedmdesát centimetrů vysoká postava si to namířila ke kuchyňce první třídy. Prudkým pohybem ruky odhrnul závěs právě v okamžiku, kdy letuška zmáčkla tlačítko palubního rozhlasu.

Judy Jacksonová se k němu překvapeně otočila a vrátila mikrofon zpátky na místo.

„Ano? Přejete si něco?“

„Jste zřejmě ta dáma, která v průběhu posledních dvou hodin odvysílala všechna ta oznámení, je to tak?“

„Ano,“ odpověděla Judy, a na očích jí bylo patrné, že si dobře uvědomuje, kdo před ní stojí: cestující z první třídy, pán s hřívou stříbřitě šedých vlasů upravený jako ze škatulky a v obleku za nejméně tisíc dolarů.

„Byla byste tak nesmírně laskavá a sdělila mi, jaké je vaše postavení v posádce tohoto letadla?“ zeptal se muž přátelsky, jeho slova nezněla ani zlostně, ba ani rozhořčeně. Podle přízvuku se dalo usoudit, že jde o kultivovaného Brita. Judy se vidi telně uvolnila a usmála se.

„Samozřejmě, pane. Jsem vedoucí kabiny.“

„Tak je to tedy,“ reagoval na to s nepatrným úsměvem. „A tam nahoře, jak předpokládám, sedí kapitán, viďte?“ Zvedl obočí a usmál se, což vyvolalo u Judy krátké zasmání.

„Ale ano, samozřejmě. Jen obtížně by se dalo letět bez něj, jak jistě chápete.“

„Dokonale. A ještě jedna věc, než se s vámi podělím o takovou nevýznamnou maličkost, o níž jsem uvažoval. Jsou slova, která pronášíte, vaše, nebo jeho?“

„Jak, prosím?“

„Ta hlášení, která jste odvysílala, jste si připravovala sama, nebo vám je diktoval kapitán?“

Judy pohodila hlavou v samolibém gestu. „Panenko skákavá. Samozřejmě že ne. Tedy chci říct, ano, je to na mně. Já mám na starosti kabinu pro cestující. Zjistím, co se děje, a všechny o tom informuju.“

„Zajisté. Teď už si potřebuji vyjasnit jen jednu věc, budete-li tak laskavá.“

„Ale s radostí,“ odpověděla Judy srdečně. „Čeho by se to mělo týkat?“

„Víte, mám totiž nějaké připomínky k vámi sdělovaným faktům.“

„Skutečně?“ poznamenala stále ještě s úsměvem.

„Ano. Nejdřív jste nás informovala, že nás zdržuje královna, ale já vím, že královna je tento týden v Indii a její návrat ze státní návštěvy se neočekává dříve než v pátek. Po další půlhodině jste trvající zdržení připsala řízení letového provozu. Přitom rádiový kanál zábavných pořadů vašich aerolinií naladěný na vlnovou délku řídící věže nevykazoval ani v nejmenším známky nějakého zdržování.“

Úsměv na tváři Judy Jacksonové začal mizet. „No, tak nám to bylo řečeno,“ zmohla se nakonec na odpověď.

„Opravdu? Pozoruhodné, protože poté jste omluvila zdržení zácpou na rampě, která byla naprosto prázdná, nato jste nás zpravila o příjezdu záchranky první pomoci, ač přítomnost jakékoli sanitky byla pouze imaginární, a nakonec přišel zlatý hřeb. Zřejmě se nějakým kouzlem vynořila fronta neviditelných bouřek na modré obloze bez mráčku. A to ještě navzdory faktu, že v osm hodin ráno se vyskytovala nejbližší bouřková činnost sto třicet kilometrů severně od Dánska.“

„V této oblasti bylo počasí…“

„A v součinnosti toho všeho a zcela klidného počasí se nepochybně objevila porucha vnějšího motoru tohoto proudového letadla, viďte?“

Judy to naprosto vyvedlo z rovnováhy. Nasadila rozhněvaný výraz a ruce založila v bok. „Kdybyste toho věděl o letadlech víc, pane, tak byste pochopil, že když dojde ke zdržení, naši mechanici musí provádět určité pozemní kontroly.“

„Jsem si jist, že máte naprostou pravdu. Mám licenci k pilotování proudových letadel teprve nějakých dvaatřicet let a moje společnost vlastní pouhé dva roky služební boeing, se kterým, smím-li to dodat, mám nyní oprávnění létat. Pro nezasvěcené, je to pouze Boeing sedm tři sedm.“

Judy si uvědomila, že mužova slova nabrala na důrazu, aniž by zvýšil hlas. To poznání ji na chvíli zbavilo řeči.

„Takže, mladá dámo, položím vám teď jednu otázku: Jste zhrzená spisovatelka románů, nebo si jen libujete v pronášení do nebe volajících lží svým cestujícím?“

„Kdo si myslíte, že jste, že se opovažujete se mnou takhle mluvit?“ vyjela na něj Judy.

„Opravdu nikdo tak moc důležitý,“ pronesl týmž klidným tónem. „Jenom jeden z vašich platících cestujících.“

„V tom případě vám navrhuji, pane, abyste se vrátil zpátky na své místo.“

„Jak si přejete,“ reagoval na to Macnaughton a nepatr ně naznačil úklonu. „Přesto bych vás rád požádal, abyste se napříště ve svých oznámeních omezila na pro vás asi dosti podivnou a zjevně i zastaralou praxi a mluvila pravdu. V rozporu s vaší zjevnou vírou předpokládající psychologickou prostoduchost cestujících nejsme naprostí idioti.“

Macnaughton se vrátil do čtvrté řady oddělení první třídy a protáhl se kolem prázdného místa v uličce, aby se dostal na sedadlo u okna, které mu náleželo. Když míjel svou aktovku, o záhyb na manžetě kalhot se mu zachytila malá kožená jmenovka s logem English Petroleum, jež se vzápětí převrátila a odhalila vytlačená zlatá písmena:

ROBERT MACNAUGHTON, PŘEDSEDA SPRÁVNÍ RADY.

Zvuk oznamující, že byl zapnut palubní rozhlas, soustředil jeho pozornost na ampliony u stropu. Znovu se ozval hlas téže ženy, teď však v něm zazníval zatvrzelý spodní tón.

Jen ještě dodatek, vážení. Vzhledem ke všem různým problémům, které až dosud oddalovaly náš odlet, rozhodlo naše oddělení údržby, že provede rutinní inspekci pravého vnějšího motoru, čehož si možná ti, co sedí vpravo, všimli. Jinými slovy, nic se neděje. Jen pravidelná prohlídka. Oceňuji vaši trpělivost, teď, když už se počasí stabilizovalo, bychom již zakrátko měli být připraveni vzlétnout.

Prsty Roberta Macnaughtona začaly znovu vyťukávat na opěrku sedadla několik taktů melodie, jež mu zřejmě zněla v uších. Zároveň vrtěl nevěřícně hlavou a téměř mu unikl náhlý pohyb, když na vedlejší sedadlo kdosi zprudka dosedl s rukou napřaženou k pozdravu.

Macnaughton přestal bubnovat a podíval se na svého nového souseda.

„Moc se omlouvám, že vás obtěžuju,“ pronesl na úvod muž sedící teď vedle něj. „Jsem doktor Brian Logan, lékař ze Spojených států.“

Macnaughton přijal nabízenou ruku a bez velkého nadšení jí potřásl. „Rád vás poznávám, pane doktore. Jsem Robert Macnaughton a působím v Británii.“

„Nabyl jsem dojmu, pane Macnaughtone, že i vás pobouřila ta oznámení.“

„To máte pravdu.“ Robert Macnaughton se krátce zadíval zkoumavým pohledem lékaři do očí a snažil se rozhodnout, zda má ještě něco dodat. Váhal totiž mezi pocitem, že by bylo dobré získat spojence, a varováním tichého hlasu nabádajícím jej naopak k opatrnosti – ten se však rozhodl nebrat v tuto chvíli na vědomí. „Víte, celou dobu ze sebe sype jen hromadu lží, a já už toho mám opravdu po krk.“

Logan přikývl a oči se mu zúžily do štěrbin. „Takovým způsobem jsou totiž celé tyhle všivé aerolinie řízeny. Všechny ty nesmysly o královně, počasí a o provozu… Přitom se mi zdá, že potíže s vnějším motorem mají už od chvíle, kdy jsme odrazili od rampy.“

„Začínám zastávat týž názor, pane doktore,“ připustil poněkud váhavě Macnaughton. „Mluvil jsem s ní o tom, leč bez odezvy.“ Brian opět přikývl, pozvedl se v sedadle a rozhlédl se kolem. Zdálo se, že se chce přesvědčit, zda je někdo nepovolaný neposlouchá. To gesto vzbudilo v Macnaughtonovi náhlý poplach. Doktor Logan se k němu natočil a ztišil hlas. „Směl bych s vámi počítat jako se svědkem?“

Robert Macnaughton neodpověděl hned a zkoumavě si prohlížel lékařovu tvář. „Promiňte? Skutečně jste řekl svědek?“

„Ano. Kvůli těm jejich lžím! Myslím, že jsme je nachytali na švestkách.“

Narůstající opatrnost zpomalila Macnaughtonovu odpověď. Nyní volil slova velice obezřetně. „Samozřejmě že s vámi naprosto souhlasím, pane doktore. Jejich chování je do nebe volající, ale… i když nejsem právník…, vážně pochybuji, že to, co se stalo, zavdává příčinu k soudnímu stíhání, uvažujete-li o něm.“

Doktor Logan se na několik vteřin na Roberta Mac Naughtona také upřeně zadíval, potom zamrkal a zavrtěl hlavou. „Promiňte, ne… Vyjádřil jsem se nesrozumitelně. Jestliže napíšu stížnost na leteckou asociaci, smím počítat s vaší podporou?“

„Ach tak, už chápu.“ Robert Macnaughton vytáhl z vnitřní kapsy kabátu vizitku a lékaři ji podal. „To v každém případě můžete. Jednoduše se spojte s mou kanceláří. Pravda je, že jsem už uvažoval, že podniknu stejné kroky.“

„Konečně!“ prohlásil náhle doktor změněným tónem, až Roberta Macnaughtona málem vylekal. Po chvilce si uvědomil, že jeho soused ukazuje prstem k oknu. Podíval se vpravo a s úlevou spatřil, že tým opravářů již stahuje výsuvnou plošinu a pečlivě uzavírá kapotáž motoru. Během několika vteřin už bylo v kabině pro cestující slyšet, jak hvízdavý řev opraveného motoru nabírá na síle.

Doktor Logan vstal a beze slova odešel někam dozadu.

Jeho chování je ale hodně divné, usoudil Macnaughton v duchu, zatímco si na klín vytahoval aktovku, aby z ní vyndal jednu z obsažných zpráv, které si potřeboval prostudovat. Bylo třeba se připravit na schůzi v Kapském Městě, sjednanou hodně narychlo. Vzhledem k tomu, že z letky proudových letadel, kterou společnost English Petroleum vlastnila, nebylo žádné k dispozici, jevil se let se společností Meridian jako ta nejlepší volba. V současné chvíli však svého rozhodnutí začínal litovat.

Jeho pozornost zaujalo cvaknutí signalizující, že někdo zapnul palubní rozhlas. S dosud otevřenou aktovkou se Robert Macnaughton zarazil a uvažoval, jestli se konečně odhodlali promluvit piloti.

Jenže hlas patřil doktoru Loganovi.

Vážení, mluví k vám Brian Logan, jeden z pasažérů. Je tu něco, co musíte vědět.

Hlavní letuška už nějakou chvíli v přední části oddělení první třídy natřásala polštáře, a vypadalo to, že zde má plné ruce práce. Po celou dobu se však pečlivě vyhýbala pohledu na cestujícího na sedadle 3-F. Když se v amplionech palubního rozhlasu ozval hlas doktora Logana, zatěkala zmateně očima a vzápětí už se úprkem hnala do oddělení turistické třídy.

Na místě 3-A u okénka v první třídě se Janie Bretsenová posadila zpříma jako svíčka.

Posádka nám už celé hodiny lže. Blábol o královně byla lež, nikde široko daleko není a nebylo špatné počasí…

Judy Jacksonová jako střela prolétla okolo místa 3-F, na němž seděl Macnaughton, vzápětí rozrazila závěs, a on ještě zaslechl její kroky a křik, jak se vzdalují do dalšího oddělení, zatímco doktor Logan pokračoval ve své zlostné tirádě. Letiště není ucpané nadměrným provozem, a celou tu dobu se před námi snaží zatajit fakt, že…

Následoval zvuk nárazu do mikrofonu palubního rozhlasu a vzápětí jasně rozeznatelný hluk, jak sluchátko dopadá na podlahu. To vše provázely rozohněné výkřiky odněkud z pozadí. Janie už v tu chvíli byla na nohou a spěchala do zadní části letadla. V amplionech se teď ozývalo chrastění, jak se zřejmě Logan snažil vykroutit mikrofon z ruky někoho, kdo mu ho vzal.

Vy… TO, CO MUSÍTE VĚDĚT… je… PUSŤTE TO!… že měli problémy s motorem… A ŽE NÁM TO NECHTĚLI ŘÍCT! COPAK SI TO NECHÁTE LÍBIT?

A opět zvuky zápasu o mikrofon, načež z amplionů zazněl hlas Judy Jacksonové. Zjevně sotva popadala dech, ale slova zněla rozhodně.

Dámy a pánové, omlouváme se vám za tento výlev. Zdá se, že jeden z našich cestujících má nějaké psychické problémy.

Vnější motor pod pravým křídlem běžel v provozních otáčkách a Macnaughton ucítil jemné zhoupnutí letounu a další dva zvonkové signály, jež v kabině pro cestující signalizovaly, že Boeing 747 zahájil pojíždění po letištní ploše. Podíval se přes rameno a napínal zrak, jestli něco nezahlédne mezi závěsem zaručujícím cestujícím v první třídě soukromí, ale rozhodl se do incidentu nezasahovat. Již dříve si nebyl jistý Loganovou duševní vyrovnaností. Teď nejspíš není vhodný čas se do toho plést.

Hlasy, v nichž zazníval potlačovaný vztek spolu se zvuky zjevně provázející potyčku, se blížily k oddělení první třídy. Vzápětí sem skrze závěs vpadl pozadu Brian Logan hnán šikem letušek vedených rozzuřenou Judy Jacksonovou.

„PANE! Jestli si nedřepnete na sedadlo a nepřipoutáte se, donutím kapitána, aby se vrátil k východu a nechám vás odtud vyvést v želízkách!“

„Jen si poslužte, k čertu s váma,“ zazněla odpověď pronesená tichým, výhružným tónem. „Už teď žaluju tuhle všivou společnost za vraždu mé ženy a nenarozeného syna. Jen své požadavky zdvihnu o nějakých dvacet možná třicet milionů.“ Při těch slovech se doktor Logan otočil a zamířil ke svému sedadlu.

„Až budete mimo moje letadlo, tak si dělejte, co chcete, ale jestli…“

Brian Logan se prudce otočil na patě a ukazováčkem mířil Judy Jacksonové do tváře. „Ani se neopovažte pomyslet, že mi budete rozkazovat,“ zavrčel Logan.

„PANE! POSAĎTE… SE…, NEBO SE VRACÍME!“ Jacksonová se obrátila k jedné z letušek a ukázala směrem k pilotní kabině. „Dojdi tam nahoru, vezmi si služební telefon a buď připravená informovat o tom piloty. Čekej na můj pokyn.“

Doktor zůstal vteřinu bez hnutí stát a zkoumal pohledem sílu, jež se proti němu seskupila. K vedoucí letušce se přidalo ještě pět dalších členek posádky, aby vedoucí podpořily, a ty ještě doplnila letuška, která nebyla ve službě. Všechny ženy z palubního personálu teď Logana upřeně pozorovaly.

Brian Logan se krátce podíval na Roberta Macnaughtona, který téměř neznatelně zavrtěl hlavou a naznačil rukou s dlaní obrácenou dolů, aby se posadil. Lékař se s váháním podvolil a svezl se na sedadlo.

Oči Judy Jacksonové planuly hněvem. „Už vás nechci ani jednou vidět mimo sedadlo, pane,“ prohlásila.

„Oslovujte mě pane doktore Logane, a já si ksakru budu dělat, co se mi zlíbí.“

„Je mi úplně jedno, jaký máte titul, ale jestli se dotknete jakéhokoli předmětu náležejícího posádce nebo dokonce členky posádky, případně se budete plést do věcí, po nichž vám nic není, nebo se znovu rozhodnete ignorovat naše příkazy, budete zatčen, vyveden z letadla, bude proti vám vzneseno obvinění, dostanete se před soud, který vás odsoudí a nakonec i uvězní. Nezapomínejte, že máme na palubě ozbrojené členy letecké policie, a jestliže se rozhodnou si to s vámi vyřídit, strávíte příštích deset let v base… Ve Velké Británii, kde budete nejspíš sedět, se žádné infantilní přečiny netrpí. Rozuměl jste?“

„Už jste skončila?“ zeptal se Logan s ironií v hlase.

„Ano.“

Znovu na Jacksonovou namířil ukazováček a nepříliš hlasitě, o to však výhružnějším tónem promluvil: „Ženská, zkuste nám ještě jednou o něčem lhát, a budete mít co dělat se mnou a s dalšími třemi stovkami rozhořčených lidí.“

„A vy zase přestaňte vyhrožovat mne,“ vrátila Jacksonová útok s polknutím, které prozradilo její nervozitu. Nakonec se rychle otočila a odkvapila do zadní části letadla. Samozřejmě si byla dobře vědoma, že během mezinárodních letů společnosti Meridian se na palubě žádná ozbrojená ostraha nenachází.

Janie Bretsenová sledovala celou výměnu názorů z bezprostřední blízkosti, a když se Judy otočila k odchodu, v patách ji následovala. V kuchyňce oddělení obchodní třídy se Janie nakonec podařilo odříznout jí cestu ven.

„Kvůli čemu se to všechno seběhlo, Judy?“ zeptala se a pohybem hlavy ukázala dozadu přes rameno.

„Co tím chceš říct?“ odpověděla jí otázkou Judy.

„Myslím tím, jestli je úplněk nebo něco na ten způsob. Už cestou z Chicaga do Londýna jsme měli fůru naštvaných cestujících. Co toho doktora tak rozparádilo?“

Judy prudce přejela Janie pohledem od hlavy až k patě a zamračila se nad tím, jak vypadá. „Dnes dopoledne nevyhlížíme úplně vybraně, že, slečno Bretsenová? Jste si jistá, že splňujete předpisové oblečení, které by inspekce poskytovaných služeb za letu odsouhlasila?“

„O čem to mluvíš?“ zakroutila Janie udiveně hlavou.

Jacksonová si znechuceně odfrkla. „Hádám, že ženské z bývalého vedení mají nárok vypadat jako čarodějnice.“

„Čarodějnice… Cože?“

„Co vlastně chceš, Janie? Mám moc práce.“

„To mi neuniklo. Celou tu scénu jsem viděla… Nechceš, abych ti nějak pomohla?“

„Ale, ale, že bychom to nedokázaly zvládnout bez inspektorky služeb?“

„Judy, nech toho! To tvoje sesazení je hodně stará záležitost a dostalas, co sis zasloužila. Chováš se jako malé dítě.“

Jacksonová popostoupila o krok blíž a prstem dloubla Janie do hrudníku. „Bretsenová, tak ať je mezi námi jasno. V prostoru pro cestující v tomhle letadle velím posádce já. Ty už u téhle společnosti na žádném vedoucím postu nejsi, i když všechny víme, že těm nahoře donášíš. Nasadili tě sem, jako že máš doplnit posádku na předpisový počet, ale ve skutečnosti tu máš za úkol šmírovat.“

„Cože? Tak pitomá snad být nemůžeš, abys to myslela vážně. Ale když už ses o tom zmínila, pakliže nemáš předpisový počet lidí v posádce, proč tedy letíme?“

„S tebou jako mrtvou duší předpisy splňujeme, jak dobře víš. Ale ty nepatříš mezi moje děvčata a já zase nepotřebuju tvou pomoc, a i kdybych ji nakrásně potřebovala, tak od tebe bych ji rozhodně nepřijala. Uhni mi z cesty a jdi se uložit k zimnímu spánku.“

„Ty se nikdy nezměníš, viď, Judy? Pořád jsi stejně popudlivá a nesnášenlivá, s naprostým nedostatkem citu pro službu zákazníkům.“

„Běž si sednout, Bretsenová. Nebo tě mám taky dát zavřít?“

Janie si povzdechla a ukázala vzhůru v okamžiku, kdy odezněl v kabině dvoutónový varovný signál oznamující přípravu ke vzlétnutí. „Hodláš informovat kapitána o tom, co se stalo, nebo to mám udělat já?“

„S piloty v kokpitu nebude mluvit nikdo jiný než já. Kapišto?“

„Musí to vědět, Judy.“

„Zatraceně rychle odsud vypadni!“ obořila se na ni. Janie vyšla z kuchyňky a ke svému místu se dostala právě ve chvíli, kdy motory naběhly do otáček pro plný výkon a těžce naložený Boeing 747 roloval po startovací dráze.

NA PALUBĚ BOEINGU 747, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN, VE VZDUŠNÉM PROSTORU – 11.54 MÍSTNÍHO ČASU

Když vystoupali do výšky 2400 metrů a londýnské středisko je nasměrovalo k jihu, zapnul Phil Knight autopilota. Nyní sledoval, jak propracovaný systém jemně srovnává velké proudové letadlo na letovou výšku jedenáct tisíc tři sta metrů a systém automatického ovládání plynových klapek uzpůsobuje podobně jemnými korekcemi tah motorů hodnotám potřebného cestovního výkonu.

Kapitán nenápadně mžikl vpravo, aby si ověřil, zda má ještě druhý pilot na klíně laminovaný kontrolní seznam. Od jejich ostré výměny názorů na letišti Heathrow uběhla už pěkně dlouhá doba a jejich jedinou komunikaci představovaly jen předepsané hlášky při provádění jednotlivých úkonů. Phil Knight si uvědomoval, že reagoval přehnaně. Rozhodně poukázal na snobství druhého pilota na špatném místě a v nepravou chvíli. Možná si o to Abbott říkal, jenže on jako kapitán měl postupovat s větším sebeovládáním. Tím výbuchem jen přilil olej do ohně.

„Kontrolní seznam v letové výšce,“ vydal nyní pokyn.

Garth Abbott zvedl hlavu a přikývl. „Rozumím. Výškoměr?“

„Jedna nula jedna tři milibaru.“

„Přetlak?“

„Stálý. Tlak v kabině odpovídá dvěma tisícům metrů.“

Zbývajícími body kontrolního seznamu otázek a odpovědí pak prošli bez jakékoli poznámky navíc.

„Kontrola v letové výšce dokončena.“

„Díky.“

„Není zač,“ odvětil Garth Abbott po kratičkém zaváhání, kdy s údivem přemýšlel, co ta zdvořilost měla znamenat. Knight totiž nikdy svým druhým pilotům za nic neděkoval. Nejspíš se musel přeřeknout, napadlo ho nakonec.

Brenda Robertsová už při startu doslova poskakovala nadšením na sedadle u okna. Teď se s rozzářenýma očima obrátila k manželovi, chytila ho za límec a přitáhla ho k sobě.

„Jimmy! Tohle musíš vidět! Páni!“

„A co, miláčku?“

„Budovu parlamentu a… a Big Ben… a tamhle to je Temže. Vzpomínáš si, jak jsem ti ukazovala ten obrázek?“

„Jo.“

„No a teď to, zlato, vidíš doopravdyl“

Jimmy si rozepjal pás a opřel se Brendě o kolena, aby vykoukl z okénka. Zároveň si však kladl otázku, jestli se na něj nepřiřítí někdo z posádky kvůli nezapnutému bezpečnostnímu pásu.

Nakonec došel k názoru, že je mu jedno, jestli se kvůli tomu bude cítit trapně. Vždyť z pohledu na rozdychtěnou Brendu měl opravdu velkou radost.

„Panejo, no tohle, miláčku, tady to máme pravé a nefalšované, viď?“

Kývala hlavou tak nadšeně, že záplava jejích světlých vlasů v tu chvíli vypadala jakoby rozcuchaná silným větrem, což v něm vždycky rozněcovalo prudkou touhu.

Jenže v tuhle chvíli tady nebylo místo, kam by Brendu odnesl a patřičnou misi dokončil. Potlačil tělesnou žádost a sledoval, na co nového to už zase míří Brendin ukazováček.

„Není tamhleto Stonehenge, Jimmy?“ Obrátila se k němu, oči jako hvězdy, tvář rozzářenou úsměvem. Na oplátku se na ni také zeširoka usmál a pokoušel se objevit, co prve zahlédla.

„Nepoznám to. Myslím, že je to někde na jihu Anglie.“

Už zase měla nos přitištěný na skle. „Ale vypadá to přesně jako na obrázkách, jenže je to děsně mrňavý.“

„Jednou se tam musíme vypravit na výlet a pár dní tam zůstat.“

Brenda se k Jimmymu znovu obrátila, celá plála nadšením a prudce ho objala, až mu skoro vyrazila dech.

„Já tě tak strašně moc miluju, Jimmy Rayi!“ vyhrkla, ale vzápětí se odtáhla a podívala se mu do očí. „Děkuju ti, že mi takhle plníš moje sny!“

„Ale jdi, to tys vyhrála tu soutěž, miláčku.“

„Jenže ty, který jsi nikdy nevytáhl paty z Texasu, jsi jako starý dobrý kamarád řekl: Tak proč ne, jedem!“ Nakonec ho dlouze políbila a Jimmyho to i po všech těch společných rocích vyvedlo z míry a dost zrozpačitěl. Vzápětí se Brenda už zase obrátila k oknu a vyjekla.

„DOVER Jimmy, tohle musí být DoverV1

Garth Abbott sledoval, jak Anglie zmizela kdesi pod trupem Boeingu 747 a nechal myšlenky, aby se zatoulaly domů. Létat s Philem Knightem nepatřilo rozhodně k snadným úkolům, ale vše teď bledlo ve srovnání s úzkostmi, které Gartha tížily kvůli Carol. Doufal, že rutinní činnost při startu, stoupání a letu v cestovní výšce mu pomůže zaplašit spalující pochybnosti a zatlačí je do nějaké zasuté části mysli. Jenže to nepomohlo, proto teď jen nesmírně toužil, aby byl někde úplně sám, a to kdekoli, alespoň na pár minut.

„Já bych… uvažuju o tom, že si zajdu dozadu na kávu a trochu se protáhnout, Phile. Nebude ti to vadit?“

Phil Knight se letmo podíval vpravo a tvář měl zcela bez výrazu. „Ne. Jen jdi.“

„Nemám ti vzít, až se budu vracet, něco k pití?“

Kapitán jen zavrtěl hlavou a stočil pohled dolů na monitor, přinášející záběry z bezpečnostních kamer, aby se přesvědčil, že v malé předsíňce přede dveřmi do kokpitu nikdo nestojí. Pak přepnul na několik dalších bezpečnostních kamer umístěných v různých prostorech víceposchoďové kabiny pro cestující, a znovu se vrátil k prvnímu záběru.

„Zdá se, že dole je všechno v klidu a v předsíňce nikdo není. Můžeš vyjít.“

Garth si odepjal pás, vstal, popadl ještě čepici a pak už zmizel v silně pancéřovaných dveřích pilotní kabiny. Dveře zvenčí pečlivě zabezpečil právě v okamžiku, kdy pařížské řídící středisko nařídilo změnu frekvence.

„Rozumím, Paříži,“ reagoval Knight. „Jedna-dva-čtyři-tečka-pět.“

„Ne, Meridiane, bylo to jedna-dva-čtyři-tečka-nula-pět. Opakujte!“

„Takže, jedna-dva-čtyři-tečka-nula-pět.“

„Oui. Bonjour.“

„Hezký den,“ odpověděl Phil, navolil novou frekvenci a poslal vstupní kontrolní hlášení dispečerovi. Pak se pohodlně opřel zády o opěradlo, ale najednou cítil, jak se mu žaludek snaží zauzlovat při myšlence, s jakými nejrůznějšími příšernými výslovnostmi se ještě za letu setká. To prostě není fér, napadlo ho. Vždyť v letectví se přece považuje za mezinárodní dorozumívací jazyk angličtina, a on se na tenhle fakt spoléhal, když si zažádal o zařazení do divize mezinárodních letů. Ve škole se nikdy žádný cizí jazyk neučil. Neměl pro ně vlohy. Ale proč ho nikdo nevaroval, že podoba angličtiny, kterou polovina dispečerů v Evropě a v Africe používá, není nic jiného než příšerná hatmatilka? Proč jen aerolinky Meridian o tom piloty nepoučí?

Pro Gartha Abbotta to samozřejmě žádný problém nepředstavovalo, a to ve Philovi vzbuzovalo nepříjemný pocit. Cítil, že se trochu červená při vzpomínce, jak při prvním zahraničním letu musel přiznat, že nerozumí tomu, co dispečeři říkají. Abbott se sice choval vstřícně, pomáhal mu s tlumočením či rádiové relace obstarával sám. Jenže Phil si byl jistý, že se druhý pilot už nemůže dočkat, až bude moct po celé divizi mezinárodních letů jejich aerolinek rozšířit zprávu, jak je Phil Knight neschopný.

Phil se letmo ohlédl na dveře kokpitu a pocítil vděčnost, že jsou dosud zavřené. Moc by si byl přál, aby šlo tak či onak přikázat druhému pilotovi, že si má dřepnout na zadek v první třídě a neukazovat se v pilotní kabině třeba několik hodin. Jenže předpisy hovořily jasně: pilot v letounu s dvoučlennou posádkou se smí ze svého místa vzdálit pouze z fyziologických důvodů, v současné době k tomu přibyla ještě spousta doplňujících předpisů a závazných postupů. Mělo se tak zajistit, aby si nikdo nemohl vymoct přístup do pilotní kabiny násilím. Předpisy však zároveň učinily ze vstupu do kokpitu i odchodu z něj nepříjemnou proceduru. Bude se muset smířit s přítomností druhého pilota, a to přesto, že by si let mnohem víc užil bez Abbotta a jeho jízlivého opovržení. Philovi se vždy zdálo, že Abbottův sebejistý pohled nemůže znamenat nic jiného než: „Nezasloužíš si, abys dělal kapitána, vždyť nemáš ani ponětí, jak ses za hranice dostal.“

Phil sklonil hlavu a pohled mu padl na leteckou kabelu. Vytáhl z ní náprsní tašku, kterou s sebou všude vozil, a otevřel ji tam, kde měl fotografie rodiny. Na jednom ze snímků se na něj usmívala manželka Doris a jejich tři synové na pláži na Bahamách, kam je vzal na dovolenou. Byla to tehdy pořádná sláva. Právě dostal nabídku na kapitánské místo na Boeingu 747 v mezinárodní divizi, a to byl skutečný důvod k oslavám. O padesát tisíc dolarů ročně víc, i když Strýček Sam mu z nich na daních sebral třicet procent. Ale konečně se dostal profesně až na samý vrchol. Celou svou kariéru toužil vymanit se z vnitrostátních letů, podívat se do světa – pyšnit se titulem starší kapitán Boeingu 747 na mezinárodních linkách. Ale až do oné chvíle, celých pětadvacet let působení u aerolinií Meridian , ve většině případů pilotoval boeingy, ať už typu 727, či později 737, po důvěrně známých letištích amerického Středozápadu. Kapitánem se stal před deseti lety a nemusel k tomu vynaložit žádné velké úsilí. Létání na vnitrostátních linkách pro něj v té době znamenalo důvěrně známou rutinu. Všichni dispečeři mluvili anglicky, nikdy nepřistával na letišti, které by už neznal jako své boty, a první důstojníci ve funkci druhých pilotů se k němu vždy chovali s úctou.

Proč tedy pro všechno na světě jsem odtamtud odešel? Ptal se nyní sám sebe.

Phil se podíval levým oknem na přehlídku kumulovitých mračen tyčících se v dálce východním směrem a uvažoval, jestli je možné, aby zahlédl švýcarské Alpy. Sáhl pod sebe a snažil se nahmatat mapu Evropy. Konečně se mu podařilo vytáhnout ji z pouzdra a rozložit ji na klíně. O zeměpisu Evropy toho věděl pramálo, ale snažil se učit nazpaměť, kde leží různé země.

Ne, jsme příliš daleko na severu, než aby to bylo Švýcarsko. Odhadoval bych to nejspíš na Německo.

Představoval si, že už v dálce zahlédl centrální hřeben švýcarských Alp, ale musel by si to ověřit na navigačních přístrojích, aby to věděl jistě.

Projel jím další záblesk závisti, Abbott by zaručeně znal každý kousek země tam dole a moc rád by mu je popisoval. Vždyť druzí piloti na mezinárodních linkách by bez potíží mohli působit jako průvodci v pořadu Cestománie. Také se dívali svrchu na každého, kdo měl menší zkušenosti než oni, a starší kapitány z vnitrostátních letů, kteří si najednou zažádali o mezinárodní lety jen proto, aby si vydělali víc peněz, ty přímo nesnášeli. Phil pociťoval takové doutnající opovržení na každém kroku.

V myšlenkách se nyní přenesl ke scéně na letišti Heathrow, k ostré výměně názorů s Abbottem. Při vědomí, že se nedokázal ovládnout, se celý stáhl do sebe. Samozřejmě si to ten smrkáč zasloužil – a třeba se mu podařilo vyčistit vzduch v pravou chvíli. Jen ať si zapíše za uši, že jako kapitán už měl jeho chování až po krk.

Ne, měl jsem si to nechat pro sebe, pomyslel si vzápětí, ale hned se mu vybavila celá dlouhá řada Abbottových rad, jež musel v předešlých týdnech vyslechnout.

„Promiň, Phile, ale tady na jihu na tobě normálně chtějí, abys to stočil doprava.“

„Phile, promiň, ale mám zkušenost takovou…“

„Hele, Phile, já bych řekl, že je to tohle letiště.“ Prý týmová práce! Povídali, že mu hráli. Při každém letu se cítil jako při závěrečných zkouškách, při nichž propadl už ve chvíli, kdy se tam ukázal.

Místo vedle Briana Logana nebylo obsazené a Janie už nedokázala déle snášet samotu. Dvoutónový signál oznamující, že vystoupali do výše tří tisíc metrů, už odezněl před několika minutami, světelný symbol nařizující připoutání však svítil dál. Vydržet ještě chvíli sedět bylo ale nad její síly. Rozhořčení a vzteku se jí vždycky dařilo čelit pohybem. Přecházela sem a tam, vyšla si na procházku, šla běhat, cestovala – cokoli, jen ne sedět a dusit se ve vlastní šťávě. V tom, aby se snadno vyrovnala s urážlivým chováním Judy Jacksonové, jí dnes navíc ještě bránila velká únava. Potichu se vysunula ze sedadla a postavila se do uličky, uhladila si sukni, zastrkala si do ní pořádně blůzu a potom teprve vklouzla na místo 3-C vedle lékaře, který se na ni podíval poněkud zaskočeně.

„Ahojky.“ Janie doprovodila familiérní pozdrav odzbrojujícím úsměvem a podívala se Loganovi do očí. Pozorovala, jak mu výraz v obličeji maličko zjemněl, když k němu přes překážející opěrku sedadla napřáhla trochu neohrabaně ruku, aby se představila.

„Jsem Janie Bretsenová.“

Její dlaň, která zmizela v jeho pravičce, nejdřív stiskl jakoby na zkoušku, pak o něco silněji. Vjem z dotyku mužovy ruky by Janie popsala nejspíš jako příjemně hebký. Nebyla ani změkčilá, ani mozolnatá – silná ruka, přesto však schopná jemné práce.

„Brian Logan. Rád vás poznávám…, Janie.“ Ohlédl se, jako kdyby mohla matka představená každým okamžikem vtrhnout dovnitř skrz oddělující ochranný závěs a přistihnout ho, jak ubližuje jedné z jejích schovanek.

„Myslel jsem, že patříte k letuškám,“ pravil a pustil její ruku.

„Patřím,“ připustila a zvedla jedno obočí. Na obličeji se jí objevil spiklenecký výraz. „Ale v tuhle chvíli jsem za školou.“

„Skutečně?“

Janie se vyzula z bot, nohy si vsunula pod sebe a poposedla si v širokém sedadle stranou, aby k němu mohla být otočená čelem. „První část letu z Chicaga do Londýna jsem měla na starosti jako hlavní letuška, ale do Kapského Města jim jedna letuška chyběla do plného počtu, a tak mě v oddělení rozpisu posádek naverbovali na její místo. Takže technicky vzato jsem jedna z posádky, ale ve skutečnosti jsem taková napůl stafáž.“

Všimla si, jak doktor Logan stáhl ruku do klína a stiskl ji v pěst, jako by ho náhle přivedlo do rozpaků, že se jí dotkl, či dokonce že se s ní baví.

„Ach tak,“ poznamenal chladně a zadíval se před sebe a předstíral, že po něčem pátrá na přední přepážce trupu letadla.

Udělala jsem něco? Ptala se Janie sama sebe. Vždyť k té změně v lékařově chování došlo bez jakéhokoli přechodu. Ne, neudělala.

„Víte, nemohla jsem nijak pomoct…,“ začala znovu Janie. „Chci říct, že první třída není velká a zvuky se tu nesou…“

Brian Logan se k ní náhle obrátil a ve tváři měl výraz tvrdý jako křemen. „Můžete se sebrat a říct paní Jacksonové, že tohle je hodně laciný trik a já na něj neskočím.“

Podle výrazu Janiina obličeje muselo být jasné, že ji jeho slova zaskočila.

„Co tím chcete říct?“

„Že vás sem poslala, abyste během klábosení se mnou… se mě pokusila přesvědčit. Ale to fungovat nebude.“

Janie nespouštěla oči z jeho tváře, i když Brian Logan se pohledu na ni vyhýbal.

„Opravdu se, pane doktore, strašně mýlíte. Sedla jsem si k vám, abych si s vámi popovídala. Judy Jacksonová s tím nemá nic společného.“

„Jenže to stejně nebude fungovat,“ zopakoval tvrdošíjně.

„Ale co nebude fungovat, doktore Logane?“ zeptala se Janie tiše mírným tónem. „Mám vám říkat pane doktore Logane, nebo by vám vyhovovalo, kdybychom si říkali křestními jmény?“

„Doktor mi docela vyhovuje.“

Janie pokývla hlavou. „Tak fajn, pane doktore, ale mohl byste mi laskavě říct, proč to, o co se nepokouším, nebude fungovat?“

Přes Loganovu tvář přelétl náznak úsměvu, ale vzápětí se ovládl a s posměšným odfrknutím prohlásil: „To byla zvláštní věta, kterou jste vytvořila.“

„Myslíte?“

„Předpokládám, že si to dobře uvědomujete,“ jeho tón ztratil něco na úsečnosti. „Mluvíte jako vzdělaný člověk. Rozhodně líp než většina těch kdákajících trosek, které pracují pro tyhle takzvané aerolinie.“

„Děkuju vám… Tak se mi zdá…,“ mile se usmála. „Jejda, doktore, je to docela sranda si s vámi povídat.“ Okamžitě si v předstíraných rozpacích dala ruku před ústa a promluvila tlumeně skrze dlaň. „Promiňte, nějak mi to ujelo.“

„Ale, ale,“ zareagoval s předstíranou nelibostí.

Janie odtáhla dlaň od úst. „Staré pravidlo pro letušky říká, že se nesmějí používat vulgarismy ani z legrace, a já jsem to právě porušila, což nemívám ve zvyku.“

„Ach tak.“

„Náš rozhovor by mohl být opravdu zajímavý, nezdá se vám?“

„Tamhle vedle je taky jedno volné sedadlo,“ prohlásil Logan odměřeně.

Janie se na několik vteřin odmlčela. „Byl byste raději, kdybych vás nechala na pokoji?“

„Pokud jste tady, abyste se pokoušela se mnou manipulovat, pak ano.“

„To nejsem. Mohu vám dát čestné slovo. Nechci s vámi ani manipulovat, ani vás přesvědčovat, ani na vás udělat podraz. K tomu bych se nemohla propůjčit.“

A opět slabý náznak úsměvu na Loganově tváři.

„Tak vám pěkně děkuju za upřímnost, doktorko Seussová,“ prohlásil naoko vážně.

„Jo, prima,“ zajíkla se Janie. „Takže zelená vejce a šunka též?“

Doktor Logan pokývl hlavou a zřejmě mu činilo značné potíže vesele se nezašklebit, když Janie dál rozváděla své dojmy ze sledování oblíbeného animovaného seriálu.

„Jako holka jsem doktorku Seussovou zbožňovala. Panejo, zní to dekadentně, ale určitě víte, co myslím.“

Logan teď pokýval zamyšleně hlavou a Janie si pomyslela, že je to rozhodně dobré znamení. „My jsme se ženou…,“ začal větu, ale zbytek mu uvízl v sevřeném hrdle. Odvrátil tvář, objal si bradu dlaní a Janie si všimla, že má zaťaté zuby.

„Podívejte, pane doktore, zaslechla jsem, co jste říkal Jacksonové o tom, že vám aerolinie Meridian… zabily ženu a dítě…“

„Zavraždily je!“ vyštěkl Logan.

„Ano, máte pravdu, tak jste to řekl. Zavraždily.“

Po několik vteřin seděli oba zcela tiše, až se nakonec doktor Logan otočil v rozpacích k Janie, ale pak se zase zadíval se sevřenými rty před sebe.

„Půjdu si sednout jinam, jestli si to přejete,“ ozvala se váhavě Janie, „ale… myslím, že bych se ráda dozvěděla, co se stalo.“

Brian si v duchu musel s překvapením přiznat, že nechce, aby si odsedla.

„Došlo k tomu při leteckém neštěstí?“

Brian zavrtěl hlavou a pověděl jí ve stručnosti vše podstatné. Stálo jej to však velkou koncentraci vůle, aby ovládl dojetí. Když konečně skončil vyprávění, seděli oba takřka minutu beze slova, až si Janie nervózně uhladila sukni, a aniž vzhlédla, zavrtěla hlavou.

„O tom jsem neměla tušení,“ přiznala tiše. „Není divu, že nenávidíte všechno, co je jen trochu spojené s našimi aerolinkami. Necítila bych to jinak.“

„Máte vůbec ponětí, co to pro mě znamená ocitnout se na palubě tohohle letadla?“ zeptal se a v jeho hlase bolest vystřídala zlost. „Ocitnout se… být v útrobách letadla, které má na sobě logo Meridian?“

„Ne, to si představit nedovedu,“ přiznala Janie a upřeně se na něj zadívala. „Mohu se pokusit vás pochopit, pane doktore, a opravdu se o to snažím, ale kdybych vám odpověděla, že to chápu, jenom bych tím popřela tu velkou bolest, kterou jste musel prožít.“

„Brian,“ zněla stručná odpověď.

„Jak, prosím?“

Sklonil hlavu s poněkud provinilým výrazem v obličeji, jako by se chtěl omluvit za své předchozí chování. „Prosím vás, můžete mi říkat Brian?“

V jejím pokývnutí hlavou se zračilo radostné uspokojení. „Děkuju vám, Briane. A pro vás jsem Janie.“

„Víte… ehm, chtěl bych vám poděkovat, že máte pochopení. Nečekal jsem to od…“

„Není zač,“ úmyslně jej přerušila Janie, aby nemusel nic dál vysvětlovat.

„Zkrátka… je mi líto, když si musím spojovat tak půvabnou ženu, jako jste vy, s tak odpornými aeroliniemi.“

„To mě taky,“ uklouzlo Janie a samotnou ji to překvapilo. Jak jen ta slova mohla projít automatickou kontrolou jejího vědomí, než je vypustila z úst?

Brian Logan se zatvářil nechápavě a ona mu položila ruku na předloktí.

„Briane, máme v aeroliniích Meridian některé hrozné lidi, včetně jedné ženy na palubě tohoto letadla, se kterou jste se již setkal… Pak máme takové, kteří už rezignovali…, ale máme taky hodně takových, kteří jsou stejně jako já jednoduše do hloubi duše zhnusení, že musí být svědky toho, co se s jejich aeroliniemi stalo.“

Brian Logan přikývl, ale nezdálo se, že by ho přesvědčila. Janie mu tedy odvyprávěla svůj rozhovor se senátorkou Douglasovou, pověděla mu o problémech, jež se vyskytly během letu z Chicaga do Londýna, a v některých chvílích se do vyprávění opravdu nesmírně vžila. Nicméně si po celou dobu uvědomovala, že ji Brian pozorně poslouchá. Věděla ale, že jej nedokáže zbavit nahromaděné zloby a vzteku, na to její výřečnost nestačila. Jenže tohle byl teprve začátek. Snad.

Karen Davidsonové trvalo půl hodiny, než přišla na způsob, jak bezpečně zavěsit tašku na dítě na přihrádku pro časopisy. Stálo ji to hodně úsilí, než dokázala zaháknout držadlo za držák přihrádky a než se přesvědčila, že uchycení je pevné. Ale konečně našla lepší řešení než položit tašku s holčičkou na studenou podlahu.

Cathy Eilesonová, jedna z letušek, právě pomalu procházela uličkou, a když zahlédla Karenin vynález, přiklekla si vedle ní. „Tedy to je ale chytré!“

„Děkuju,“ odpověděla Karen hrdým tónem. „Některé aerolinie poskytují právě pro takové účely háky, ale já jsem si musela poradit tímhle provizoriem.“

„Je to skvělý nápad, jenže… Hrozně nerada vám to říkám, ale nesmíme maminkám dovolit, aby tohle dělaly.“

„Nebojte,“ přesvědčovala Karen letušku. „Před přistáním to sundám.“

„Já vím, že to tu nenecháte, ale máme příšernou spoustu předpisů, které musíme dodržovat, a to nenechává příliš prostoru pro pružnou improvizaci. Kdybychom se dostali do turbulence, mohlo by se to utrhnout.“

Karen s povzdechem přikývla, sundala nosič z držáku a postavila si ho k nohám. „Dala jsem ho tam nahoru, protože od země je velká zima,“ vysvětlovala Karen.

„Pokusím se vám najít ještě nějaké deky,“ zareagovala vstřícným tónem Cathy. „Opravdu mě to moc mrzí.“

Karen se na ni zkoumavě podívala. „Vy pracujete pro tuhle společnost?“ zeptala se s údivem v hlase.

Cathy Eilesonová překvapeně vzhlédla. Nedokázala rozpoznat, jestli ta otázka není míněna ironicky. „Promiňte?“

„Jen mě napadlo, jestli jste skutečně jedna z letušek aerolinek Meridian. Zatím kromě té, co měla na starosti palubní personál cestou z Chicaga, nějaké Janie, jsem se setkala pouze u vás s tím… no, že vám, jak se zdá, na nás opravdu záleží.“

V Cathyině tváři se objevil kratičký záblesk paniky. Mladá žena si odhrnula spoustu jemných hnědých vlasů z čela a zavrtěla hlavou. „To… strašně nerada slyším…, tedy chci říct…“

Karen zvedla ruku. „To ode mne nebylo hezké.“

„Ne,“ odpověděla Cathy a vrtěla hlavou. „Jestliže jsme se k vám nechovaly hezky, moc mě to mrzí.“ Nakonec se ke Karen naklonila a pošeptala jí do ucha: „Ptejte se po mně, kdybyste během letu cokoli potřebovala, ano? Pracuju v kuchyňce vzadu.“

Karen počkala, dokud letuška nezmizela, a potom znovu opatrně připevnila nosič k přihrádce.

Na horní palubě Boeingu 747-400 se Garth Abbott vynořil z malé toalety za pilotní kabinou a potichu přešel do nedaleké kuchyňky, aby si nalil trochu kávy a pokusil se přemýšlet. Periferním viděním zahlédl nějaký pohyb, ohlédl se k zadnímu konci kabiny a zachytil pohled Judy Jacksonové.

Setkání s Judy Jacksonovou byla opravdu poslední věc, kterou si v této chvíli přál.

Garth znal Judy až příliš dobře, protože s ní létal už léta. „Zuří na celý svět, ale nemá pro to žádný zjevný důvod,“ prozradil na ni asi před měsícem jednomu novému kapitánovi. Stalo se tak potom, co Judy vrazila do pilotní kabiny hned po startu a kvůli nějakému naprostému nesmyslu se pustila do čtyřhvězdičkového kapitána.

„Kdo tady kruci velí?“ zeptal se tehdy postižený kapitán Gartha v upřímném úžasu, když Judy odešla. „Chci říct, že být kapitánem u aerolionií v dnešní době neznamená, že se k nám vzhlíží s úctou, to je mi jasné, ale, panenko skákavá, Garthe! Ta mi dala jmen!“

„Měl byste se cítit poctěn,“ uchechtl se tehdy Garth. „Uráží pouze piloty, kteří se jí líbí. My ostatní umíráme za letu hlady. Nic k jídlu, nic k pití, o koutku na schrupnutí ani nemluvím.“

„No, možná už uzrál čas, aby si na ni někdo stěžoval vedení společnosti.“

„S tím buďte moc opatrný,“ varoval ho Garth. „Poslední kapitán, který na ni podal hlášení, musel bojovat jako lev, aby si udržel post – poté, co ho obvinila ze sexuálního obtěžování. A jsme si po čertech jistí, že to udání bylo neopodstatněné.“

„Opravdu?“

„Kapitáne, ta je přesvědčená, že jí kabina pro cestující patří. Je tvrdá jako kámen a všichni už jsme se vzdali jakýchkoli snah ji o to vlastnictví připravit.“

Když Judy zahlédla druhého pilota v kuchyňce, hned se k němu vydala.

No to je nádhera, pomyslel si Garth a přemýšlel, jestli by mu nakonec přece jen nebylo lépe v přítomnosti Phila Knighta. Znovu si vzpomněl na Carol a opakovaně zažil pocit pádu do tmy. Měl jediné přání: jednoduše zavřít oči a pokusit se rozluštit skrytý smysl jejich rozhovoru před odletem.

„Mohla jsem vám ji přinést,“ oznámila Judy poněkud vemlouvavě a usmála se, zatímco prstem ukazovala na šálek s kávou.

„Ale to je v pořádku. Potřeboval jsem si stejně trochu protáhnout nohy a na chvíli odtamtud vypadnout.“

Judy přenesla váhu z nohy na nohu, při tomto drobném pohybu se měl pod dobře ušitou sukní uniformy lákavě vyrýsovat tvar jejích boků. Soustředěně pozorovala Abbottovy oči, jestli sklouznou dolů po jejím těle. Místo toho však odvrátil pohled a postupně si prohlížel kuchyňku, běhoun, strop… Všechno jiné než ji.

„Mladý muži, vypadáte, jako kdyby vás něco trápilo,“ podotkla s překvapivě jemným tónem v hlase.

Garth se na ni nevěřícně podíval a očekával, že tato slova bude provázet sardonický úšklebek. Ale Judy měla oči doširoka otevřené a on v nich neobjevil ani stopu po výsměchu.

„Já… Jen něco osobního,“ bylo jediné, na co se zmohl, a hned vzápětí ho podráždilo, že tak hloupě odpověděl.

„Vždycky je to něco čistě osobního,“ poznamenala Judy. „Pánbůh ví, užila jsem si toho, že by to vystačilo na celý život. Taky proto vždycky hned vycítím, když se někdo jiný trápí. Vypadá to možná trochu indiskrétně, ale…“ Vtom jí pohled padl na Garthův snubní prsten. Ještě nikdy předtím si ho nevšimla. „Nějaké problémy doma?“

Její slova vyvolala na Garthově tváři nechtěný úsměv, který se mu ale zavrtěním hlavou podařilo potlačit. „Co?

Ale ne.“ Pokusil se zasmát, ale nevyšlo to, a místo toho se rozkašlal. „Já jen… že bych moc rád byl právě teď někde jinde. Taky míváte někdy podobný pocit?“

Judy se rozesmála. „Asi tak každou druhou hodinu. Vítejte v klubu.“

Na jedinou zneklidňující vteřinku se Garthův pohled střetl znovu s jejím. Vždycky měl problémy s tím, aby se vydržel dívat kterékoli ženě přímo do očí. Ten akt se mu zdál tak nesmírně osobní, tak… intimní. Ale Carol ho velice důrazně poučila o tom, jak nízké mínění mají ženy o mužích, kteří se jim nepodívají do očí. „Jsou to buď darebáci, nebo na ně není spolehnutí,“ vysvětlovala mu to jednou, „případně nedokážou odtrhnout oči od toho, jaké má ženská přednosti. Ať je to, jak chce, takovým chlapům se nedá věřit.“

„Moc ráda bych teď věděla, na co myslíte.“ Judyin hlas přenesl Gartha zpátky do přítomnosti. Zavrtěl poněkud nechápavě hlavou a znovu se jí podíval do očí. „Promiňte?“

„Na vteřinku jste byl někde v jiné dimenzi.“

Přikývl. „Jo, to jo… Budu se muset ohlížet po jiné práci, jestli se nevrátím nahoru ke kapitánu Slun… Philovi.“

Judy se usmála, a tím ho zmátla ještě víc. Jak je možné, že se najednou dokázala chovat tak mile, tak… žensky?

„Zatím nashle, určitě se ještě uvidíme,“ loučil se a neohrabaně natáhl ruku, aby zvedl služební telefon a dotkl se zámku s číselným kódem.

„Na to vemte jed,“ prohlásila Judy už k jeho zádům.

ANNAPOLIS VE STÁTĚ MARYLAND – 6.56 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

David Byrd se zastavil u patky můstku 18, zvedl hlavu a zadíval se na hejno racků, kteří svým křikem zaujali jeho pozornost. Sledoval, jak sklonili křídla a v oranžovém světle ranního slunce narýsovali ostrý oblouk. Pozoroval nepatrné pohyby křídel a ocasních letek s obdivem zkušeného pilota ponořeného do nikdy nekončícího vzrušení při probádávání mystéria létání.

Vzduch právě probuzeného rána v sobě ještě nesl náznak půlnočního chladu a jen pomaličku se prohříval cestou k dopoledni. Již teď však byl naplněn koktejlem vůní vzlínajících z lesklé zelené vodní hladiny přístavu. Vlasy Byrdovi čechral sotva znatelný mořský vánek, a když se zavřenýma očima nabral do plic slaný vzduch, byla v něm cítit vůně den starých chaluh smíšená s odérem rybiny –to potěšení mu téměř zkazil náhlý nápor čpících výfukových plynů z nedaleko zakotvené jachty, jejíž dieselový motor běžel před vyplutím naprázdno.

David Byrd si ověřil čas. Bylo za dvě minuty sedm. Generál Overmeyer ho varoval, že John Blaylock patří k nepředvídatelné sortě lidských bytostí, v nichž se mísí bytostný bohém se zastáncem přísné disciplíny. Všeobecně prý o něm bylo známo, že na důležité schůzky dorážel přesně na vteřinu, v pomačkané uniformě a v botách, které krém na boty a kartáč neviděly od chvíle, kdy opustily továrnu.

Plukovník Byrd vkročil na týkovou palubu podivné hybridní jachty a právě zvedl ruku, že zaklepe na dveře kabiny autobusu, když se nečekaně asi o třicet centimetrů pootevřely. Ve škvíře se objevil mužský obličej a oči v naprostém tichu podezřívavě zkoumaly příchozího.

„Dobré ráno,“ prolomil mlčení Byrd.

Bez jediného slova odpovědi se dveře opět zasunuly.

Než však stačil David začít přemýšlet nad mužovou podivnou reakcí, opět se prudce rozevřely. Tentokrát se v nich však objevila celá mužská postava, na jejíž hlavě spočívala čepice dokola ozdobená klikatými blesky – součást uniformy plukovníka vojenského letectva , přičemž jedinou další součástí oděvu onoho muže byly boxerky s obrázkem Mickeyho Mouše.

„Plukovník Blaylock?“ ujišťoval se David Byrd poněkud nejistým hlasem o identitě hostitele.

John Blaylock, měřící dobrý metr devadesát, nejprve přehnaně obřadně zasalutoval a teprve potom napřáhl ruku k pozdravu.

„Vítejte na palubě, plukovníku Byrde. Vážím si muže, který je na vteřinu přesný.“ Blaylock se otočil a gestem ruky naznačil Byrdovi, aby ho následoval. David vystoupil na podlahu autokaru z dubových palubek a zatáhl za sebou zasouvací dveře. Zároveň nepřestal svého hostitele pozorovat, jak se v kuchyňce obratně zasunul za pult ve tvaru řeznického špalku. John Blaylock se stále honosil hustou hřívou černých vlasů, rámujících opálený obličej nad stejně opálenou hrudí, a nijak výrazně vystupujícím břichem. Obličej se mu přirozeně uvolnil do příjemného úsměvu, který se vzápětí rozšířil na proporce, jež by dokázaly napájet okolí výkonem nejméně padesáti megawatů.

„Kávu?“

„Prosil bych jen se smetanou a bez cukru.“

„Rozumím. Vytáhněte si stoličku.“

David uposlechl a pozoroval, jak elegantně se jeho hostitel dokáže zhostit úkonů, jež zřejmě patřily ke každodennímu rituálu. Nejprve umlel patřičnou porci kávových zrn a pak ji vsypal do přístroje na přípravu espresa, vyvedeného v mědi a pro domov na kolech bezesporu přehnaně velkého.

John Blaylock konečně sundal důstojnickou čepici a zasunul ji jednou rukou pod pult, zatímco druhou se škrábal na chlupaté hrudi. Kávovar na espreso měl viditelně tvořit dominantu kuchyňky a Blaylock k němu pokynul hlavou. „Moje největší závislost,“ poznamenal. „Počkat! Chci říct druhá největší. Hned po té týkající se samičí části jistého živočišného druhu.“

„Usuzuju-li správně, pak rodu homo sapiens sapiens?“ bez zaváhání s úsměvem pronesl David.

Obočí Johna Blaylocka vystoupalo do výšky. „Podívejme se, to na mě udělalo dojem! Odchovanec Pentagonu se smyslem pro humor!“

„Aby bylo jasno, nejsem žádný odchovanec Pentagonu,“ ohradil se David.

„Aby bylo jasno,“ použil Blaylock týž začátek věty, „zásadně si nic nezačínám se samičkou z jiného rodu než homo sapiens sapiens.“

„Pak je vše pořádku, mám totiž takový dojem, že existuje předpis vojenského letectva na tohle téma.“

„Mně po vojenských předpisech letectva nic není,“ zareagoval na to Davidův hostitel s přimhouřenýma očima, jak se snažil přečíst čísla ukazující stav přípravy espresa. „Jsem záložník a ti jsou od přírody podezřívaví k předpisům, ouřadům z Pentagonu a plukovníkům, co se z ničeho nic objeví v kotvišti přístavu a pasou po informacích.“

„Já že pasu po informacích?“ podivil se naoko David.

Blaylock se na něj vesele ušklíbl. „Ať je po vašem, takže nejdřív po kávě, a navíc po informacích. A když už je o nich řeč, co přesně si starý dobrý generál Přetopený kotel myslí, že bych pro vás mohl udělat?“

„Tak, abychom to nějak zahájili, tohle je oficiální návštěva.“

„To jsem si dal dohromady,“ odvětil Blaylock, zjevně se nutící do vážného výrazu, když prstem ukázal na odloženou vojenskou čepici. „Taky proto jsem si dneska navlíkl modrý mundúr.“

„To mi neušlo. Ale jen tak mimochodem, jsem si naprosto jistý, že spodky s Mickeym Mousem neodpovídají předpisové uniformě.“

„Nesmysl! Kolikrát ve své kariéře jste si, plukovníku Byrde, položil otázku, nepracujeme-li pro organizaci, které velí sám velký Mickey?“

David se nedokázal ubránit smíchu. „To musím uznat. Na tom něco je.“

„Ale právě jste se chystal mi prozradit, proč tady vůbec jste.“ Blaylock z kávovaru čepoval kávu, zatímco ho David stručně zasvěcoval do svého úkolu ve Federální letecké asociaci a líčil mu obavy lidí ze zpravodajských služeb, aby teroristé nezmanipulovali rozhořčené cestující pro své akce. Než domluvil, postavil mu hostitel pod nos obrovitý hrnek neuvěřitelně chutné kávy, natáhl si košili s havajským potiskem a usadil se na stoličku na protější straně pultu.

„To je všechno?“ zeptal se Blaylock.

„Z velké části,“ odpověděl David. „Existuje nějaká kouzelná odpověď?“

Blaylock si pobaveně odfrkl. „Nemám v rukávu ani žádnou magickou otázku.“

„Osobně vůbec nechápu,“ pospíšil si David, „jak hrozba trojského koně někde ve vzdušném prostoru může souviset se vzbouřením cestujících při letu.“

„Souvislost tam není,“ reagoval na to plukovník Blaylock. „Právě to je na tom znepokojuje.“

„Promiňte?“ Davidova otázka zněla dost nechápavě.

John Blaylock si odložil šálek a velkolepým gestem ukázal ke stropu. „Je to princip zachování paranoidního chování. Usuzuju, že jste o něm nikdy neslyšel.“

„To tedy ne.“

„Nejspíš proto, že jsem si ho právě vymyslel. Ale vážně, co se stane, setkají-li se lidé ze zpravodajských služeb se dvěma podobnými problémy, které spolu nesouvisejí? Veškerá jejich základní konspirační vnímavost běží na plné obrátky, jejich analytické šťávy začnou vřít a oni sami začnou hledat pozitivní odpověď na otázku: Je to to, co chtějí, abychom si mysleli? A to navíc v době, kdy vedeme válku.“

„Ti oni jsou nejmenovaní a zároveň neidentifikovaní…“

„Přesně tak. Plíživá nepřátelská konspirační síla, která je neustále krok před námi.“

„A vy tomu věříte?“

„Samozřejmě nevěřím. Většinu své kariéry jsem zasvětil tomu, že jsem po návštěvě nějakého hodně vzdáleného místa přitančil do Pentagonu nebo centrální agentury v Langley a podával zprávy v tom smyslu, že vrcholná schůzka drogových bossů v Kolumbii, kde se měla plánovat revoluce, byla ve skutečnosti pouze zahradní slavnost, kterou jeden z členů kartelu pořádal kvůli starému kámošovi z Limy. Přitom samozřejmě se už v té době strhl celý přísně utajený hurikán poplachů a vymýšlení pravděpodobností. Hoši ze CIA v takových případech okamžitě upalují z Langley do Bílého domu, aby si vymohli povolení k úderu, a ti pupkatí bossové se zatím jen u bazénu nalévají tequilou.“

„Takže tohle byla vaše parketa?“

„Jo, párkrát jsem tequilu v ústech měl, ale holt jsem ji nepolykal. Ne, ve skutečnosti jsem se zabýval pouhopouhým potloukáním po různých zastávkách na cestě a hrál jsem přiblblého Američana, který neví, co si počít s přemírou času, a seznamuje se s domorodci v jejich pitoreskních pestrobarevných krojích. Je úžasné, co všechno se člověk dozví, dokáže-li skutečně naslouchat. Za předpokladu ovšem, že jim kupujete cervezu – to jejich pivo –, usmíváte se a dokážete krkat.“

„Takže vezmeme-li za měřítko váš princip zachování paranoidního chování, vidíte tady nějakou souvislost?“

John Blaylock přimhouřil oči a soustředěně se na plukovníka Byrda zadíval. „Dumáte o tom, jestli je spojitost mezi naprosto chvályhodnou tendencí rozzuřených cestujících vymlátit duši z aerolinií poskytujících nehorázně mizerné služby a teroristy, kteří mají v úmyslu vytvořit jednu velkou parcelu rozkládající se od La Jolla na jihu po Kennebunkport na severu, která by žhnula, aniž by na ní fungoval rozvod elektrického proudu?“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Metafora, jak v nukleárním mraku mohou zmizet ze světa Spojené státy.“

„Ach tak. Jo, něco na ten způsob.“

„Ne. Žádné plánované spojení neexistuje.“

„Což nechává otevřené…“

Blaylock stáhl obličej, jak silně přimhouřil oči a na čelo si přiložil dlaň. „No, tedy, počkejte chvilku. Mohlo by to být neplánované spojení?“

„Chápu, odpověď je jasná.“ David obrátil ruku dlaní vzhůru. „Poslyšte, co doopravdy vidíte jako možné propojení mezi nepodobnými body v tomto zamženém obraze?“

„Kouřovou clonu. Dejme tomu, že jste hlava teroristů a dospěl jste k tomu, že váš Bůh chce, aby bylo zabito dvě stě osmdesát milionů Američanů. Musíte se ale vypořádat s pořádnou překážkou, protože jakákoli operace, do níž se pustíte, pronikne nejspíš skrze tisíce různých kanálů k Amíkům, a vámi najaté brigády krys skončí buď tak, že je pochytají, nebo zabijí. Američané se totiž pěkně namíchli, když jste dělali výbušninami díry do boků jejich válečných lodí a unášeli letadla, abyste ničili americké budovy a zabíjeli americké občany. Teď vám tedy vyhlásili válku a zdá se, že vědí přesně, co proti nim plánujete za akce a kde. Zatímco vás tak ostře sledují a pronásledují vámi vycvičené krysy po celé zeměkouli, nemůžete se vlastně ani pohnout, a to vás dohání k šílenství. Co tedy uděláte?“

„Nemám ponětí.“

„Naplánujete si, že půjdete po málo chráněném cíli, a pak sedíte a ani se nehnete, neděláte nic a čekáte, že vám vaše zparchantělá náhražka Alláha poskytne dostatečně velkou diverzní jednotku, která by dokázala odpoutat pozornost na dostatečně dlouhou dobu, abyste mohli proklouznout americkou bezpečnostní sítí.“

„Nedokážu sledovat, kam tím míříte.“

„Čekáte, že se stane něco dostatečně důležitého, aby se toho chytila média a zamlžila tím vaše přípravy na útok. A zatímco dostávají hysterické záchvaty kvůli události B, vzniklé souhrou náhod, jejíhož vývoje jste se ale nijak nezúčastnil, i když si všichni myslí, že ano, spustíte plán A.“

„Ano… Incident, kdy se rozzuří pasažéři na palubě linkového letadla, by mohl být onou souhrou náhod B. Ale jak? Většina takových příhod za letu pouze otřese posádkou a vyústí v nouzové přistání a následné zatýkání.“

„Zkoumáte molekulární strukturu kůry stromů a zapomínáte na les.“

„A co je v tomhle případě lesem?“

„Nechcete něco k snídani? Vajíčka, smažené sele nebo tak něco?“

„Ale s radostí.“

„Míchaná, volské oko, na tvrdo?“

„Míchaná. A… máte tu někde toaletu?“

„Hned dvě. Použijte tu vpravo od vás.“

„Díky.“

Když se Byrd vrátil, John Blaylock už rozbíjel vajíčka do misky, vyhazoval jednou rukou skořápky do odpadků a mezi tím ještě stačil hovořit. „Vy sám jste zrovna včera v televizi prohlásil, že nevyřeší-li se příčiny výbuchů zlosti cestujících, přihodí se jednoho dne něco daleko horšího.“

„Vy jste to viděl?“

„Kanál C-Span se dá chytnout i tady.“

„Ach tak, samozřejmě. To bylo štěstí, že jste si ho naladil.“

Davidovi neuniklo, jak přes tvář Johna Blaylocka přelétl krátký záblesk úsměvu. „Čím víc o tom přemýšlím, tím víc si myslím, že to, co straší Výzvědné obranné zpravodajství a Ústřední zpravodajskou službu, není přesně to, o čem jsem před chvilkou mluvil. Chci říct, že se bezesporu obávají neplánovaných diverzních akcí, ale vsadil bych se, že nemají daleko k panice kvůli možnosti, že se někde ve vzduchu objeví hrozba v podobě trojského koně. Po útocích na Světové obchodní středisko vzbudí jejich pozornost i komár letící mimo předpokládaný kurz. Vždyť celý prostor nad Washingtonem máme stále ještě na sto procent pokrytý stíhačkami. Přirozeně, že to hraničí s paranoidním uvažováním, ale jak stará poučka říká, to, že trpíte stihomamem, ještě neznamená, že po vás nejde parta grázlů.“

„To už jsem někde slyšel.“

„Nevědí, v jaké podobě by trojský kůň mohl přiletět, ale jsou přesvědčeni, že už je na cestě. Pravděpodobně obdrželi jednu či dvě poplašné zprávy od operativců v terénu. Tak se teď vrhají na všechno, co by mohlo vést k takové noční můře. Můžu o tom všem klidně otevřeně spekulovat, protože nemám žádné aktuální tajné informace. Řídím se jen instinktem a zkušenostmi.“

„Beru to tak.“

„Takhle přesně to dělají.“

„A tohle je váš svět?“

Blaylock zvedl hlavu a usmál se. „Tak moc zase ne. Pouze jsem strávil spoustu let tím, že jsem pomáhal jejich stihomam držet na uzdě. Třeba tím, že v pravou chvíli vstanete, hlasitě si odkašlete a poukážete na to, že císař je nahý jako novorozeně.“ Obrátil několik škvířících se silných plátků slaniny, vložil chleba do toastovače a vlil vajíčka na máslem vymazanou pánvičku. „Jedna věc, na kterou nesmíte zapomínat, je ekvivalent principu nejistoty lidí ze zpravodajských služeb redukovaný Murphyho zákonem.“

„Nechte mě hádat. Právě se chystáte dopodrobna mi ho objasnit, nemám pravdu?“ zeptal se David a předstíral znepokojení.

„Samozřejmě. Ten princip je jednoduchý: Ať je teorie sebedivočejší, to, co se skutečně přihodí, bude ještě mnohokrát ztřeštěnější, nepředvídatelnější, nemožnější či nepravděpodobnější.“

John Blaylock rozdělil vajíčka na dva talíře, přidal k nim slaninu a toast a jeden talíř položil před Byrda.

„Vypadá to moc hezky. Vyřiďte šéfkuchařovi můj obdiv.“

„Šéf nechává děkovat a přijímá buď hotovost, nebo zlaté valouny. Nechcete třeba trochu bílého stolního burgundského? Mám ve vinném sklípku basu.“

„Vy tu máte i vinný sklepl“

„Ne. Ale zní to nádherně bombasticky, ne? Asi jako když si někdo čichá ke špuntu z umělé hmoty. Ve skutečnosti je můj vinný sklep v jedné z těch beden venku. Mám tam dokonce i nějaká vína se šroubovací zátkou, ročník,“ podíval se na hodinky, „čtyři třicet.“

„Ne, ale stejně děkuju. Je to skvělé.“

Po Davidově levé ruce vrzly dveře, a když tím směrem stočil pohled, uviděl zcela nahou mladou ženu s havraními vlasy a s ospalým výrazem na tváři, jak si jednou rukou oči protírá a druhou přidržuje dveře.

„Dobrýtro, krásko!“ pozdravil ji Blaylock, jako kdyby se jednalo o běžnou každodenní příhodu.

„Bré ráno, Johne,“ ozval se hlas předoucí kočky.

„Seznam se s dalším plukovníkem, kotě. Davide, tohle je Jill. Jill, tady ti představuju Davida.“

Jill si přestala mnout oko a pomalu sklouzla pohledem na své tělo, jako kdyby si teprve v tom okamžiku plně uvědomila fakt, že je nahá.

„Jéje,“ pronesla tiše, zamávala na Byrda prsty, pak opět zmizela v ložnici a dveře za ní tiše zapadly.

„Takže,“ pokračoval John Blaylock, aniž se nechal v nejmenším vyvést z míry, „s čím ještě bych vám mohl pomoct?“

David hodil hlavou k ložnici. „Pakliže tam nemá ještě sestru, postačí studená sprcha.“

„Sestra žádná. Ale poslužte si a smočte se v zátoce. Je studená až dost.“

„Smím se otázat, pane plukovníku, jak jste starý?“

„Mohl bych na to odpovědět: Až dost.“

„Jenže to by znělo otřepaně a…“

„Máte pravdu, nikdy bych nic takového nevypustil z pusy. Je mi čtyřiašedesát, bude mi dvacet devět, a než se, synku, optáš, tak ti prozradím, že jediné tajemství spočívá v tom, jak s dámou zacházíš.“

„Aha.“

„Vypadáte otřeseně.“

„Hm…, promiňte, že se ptám, ale neměl byste právě teď sedět na vrcholku hory někde v Tibetu a poučovat o tomhle celý svět?“

NA PALUBĚ BOEINGU 747, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN, VE VZDUŠNÉM PROSTORU – 15.01 MÍSTNÍHO ČASU

Judy Jacksonová si setřela z čela kapku potu. Teplota v kabině pro cestující byla až příliš vysoká a ona už požádala druhého pilota, aby ji snížil. Stížnosti cestujících na ni žádný velký dojem neudělaly, ale přece jen jich stále přibývalo.

„Vidíte tu malou věcičku nad hlavou, co vypadá jako oční bulva, pane?“ zeptala se posledního nespokojence. „Proč asi myslíte, že je tam dáváme? Jéje, počkejte chvilku,“ pronesla trochu výsměšně, zvedla oči ke stropu a zabodla si ukazováček do čela v předstírané snaze usilovně přemýšlet. „Aha, možná, abychom ochladili cestující.“ Natočila vzduchovou trysku do polohy zapnuto a namířila ji s úsměvem do mužova obličeje. „Vidíte? A problém je vyřešen.“

Jenže pak už začalo být horko nepříjemné i jí, a proto vydala palubním telefonem druhému pilotovi pokyn, aby teplotu snížil. Přesto jí bylo jasné, že nespokojenost cestujících po dlouhém zdržení na letišti Heathrow a výstupu doktora z první třídy příliš neopadla.

Při pomyšlení, že bude muset jednat s plně obsazeným oddělením fňukajících pasažérů, pocítila záchvěv odporu. Letenky je v dnešní době nestály téměř nic, ale přesto chtěli neustále dostávat víc, a jí se z nich dělalo špatně.

A na zkrocení téhle bandy bude zapotřebí pořádně pevná ruka.

Dva muži, oba oblečeni spíše sportovně, zahlédli Judy, jak stojí na předním konci turistické třídy, a vydali se k ní. Tvářili se rozzlobeně, ale nemohli být rozhořčenější, než byla ona: nedisciplinované chování téhle sbírky cestujících ji vydražďovalo jako rudý hadr býka.

„Vy tady velíte letuškám?“ spustil jeden z mužů dost neurvalým tónem.

„Jsem vedoucí kabiny, ano.“ Ukázala prstem na strop. „Jestlipak jste si někdo všiml té malé značky s bezpečnostním pásem a skutečnosti, že svítí?“

„Ale jasně,“ odbyl ji ten druhý. „Koukněte se, dámo, už jsme si stěžovali nejméně třikrát, že je tu vedro, a mojí ženě tamhle vzadu se z toho udělalo špatně.“

„Už je to zařízené, pane. A teď se oba vraťte na svá místa.“

Muži si vyměnili pohledy.

„Neslyšeli jste mě? Svítí značka s bezpečnostním pásem. Vraťte se na svá místa.“

„Víte,“ ozval se větší z obou mužů. „Mám už tak akorát dost toho vašeho neurvalého chování.“

Judy přiblížila tvář až těsně k jeho obličeji. „A já mám tak akorát dost neukázněných cestujících porušujících federální zákon tím, že odmítají uposlechnout mých rozkazů. Takže… VRAŤTE… SE… NA… SVÁ… MÍSTA… A TO HNED!“

„Vykašli se na to, Jime,“ naléhal druhý muž a táhl kolegu pryč, aby zabránil přímému střetu.

„Počítejte s hodně ostrou stížností, ženská,“ výhružně vykřikl větší muž, v obličeji celý brunátný.

„Pořádně napište moje jméno, jestli to dokážete, chlape.“ odsekla Judy a zároveň sáhla po mikrofonu palubního rozhlasu a zapnula ho.

Takže lidi, mluví k vám vaše hlavní letuška. Nastražte uši. Pro ty z vás, kteří předstírají, že si nevšimli svítícího výstražného znamení s bezpečnostním pásem nebo nechápou, co to znamená, to hodně zjednoduším. Znamená to, Že se máte ihned posadit na místo a zapnout si přezku bezpečnostního pásu. Někteří z vás se domnívají, že je jejich nezadatelným právem kvůli všemu fňukat a stěžovat si, ale měli by si uvědomit, že jejich chování už balancuje na hranici trapnosti. Teplotu ve vašem oddělení už SNIŽUJEME, takže nadále o tom nechci slyšet ani slovo. K cíli vaší cesty se BLÍŽÍME, takže diskuse na téma zdržení v Londýně je uzavřena. Za malou chvíli začneme rozvážet jídlo, ovšem za PŘEDPOKLADU, že už od nikoho neuslyším jediné slovo nářku. Abych řekla pravdu, je mně opravdu srdečně jedno, jaké stížnosti se vám zachce na mě posílat, až opustíte toto letadlo, ale do té doby, jestliže uvidím kohokoli stát v uličce bez mého výslovného povolení, dám ho zatknout okamžitě, jak přistaneme v Kapském Městě, a postarám se, aby ho obvinili z maření výkonu služby člena posádky. A v jejich vězeních se vám rozhodně líbit nebude. A teď, hoši, tady vepředu, SEDNOUT! A HNED!

Malý sbor nesouhlasného mručení a rozzlobených výkřiků se rozezvučel po celém oddělení turistické třídy a Judy měla v úmyslu je ignorovat, jenže zpozorovala, že většina cestujících se již jejímu příkazu podvoluje, a tak se začala cítit na koni. Prstem tedy ukázala na mladšího muže, který stál několik řad od ní a hlasitým bučením projevoval své rozhořčení.

Jak chcete, vy chytráku, ano, vy, na sedadle… dvacet šest-F… Mám vaše jméno na seznamu obsazení, takže se můžete považovat za zatčeného. A vy v té červené košili? Dávám vám tři vteřiny na to, abyste se posadil a sklapnul. Myslím to vážně, osazenstvo. Já tady žádnou vzpouru tolerovat nehodlám.

Judy spustila ruku s mikrofonem a sledovala zbývající cestující, jak pomalu usedají. V témže okamžiku spatřila v zadní části kabiny muže, který čekal, aby se mohl vrátit na své místo. Zvedl hlavu a podíval se na ni a ona i na vzdálenost dvaceti či pětadvaceti metrů, která je dělila, rozeznala tu tvář – obličej svého otce.

Judy ucítila, jak jí zvýšená hladina adrenalinu způsobila hučení v uších. Položila sluchátko s mikrofonem na místo a rychle se vydala uličkou k zadní části kabiny. Nepřátelských pohledů ani troušených poznámek si nevšímala. Spěšně prošla dělící přepážkou mezi druhou a třetí částí turistické třídy a začala pohledem přejíždět obličeje v části, do které muž zašel.

Vzpomněla si, jak ten obličej zahlédla sklem nástupní haly ještě na letišti v Londýně, a uvědomila si, že ho zapomněla vyhledat. Byl to zcela jistě tentýž muž, ale kam se poděl?

Judy se zastavila vpůli cesty oddělením, protože jí zrak konečně padl na tvář, kterou hledala, jenže takto zblízka nebyla podoba tak zřejmá.

„Promiňte, pane, mohla bych se zeptat, jak se jmenujete?“ oslovila muže, zatímco se nakláněla přes dva další cestující, kteří se na ni mračili a zuby měli zaťaté zlostí.

Muž zvedl hlavu, podíval se na Judy a podrážděně pronesl: „Myslel jsem, že víte, kde kdo sedí.“

„To… ano, ale jak se jmenujete?“

„Do toho vám sakra nic není!“ obořil se na ni muž. „A než zase začnete s tím svým oblíbeným dám vás zavřít, měla byste vědět, že jsem až do penze sloužil jako důstojník u státní policie ve státě Maryland.“

„No dobře, ale prosím vás, potřebuju vědět, jestli nejsme příbuzní.“

Muž na ni zůstal nevěřícně zírat. „Cože?“

Judy zpozorovala, že na ni teď otevřeně civí desítky párů očí, a na chvilku ji opustila sebejistota.

„Vypadáte jako… jeden můj příbuzný.“

„Bože chraň,“ zareagoval muž velice znechuceným tónem. „A jak jste se tedy jmenovala za svobodna?“

„Jacksonová.“

„Díkybohu, nikoho s tím jménem v příbuzenstvu nemáme.“

„Pochází vaše rodina z New Jersey?“

Muž povstal ze svého místa, ruku položenou na opěradle sedadla před ním. „Mám deset svědků na to, že mě obtěžujete. Nechte mě na pokoji, nebo obviním já vás“

Judy marně tápala v mysli po nějaké odpovědi, ale na žádnou nemohla přijít. Museli být příbuzní. Ten člověk se podobal otci tak jistě, jako jej ona kdysi nenáviděla.

Nakonec jí nezbývalo než se napřímit, otočit se a snažit se skrýt zmatek, který pociťovala. Zatímco odcházela uličkou, v hlavě se jí neustále omílalo číslo sedadla, na němž ten muž seděl.

Třicet osm-B… třicet osm-B…

Vyhledá si jeho jméno. To musí být Jackson.

Pobřežní čára Afriky začala být viditelná již před několika minutami. Vyplula z nejasného modrozeleného oparu na obzoru před nimi a proměnila se v ostrý předěl mezi modrou barvou Středozemního moře a čokoládově hnědou linií pobřeží, za níž se rozkládaly rozlehlé neobydlené pláně Sahary.

Garth Abbott krátce stočil pohled na levé sedadlo a zauvažoval, jestli nemá kapitána na pohled upozornit. Phil Knight měl však právě hlavu zabořenou do provozního manuálu, ostatně když jej Garth naposledy na něco pod nimi upozornil, byla Knightova reakce ledově chladná.

Garth si v duchu povzdychl a naklonil se blíž k přední přístrojové desce. Bradou se téměř dotýkal okraje stínítka proti oslnění a zaposlouchal se do nepřestávajícího šumu vzduchu proudícího kolem nich rychlostí jedenaosmdesáti procent rychlosti zvuku.

„Meridiane šestko,“ ozvala se znuděná slova španělského dispečera podbarvená silným akcentem, „teď si přelaďte na alžírský dispečink, jedna-dva-šest-tečka-pět.“

Garth zmáčkl malý páčkovy přepínač mikrofonu na zadní straně sloupku řízení. „Rozumím, jedna-dva-šest-tečka-pět. Buenos tardes.“

Španělský dispečer pouze cvakl mikrofonem rádia v odpověď. Garth na přední přístrojové desce provedl změnu frekvence, načež opět zmáčkl přepínač mikrofonu.

„Alžíre, hlásí se Meridian, let šest. Letová výška tři-sedm-nula.“

„Rozumím, Meridiane šestko, letová výška…“

Zbytek slov řídícího letového provozu zanikl v hlasitém zvonění naplňujícím pilotní kabinu a Garth dočasně ztratil orientaci. Někde po jeho levé ruce svítilo červené světlo, ale byl příliš blízko přední přístrojové desky, než aby mu okamžitě došlo, že jde o signál jedné ze čtyř požárních pák motorů.

Po Garthově levé ruce se odehrával vír zmatených pohybů, jak se Phil Knight usilovně snažil vyprostit ze zajetí provozního manuálu na klíně, až jím nakonec mrštil na zem.

„Cože?“ zeptal se Knight naprosto vyplašeně.

„Já ne… Počkat!“ Garth se naklonil dozadu a zaostřil pohled na požární páky, připevněné na předním krytu proti oslnění. Pakliže se za kteroukoli z nich zatáhlo, přívod paliva k odpovídajícímu motoru se okamžitě uzavřel.

„Požární signál u motoru čtyři!“ Garth překřikoval rámus, zatímco natahoval ruku a tiskl tlačítko, které umlčelo disharmonický zvuk zvonku.

Phil zíral na požární páku očima dokořán otevřenýma. „Ze čtyřky?“

„Ano.“ Garthovi to nedalo, aby se nepodíval pravým oknem ven, i když věděl, že z kokpitu na vnější motor ne může dohlédnout. Jeho pozornost náhle upoutal pohyb vlevo od něj. Kapitánova ruka vystřelila dopředu jako útočící had, uchopila plynovou páku motoru číslo čtyři a přestavila ji na volnoběžný režim. Velký boeing okamžitě vybočil vpravo, aniž autopilot stačil pohyb vyrovnat.

„Phile…,“ spustil Garth, ale kapitánova pravá ruka už byla opět v pohybu, tentokrát se chystala uchopit požární páku motoru číslo čtyři.

„NE!“ slyšel Garth sám sebe vyjeknout. „NETAHEJ ZA NI!“

Oči Phila Knighta metaly na druhého pilota blesky. „Co to má k čertu znamenat, to netahej za ní? Vždyť hoří!“ Z Philova hlasu bylo patrné, že je naprosto zaskočený Garthovým zásahem, ale přesto se neodhodlal zamýšlený pohyb dokončit.

„Ne, nehoří. Je to falešný poplach.“

Ruka Phila Knighta stále ještě spočívala na páce ve tvaru písmena T. „O čem to mluvíš, Abbotte?“

„Tenhle motor už má na kontě řadu falešných požárních poplachů, Phile. Opravdu. To, co vidíš, ve skutečnosti neplatí.“

Knight váhal, a zatímco se snažil rozhodnout, jak se má zachovat, jemnými pohyby kniplu vyrovnával natočením kormidla ztrátu tahu na pravém křídle. „A jak to můžeš vědět?“

„Protože vím, že to pravidelně dělá poslední tři měsíce – vysílá falešné údaje o požáru. Informoval jsem tě o tom už v Londýně, když jsme nemohli motor nastartovat. Vzpomínáš si?“

„Nevybavuju si, že bys o tom mluvil.“

„ALE ŘÍKAL jsem ti to! Seděl jsem přesně tady a upozornil jsem tě, že číslo čtyři vysílá za letu falešné signály o požáru, a lidi z údržby zjevně nedokážou přijít na to proč. A my všichni… tedy jaksi neoficiálně… s tím létáme dál.“

„To je fuk. Varování o požáru je varování o požáru.“

Garth viděl, jak Knight stiskl T-páku pevněji a připravuje se za ni zatáhnout.

„Phile, nedělej to! V okamžiku, kdy vypneš motor, budeme muset nouzově přistát, a nebude pro to skutečný důvod. Slyšels někdy o konceptu podpůrných indikací?“

Phil Knight se natočil k druhému pilotovi celým tělem. „Neopovažuj se ke mně mluvit nadřazeným tónem, Abbotte.“

„To taky nedělám, Phile, jen se…“

„Kapitán jsem já. Až se tě budu prosit o tu tvou podělanou radu, řeknu ti.“

„Phile, podle předpisů naší společnosti mou radu musíš vyslechnout. Aspoň se mrkni na tu zatracenou přístrojovou desku.“ Druhý pilot ukázal na hodnoty přístrojů na středovém panelu.

„Vidíš, co ukazuje teploměr výfukových plynů? Hodnoty jsou normální. Průtok paliva je normální. Otáčky za minutu jsou konstantní. Všechno je normální – až na světelný požární signál.“

Knight se konečně zadíval na přístroje. To je nadějné, usoudil Garth a zvedl sluchátko palubního telefonu z vidlice. „Nech mě, abych to nechal zkontrolovat z kabiny pro cestující, jestli tam uvidí nějaké plameny.“

Phil Knight beze slova přikývl, zuby zaťaté, oči upřené na kontrolní přístroje motoru, a každou chvilku střelil pohledem po signalizaci požáru nepřestávající červeně svítit a nutící ho něco udělat.

Uplynulo asi půl minuty, když Garth odtáhl sluchátko od ucha. „Nic se venku nezměnilo, Phile. Nevidí oheň ani kouř. Nic neobvyklého, je to jen další falešný poplach.“

Phil Knight se na Garthe nerozhodně podíval a najednou se opřel v sedadle. „Nedokážu s tímhle dál letět. Vyhlaš stav nouze, Abbotte. Požádej o okamžité povolení k přistání,“ mrkl na palubní počítač, „na Alžírském mezinárodním.“

„Alžírské? Ne! Ježišmarjá, Phile, Alžír je nemožný. Mají velké letiště, ale je to nebezpečné území, a můžu ti zaručit, že nás společnost uškrtí. Nezapomeň, že už o té závadě vědí.“

„Jak už jsem řekl, zařiď mi to pitomý povolení.“

„Phile, prosím tě, poslouchej. Jestli se odkloníš tím směrem a ohlásíš požár motoru nebo ho vypneš, zůstaneme viset v Alžíru a let končí. Od nás z údržby tam nikoho nemáme.“

„Musíme přistát na nejbližším vhodném letišti, když máme hlášení, že hoří motor, i kdybychom ho nevypli. Zapomněls snad na předpisy?“ odsekl příkře Phil.

„Tady za hranicemi, pane kapitáne, musíš sladit předpisy pro parádní přehlídku s realitou. Máme za sebou Španělsko, Gibraltar a další letiště, pro nás daleko vhodnější než Alžír, jestli už musíš přistát a ohrozit kariéru nás obou. A to obzvlášť, když ten zatracený motor ve skutečnosti vůbec nehoří!“

Přerušilo je zvonění palubního telefonu. Phil Knight si prudce přiložil sluchátko k uchu.

„Ano?“

„Pane kapitáne, letadlo se otřáslo a hodilo nás to doleva. Co se děje?“ ozval se Judyin hlas.

„Hoří nám motor a nouzově přistaneme v Alžíru.“

„Skutečně? Hodláte jim to říct?“

„Ne. To udělejte vy,“ přikázal jí, položil sluchátko a obrátil se ke Garthovi. „Alžír je nejbližší vhodné letiště. Není čas na dohady.“

„Neexistuje žádný přiblblý oheň, Phile, a není důvod pro nouzové přistání. Copak to nedokážeš pochopit? ŽÁDNEJ PITOMĚJ OHEŇ NEEXISTUJE!“ Garth vrtěl hlavou a zoufale se snažil ukrotit zlost. „Phile, poslouchej mě. Vím, žes absolvoval tytéž požadované kurzy o využívání posádky pro řízení jako já. Copak si nepamatuješ nic z toho, co tě tam učili?“

„Řekl jsem ti, abys ZAVŘEL HUBU, Abbotte. Vyslechl jsem tě a tvůj návrh zamítám.“

Garthovi ale neušlo, že stáhl ruku z T-páky.

„Do teď jsi mi vůbec nenaslouchal, Phile. Společnost vyžaduje, abys bral vážně v úvahu, co ti druhý pilot doporučuje, a ten ti doporučuje co nejdůrazněji, abychom NESTÁČELI na Alžír kvůli neexistujícímu problému.“

Na chvilku Garth zvažoval možnost, že převezme velení a nařídí Knightovi, aby mu předal řízení. Jenže neexistoval jediný způsob, jak by mohl kapitána donutit, aby se dobrovolně vzdal velení – takže by musel sáhnout k fyzickému násilí. Ne, bude lepší se podřídit Knightovým rozkazům, ať už budou jakkoli směšné.

Sjel pohledem na volicí hlavu satelitního telefonu. „Phile, měli bychom zavolat vedení společnosti.“

„Proč? Tady velím já.“

„Proč? No, možná jste si toho ještě nevšiml, pane kapitáne a veliteli, ale oba pracujeme pro leteckou společnost Meridian a ne pro aerolinie Phila Knighta. A ta bude pořádně nakrknutá, jestli změníme kurz. Tohle je mezinárodní divize, Phile. Tady to chodí jinak než na vnitrostátních linkách.“

Phil Knight zůstal zticha.

„Tak dobrá,“ řekl Garth. „Jen ať se dostane do záznamu, že jsem se ti snažil poradit.“

Phil škubl hlavou doprava. „Co to sakra znamená?“

Garth se na něj nechápavě podíval. „Co jako?“

„To o tom ať se to dostane do záznamu?“

Druhý pilot pohybem ruky naznačil směr k mikrofonu hlasového záznamu z kokpitu, umístěnému nad jejich hlavami, a pak ruku spustil. „Nic. Zapomeň na to.“ Garth zvedl sluchátko satelitního telefonu z vidlice a vyťukal patřičnou kombinaci čísel, i když si byl vědom, že se na něj Phil Knight zlostně dívá. Ozval se nějaký hlas z denverského provozního střediska a on stručně shrnul, s jakými potížemi se potýkají.

„Zopakujte to, šestko,“ požadoval hlas denverského dispečera.

„Říkám, že máme opět hlášený požár na motoru čtyři,“ opakoval Garth. „Nemáme žádné podpůrné ukazatele, ale kapitán má pocit, že bychom měli oznámit stav nouze a odklonit let do Alžíru.“

Na druhém konci se ozvala změť zvuků a Garth slyšel, jak je telefon předáván rychle někomu jinému.

V telefonu se ozval nový hlas, v němž zazníval tvrdý a naléhavý tón. „Tady ředitel letové kontroly. Ať už uděláte cokoli, rozhodně nepřistávejte v Alžíru.“

„Okamžik, pane. Tady je pouze první důstojník. Předám vám kapitána Knighta.“ Garth prudce odsunul telefon k levému sedadlu. „Ředitel řízení letů s tebou chce mluvit.“

Phil mu s neskrývaným znechucením vytrhl sluchátko z ruky. „Tady kapitán Knight.“ Poslouchal, několikrát beze slov přikývl, než odpověděl na bůhvíco, co mu šéf letové kontroly sděloval. „Ale pořád ještě mi tu svítí varovná kontrolka signalizující oheň.“

Garth zaslechl hlas Judy Jacksonové v palubním rozhlase dole pod nimi, jak sděluje cestujícím, že mění směr a směřují do hlavního města Alžíru, a pak viděl, jak se Philův obličej barví do ruda. Slyšel na druhém konci drátu zvyšující se hlas, aniž rozuměl pronášeným slovům, ale kapitánův part byl dostatečně výmluvný.

„Ne, už jsem vám říkal, že je to varování o požáru motoru v plném rozsahu. Chystal jsem se ho vypnout a Alžír je nejbližší vhodné… Ano… ano, rozumím tomu, ale předpisy hovoří jasně. Dobře. Ale já odmítám letět s takovým strojem až do Kapského Města, když nemá plně funkční motor. Tak kam navrhujete, abych se vydal? Zpátky do Londýna?“

Proud slov se ozýval z druhého konce ještě hlasitěji a Garth viděl, jak se Phil Knight usilovně snaží, aby nevyletěl. „Jak myslíte. Jestli to nezhasne vrátíme se do Londýna.“ Když konečně hovor ukončil, velice pečlivě se vyhýbal setkání s Garthovým pohledem.

„Nemohl ses už dočkat, až jim zavoláš, viď?“ vyčetl náhle zprudka Garthovi, když uběhlo několik dlouhých minut.

„Bože můj, Phile, říkal jsem ti, že se jim ten nápad nebude ani za mák zamlouvat.“

„Ať už se ho ani nedotkneš.“

„Co, prosím?“

Phil Knight se obrátil, zlostně se na Gartha podíval a žíly na krku mu naběhly. „Ani se toho dojebanýho satelitního krámu neopovažuj znovu dotknout! Tady telefonuju pouze já. Rozuměls?“

„Chceš povolení, abys to mohl otočit?“ zeptal se místo odpovědi Garth.

„To chci,“ zněla kapitánova vzteklá odpověď.

Judy Jacksonová stála ve vchodu do kuchyňky v oddělení první třídy a sledovala vyděšené reakce cestujících shromážděných po skupinkách za ní po celém oddělení turistické třídy. Viděla dvě ze svých letušek, jak se k ní blíží poplašené jejím hlášením, že jeden z motorů hoří a chystá se nouzové přistání. Judy znovu vyťukala číslo pilotní kabiny a překvapilo ji, že se jí tentokrát ozval Garth Abbott.

„Chcete, aby byli v pohotovostní poloze?“ zeptala se.

„Ne, Judy. Nikde nehoří a do Alžíru se neletí, ale kapitán má zřejmě v úmyslu se vrátit do Londýna, i když je to pravděpodobně falešný poplach.“

„Jenže já už jim řekla, že to bude do Alžíru,“ ohradila se Judy.

„No tak jim řekněte, že jste se spletla,“ odbyl ji Garth. „Nebo to udělám já, jestli se vám…“

„Ne,“ skočila mu ostře do řeči. „Já se o to postarám. Takže teď to bude Londýn?“

„Vypadá to tak.“

„Do háje.“

Vypnula přepínačem telefon a vyťukala kód palubního rozhlasu.

Dámy a pánové, tady je zase vaše hlavní letuška. Kapitán mi právě sdělil, že požár je uhašen, takže místo abychom přistáli v Alžíru – což by se, jak jsem si jistá, líbilo vám všem –, otočíme se a vrátíme se do Londýna. Omlouváme se za nepříjemnosti, ale musíme se především postarat o vaši bezpečnost, a to přesně děláme. Na zpáteční cestu do Londýna bychom měli mít paliva dostatek.

Judy vypnula rozhlas a potlačila úsměšek. Usoudila, že květnaté zakončení o palivu je bude pěkně udržovat v napětí a strachu a že už budou po zbytek cesty poslušní jako beránci.

Reakce v kabině pro cestující představovala okamžitý výbuch hlasů, otázek a zvonění na letušky. Judy prstem ukázala na Elle a posunkem ji poslala směrem dozadu do turistické třídy. Musí zvládnout ty otravné lidi i bez ní.

PŘEDMĚSTÍ HLAVNÍHO MĚSTA WASHINGTONU – 9.05 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

„To je plukovník David Byrd?“

„U telefonu… vydržte vteřinku…,“ prohlásil David do mikrofonu mobilního telefonu a natáhl ruku, aby ztišil hlasitost rádia a zároveň se snažil vyhnout kovové bariéře dělící provoz na polovině dálnice 301 do dvou protijedoucích pruhů.

Ženský hlas na druhém konci telefonu zněl naléhavě. „Pane plukovníku, tady senátorka Sharon Douglasová, předsedkyně senátního podvýboru pro letectví.“

Zvonění mobilního telefonu během jízdy po dálnici z Annapolisu ho hrubě vyrušilo ze snění a zaplašilo zajímavou hru fantazie, ve které hlavní úlohu obstarávala nahá žena v Blaylockově ložnici. Na zlomek vteřiny se mu v hlavě vynořila senátorka v téže roli – hloupé propojení, ale i tak si vynutilo bezděčný úsměv. Nakonec Sharon Douglasová byla rovněž velmi hezká žena.

„Jste tam, plukovníku?“

„Ano, paní senátorko. Co pro vás mohu udělat?“

„Potřebuju, abyste se dostavil do Senátu a přednesl před mým podvýborem totéž, o čem jste hovořil v podvýboru Kongresu včera. Moji lidé vás viděli na kanále C-Span a řekli mi, že vaše komise vykonala pozoruhodnou práci, již tím, že na tento problém poukázala.“

„Aha, máte na mysli vzpouru rozhořčených cestujících za letu?“

„Přesně tak.“

Byrdovi v hlavě výstražně zablikalo varování generála Overmeyera. Už při vystoupení v Kongresu svou pozici ohrozil až příliš.

„Dovolte, abych vám vysvětlila, proč se z toho pro mě tak náhle stala závažná záležitost, plukovníku Byrde. Včera jsem přiletěla sem do Londýna z Chicaga s leteckou společností Meridian. Jednalo se o let číslo šest. Než jsme přistáli, i já sama jsem měla sto chutí popadnout vyprošťovací sekeru a vrhnout se na posádku.“ V další části rozhovoru Byrdovi popsala, jak probíhala ona „cesta předpeklím“, jak ji označila. Začala se „zdvořilým“ zacházením u přepážky odletového východu, pokračovala přes všechna zdržení, jež museli cestující přestát, a skončila tím, jak hrubě posádka zacházela s cestujícími.

„A to všechno za přítomnosti významné senátorky Spojených států na palubě?“ divil se David.

„Představte si, že ano! Vymklo se to jakékoli kontrole…, Davide. Smím vám tak říkat?“

„Samozřejmě, paní senátorko.“

„Ale to jsem potom pro vás Sharon.“

„Děkuji,“ souhlasil váhavě David a v duchu si zkoušel, jak se mu bude oslovovat tak mocná žena křestním jménem. Teprve si začal pomalu zvykat, že musí jednat s členy Kongresu.

V telefonu se ozvalo příjemně znějící zasmání. „Prosím vás, říkejte mi tak, aby vám to nedělalo potíže. Stačí, když mi teď slíbíte, že se dostavíte jako svědek.“

„Paní senátorko, bude mi potěšením s vámi i s vaším štábem spolupracovat…,“ prohlásil Byrd a zároveň se snažil vůz prosmeknout kolem kamionu, který zdržoval provoz v rychlém pruhu.

„To není to, co jsem chtěla slyšet,“ přerušil ho senátorčin hlas.

Otlučený červený pickup vpředu nečekaně zpomalil a donutil plukovníka šlápnout prudce na brzdy. Vzápětí si odevzdaně povzdechl, zajel autem do odstavného pruhu, zabrzdil ruční brzdu a volič převodovky přesunul do parkovací polohy.

„To je tak,“ snažil se vykroutit David. „Musím nejprve sehnat někoho jiného z mé jednotky, kdo by se toho svědectví mohl ujmout.“

„Už chápu. Pokud se nemýlím, někdo v Pentagonu vám v posledních čtyřiadvaceti hodinách začal pořádně šlapat na paty, vidle?“

„No, řekněme jen, že jistí činitelé v řetězci velení vojenského letectva, jehož jsem článkem, neprojevili žádné velké nadšení, že se plukovník v aktivní službě objevil před podvýborem Kongresu.“

„Velice hezky řečeno,“ ocenil senátorčin hlas Byrdův výkon. „Podívejte, do Washingtonu se vracím za pár dní. Co kdybyste ode mě přijal pozvání na oběd a tam jsme to spolu probrali? Skutečně vaši pomoc potřebuji. Je to přesně tak, jak jste varoval, Davide, ten nepořádek v aeroliniích se chystá explodovat. Někdo z mých lidí se vám ozve, aby domluvil místo a čas.“

„Dobrá, souhlasím.“

„Mimochodem, svému velícímu generálovi možná ani nemusíte oznamovat, že spolu budeme mluvit.“

„K tomu se ani nechystám, to mi můžete věřit.“

Když Byrd vypnul mobil a znovu se rozjel, leitmotivem jeho myšlenek se stalo úsloví o službě dvěma pánům.

NA PALUBĚ BOEINGU 747, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN

Judy Jacksonová se ještě ani nedostala do oddělení první třídy, když zaslechla v přední kuchyňce vyzvánět palubní telefon. Vrátila se, aby ho zvedla, a na druhém konci se jí ozval Garth Abbott.

„Kontrolka požáru zhasla, Judy. Pokračujeme do Kapského Města.“

„Vy si děláte legraci!“

„Ne,“ zněla stručná odpověď. „Požární kontrolka nesvítí, letíme dál.“

„Jste si tentokrát naprosto jistý?“

„Koukněte, jsem pouze druhý pilot. Rozhoduje tu Phil.“

Judy položila telefon a uvědomovala si zcela nezvyklý pocit staženého žaludku vyvolaný nezbytností jednat s neovládajícím se doktorem v oddělení první třídy. Není ani vyloučeno, že to způsobil střet s Macnaughtonem. Nestávalo se jí každý den, že se na palubě setkala s někým tak hrubým a konfliktním jako on.

Brit jeden nafoukanej! Pomyslela si. Od jejich střetu se ten člověk držel zpátky, ale ani ona se nepouštěla do svých oblíbených projevů v palubním rozhlase. Že prý v nich lže! Ale to se přece lhaním nazvat nedalo. Zkrátka dokáže být tvůrčí. No, co na tom, že královna zrovna byla v Indii? Nebylo to snad všem jedno? Lidi zkrátka chtějí slyšet nějaké vhodné vysvětlení. S pravdou si nikdy žádné starosti nedělala.

Judy opět vzala telefon do ruky a začala vyťukávat číselný kód palubního rozhlasu, ale pak zaváhala. Znovu se ozval týž znepokojivý pocit, že ztrácí nad svými ovečkami vládu. Zavřela oči a zavrtěla hlavou, aby se ho zbavila. Tady jsme na bitevní lodi, přesvědčovala sebe samu. A v ovládání lidí na palubě nemám konkurenci.

Judy zmáčkla i poslední číslici kódu a sledovala při tom to živé moře cestujících v turistické třídě. Zvuk opět zapnutého rozhlasu vyvolal další vlnu pohybu, když zvedli hlavy a zadívali se na ampliony. Ten pohled ji obvykle dokázal naplnit slastným vzrušením. Potvrzoval totiž její moc. Vždyť dokáže zvednout hlavy třísethlavého stáda, kdykoli se jí zachce!

Takže vážení, tady je opět vaše hlavní letuška. Vzpomínáte si, jak jsem vám na základě žádosti našich pilotů oznámila, že se vracíme do Londýna? Jenomže si opět račte uložit britské libry kam patří, neboť se zdá, že se v pilotní kabině rozhodli jinak. Nyní se zase vracíme k plánu A. Letíme do Kapského Města.

Judy se odmlčela a snažila se přijít na to, co by ještě mohla dodat. Žádný nápad nepřicházel, a to ji pořádně zaskočilo.

Jak se zdá, náš problém s motorem se podařilo nějak vyřešit. A teď zpráva pro ty, jimž připadalo, že je příliš velké horko. Už jsem piloty požádala, aby klimatizaci nastavili na nejnižší úroveň, takže jestli vás podchladíme příliš, může nám někdo z vás dát vědět.

Skvělé! Pochvalovala si nápad Judy. Lekce staré dobré psychologie davu se teď hodí. Abyste jim naordinovali psychologickou studenou sprchu, přesvědčte je, že mrznou.

Vrátila sluchátko na místo, ale cítila se trochu nesvá. Tohle tedy bylo vůbec to nejpodi vnější hlášení, jaké jsem kdy vymyslela, usoudila. Zároveň cítila, jak jí nepatrná vlna rozpaků barví tváře do ruda. V téže chvíli se ozvaly zvonky, jejichž tlačítka už zase mačkali cestující snažící se přivolat někoho z palubního personálu.

Judy se otočila, aby zamířila do kuchyňky v oddělení první třídy, když se závěsem protlačily Elle a Cindy, kterým se zjevně ulevilo, že vedoucí našly.

„Judy, potřebujeme pomoc!“ prohlásila Elle věcně.

„Co se děje?“

Cindy ukázala palcem k turistické třídě. „Několik lidí se ptá, jestli to je tentýž motor, který si vyžádal zásah údržbářů v Londýně, a já myslím, že jsou pořádně vyděšení.“

„A já jsem taky vyděšená, jestli je to ten samý,“ dodala Elle.

Judy si založila zkřížené paže na prsou a na několik velmi nepříjemných vteřin se na ně upřeně zadívala. Elle byla neobyčejně vysoká blondýnka s ostrými rysy a Cindy zase hezká, dobře stavěná brunetka, vysoká asi sto šedesát centimetrů. Obě teď ale vypadaly podrážděně.

„Potřebuješ si opravit oční linky,“ upozornila Judy Elle a potěšila ji její poplašená reakce.

„No tak, Judy!“ nedala se odbýt Cindy. „My tu odpověď znát musíme. Už ti piloti něco řekli?“

Judy si olízla rty, zalétla pohledem ke schůdkům vedoucím na horní palubu a ke kokpitu a znovu se zahleděla na Cindy. „Ještě ne. Budu jim muset zavolat. Počkejte.“ Otočila se a došla opět k palubnímu telefonu, vyťukala dvojmístný kód do pilotní kabiny a vyřídila dotaz. Když zavěsila a vrátila se k letuškám, zjistila, že už tam na ni čekají čtyři.

„Ano, motor je to tentýž, ale je to závada, která s tou původní nesouvisí.“ Vyřídila jim i zbytek vysvětlení druhého pilota o falešné signalizaci požáru.

„Takže vás tohle vysvětlení uklidnilo?“ zeptala se jich Judy a úmyslně nechala zaznít v hlase pořádnou dávku sarkasmu.

Elle se rozhlédla po ostatních letuškách a potom se obrátila na vedoucí.

„Nám je to jasné, Judy, ale ti lidé – ti už nám nevěří ani slovo. Jsou pořádně naštvaní.“

„Copak neslyšeli moje hlášení?“

„Ale ano,“ přikývla Cindy, „jenže po tom, co ten doktor napovídal ještě v Londýně do rozhlasu, tak nám… Chci říct…“

„Zkrátka nevěří jedinému slovu, které kterákoli z nás pronese,“ vložila se do toho energicky Elle.

Judy koutkem oka zahlédla pohyb závěsu oddělujícího první třídu a ohlédla se právě v okamžiku, kdy se jím Janie Bretsenová protlačila dovnitř. „Judy?“

„Kruci. Co ty tady chceš, Bretsenová?“

„Máme u nás v oddělení nějaké potíže.“

Judy cítila, jak se jí okamžitě zmocňuje zlost a nahrazuje pocit nejistoty. Vlastně byla za to vyrušení vděčná. „Já tedy určitě problémy mám, Bretsenová, ale všechny kvůli tobě. Vrať se zpátky na místo.“

„Ne. Ten lékař…“

„Postarám se o svoji kabinu sama, mockrát děkuju,“ přerušila ji neurvale Judy.

„Krucinál, poslouchej mě!“ řekla Janie tak důrazným tónem, že na ni Judy i ostatní letušky zůstaly překvapeně zírat. „Jsem součástí téhle posádky, ať se ti to líbí, nebo ne. Doktor Logan není daleko od toho, aby se utrhl ze řetězu. Mluvila jsem s ním a ten člověk je jak sopka před výbuchem, kvůli tomu, že…“

„Kdo by si s ním dělal starosti? Jestli se ještě jednou zvedne ze sedadla, nasadím mu želízka.“

„To je skutečně spásná myšlenka, Judy. Skvělé řešení. Problém je, že pokaždé, když promluvíš do rozhlasu, úplně ztuhne napětím, jako ostatně všichni cestující.“ Janie přelétla pohledem členky posádky. „Mimochodem, je mezi posádkou taky nějaký mužský?“

Judy posměšně frkla. „Copak je s tebou, kotě? Malá droboučká Janie dostala chuť na pořádně udělanýho chlapa?“

„Hele, chovej se jako dospělá, Judy. Víš zatraceně dobře, proč se ptám. Jsou v posádce nějací stevardi s bojovým výcvikem? Někdo, z koho jde strach?“

Judy Jacksonová si založila ruce v bok a probodávala Janie vzteklým pohledem. „Nikdo takový tu není, ledaže by si některá z děvčat během odstávky odskočila a nechala si operativně změnit pohlaví.“

„Pak velice silně pochybuju,“ nenechala se Janie ironickým tónem vyvést z konceptu, „že dokážeme zvládnout některé z mužských na palubě, pokud by došlo na fyzické řešení problémů. V druhém a třetím oddílu turistické třídy je jich nejméně šest hodně rozzuřených, jestli sis toho nevšimla, a dva z nich jsou pořádné vazby.“

„A co má být?“ nedala si Judy pokoj s popichováním.

„Tohle má být. Jelikož se žádný z pilotů nesmí vydat z kokpitu do kabiny cestujících a ztrácet čas tím, že by se do nějaké potyčky vložil, protože by porušil předpisy, znamená to, že až se někdo skutečně přestane ovládat, zbude všechno na nás.“

Přes Judyin obličej přelétl viditelný stín obav. „A co vlastně čekáš, že provedou?“

Janie zavrtěla hlavou a spěšně se ohlédla přes rameno, zda je nikdo nepovolaný neposlouchá. „To já nevím, ale mám z toho moc mizerný pocit. Vědělas taky, že máme na palubě předsedu správní rady anglické společnosti Petroleum? Sedí v mé řadě na 3-F.“

„O tom nic nevím.“

„Je to nějaký Robert Macnaughton.“

„Macnaughton…,“ ozvěnou opakovala Judy a brada jí poklesla, jak ji to zaskočilo.

„Jo, vyslovilas to správně. A ještě něco. Řekla bych, že i vy v turistické třídě jste už narazily na potíže s cestujícími, nemám pravdu?“ Janie se obrátila na Cindy a Elle, a ty unisono přikývly.

„Myslela jsem si to. Podle mě to chce popohnat kapitána, aby situaci uklidnil dřív, než se to vyvine v regulérní vzpouru.“

Jacksonové vylétly ruce opět k bokům, a když promluvila, hlas jí zazněl ostře a výsměšně zároveň: „Děkujeme mnohokrát, vážená profesorko Bretsenová.“

Janie se založenýma rukama čelila bez pohnutí nepřátelskému pohledu Jacksonové. „Víš, Judy, je mi úplně fuk, jestli mě máš ráda, nebo ne, pokud se ale dnes večer něco strhne, měly bychom držet při sobě jako tým. A právě v tuhle chvíli bych se odvážila tvrdit, že ty nemáš nejmenší potuchy, co to slovo znamená.“

CAMP DAVID VE STÁTĚ MARYLAND – 11.10 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

Prezident Spojených států doslova vyrazil ze dveří hlavní budovy v Camp Davidu se dvěma ležérně oblečenými muži v patách. Postup všech tří byl sledován několika týmy tajné služby rozmístěnými kolem terénu, kde se odehrávaly prezidentovy vycházky.

Don Nederman, služebně starší analytik CIA, provázel prezidenta po pravém boku, zatímco Ryan Jacobs, zástupce ředitele FBI, s ním držel krok po boku druhém.

„Je tady venku opravdu krásně, co říkáte?“ prohlásil prezident, když zamířil uličkou mezi budovami k jedné z pěšinek vedoucích do lesa.

„To zajisté je,“ přitakal Ryan Jacobs.

„Takže teď to do mě, hoši, všechno nahustěte. A mimochodem“ – prezident se vyhnul hluboké kaluži na cestě –“oceňuju, že jste sem dorazili tak brzy. Co vrtulník, probíhalo to hladce?“

„Naprosto,“ odpověděl Jacobs.

„Tudy dál,“ zabočil prezident na uličku křižující jim cestu a mimoděk přejel oba muže pátravým pohledem. Už před měsíci si z nich sestavil speciální tým poradců v boji proti terorismu a zadal jim úkol, aby se probojovávali každodenní lavinou nejrůznějších varování zpravodajských služeb a vyhledávali taková, která by skutečně patřila do sféry zájmu hlavy svobodného světa.

Kráčeli velmi svižně do mírného kopce, prezident určoval skutečně vysoké tempo, a při dalších slovech lehce popadal dech. „Takže… přečetl jsem si upozornění, co jste mi dnes ráno poslali, a také mě to silně znepokojilo. Pentagon vaše obavy sdílí?“

„Ano, pane prezidente.“

„Nakonec oni mají na starosti rekrutovat lidi do bitvy.“

„Dostali jsme pověření ode všech, abychom vás o situaci informovali, pane prezidente,“ odpověděl Ryan Jacobs a potlačil nával rostoucího podráždění a touhy připomenout prezidentovi, že svou práci zná, takže – ve vší úctě – nepotřebuje poučovat.

„Vyrozuměl jsem,“ pronášel právě prezident, „že sledujeme střední Afriku kvůli jakémusi… Jak jste to nazvali, trojský kůň?“

„Ano, pane prezidente.“

„Ale z vaší zprávy jsem pochopil, že širší zpravodajská obec, kterou vy, mládenci, zastupujete, to nebere vážně, protože se domnívá, že cílem útoku musí být Severní Amerika. Je to tak?“

Oba muži si vyměnili pohled a přikývli.

„Chci se ujistit, že to dobře chápu. Provedli jsme během posledního týdne na dvou různých místech dvě závažná zatčení. Zdánlivě spolu nesouvisí, a vy dva se domníváte, že ty dva případy zatčení nejenže mají spojitost, ale že mohou představovat záměrně zinscenovaný projekt, který nás má zmást. Mám pravdu?“

Prezident došel na vršek malé vyvýšeniny a zrychlil krok.

„Ano, pane,“ zareagoval Ryan Jacobs a usilovně se snažil držet s prezidentem krok.

Prezident se nečekaně zastavil a obrátil se s rukama v bok. „Pokračujte.“

Jacobs i Nederman se zastavili.

„To je tak, pane prezidente,“ ujal se opět slova Jacobs.

„Tato hrozba podle nás pochází od některé ze zbývajících zámořských buněk napojených na tu, kterou jsme z větší části zničili v Iráku minulé jaro. Samozřejmě že přísahali odplatu. Obvyklé řinčení zbraní a nadutá prohlášení o otevřeném odporu. Ale rovněž víme, že tahle skupina je stále ještě akceschopná, a nemůžeme ji vypátrat. Má dobré finanční zázemí a domníváme se, že se pokouší o nějakou diverzní akci. Myslíme si ale, že nevědomky odkryli karty. Útok, který plánují, nemá být totiž namířen na naše břehy, ale na Evropu. A to je přesně opak toho, co chtějí, abychom si mysleli.“

Prezident se podíval z jednoho muže na druhého a ukázal bradou dál po cestičce. „Pojdme dál. Ať se projdeme.“

Ryan Jacobs shrnul zatčení dvou mužů v Kanadě, kteří vpluli s dvanáctimetrovou jachtou do přístavu v Halifaxu s takřka tunou plastické výbušniny skryté v trupu lodi a se zařízením určeným pro biologickou laboratoř, vážícím téměř padesát kilogramů.

„Pochopil jsem to tak, že to byla zkrátka skvěle odvedená policejní práce,“ pronesl prezident přes rameno. „Něco v tom smyslu – šestý smysl bystré policistky?“

„To jsme si zpočátku taky mysleli,“ připustil Jacobs. Snažil se nelapat po dechu a uvažoval, jestli ještě někdy dokáže projít fyzickými testy akademie FBI, když je v tak hrozné formě. „Zdá se mi, že se předpokládalo, že si to budeme myslet všichni. Uf! Nemohl byste trochu zpomalit, pane prezidente?“

Prezident se otočil a krátce se zasmál. „Jdu moc rychle?“

„Pro CIA tempo vyhovuje, pane prezidente,“ prohlásil Nederman a zazubil se.

„Přiznávám, jsem trochu z formy.“ Jacobs úsměv opětoval. „To se stává všem, co sedíme na velitelství. Pane prezidente, ta nepatrná okolnost, která v policistce z Halifaxu vzbudila podezření, mohla být nastražená, aby docílila přesně takového výsledku.“

„Oni snad chtěli, abychom je zatkli?“

„Ti dva muži na palubě ne. Byli to pravděpodobně jen volavky. Kurýři. Ale ať už tu loď nakládal kdokoli, téměř s určitostí nastražil ty nepatrné chybičky tak, aby zaujaly pozornost policie. Například tam něco viditelně nesedělo na dvou podivných, mizerně udělaných palubních průlezech vedoucích pod podlahu podpalubí.“

„Chápu.“

„Když si policistka těch nepatřičných průlezů všimla, ti dva muži z toho byli vůčihledně zmatení. Podle nás totiž vůbec netušili, že to na ně bylo nastražené. Kdyby to byla přehlédla, určitě by se podle našeho názoru ozval anonymní telefonát, který by jí dal tip. Oba byli Pákistánci naturalizovaní v Kanadě, zneužít je se přímo nabízelo. Jsme si jistí, že to na ně ušili.“

„A ten druhý případ?“ zeptal se prezident.

„Ten je ještě zajímavější, pane. V hydraulickém válci podvozku letadla byly pečlivě ukryty díly pro nukleární roznětku a poslány na adresu společnosti vyrábějící letecké součástky v Atlantě. Navíc ta firma má skvělou pověst, co se týče kvality. Ten, kdo ty součásti poslal, věděl, že se na pašované díly v Atlante přijde, a to se taky stalo. FBI zatkla dva Japonce s pracovním povolením, kteří se dostavili k převzetí dodávky, ale i o těch si myslíme, že to byly jen nastrčené oběti.“

Prezident zvedl ruku, aby je opět zastavil, a prstem ukázal na vzdálenou hradbu stromů. „Orel. Tamhle nad těmi stromy.“

Všichni tři muži chvilku mhouřili oči v záři poledního slunce, než prezident znovu promluvil. „Máme tu tedy teroristy, co do Severní Ameriky posílají zásilky, které by mohly být použity k výrobě zbraní hromadného ničení. Přitom záměrem mozků celé operace je, aby se na tyto zásilky přišlo. Proč? Aby naši pozornost odvedli od Evropy?“

Ryan přikývl. „Jestliže se tím necháme napálit a dojdeme k závěru, že tyto dvě zneškodněné zásilky ukazují k chystanému útoku na Severní Ameriku, pak si ta přežívající skupina bude jistá, že veškeré naše vyšetřovací kapacity soustředíme na to, abychom zabránili útoku na USA. Zatímco budeme lítat sem a tam po našem břehu Atlantiku, výrazně se zmenší pravděpodobnost, že si všimneme blížícího se útoku na Evropu. A to navzdory všem našim silám, které jsme na Středním východě rozmístili.“

„Jenomže, pane prezidente,“ zasáhl do rozmluvy Don Nederman, „pro tuto teorii nemáme natolik dostatečné důkazy, abychom vzbudili zájem Britů, Francouzů či Němců. Pořád ještě se domnívají, že skutečným cílem jsou Spojené státy. Veškeré důkazy, které máme v ruce, zdánlivě ukazují sem, což nechává těm hrdlořezům otevřené pole působnosti. Pokud ovšem v Evropě nešlápnou vedle a neupoutají na sebe pozornost dřív, než budou na útok připravení.“

„Jak dopraví zbraň hromadného ničení do Evropy?“

„Mohlo by se jim to podařit po železnici kvůli propustným hranicím,“ pokračoval Ryan, „případně letecky – tuhle hrozbu ve vedení agentury v Langley označují jako létajícího trojského koně – nebo dokonce prostřednictvím obvyklých komerčních zásilek.“

„Cože, něco jako že by pro rozesílání toho jejich antraxu využili pošty?“

„Něco skoro stejně nepravděpodobného. Jsme ale přesvědčeni, že zvoleným prostředkem nakonec bude linkové letadlo. Zdá se nám, že varování z dnešního rána o hrozbě útoku během příštích osmačtyřiceti hodin ze střední Afriky do toho přesně zapadá. Představte si, že by dopravili takovou zbraň jedním z tisíců pravidelných linkových letů. Únos nebude potřeba. Ani útoky na pilotní kabinu. Ani samotné letadlo nemusí posloužit jako bomba, ale jen jako dopravní prostředek. Ani na palubě nemusí nikdo vědět, že mezi nákladem nebo pod krytem podvozku je něco smrtonosného. Bude-li nějaký terorista čekat na zemi na přílet letadla, může jednoduše použít rádiový signál, aby nechal letadlo vybuchnout, až se bude chystat na přistání třeba v Římě či v Paříži. A to může na palubě nést spoustu antraxu nebo něčeho právě tak hrůzostrašného. Nukleární nálož je sice jednou z možností, ale já bych to tipoval na biologickou zbraň. Kdykoli je přemísťován štěpný materiál, naše satelity to dokáží z kosmu velmi dobře vysledovat, a toho jsou si oni dobře vědomi. Odpovídá-li varování pravdě, potom máme možnost tomu zabránit, protože víme, na co si dát pozor.“

„A to bude co?“

„Jakékoli linkové nebo soukromé proudové letadlo, které bude dost velké, aby takovou zbraň mohlo pojmout. Potřebujeme vaše okamžité pověření, abychom mohli sledovat doslova všechno, co bude během několika příštích dnů přilétat z jihu do Evropy. To znamená prohlížet letadla na zemi před vzlétnutím, udržovat úzký kontakt se všemi aeroliniemi, které přicházejí v úvahu, a poohlížet se po všem, co by vybočilo z normálních kolejí, bez ohledu na to, jak nepatrná taková odchylka bude. Ve Středozemním moři sice operuje Sedmá flotila jako preventivní nárazníková síla, ale potřebujeme k tomu pověření prezidenta.“

Prezident se podíval z jednoho muže na druhého a přikývl. „Máte ho mít.“

NA PALUBĚ BOEINGU 747, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN, VE VZDUŠNÉM PROSTORU – 17.15 MÍSTNÍHO ČASU

Judy Jacksonová se protáhla závěsem do oddělení první třídy a rychle přešla k malé skříňce v zužující se přední části na konci hlavní paluby. Předstírala, že zde něco hledá, potom dveře opět zavřela a vydala se pomalým krokem zpátky a snažila se na sebe upoutat pohled co největšího počtu cestujících, zatímco se pomalu blížila k muži, se kterým se prve přetahovala o mikrofon palubního rozhlasu. Už dřív si všimla, že má kufřík střídavě buď pod sedadlem před sebou, nebo, a to mnohem častěji, ho drží na klíně. A to v ní vzbuzovalo podezření.

Janie Bretsenová na svém místě u okna cosi usilovně psala. Malé brýle na čtení se jí málem sesunuly ze špičky nosu a zvedla hlavu, až když se Judy přiblížila těsně k ní.

I Brian Logan ji zahlédl, a když poznal, kdo se k němu blíží, oční panenky se mu zúžily téměř do velikosti špendlíkových hlaviček. Judy téměř fyzicky cítila, jak z něj vyzařuje nenávist. Janie prve tvrdila, že se ten člověk může snadno přestat ovládat. Kožený kufřík mu už zase ležel na klíně a obě ruce na něm měl položené v gestu, jako by ho chtěl před někým chránit.

„Nechtěl byste, abych vám ho uložila nahoru?“ zeptala se Logana Judy tím nejpříjemnějším tónem, k jakému se dokázala přinutit.

„Ne,“ odpověděl a pohledem se jí neustále zavrtával do očí.

Lehce se k němu naklonila. „Pane doktore, mrzí mě, že jsme vykročili špatnou nohou, ale snad pochopíte mou reakci poté, co jste se zmocnil mikrofonu palubního rozhlasu.“

Žádná odpověď nepřišla a Judy ucítila divné mrazení okolo páteře.

„Takže, ehm…,“ pokračovala jen jsem se chtěla omluvit, že jsem k vám byla hrubá. Samozřejmě vy jste nebyl o nic zdvořilejší, ale…“

„Nechte mě na pokoji!“ příkře ji zarazil Brian Logan. „A jděte si pozatýkat zbytek cestujících.“

Judy se narovnala, uražená zlost se střetla s opatrností a vítězně z toho vyšla zlá vůle.

„Pane doktore Logane, jelikož nereagujete na omluvu, musíme spolu vyřídit ještě jednu záležitost.“

„Musíme spolu vyřídit mnohem víc než jednu záležitost,“ odpověděl sotva slyšitelným hlasem.

„Budu vás muset požádat, abyste mi ukázal obsah svého kufříku.“

Brian Logan sklopil oči, podíval se na kufřík a v obličeji se mu objevil nechápavý výraz. Pak znovu zvedl hlavu a podíval se na ni. „Cožel“

„Váš kufřík, prosím. Musím se podívat, co je uvnitř.“

„Proč?“

„Protože mám právo o to žádat.“

„Jděte k čertu!“

„Pane! Nesu za tuto kabinu zodpovědnost…“

„Dotkněte se toho kufříku a já vám přelámu ruku,“ procedil Brian mezi zaťatými zuby a rozepnul si bezpečnostní pás. Vstal a počastoval ji tak zlostným pohledem, až ucouvla. V celém oddělení první třídy se začaly zvedat hlavy a Judy zahlédla, jak se Macnaughton, sedící na sedadle u okna, zatvářil silně znepokojeně.

„ZMIZTE MI Z OČÍ!“ zahulákal Logan tak, že sebou nechtěně trhla. Přinejmenším dalších šest cestujících první třídy se otáčelo na svých sedadlech, aby se podívali, kvůli čemu vznikl rozruch tentokrát.

Brian držel kufřík pevně za držadlo. Vzápětí ho zvedl a zavrčel: „Ať už vy, anebo jiný zaměstnanec téhle parodie na aerolinie se dotkne čehokoli mého jen přes mou mrtvolu.“

Judy rychle vycouvala do kuchyňky v zadní části oddělení první třídy. Měla za to, že zahlédla, jak si Logan opět sedá na místo, když se dala na ústup, ale napůl očekávala, že ji bude pronásledovat až sem a vyrazí na ni skrz závěs. Náhle pocítila potřebu být kdekoli jinde než v blízkosti první třídy.

Zkoumala svůj vzhled v zrcadle kuchyňky a pokoušela se přinutit ruce, aby se přestaly třást. Otočila se, že se vydá k zadní části kabiny, ale neustále cítila vlny zuřivosti vyzařující z první třídy. Na to, že cestou narazí na dvě letušky, jak stojí s vytřeštěnýma očima ve výklenku s Janie Bretsenovou, rozhodně připravená nebyla.

„Co to jako má být, nějaká konference?“ obořila se Judy na všechny tři. Provinile se tvářící Elle s Cindy se daly na ústup, avšak Janie se ani nepohnula a promluvila tichým hlasem: „Viděla jsem to bezdůvodné měření sil.“ Z tónu hlasu vyplývalo, že je to jenom úvod.

„Opravdu?“ opáčila Judy, jako by se jí to netýkalo. Cítila však, jak znovu celá rudne.

„Tedy, kdybych dosud ve společnosti řídila palubní personál, na místě bych tě vyhodila za vůbec nejurážlivější projev nesnášenlivosti, jakého jsem kdy byla za letu svědkem. A to počínaje tvými neuvěřitelně stupidními hlášeními a výhružkami a konče tou naprosto zbytečnou konfrontací.“

„Ty se jdi vycpat,“ procedila Judy se skřípěním zubů a chystala se k odchodu. Rozhodně ale nečekala, že jí na to Janie kývne.

„Ano, zhruba tohle ti ten doktor doporučil,“ navázala pohotově Janie. „Jenže pokud by v tom kufříku opravdu bylo něco smrtonosného, tak jsi ho právě vyzvala, ať to použije. Dřív, než by se nám bývalo mohlo podařit najít způsob, jak mu kufřík nějak odebrat. To se ti povedlo báječně!“

Judy se chystala okolo Janie protáhnout, ale ta se jí postavila do cesty. Díky rozdílu ve výšce i váze se Judy podařilo Bretsenovou odstrčit. Když odcházela, ani se neohlédla. Viděla by, jak Janie ztratila rovnováhu a zády prudce dopadla na stěnu, až si vyrazila dech.

Z oddělení turistické třídy čišela nepřátelská atmosféra ještě intenzivněji. Judy ji mohla číst v očích cestujících chladně ji sledujících pohledem, když procházela okolo nich.

Toto všechno je jen jeho vina, přesvědčovala Judy sebe samu a před očima se jí neustále vybavoval obraz zuřícího Briana Logana, jenž způsoboval chaos v jejích léty budovaných instinktech. Procházela uličkou a pokoušela se o nacvičený úsměv letušky na všechny, s jejichž očima se střetla. Nic nedbala na jejich rozladění a hněv, které se z jejich tváří daly vyčíst.

Jeden z mála těch, kteří se na ni usmívali v Londýně, se teď jejímu pohledu vyhýbal. Měl na sobě pomačkaný oblek a hlavu měl holou jako koleno. Seděl vedle všedně vypadající ženy v bílém sárí, která neuvěřitelně rychle cosi pletla. Na vedlejších sedadlech seděly dvě holčičky s velkýma očima.

Judy zahlédla i manželský pár asijského původu, žena bděla, její manžel tvrdě spal. Už dřív si všimla, jak ji žena nespouští z očí, kdykoli procházela kolem nich.

Minula kuchyňku umístěnou ve středu oddělení a vešla do druhé části turistické třídy. I zde cítila, jak na ni lidé upírají nevraživé pohledy, které jako by se spojily ve vlnu hněvu zatlačující ji zpět. V témže okamžiku ji zaujalo cosi po její levé ruce. Otočila hlavu a pohled jí padl na dětský nosič zaháknutý za poličku na časopisy na přepážce před sedadlem nějaké mladé ženy. Miminko uvnitř spalo a žena ho ospalýma očima pozorovala.

„Co sakra má tenhle vynález tady co pohledávat?“ promluvila Judy, když se skloněná nad tašku snažila zjistit, jak je připevněná.

Matka se naklonila dopředu a ukázala na dělicí přepážku. „Přišla jsem na způsob jak to tam zaháknout. U jiných aerolinií tam bývá závěsný hák.“

Judy si ženu pátravě prohlížela. Nejspíš jí nebylo ani třicet, cestovala se dvěma dětmi, vypadala unaveně a zjevně ji žádné předpisy nezajímaly.

„Tohle tady nemůžete dělat!“ prohlásila Judy a rozhodně ukázala na tašku. „Sundejte to, a rychle.“

Karen Davidsonová se zatvářila nechápavě. „Jedna z vašich letušek mi s tím pomohla a já tam ten nosič samozřejmě při přistání nenechám.“

„Tohle je absurdní,“ prohlásila Judy hlasitěji, než vlastně měla v úmyslu. To už se jejich směrem zadívalo několik dalších cestujících, kteří byli zvědaví, proč ten halas. „Sundejte to! Jinak při první turbulenci vaše dítě spadne na zem.“

Karen Davidsonová se zhluboka nadechla a bojovně se napřímila. „Promiňte, ale možná jste si všimla, že je ten let opravdu klidný. Vůbec nehrozí nebezpečí, že by ten nosič mohl spadnout. Mám ho tam pevně přidělaný.“

Muž na sousedním sedadle do uličky se dotkl Judyiny paže a ta sebou trhla.

„Co je?“

„Co hodláte udělat? Zatknete to dítě? Nechte tu chudáka ženskou laskavě na pokoji, ano?“

„Patříte k ní?“ zeptala se Judy.

„Ne, ale…“

„Tak si všímejte svého. Tohle je záležitost posádky.“

Muž se v mlčení nabitém vztekem zabořil do sedadla, zatímco další zvědavé hlavy se otočily jejich směrem. Judy zaznamenala, že již tak dost rozhněvané pohledy ještě o poznání ztvrdly. Míra nepřátelství zjevně vzrostla. Jenže tady v kabině rozhoduje ona, a ať se propadne, jestli si nechá od nějakých pasažérů poroučet. A zrovna tak nestrpí, aby se jí Janie Bretsenová snažila nakazovat, co má dělat.

Obrátila se ke Karen a naklonila se k ní.

„Sundejte… ten… nosič… hned… na zem! Rozuměla jste tomu?“

„Ne, nerozuměla. Ani trochu!“

„Já tu zastupuju vedení aerolinií!“ skoro vyštěkla Judy. „Dejte tu tašku ihned dolů! Jak by se vám líbilo, kdybych se objevila ve vašem obýváku a přišroubovala si držák na pití na váš konferenční stolek?“

„O čem to mluvíte?“

„Však jste mě slyšela dobře. Tohle je nehoráznost, s jakou jsem se u cestujících ještě nesetkala.“

„Myslíte to, že se snažím pečovat o dítě? Co to má, sakra, co dělat s obýváky a konferenčními stolky?“ oponovala Karen a vrtěla přitom nechápavě hlavou.

„Hele, šerife,“ vykřikl na Judy mužský hlas z místa o několik řad za jejími zády. „Tady jsme všichni toho názoru, že máte tu paní nechat na pokoji!“

Judy hlas ignorovala a zahrozila na Karen prstem. „Sundejte to, nebo to udělám za vás.“

„Hej!“ ozval se důrazně další mužský hlas. Judy něco v jeho tónu přinutilo rychle se ohlédnout. Na sedadle přes uličku vedle Karenina chlapce zachytila zamračený pohled muže středního věku v džínách a svetru.

„Co jste vy zač, její manžel?“

„Co na tom kruci záleží?“ opáčil muž. „To se mě snad ptáte, jestli jsem k maní? Ale to vám říkám, kdybych byl její manžel, už bych vám teď asi šel po krku. Dejte té ženě pokoj. Na tom, že tam má přidělanou tu tašku, není nic špatného. O co vám, do háje, jde?“

„Jde mi o předpisy,“ odbyla ho Judy a obrátila se zase ke Karen. „Varuju vás naposledy. Dejte ten nosič dolů,“ zaťala levou ruku v pěst, a aby svůj rozkaz zdůraznila, uhodila vší silou do přepážky. „IHNED!“

V tu chvíli Judy ucítila, jak se přepážka silně rozkmitala. Taška s miminkem se vyhákla a setrvačná síla vymrštila holčičku z malinké podložky, na níž dosud ležela. Zahlédla matčiny rozšířené oči, to však už Karen vystřelila vpřed, ale její ruce padající nemluvně o milimetry minuly.

V témže okamžiku se před Judy něco mihlo, jak muž vpravo od ní vyskočil s nataženýma rukama a ještě ve vzduchu dítě zachytil, zatímco prázdná dětská sedačka hlučně dopadla na zem. Muž narazil na hranu jednoho ze sedadel, až se zatřáslo.

Ve snaze být nápomocná Judy instinktivně poklekla na jedno koleno. Zároveň ale periferním viděním sledovala, jak lidé po celém oddělení vstávají.

Zachránce holčičky Karen Davidsonové dopadl na bok, ale tělíčko dítěte držel bezpečně ve vzduchu, aby si ho mohla maminka od něj převzít. Potom se s tváří zkřivenou bolestí odvrátil a rukou se držel za hrudník. Také Karen klečela, v náručí svírala miminko a snažila se zjistit, jakou újmu její zachránce utrpěl. V téže chvíli dolehla do Judyina vědomí změť hlasů – zvuky pohybujících se nohou i jednotlivé výkřiky – a ona si uvědomila, že to všechno je namířeno proti ní.

Ještě klečela, nyní na obou kolenou, a pokoušela se pomoci. Obklopovaly ji zvuky pohybujících se lidí, a když zvedla hlavu, vnímala jen čmouhu z rozhněvaných obličejů, které se k ní výhružně přibližovaly.

„Všichni si sednou na místa!“ zmohla se ještě na velitelský tón.

„Jdi se vycpat!“ zazněl v odpověď hrubý hlas.

Dav se začal tlačit dopředu, a to ji přimělo, aby v pudu sebezáchovy ustoupila.

„VRAŤTE SE NA MÍSTA! NEOPOVAŽUJTE SE MĚ DOTKNOUT!“ křičela Judy, blízka panice.

„NENECHTE JI PLÁCHNOUT!“ dožadoval se rozložitý chlap v obleku. Ozývaly se i další výkřiky a dav postupoval kupředu a z jednotlivých tváří čišela čirá zloba. V témže okamžiku Judyin instinkt zatroubil na ústup. Otočila se na patě a dala se do běhu ke schodišti na horní palubu. Zároveň si uvědomila, jak sotva dokáže uvěřit tomu, že za sebou slyší dupot spousty nohou, doprovázený rozzlobenými výkřiky.

Prolétla kolem kuchyňky, jednu z letušek se jí při tom málem podařilo porazit, a zezadu k ní dolehl vzteklý mužský hlas.

„JEŽIBABO! VRAŤ SE A KOUKEJ SE NÁM POSTAVIT!“

Judy brala schody po dvou. Před dveřmi kokpitu vytrhla sluchátko interkomu a rukou začala mlátit do kódového zámku.

„Kapitáne! Pusťte mě dovnitř!“

Za sebou už slyšela hlasy a dupání po schodech.

„Cože?“ podivil se Philův hlas v palubním telefonu. Otázky, které měl za povinnost jí položit, dobře znala, a tak vychrlila v jediném proudu slov: „Nikdo mě nenutí násilím, jsem tu sama, zkontrolujte si to na monitoru, a otisk mé ruky už tam máte taky. PUSŤTE MĚ DOVNITŘ!“

Zaslechla zvuk otvírajícího se zámku, protlačila se dovnitř a dveře za sebou zabouchla. Ještě zkontrolovala, že masivní zámek opět zapadl na své místo.

„Co se to s vámi proboha děje?“ zeptal se jí Phil, když se k němu Judy otočila s divokým výrazem v očích.

„Oni se tam dole vzbouřili!“ vykoktala ze sebe Judy, když usoudila, že teď není ten pravý čas, aby dopodrobna objasňovala bezvýznamnou příhodu, která vyvolala celý rozruch.

„Co tím vzbouřilí přesně míníte?“ sykl kapitán a z obličeje se mu vytratila všechna barva. Z pravého sedadla přelétl oba pohledem Garth Abbott a v obličeji měl podobně vyděšený výraz jako Phil Knight.

„Že je venku rozzuřená horda lidí, kteří mě z turistické třídy pronásledovali až sem.“

„Cože, pronásledovali? Jak tomu mám rozumět?“ nechápavě pronesl Phil.

Judy se na něj podívala, zavrtěla hlavou a v očích se jí objevily slzy vzteku. „Já tomu taky nerozumím, kapitáne, ale musíte je zarazit. Odmítají respektovat jakékoli mé nařízení. Jsou nezvladatelní.“

„Kvůli… kvůli čemu tak zuří?“

„Kvůli zdržení v Londýně, kvůli vysoké teplotě, kvůli tomu, že jsme měnili kurz… Kruci, copak já vím?“

Garth si posunul sedadlo do zadní polohy, začal si rozepínat pás, ale zarazil se a s pohledem upřeným na Phila se zeptal: „Jestliže se nejedná o pokus násilně převzít letadlo, neměl bych se tam zajít podívat?“

Judy skrze zaťaté zuby nenávistně zahučela: „Dejte si na ty darebáky pozor! Tohle je ukázka, s jakou verbeží musím dnes a denně lítat. Je to sebranka, co prudí kvůli sebemenší prkotině. Pořád tomu nedokážu uvěřit, že mě napadli.“

„Judy, neříkala jste nic o tom, že by vás napadli,“ chytil ji za slovo Garth.

Judy se zatvářila polekaně a pohodila hlavou, jako by jeho otázku nepovažovala za hodnou odpovědi.

„A co je to jiného než napadení, když vás ženou uličkami?“

Kapitán se váhavě zadíval na mikrofon palubního rozhlasu. „Co myslíte…, je nutné, abych k nim promluvil?“

„UDĚLEJTE TO, PROSÍM!“ zareagovala Judy hlasem podbarveným zlostí. „Mužského možná poslechnou.“

Phil Knight zvedl mikrofon.

Mluví k vám kapitán. Jestli jsou mezi vámi tací, co se domnívají, že posádka tohoto letadla se nedokáže při výkonu své funkce opřít o platné právo, pak bych je chtěl vyvést z omylu. Pokud vám některá z letušek přikáže něco udělat, je to pro vás povinnost daná zákonem. Jestli si okamžitě nesednou na svá místa ti, kteří po letadle pronásledovali naši vedoucí kabiny, dám je ihned po přistání zatknout.

Phil vrátil mikrofon na místo a čekal, jestli se ozve bušení na dveře kokpitu, a uvažoval, jak se zachová, jestliže k něčemu takovému dojde. Na druhé straně dveří však panovalo ticho a na monitoru snímajícím záběr z bezpečnostní kamery bylo patrné, že za dveřmi nikdo nečíhá.

Garth na monitoru přepínal záběry z bezpečnostních kamer rozmístěných v kabině pro cestující. V celém prostoru turistické třídy stála spousta lidí a ve skupinkách o něčem diskutovali.

„Možná, že to pomohlo,“ uklidňoval sám sebe Phil.

„Nevidím tam vzadu nic, z čeho bychom museli mít obavy,“ doplnil kapitána Garth. „Ale jestli prozatím k žádné vzpouře nedošlo, rozhodně to nebylo zásluhou tvého rozhlasového hlášení.“

Phil Knight vyslal k druhému pilotu zničující pohled a následné výmluvné ticho prolomil až Judyin hlas.

„Tak, a to je konec! Mám toho po krk! Tyhle pitomé aerolinie mi neplatí dost na to, abych se musela vypořádávat s nějakou idiotskou vzpourou. Už se odsud nehnu. Mám vztek, že bych tam snad někoho přizabila.“

„Tak tu tedy zůstaň,“ pronesl Phil bezvýrazným hlasem, ale jeho pohled, jímž nepřestával zlostně častovat druhého pilota, vypovídal o jeho rozpoložení víc.

NA PALUBÉ BOEINGU 747, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN, VE VZDUŠNÉM PROSTORU – 17.25 MÍSTNÍHO ČASU

Jakmile hlavní letuška opustila oddělení první třídy, Robert Macnaughton pozorně sledoval, jak se Brian Logan bude chovat. Doktor se podíval na svůj kufřík, jako kdyby ho viděl poprvé, několikrát ho otevřel a zase zavřel, pak opět nadzvedl víko, cosi uvnitř přerovnával, až víko konečně přiklopil a pečlivě ho zajistil. Nyní ležel kufřík Loganovi na klíně a on prsty bubnoval na kožený povrch.

Zatímco Macnaughton doktora po očku pozoroval, objevily se v první třídě postupně tři letušky. Každá věnovala Loganovi pátravý pohled a po chvíli se zase vzdálila. Letuška, která se před chvílí představila jako Janie Bretsenová a zřejmě neměla službu, už také byla zpátky a usadila se na své místo u okna. Macnaughtonovi neuniklo, že tu a tam vrhá kradmé pohledy doktorovým směrem.

Proč si dělám starosti? Ptal se sám sebe v duchu. Doletíme do Kapského Města, všech tři sta cestujících bude mít možnost napsat rozhořčené dopisy se stížnostmi a při nejhorším to dopadne tak, že ten chudák doktor neunikne internaci.

Přesto se nedokázal zbavit zneklidňujícího pocitu.

Musel si přiznat, že když se rozhodl cestovat linkovým letadlem, šlápl pořádně vedle – takovou chybu už nikdy neudělá.

Z úvah vyrušily Macnaughtona vzrušené hlasy doprovázené dusotem pádících nohou, které do oddělení první třídy doléhaly odněkud ze zádi letadla. Zároveň uviděl, jak se doktor Logan vymrštil ze sedadla, kufřík nechal kufříkem a vyrazil se podívat, co se děje. Robert Macnaughton vstal, popošel k zadnímu vchodu do oddělení první třídy a zahlédl Loganova záda vzdalující se k zádi letadla.

Opatrně se rozhlédl, ujistil se, že ho nikdo nepozoruje a vklouzl na Loganovo sedadlo. S tichým cvaknutím otevřel oba zámky a pomalu nadzvedl víko. Uvnitř objevil složky v průhledných deskách a v horní kapse několik letenek.

Spodní část byla prázdná – až na malou cínovou nádobu. Když ji vzal do ruky, zjistil, že je poměrně lehká. Zkusil, zda jde otevřít víčko, a bez velkého úsilí se mu to podařilo. Nádobka obsahovala sypkou šedou hmotu.

Robert Macnaughton uložil uzavřenou nádobku zpátky na dno kufříku, zaklapl ho a nechal ho ležet na původním místě na sedadle. Kdyby se ho byl někdo zeptal, nebyl by schopen říct, co to vlastně před chvilkou viděl.

Brian Logan se vynořil z oddělení první třídy právě v okamžiku, kdy se Judy Jacksonová hnala po schodišti na horní palubu. Pronásledovali ji tři muži Logan toho posledního chytil za paži.

„Co se děje?“ vykřikl na něj.

Muž pohodil hlavou za běžící letuškou. „Ta příšerná ženská… hodila vzadu… v turistické třídě na zem mimino a málem ho zabila,“ sděloval muž přerývaně, popadaje dech, a pak se zase rozběhl po schodech nahoru.

Brian na chvilku zaváhal, ale nakonec zamířil k zadní části letadla, aby se přesvědčil na vlastní oči, co se tam stalo. Vstoupil do zadní části turistické třídy právě včas, aby zaslechl čísi hlas volající po lékaři.

„Já jsem doktor,“ prohlásil bez váhání Brian a pohled mu padl na muže ležícího na zemi a zjevně trpícího bolestmi. Poklekl vedle něj a začal ho vyšetřovat.

„Jak k tomu přišel?“

Na jeho otázku se ozvala změť hlasů lidí stojících za jeho zády.

„… zranil se, když zachraňoval miminko téhle paní, aby nespadlo z výšky na zem…“

„… myslím, že má zlomené žebro, možná dvě…“

„… řekl bych, že narazil na hranu tady toho sedadla.

„Jak je vám?“ zeptal se Brian.

„Bolí… to,“ odpověděl muž a otevřel oči. „Rozhodně to přežiju, ale… Vy jste doktor?“

„Ano.“

„Takže, dýchat můžu, ale bolí to jak čert. Možná mám zlomené žebro.“ Úsilí, které na odpověď zraněný muž vynaložil, mu opět zkřivilo bolestí obličej. Brian položil zraněného rovně, rozepjal mu košili a opatrně mu ze všech stran prohmatával hrudní koš. Lidé, kteří stáli okolo, mu mezitím dopodrobna vylíčili výstup Judy Jacksonové.

„Vaše děťátko je v pořádku?“ zeptal se Brian Karen Davidsonové, která nejdřív jen němě přikývla a až po chvíli se jí podařilo promluvit. „Ano. Chytil ji ještě… ve vzduchu. Byla by dopadla hlavičkou na zem.“

Brianovi se ulevilo, když u poraněného muže neshledal žádné známky vnitřního krvácení, komplikované zlomeniny či něčeho, co by vyžadovalo neodkladný lékařský zákrok. Když se ujistil, že pacient leží, jak nejpohodlněji to bylo za daných podmínek možné, vstal a začal si všímat rozhořčení okolostojících lidí. Koncentrovalo se na Judy Jacksonovou, právě tak, jako se světelný paprsek procházející oční čočkou soustředuje do jednoho bodu na sítnici.

„Ještě se na vás přijdu podívat,“ pronesl duchem nepřítomný Brian a rázným krokem vyrazil uličkou zpátky do přední části letadla. Schody na horní palubu bral po třech. Prodral se kolem tří mužů, kteří předtím pronásledovali Jacksonovou a teď bezradně stáli poblíž kuchyňky a dohadovali se co dál.

Když už byl Brian skoro u pilotní kabiny, vynořil se z dveří toalety pilot se třemi proužky na výložkách uniformy a s patřičně nabubřelým výrazem v obličeji.

„Hej, kapitáne!“ oslovil ho hlasitě Brian podrážděným tónem. Pilot ztuhl uprostřed kroku, otočil se, aby si prohlédl blížícího se rozhněvaného muže a ihned zvedl ruku s dlaní obrácenou proti němu.

„Nejsem kapitán. Jsem druhý pilot.“

Brian se vmáčkl do malého výklenku a uvěznil tak druhého pilota mezi sebe a zavřené dveře do pilotní kabiny.

„Máte vůbec představu o tom, co se tady děje?“

Druhý pilot hlasitě vydechl a významně se ušklíbl. „Ano, pane, myslím, že vím, co se tady děje. Nejsem ale kapitán, takže s tím nemohu nic dělat,“ prohlásil Garth Abbott. „Smím se zeptat, s kým mám tu čest?“ dodal ještě.

Něco v hlase prvního důstojníka Briana zarazilo. Z neznámých důvodů měl najednou pocit, že před ním nestojí protivník, ale spíš spřízněná duše, a než si uvědomil, co dělá, přistihl se, že pilotovi podává ruku.

„Jsem doktor Brian Logan. Kvůli vaší hlavní letušce máte vzadu jednoho zraněného člověka. Právě jsem ho ošetřil. Má několik zlomených žeber.“

Brian slyšel vlastní slova plynout klidným tónem, jako kdyby vycházela z úst někoho jiného. Chtělo se mu křičet, nadávat a gestikulovat, ale měl-li před sebou spojence…

Pilot si povzdechl a zavrtěl hlavou. „Tahle naše vedoucí kabiny, to je opravdu výstavní kousek. Co provedla?“

Brian mu podal krátký výčet prohřešků, jichž se Jacksonová podle všeho dopustila, a nakonec ukázal na zavřené dveře do pilotní kabiny. „Myslím, že se tam schovává.“

„To je docela dobře možné. A co pro vás, pane doktore, můžu udělat?“

Brian takovou otázku rozhodně nečekal. Uvědomoval si, že ani netuší, jak by jeho odpověď měla znít. To, po čem toužil, mu poskytnout nemohli. Chtěl zpátky Daphne. A tak namísto nemožného bažil zuřivě po pomstě. Za to, co udělali Daphne. Přál si vidět krach společnosti i veřejné zatracení. Toužil po tom, aby kapitán, kvůli němuž Daphne zemřela, byl obžalován, zničen.

A teď má před sebou jednoho z pilotů, kterého nepřítel zaměstnává, a ten se ho táže, co by si přál.

Brian dvakrát či třikrát naprázdno pootevřel ústa, jak se snažil plivnout jed, který už ho dávno celého prostoupil, ale nedokázal to.

„Pane doktore?“ ozval se znovu pilot a v hlase mu zazníval nepatrný údiv.

„Chci, aby se ta ženská vrátila a všem se omluvila.“

Garth zůstal na chvilku bez hnutí stát, pak kývl hlavou. „To se dá pochopit.“

„V celém letadle nenajdete jediného člověka, který by neměl vaší posádky po krk, zvlášť té idiotské ženštiny.“

„Myslíte Jacksonovou?“

„Jestli se tak jmenuje.“

„Ano, jmenuje.“

„A kde tedy je? Schovává se v pilotní kabině?“

Garth Abbott přikývl.

„Ta ježibaba zaslouží vyhazov,“ prohlásil Brian, zatímco pilot se drbal na bradě. „Jste si vědom toho, co provedla?“

„Ano, ale kapitán ne, a… myslím si, že tohle všechno si musí vyslechnout od vás z první ruky.“ Garth se ohlédl po číselném zámku a pak se znovu obrátil k Brianovi. „Pane doktore, buďte tak laskav a posaďte se na to prázdné sedadlo v první řadě. Nesmím s kapitánem mluvit, když tu někdo stojí.“

Brian uposlechl a Garth zvedl palubní telefon a požádal o vstup.

„Phile, myslím, že by sis měl promluvit s jedním z cestujících.“

„Je to nutné?“

„Je. Musíš si to poslechnout.“

Když ke Garthovu sluchu dolehl zvuk otevíraného zámku, otočil se, kývl na doktora Logana a pustil ho před sebou dovnitř. Pak teprve za sebou zajistil dveře.

Vylekaná Judy Jacksonová, sedící v tu chvíli na sedadle druhého pilota, zvedla hlavu s výrazem člověka chyceného do pasti. „Phile, Judy se podařilo vyvolat dole v turistické třídě málem vzbouření, ale ani ji nenapadlo nám říct, co se doopravdy přihodilo. Jeden z našich cestujících ti to teď celé přesně popíše.“

„Vy!“ vykřikla Judy, zvedla se ze sedadla a oči nespouštěla z doktora Logana.

„Sednout!“ štěkl na ni Brian a pak se obrátil na polekaného kapitána, který s výrazem úžasu těkal očima z jednoho muže na druhého.

„Abbotte? Co to má všechno znamenat?“

„Řekněte mu, co se stalo, pane doktore,“ požádal ho Garth.

Brian Logan popsal, k čemu došlo, a sledoval při tom kapitána, který se obrátil na Judy Jacksonovou a zle se na ni mračil.

„Něco jste mi asi zapomněla říct, že, Judy?“

„Nebylo to nic důležitého,“ odsekla.

„Pane kapitáne,“ pokračoval Brian, „chci, abyste tuhle ženu nechal zatknout za napadení cestujícího, ale nejdřív se musí alespoň rozhlasem omluvit. Rovněž požaduji vaši veřejnou omluvu za všechny ty absurdní události, které se během tohoto letu dosud přihodily.“

Phil Knight se ohlédl přes rameno na Briana Logana s obličejem staženým do úšklebku. „Vy mi tady nebudete klást žádná ultimáta. Mimo to vám nařizuji, abyste opustil pilotní kabinu.“

„Ne, kapitáne,“ odmítl to Brian drsným hlasem, „vy tuhle čarodějnici donutíte, aby se omluvila.“

Phil se nervózně zasmál. „Kdo si ksakru myslíte, že jste?“

„Mluvím za tři stovky namíchnutých cestujících, kteří už mají po krk špatného zacházení, lží a mizerného jídla.“

Phil se pokusil povytáhnout v sedadle a zároveň vrhal na Logana pohledy plné zloby. „Už jsem to řekl jednou, vypadněte odtud!“

„Ne! Dokud se neomluvíte palubním rozhlasem a nedonutíte k veřejné omluvě také ji.“

Garth položil ruku Loganovi na rameno, ale lékař ji setřásl a namířil kapitánovi ukazováček do obličeje. „Prakticky,“ pokračoval Brian, „už letadlu nevelíte, pane kapitáne. Velení jsme tu převzali my, vaši cestující! A zároveň požadujeme okamžitou omluvu a zatčení téhle ženské.“

Judy opovržlivě odfrkla a obrátila oči v sloup. „Takže jste si právě vysloužil deset let vězení za únos letadla.“

Phil Knight zachytil pohled druhého pilota. „Vyhoďte odsud toho člověka,“ přikázal zostra. Garth se ještě jednou pokusil Loganovi položit jemně ruce na ramena, ale tentokrát se doktor na místě prudce otočil a zaťatou pěstí pohrozil druhému pilotovi do obličeje.

„Opovažte se mě ještě jednou dotknout!“

Garth ustoupil s pozvednutýma rukama, ale v duchu už se připravoval na to, jak se bude muset chopit vyprošťovací sekery připevněné hned vedle dveří.

Brian Logan změnu v Garthově postoji vycítil a rychle se přesunul ke dveřím pilotní kabiny. Položil ruku na kliku a všechny tři sledoval ostražitým pohledem. „Jak se rozhodnete, kapitáne?“ zeptal se. „Času nemáte nazbyt.“

Phil se donutil otočit i se svým velitelským sedadlem, aby se podíval do očí vetřelci stojícímu za ním. Srdce mu bilo na poplach a musel vynaložit obrovské úsilí, aby zachoval klid.

„Podívejte, už se odtud nehne, stačí? Zadržuju ji tu.“

„Ani se neopovažtel“ vyštěkla Judy. „Kvůli mně žádné problémy nevznikly, člověče!“

„Zavřete klapačku, Judy,“ zareagoval na to Phil.

„Jdi se bodnout, poletuško,“ nenechala si kapitánův tón líbit Judy, pohodila hlavou dozadu a zkřížila si vzdorovitě ruce na prsou.

„Takže tím skončila,“ shrnul situaci Phil. „Ale omlouvat se palubním rozhlasem nikdo nebude. A teď už jděte ke všem čertům a vypadněte odtud!“

Několik vteřin na sebe v rostoucím napětí upřeně zírali. Brian konečně přikývl a Garth mu otevřel dveře. „Nejsem tu naposled. A vy se stejně jednou omluvíte.“

„Jak jste říkal, že se jmenujete?“ zeptal se Phil ve snaze opět nabýt alespoň zdánlivě vlády nad situací.

Účinek otázky se u Briana Logana objevil okamžitě. Výraz ve tváři svědčil o tom, že v tu chvíli nemá daleko k nepříčetnosti.

„Jmenuju se doktor Brian Logan. Mimochodem, co kdybyste zvedl telefon a zeptal se svých nadřízených, kdo byla Daphne Loganová?“ Obrátil se, bouchl za sebou dveřmi a byl ten tam.

Judy vydechla první a hlavou trhla ke dveřím.

„Vidíte, s čím se musím potýkat? Nemůžu uvěřit, že jste s ním zacházeli tak v rukavičkách.“

„Co to mělo znamenat?“ promluvil Garth Abbott spíš sám k sobě. „Abychom se zeptali na Daphne Loganovou?“

Judy jen zavrtěla hlavou. „Nemám nejmenší představu.“

Garth sledoval Phila Knighta a čekal, kdy vytryskne nevyhnutelný proud obviňování. Kapitán však jen zavrtěl hlavou a přiškrceným hlasem poznamenal: „Skvělý tah, Abbotte, přitáhnout šílence do pilotní kabiny. Společnost tě pravděpodobně kvůli tomu vykopne.“

„Nevěděl jsem, že je vyšinutý.“

„To není žádná omluva.“

HLAVNÍ MĚSTO WASHINGTON – 11.28 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

Hlasité cvrlikání mobilního telefonu, o němž se David domníval, že ho má nastavený pouze na vibrační režim, si vynutilo spěšnou omluvu. Zbývající tři muži kolem stolu – všichni přátelé z vedení Federální letecké asociace – nad vyrušením jen velkoryse mávli rukou, takže plukovník Byrd stiskl tlačítko, aby hovor přijal.

„Za jak dlouho můžete dorazit do hlavní budovy Úřadu národní bezpečnosti?“ vypálil na něj nezaměnitelný mužský hlas na druhém konci.

„Plukovník… Blaylock? Ujišťoval se David.

„A kdo jiný by vám mohl volat z mého telefonu? Odpovězte na otázku, prosím.“

„Asi tak za hodinu, ale…“

„Teď je jedenáct třicet a mně to zabere devadesát minut. Sejdeme se v hlavní hale v jednu.“

„Počkejte! Proč?“

„Proč?“ Blaylockův hlas zněl nevěřícně.

„Přesně tak. Proč?“

„Opravdu chcete, abych vás musel zastřelit?“

„Samozřejmě že ne.“

„Tak se neptejte. Důvěřujte mi. Teď nás může odposlouchávat kdekdo a já jsem záložník ve velice choulostivé situaci.“

„To si dovedu živě představit.“

„Vidím, že si budeme dobře rozumět. Urážky tvoří pevný základ trvalého přátelství. Uvidíme se za devadesát minut.“

John Blaylock už v okrouhlé dvoraně Úřadu národní bezpečnosti na Davida Byrda čekal. Člověka, s nímž se setkal u mola přístavu v Annapolisu, by v tomhle vymydleném a nažehleném chlapíkovi David nepoznal.

Blaylock mu představil služebně staršího analytika jménem George Zoffel.

„Tak už mi můžete říct, o co jde, aniž bych ohrozil svůj nebo váš život?“ zeptal se s vážnou tváří David, když prošli bezpečnostní překážkou.

„Nejsem si tím jistý,“ odpověděl John nezvykle vážně. Pak se obrátil na Zoffela. „Jsou tyhle chodby zabezpečené před odposlechem, Georgi?“

Zoffel se usmál a přikývl, aniž cokoli poznamenal.

„Proč jsme tady, Johne?“ zeptal se znovu David Byrd.

„Protože musíte vědět, v jaké fázi je stav pohotovosti kvůli trojskému koni, protože se musíte dozvědět, jak komerční letadla na pravidelných linkách spadají do nepřetržitě probíhajícího pátrání po něm, a protože je nutné, abyste viděl, co právě zachytily satelity.“

„Něco se děje?“

„Vždycky se něco děje, Davide.“

Zoffel se zastavil přede dveřmi označenými pouze číslicí, projel kartou štěrbinu kódového zámku a pokynul jim, aby vešli.

„A copak na nás čeká tady?“ zeptal se David poněkud ironickým tónem.

„To se bude obyčejnému smrtelníkovi vysvětlovat jen stěží,“ zavtipkoval Blaylock, „George nám teď ukáže satelitní snímky většiny štěpného materiálu na planetě Zemi v reálném čase.“

Zoffel Blaylockovým slovům pouze tiše přikyvoval.

David je následoval do místnosti s půlkulatým stolem, šesti pohodlnými otočnými křesly a stěnou obrovských obrazovek z tekutých krystalů. Stůl byl ve skutečnosti řídicím panelem s nepřehledným množstvím vypínačů, tlačítek a klávesnic.

George Zoffel s bravurou odborníka vyťukal přístupové kódy a prošel kontrolními zabezpečovacími kroky, včetně toho, při němž musel položit dlaň na identifikační skener. Obrazovky ožily takovým množstvím rozličných pohledů a map, až oči přecházely.

„Náš sken současné situace týkající se Evropy,“ vysvětlil Zoffel a přidal stručnou informaci o trvalém skenování štěpitelných nukleárních paliv, jakož i o nemožnosti odhalit z kosmu materiál v surovém stavu, jako například v případě nukleárních roznětek. „Zabýváme se ale rovněž tím, že máme pod přísným dohledem všechny obchodní zásilky, jakmile se pohybují v místech s vysokým rizikem zablokování. A to ať už se přepravují letecky, po moři, nebo po železnici, dokonce i nákladními auty, ale to jen v omezené míře. Velká část vyhodnocování se provádí vysokorychlostními počítači s použitím velice propracovaných algoritmů, které jsme vyvinuli. Jenže nejsou úplně vševědoucí. Například nedokážeme z kosmu zachytit biologickou nebo chemickou bombu, můžeme ale alespoň zaznamenat podezřelý pohyb nebo nečekanou přepravu a neustále křížově prověřujeme komerční dodávky a známé komerční lety v porovnání s letovými plány a se známými povolenými dodávkami.“

„To je jako hledat jehlu v kupce sena,“ konstatoval David věcným tónem.

„Přesně tak. A situace se přiostřuje, takže teď na hledání té jehly pracuje plný počet našich lidí čtyřiadvacet hodin denně.“ Zoffel pohlédl krátce na Blaylocka. „Plukovník Byrd má platné osvědčení pro přístup k utajovaným skutečnostem nejvyššího stupně, viďte?“

„Tak jest,“ přikývl John Blaylock.

„Asi dvacet minut předtím, než jste přišli, jsme obdrželi příkaz, abychom stáhli co největší počet pracovníků z jiných směrů a zaměřili se na subsaharskou Afriku kvůli možnému teroristickému útoku. To je závažný posun. Do dnešního dne byl kladen maximální důraz na obě pobřeží u nás ve Státech.“

„Odkud ten příkaz přišel?“ zeptal John Blaylock jen tak mimochodem, zatímco na jedné z obrazovek studoval mapu světa.

„Z Bílého domu. Bylo nám řečeno, že máme během nejbližších osmačtyřiceti hodin očekávat rozsáhlý teroristický útok na některé evropské hlavní město.“

NA PALUBĚ BOEINGU 747, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN, VE VZDUŠNÉM PROSTORU – 18.09 MÍSTNÍHO ČASU

Phil Knight pozoroval jižní prostory saharské pouště a pokoušel uklidnit sám sebe, že zbývající hodiny letu do Kapského Města uběhnou jako voda. Již dobrých deset minut úmyslně na druhého pilota nepromluvil jediné slovo, ale Garthovi Abbottovi neušlo, jak se očima neustále vrací k velkému monitoru na středovém panelu a odečítá údaje měřicích přístrojů pro motor číslo čtyři. Uvědomoval si dobře, že Phil Knight celou dobu čeká, a možná i doufá, že se objeví nějaké důkazy o správnosti jeho tvrzení, že čtyřka motor není v pořádku.

„Šlape jako hodinky, Phile,“ poněkud provokativně prohlásil Garth. Jak se dalo očekávat, odpověď nedostal.

Judy Jacksonová seděla na rezervním sedadle za kapitánem také mlčky a tvářila se popuzeně.

Zazvonil palubní telefon a Garth natáhl ruku pro sluchátko, až když bylo zřejmé, že ho nikdo jiný nehodlá vzít.

„To je kapitán?“ zeptal se nervózně ženský hlas.

„Ne. Tady druhý pilot. Kdo je tam?“

„Cathy, z turistické třídy.“ Podle hlasu je značně naštvaná, napadlo Garthe. „Mohli byste, prosím, palubním rozhlasem upozornit cestující, že stále ještě svítí signál s bezpečnostními pásy? Nás nikdo nechce poslouchat. Několik cestujících chodí pořád sem a tam. A i jiní odmítají zůstat sedět na místech. Víte, uvědomuju si, že bych to po vás neměla chtít, ale kdybyste vy nebo kapitán mohli přijít sem dolů a promluvit s nimi osobně, hodně by to pomohlo.“

Garth se letmo podíval na Phila Knighta a opakoval žádost. Odpovědi se opět nedočkal.

„Krucinál, Phile, tahle léčba tichem je pěkně infantilní,“ neubránil se Garth příkrému tónu. „Odpověz na otázku, jestli tady ještě velíš. Neměl bych zajít dolů mrknout se, jak to tam vypadá?“

Konečně se kapitán neochotně otočil, nasupeně se na něj podíval a oči přitom přivíral vzteky. „A víš co? Mně je to úplně fuk,“ prohlásil konečně. „Ale předpisy znáš. Když ti někdo vyhrožuje, neotvírej dveře. Já tedy dveře otvírat nebudu.“

Garth potlačil peprnou odpověď, která se mu drala na jazyk, kývl a rozepjal si bezpečnostní pás.

„Vedu předpisy v patrnosti,“ řekl neadresně. „Za pár minut jsem zpátky.“

Otevřel dveře pilotní kabiny, vyšel do oddělení na horní palubě – a připadlo mu, že omylem překročil trám na zádi převozního prámu a spadl po hlavě do ledové vody. Atmosféra podrážděnosti mu připomínala tyglík s roztavenou nenávistí, který za sebou nechal v pilotní kabině. Pokud se za letu objeví v kabině mezi cestujícími piloti v uniformě, obvykle je vítají úsměvy a přívětivé pokývnutí na pozdrav. Jenže teď ho při každém kroku provázelo jen množství nedůvěřivých pohledů. Garthovi to připomnělo scénu, kdy vězni nespouštějí pohled z pohybů svého žalářníka.

V přední kuchyňce turistické třídy na něj čekaly dvě z letušek. „Tak kdo vám ztrpčuje život?“ zeptal se jich Garth a pokoušel se o bezstarostný tón.

„Já jsem Cathy. To já jsem volala.“

„Aha, fajn.“

„Je jich celá skupina. Ten doktor z první třídy přišel dozadu, hned jak jsme vzlétli, a zeptal se, kdo ještě toho má plné zuby. Více méně začal dávat všechny dohromady.“

„A verboval je pro nějakou konkrétní akci?“ zjišťoval Garth, co děvčata všechno ví.

„To nevím. Chci jen říct, že jsem ještě nikdy nezažila tolik nepřátelství. A vás piloty přímo nenávidí. Pokaždé, když vy nebo Judy něco řeknete, má člověk pocit, že polovina z nich spolkla citron. Začnou nahlas křičet urážky a posměšně bučí.“

„Opravdu pronásledovali Judy až k nám nahoru?“

Cathy přikývla. „Tady dole bylo asi dvanáct rozzuřených mužských, kteří ji chtěli chytit. Myslím, že by jí nakonec sice nic neudělali, ale byli vzteky bez sebe. Judy zpanikařila a utekla.“

„Je v pilotní kabině.“

„A tam by taky radši měla zůstat,“ navázala Cathy. „Ti chlapi byli hrozně naštvaní a pravda je, že to miminko skutečně mohla zabít… A ten pán, co to dítě chytil, je tam vzadu a hrozně ho to bolí. Vymklo se nám to z rukou, Garthe. Abyste věděl, už nemáme žádnou skutečnou autoritu.“

„Ale já to vím, Cathy, to mi můžete věřit,“ ujistil ji a zvedl jedno ze sluchátek z vidlice a přepnul mikrofon na režim palubního rozhlasu.

Vážení, mohli byste mi věnovat pozornost?

„Ani nás nenapadne!“ zahalekal někde z poloviny oddělení mužský hlas, zatímco dva muži stojící poblíž zadní části prvního oddílu turistické třídy se otočili a upřeně Gartha pozorovali. Ozvalo se i několik dalších hlasů s poznámkami, jež rozhodně nezněly vstřícně.

No, podívejte se, ať už se vám chce, nebo nechce poslouchat, mluví k vám druhý pilot. Zaprvé vám chci říct, Že se musíte všichni vrátit na místa a připoutat se. Stále ještě stoupáme, takže signální světla s pásem svítí.

„Nepřijímáme rozkazy od žádného z vás až do konce letu!“ ozval se výkřik dalšího muže ze sedadla u okna v řadě po Gartíhově levici. „Budem se řídit signálem, až my budem chtít! Tomu, co vypustí někdo z posádky z úst, se nedá absolutně věřit.“

Koukněte, pane… Garth chtěl pokračovat, ale muž se zjevně dostával víc a víc do ráže.

„Hej! Myslíte si, že si dělám legraci? Tak to vezmem demokraticky.“ Povstal, aby na sebe strhl pozornost cestujících ve středním oddílu. „Pojďte, ukážem mu to. Tady druhý pilot nechce věřit, že už nám došla trpělivost. Předvedem mu naše nadšení z toho, jak se k nám aerolinky Meridian celou dobu chovají. Každý, kdo má posádky letadla a těchhle aerolinií plný zuby, ať si laskavě stoupne.“

Garth cítil, jak mu poklesla brada, když se v celé střední části turistické třídy začalo ozývat cvakání rozepínaných spon bezpečnostních pásů a postupně víc než polovina cestujících povstala. Garth si všiml, že ženská část revoltujících vstávala o poznání váhavěji než mužská.

„Tak tady to vidíte,“ promluvil opět muž. „Jediné, co od vás, pane druhý pilote, chceme vědět, je čas příletu do Kapského Města. Jinak se zase klidně můžete vrátit nahoru do té své klece.“

Vzadu se někdo dal do pohybu a Garth spatřil lékaře, který s ním prve navázal hovor. Doktor Logan se zastavil, jako kdyby odhadoval situaci, a pak zamířil přímo k pilotovi.

Garth opět zvedl mikrofon k ústům, ale pak si to rozmyslel, a v okamžiku, kdy se Brian Logan přiblížil na doslech, rozhlas vypnul. Zároveň mu neušlo, že Cathy a její kolegyně zacouvaly zpátky do kuchyňky.

„Pane doktore, co tu děláte?“ zeptal se neklidně Garth přicházejícího lékaře.

„Rád bych, abychom se my cestující shodli, že tyhle žalostné rádoby aerolinie nám všem lezou pořádně na nervy. Co jinak myslíte, že tady mám na práci?“ lékařova slova zněla nejasně, jak je pronášel skrze vzdorovitě zaťaté zuby. „Hned při přistání v Kapském Městě máme v úmyslu dát vědět televizi a novinám.“

„Podívejte, děláme, o co jste nás žádal…,“ promluvil Garth smířlivým tónem.

„Od té čarodějnice hlavní letušky jsem žádnou omluvu neslyšel.“

„Pracuju na tom, ale prosím vás, mohl byste se trochu uklidnit a dát mi krapet času?“ Loganův upřený pohled se střetl s Garthovým, a ten v něm rozpoznal tutéž neadresnou zlobu jako předtím. Navíc ho napadlo, že ve srovnání s Philovým pohledem, v němž se obvykle odrážel pouhý vztek, mu připadají oči tohoto muže jako nehybné tůně bolesti a hněvu, jejichž hloubka vyvolává mrazení v zádech.

Doktor Logan se na chvilku otočil, rozhlédl se po cestujících a vzápětí se obrátil opět na Gartha. „A co vlastně děláte tady dole vy?“ Hlas mu zněl skoro spiklenecky a otázka zaskočila Gartha naprosto nepřipraveného. Jak může druhý pilot vysvětlit rozzuřenému cestujícímu, jakou nevraživost zažívá v pilotní kabině a jaké problémy má s kapitánem letadla? Copak mu může prozradit, jak moc chtěl uklidnit obavy všech cestujících, ale že mu to jeho kapitán nedovolil? Jak vůbec může cokoli vysvětlovat, když má jako druhý ve velitelské funkci být na kapitánově straně? Nemohl si dovolit uzavřít neetické spojenectví s rozzuřeným cestujícím, zvlášť ne s takovým, jehož chování hraničilo s leteckým pirátstvím.

„Podívejte, pane doktore, co ještě byste chtěl, abych… abychom… udělali?“

Než Brian Logan odpověděl, na nepříjemně dlouhou chvíli se na něj upřeně zadíval.

„Řekněte mi pravdu. Ta idiotská rozhodnutí, kterých už jsme dnes zažili spoustu, jsou vaším společným dílem, nebo v tom jede jen kapitán?“

Garth těžce polkl a rozhořčení nad nesmyslností Philových činů pomalu začalo převládat nad opatrností. „Jaká rozhodnutí?“

„No, například, že nebudete z pilotní kabiny s nikým komunikovat, nebo když při několikahodinovém zpoždění v Londýně, necháte tu ženskou, aby nám do rozhlasu pustě lhala. Pak jsme se také dozvěděli, že máme problémy a obracíme se zpátky, a vzápětí, že je nemáme a zase letíme dál. A to se nezmiňuju o dalších nehoráznostech.“

„Mám-li být upřímný, musím přiznat, že ve značné míře to jde na kapitánův vrub,“ prohlásil znechuceně Garth.

Brian pomalu přikývl a očima se přitom zavrtával do očí prvního důstojníka. „Myslel jsem si to. Nezdálo se mi, že jste… ze stejného pytle. On nedá na to, co mu říkáte, nemám pravdu?“

Garth si znechuceně vzdychl. „Že na to nedá? Do háje, vždyť se mnou téměř nepromluví. Má…, vzal si do hlavy takovou pitomost, že kdykoli něco navrhnu, tak je to jen proto, abych podkopával jeho autoritu. Víte, kdybychom šli na přistání a neměli vysunuté podvozky a já bych podotkl, že by bylo lepší, kdybychom je při přistání použili, zrudnul by vzteky a obvinil by mě, že jen čekám na příležitost, abych mu připomněl, že udělal takovou bezvýznamnou chybičku.“

„Jinými slovy je to trouba?“

„Jemně řečeno. Myslíte si, že jsem já chtěl změnit kurz o sto osmdesát stupňů, když mi bylo jasné, že jediný problém spočívá v chybné indikaci závady?“

„To jsem nevěděl. Nikdo z nás tady dole o tom neměl tušení, protože vy dva nám nic nesdělujete.“

„On mě zkrátka nenechá, doktore,“ konstatoval Garth tichým hlasem. Velice vítal přítomnost někoho, komu se mohl svěřit, a vzpomínka na Loganovy činy svědčící o jeho duševní nevyrovnanosti se rychle rozpouštěla v naději na kamarádství, ať už vzniklo pod jakkoli velkým tlakem. Lékař položil Garthovi ruku na rameno a pobídl jej k odchodu z turistické třídy, kde je sledovalo tolik nepřátelských pohledů.

Přesunuli se do kuchyňky a Brian pokračoval v přátelském tónu: „Mohu se vás také zeptat na jméno?“

„Garth Abbott, pane doktore.“

Brian ukázal prstem nahoru k pilotní kabině. „Je nebezpečný, viďte?“

Garth přikývl, pak se ale zarazil a zavrtěl hlavou, když si pozdě uvědomil, že je na místě opatrnost. „Přímo nebezpečný není…,“ dodal spěšně. Znovu se mu vybavil rozhovor, který jednou s Carol vedl na téma Phil Knight. „Nedá se říct, že by byl doslova neschopný, jen…“

„Jen se chová arogantně do té míry, že dokáže dojít ke katastrofálním rozhodnutím, když tam nejste, abyste mu odporoval?“ dokončil za Gartha hodnocení Brian.

„Jo. Bohužel je to tak. Je mi hrozně proti srsti, že to musím přiznat,“ povzdechl si Garth. „Tyhle aerolinie se v poslední době… vezou od deseti k pěti. Víte, všechno se točí jenom kolem peněz. Mají tak plné ruce práce s expanzí na trhu, že jim nezbývá čas na dolaďování maličkostí, jako jestli je někdo skutečně zralý na nejvyšší post.“

„Jak se vůbec tenhle magor mohl stát kapitánem?“

„On to… není vysloveně magor. Spoustu let odváděl jako kapitán na vnitrostátních linkách fakt dobrou práci. Znám chlápky, co s ním lítali. Vyrovnaný, schopný, vyznal se v technických podrobnostech. Ale když vám pouhý počet odsloužených let umožní zažádat si o postup na mezinárodní linky, tak vás příliš mnoho aerolinií posuzuje pouze podle toho, jak ovládáte letadlo. Alespoň u Meridian se nenamáhají, aby vyloučili lidi, kteří neovládají cizí jazyky, nevyznají se v diplomacii a ve složitostech pohybu v cizím vzdušném prostoru a neuvědomují si, že musejí dokázat velet a umět se postarat o vlastní lidi. Doma to byla jen otázka dopravit se v okřídleném farmářském voze třeba do Tulsy. Tady je to mnohem náročnější. Phil na to zkrátka není připravený, je k smrti vyděšený, odmítá to přiznat a nenechá si poradit.“

„Tak to vás potom musím poprosit,“ uzavřel debatu Brian, „abyste se vrátil do pilotní kabiny a pokusil se nás udržet bezpečně na kurzu do Kapského Města. Mohl by nás totiž nějakým dalším stupidním tahem zabít.“

Garth se už otáčel, že půjde, ale znovu se na Briana zkoumavě zadíval. „Pane doktore, nahoře jste před chvílí něco řekl. Měli jsme se zeptat naší společnosti na Daphne Loganovou. Nedostal jsem ale ještě šanci… Je to vaše žena nebo… dcera?“

„Daphne Loganová byla moje nádherná, milující žena. Moje životní láska a spřízněná duše. Minulý rok zemřela na vnitřní krvácení v jednom z vašich letadel, protože kapitán odmítl její prosby, aby přistál a sehnal jí lékařskou pomoc.“ Brian ještě doplnil podrobnosti a všiml si, jak se oči druhého pilota rozšiřují hrůzou.

„Je mi to… tak strašně líto!“

„Něco vám řeknu. Teď už je pozdě na to, aby toho kdokoli litoval. Jste ale první zaměstnanec aerolinií Meridian… vlastně ne.“ Zarazil se, protože si vzpomněl na Janie Bretsenovou. „První pilot téhle společnosti, který to skutečně tak cítí.“

Brian se otočil a rychle se vracel do zadní části hlavní kabiny.

Když procházel okolo manželů Robertsových, Brenda pevně uchopila manžela za paži a pošeptala mu do ucha.

„Už je tu zas!“

Jimmy jen mlčky přikývl.

„Mám strach, miláčku! Viděl jsi, jak všichni ti lidé vstali? Neměli jsme se k nim přece jen taky připojit? Chci říct, jestli jsme se tím neodepsali?“

Jimmy zavrtěl rozhodně hlavou a přiblížil ústa k jejímu uchu. „Nechceme mít zkrátka nic společného s agresivní náladou, která se letadlem šíří.“

HLAVNI BUDOVA ÚŘADU NÁRODNÍ BEZPEČNOSTI, CHANTILLY VE STÁTĚ VIRGINIA – 12.20 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

Než John Blaylock s Davidem Byrdem odešli z budovy, George Zoffel je ještě provedl všemi nejnovějšími zařízeními, i když se vyhnul těm nejutajovanějším místům, kde lze během okamžiku vyvolat podrobné družicové snímky téměř každého místa na zeměkouli.

„Slyšel jsem,“ poznamenal David, když kráčeli k východu z budovy, „že máte rakety, které jsou neustále ve stavu pohotovosti a dokáží vynést během dvou hodin další satelit na kteroukoli oběžnou dráhu.“

Zoffel nasadil nic neříkající výraz. „To že jste někde slyšel?“

„Ano. Je to pravda?“

„Zajímavé nápady,“ odtušil Zoffel. „Něco podobného jako takzvaná oblast jedenapadesát v Nevadě, nebo projekt Aurora, údajně se řítící přes Kalifornii rychlostí skoro třináct tisíc kilometrů v hodině.“

„Ano, něco podobného,“ s úsměvem prohlásil David Byrd.

„Pravděpodobně toho víte víc než my,“ konstatoval Zoffel s kamennou tváří.

„Chápu,“ vzdal se dalšího vyzvídání David a velice dobře si uvědomoval, jak šikovně se George Zoffel vyhnul odpovědi.

Zoffel ještě oběma důstojníkům letectva zamával na rozloučenou a odebral se zpět do jedné z nepřísněji střežených budov ve Spojených státech. John Blaylock vzápětí ukázal rozmáchlým gestem na parkoviště.

„Nemyslíte, plukovníku, že je příhodný čas na popolední svlažení hrdla? Co byste řekl točenému guinnessu?“

„Že je to samozřejmě dobrý nápad.“

„Kdybyste to zamítl, velice bych pochyboval o vaší upřímnosti.“

„Jaký podnik byste navrhoval?“ zeptal se David zdvořilým tónem.

„Jeden malý zaplivaný bar v Alexandrii. A což si pak dát pořádnou večeři u Willarda, při níž bychom mohli ještě probrat spoustu věcí? Předpokládám, že jiné plány ještě nemáte.“

„Ani ne.“

„Tak výborně! Tady je vizitka toho baru. Vlastní ho jeden můj přítel. Je to bývalý špion, jinými slovy Ústřední zpravodajská.“

„Chápu.“

„Sejdeme se tam za půl hodiny. Musím se ještě někde zastavit.“ John Blaylock se otočil a rázně odkráčel ke svému autu. David Byrd se podíval na navštívenku, vryl si do paměti adresu a ze zvyku kartičku tuhého papíru otočil. Poznámka napsána na rubu drobným energickým písmem ho vyvedla z rovnováhy.

Plukovníku Byrde, nabyl jsem dojmu, že vás senátorka skutečně zaujala, když vám dnes ráno volala z Londýna. A jen tak mimochodem, až přijdete příště na návštěvu k nějakému starému operativci ze zpravodajských kruhů, nikdy ho nenechávejte samotného se svým mobilem.

(Odstraním štěnici, až se sejdeme v baru.)

Ve značně omšelém mahagonovém boxu v zadní části baru si John Blaylock už podruhé zavdával ze sklenice nejlepšího irského piva, když do místnosti vstoupil David Byrd. Ocitl se v zakouřeném, stísněném lokále, pro nějž se bezpochyby velice dobře hodilo přídavné jméno zaplivaný. V téže chvíli však už na něj Blaylock vehementně mával a hlasitě halekal na velmi střídmě oblečenou barmanku, aby jim přinesla další rundu. Mladá žena poslala starému operativci polibek, vesele naznačila pukrle a vydala se k baru, aby vyřídila objednávku.

„Teď mi, plukovníku Byrde, povězte, čemu jste se dnes přiučil.“

David prudce položil mobilní telefon na stůl před svého společníka a s neveselým úsměvem na něj ukázal prstem. „Plukovníku Blaylocku, myslím, že jste porušil asi tak půl tuctu federálních nařízení, ale… jak jste ke všem čertům napíchl tenhle telefon?“

John se široce usmíval. „Dlouholetá praxe, hochu. Když jste byl u mě na lodi, odešel jste na toaletu a nechal mě skoro celou minutu se svým mobilem o samotě.“

„Víc času to nezabere?“ podivil se David a posadil se.

„No, náhodou máte typ telefonu, na který jsem měl potřebné vybavení.“ John vzal přístroj do ruky, vysunul baterii, potom sáhl do kapsy a nahradil ji jinou, načež vrátil drobný mobil majiteli.

„Ta štěnice je v baterii?“ zeptal se nevěřícně David.

„Vy jste si snad myslel, že jsem za šedesát sekund stihl pracovat hned několika šroubováky najednou a k tomu ještě připájet pár drátků? Poslyšte, jsem dobrý, ale kouzelník rozhodně nejsem.“

David si povzdechl. „Ptal jste se mě, čemu novému jsem se dnes přiučil. Odpověď je, že ode dneška vím, že se k vám nesmím ani na okamžik otočit zády.“

„Ale ne, dozvěděl jste se, že my záložáci jsme daleko vykutálenější, než byste si vy v aktivní službě byli ochotni připustit.“

„Asi máte pravdu.“

„Nic jiného nám nezbývá. Odřeme toho polovičku, ale zachází se s námi jako s občany druhé kategorie.“

„To už dávno není pravda, Johne,“ odporoval David a umiňoval si, že se před tímhle zjevně velice zkušeným veteránem ve službách Pentagonu pokusí uchovat si co nejvíc vážnosti. „Zaktivizovali jsme polovinu z vás a od chvíle, kdy záložáci dostali samostatné velení…“

John Blaylock přerušil další Davidovo horlení zvednutou pravičkou v umlčujícím gestu. „Uznávám, zlepšilo se to, jenže je to pořád tatáž stará písnička, Dave. Věk a úskoky pokaždé zvítězí nad mládím a nadšením. To je krédo záložníků.“

„Beru to jako varování.“

„Prve jste mi podal ruku, přepočítal jste si potom prsty?“

„Nechte už toho, Johne,“ rozesmál se David.

„Vyprávějte mi o svém rozvodu, Davide.“

„O mém… rozvodu?“

„Podívejme se.“ Plukovník Blaylock obrátil oči ke stropu, jako by byly záznamy Davida Byrda napsány na dřevěném táflování. „Oženil jste se v pětaosmdesátém roce v Memphisu s Katie Ann rozenou Lewisovou, přírodní blondýnkou s úžasnou postavou, jejíž otec právník byl po dvě období zvolen do Kongresu za Tennessee a matka byla pediatričkou v nemocnici Baptist Memoriál, ve které zemřel Elvis. Katie byla absolveníkou staré dobré alma mater univerzity v Jacksonu ve státě Mississippi, ročník osmdesát čtyři, a setkal jste se s ní, když letecká akademie hrála v Oxfordu nevydařený exhibiční zápas s hochy z její. Dostali jste pořádný nářez.“

„Kde pro všechno na…“

„Samozřejmě jste absolvoval leteckou akademii s vyznamenáním a bez jakéhokoli podílu na nechtěných těhotenstvích v okolních obcích, o kterém bychom věděli – i když jste během prvního ročníku měl pár dní pěkně nahnáno kvůli mladé holčině jménem Lucy z Colorado Springs. Byl jste nejlepší absolvent studentského výcviku pilotů ve třídě osm-pět-nula-jedna ve Vance a vybral jste si zařazení na F-patnáctky do Soesterbergu v Holandsku. Nejdřív jste ale mazal do Memphisu a udělal z Katie Ann počestnou ženušku. Žila s vámi ovšem tajně už předtím –během pilotního výcviku. Sňatek jste uzavřeli při utajeném civilním obřadu v osmdesátém čtvrtém. O tom dosud neví dokonce ani její matka. Znamená to, že ctíte tradiční hodnoty, což je dobrá zpráva.“

„Propánakrále, jak jste se tohle všechno mohl dozvědět?!“

„Podívejte, jedno vám povím. Hrabat se v něčí minulosti umím sakra dobře a našel jsem obě vaše povolení k sňatku a mluvil jsem s lidmi, kteří byli ochotni pomoct vám vyhrát titul Čestný důstojník roku – to je můj oblíbený trik, jak lidi přimět, aby kápli božskou –, což vyžaduje u dotyčného odhalit každou sebemenší vadu na kráse. Ale vraťme se k tématu, protože toho je mnohem víc. Byla velká smůla, že jste s Katie nemohli mít děti. Možná by ji pak byl nepobláznil medovými řečmi ten mladý kapitán z New Orleansu, když jste byl odvelen do Hurlburtu jako velitel letky operující při speciálních výzvědných akcích. Mohu jen dodat, že jste tam odvedl skutečně vynikající práci, když se vám podařilo přežít některé fakt ošemetné situace a ještě jste dokázal všechny své lidi dostat v pořádku domů. Dvakrát vás letectvo vyznamenalo medailí. To na člověka jako já udělá dojem. Jenže Katie to nic neříkalo. Rozvod proběhl v sedmadevadesátém.“

David jen nevěřícně vrtěl hlavou a předchozí úsměv mu z obličeje zmizel. „Proč bych se měl obtěžovat s otázkami? Jak je vidět, víte toho o mně skoro víc než já sám. Je to neuvěřitelné.“

„Ale, ale. Vy jste se urazil.“

„To ne, jen…“

„Ale ano, urazil jste se. Překonejte to. Musím vás znát, abych vám mohl důvěřovat.“

„Jděte k šípku, Johne. Získat něčí curriculum vitae je jedna věc, ale tohle vypadá, jako kdybyste se schovával ve skříni u mě v ložnici! Vsadím se, že přesně víte, kolikrát jsme se s Katie milovali.“

„Ve skutečnosti bych odhadoval, že konečné číslo je menší než osmsetkrát za deset let trvání manželství. Vážený průměr mezi vášnivějším začátkem a chladnějším koncem vztahu tedy vychází jen o něco vyšší než jedna celá pět sexuálních vyvrcholení za týden, což je děsivě nezdravé.“

„Plukovníku, vy jste ale unikátní kousek. Víte o tom?“ Davidova slova rozhodně nezněla pobaveně.

„Nemám snad pravdu?“

„Do toho vám ksakru vůbec nic není!“

„Ale je, Davide. Jste v aktivní službě. Jste naším vlastnictvím a život bez dostatečné frekvence sexuálních styků není zdravý. Vy už několik posledních let zjevně žijete jako mnich, a to vás činí zranitelným. Všiml jsem si, jak vám oči málem vypadly z důlků, když dnes ráno Jill otevřela dveře ložnice.“

David se odstrčil i s židlí od stolu a odmítavě vrtěl hlavou. „Laskavě na chvíli zarazte. Můj sexuální a soukromý život patří jen mně. Člověk by si myslel, že právě sedím u pohovoru kvůli práci operativce pod krytím u CIA, nebo něco na ten způsob.“

„Ne, ne. Je to kvůli něčemu mnohem důležitějšímu.“

David na několik vteřin zůstal sedět nehnutě a snažil se pochopit obsah Blaylockových slov. „Kvůli čemu?“

„Jestlipak si chcete vysloužit další hvězdičku? Nechcete to snad dotáhnout na generála?“

„Samozřejmě že chci, ale jak s tím souvisí váš vpád do mé ložnice?“

John Blaylock se naklonil nad stůl a očima se zavrtával Davidovi do tváře. „George Overmeyer je čerstvý adept na tříhvězdičkového generála, Davide, jenže je mazaný a domnívá se, že na nejvyšší hodnosti jste stavěný právě vy. To jste nevěděl?“

„Ne. Tedy měl jsem takové tušení, že je se mnou spokojený, ale chválou ani povzbuzením právě neplýtvá…“

„Omyl člověče, oprašuje vás, aby z vás udělal generála, který by se mohl ucházet o funkci náčelníka štábu. Má o vás představu, že jste z generálského těsta. Ode mě se očekává, že si vás vezmu na starost jako mentor. Měl byste mě brát jako svého osobního trenéra. Třeba jako Yoda z Hvězdných válek, jenže s menšíma ušima.“

„Cože?“

„Nejsem jen starý přitroublý požitkář a magor, co je jednou nohou v hrobě, Davide. Připravuju některé z vybraných lidí, jako jste vy, na jejich velký okamžik. Mám za úkol vám ukázat, jak to chodí ve zpravodajských službách, poskytnout vám správnou dávku reálného pohledu na umění státnicky uvažovat a nakonec se nenápadně ztratit jako podivná noční můra, abych vás nechal shrábnout všechnu slávu a dosáhnout povýšení.“

„Jak to podáváte, zní to jako program.“

„Taky to tak do určité míry je. Dostanete-li se ovšem náhodou pod křídlo skutečně dobrého generála, jakým je Jim Přetopený kotel.“

„Takže to současné pověření nemá se skutečností nic společného?“ zajímal se David.

„Myslíte ten stav pohotovosti? Ale ne, ten je až moc skutečný. Lidé ze zpravodajských služeb jsou našponovaní na nejvyšší stupeň pohotovosti už od doby, kdy válka s terorismem v New Yorku a tady ve Washingtonu začala. Jenže v tuhle chvíli už jejich pohotovost hraničí se stihomamem, takže stisknutí spouště visí skutečně na vlásku. A právě o tom si musíme promluvit. Dostali jsme se totiž do stavu, který nazývám zmateční zóna, kdy stačí jediná chybná reakce, aby vyvolala zbytečnou válku. Dějiny jsou plné podobných momentů, z nichž u některých došlo k explozi, u jiných ne. Sarajevo. Kubánská raketová krize.

Berlín. Vypuštění jaderné střely v Kazachstánu v devětadevadesátém.“

„Vypuštění čeho?“

„Povím vám to později. O tom se moc neví. Ale zatím se nenechte otrávit, když budu pracovat na svém základním domácím úkolu.“

„No dobře… Ale musím přiznat, že se mě trochu dotklo, jak moc se hrabete v mém soukromí.“

„To chápu. I když před pár lety by to pro mě znamenalo narážku, po níž bych si jen opovržlivě odfrkl, vstal od stolu a nazval vás zženštilým slabochem jen proto, že vůbec něco cítíte. Ale časy se mění. Teď se ode mě očekává, že budu klást otázky druhu: Jak se teď cítíte, když jste se dozvěděl, kolik toho o vás vím?“

„Něco mezi znásilněným a zneužitým.“

John Blaylock předstíral, jak s ním to prohlášení otřáslo. „Počkejte, počkejte. Přece jste nastoupil před nějakým tím pátkem k vojenskému letectvu dobrovolně, nebo ne? A výraz vojenské letectvo je koncepčně synonymem pro znásilňování a zneužívání. To byste měl vědět. Co myslíte, že je životní náplní lidí z našeho personálního střediska v Randolphu?“

David se zasmál, přestože mu do smíchu nebylo. „Kam tedy zamíříme teď, Johne?“

„Do centra Washingtonu k Willardovi na večeři v sedm. Tady už je až příliš zakouřeno.“

David vrtěl hlavou. „Ne, já myslím oficiálně.“

„To já taky. Dovolil jsem si tu troufalost a pozval jsem na večeři někoho, o kom si myslím, že byste se s ní měl seznámit. Pracuje v týmu senátního výboru pro službu v armádě.“

„Ach jo. Takže žena.“

„Když si sundá brýle, je to úplná bomba.“

„Dá se říct, že je to… jedna z vašich mladých dam?“

John zavrtěl hlavou a zakřenil se. „Ne, kdepak. Bohužel musím přiznat, že Blaylockova okouzlující osobnost, je nepochopitelně nechává naprosto chladnou. Ovšem vy se můžete pokusit…“

„Tak počkat! Nesnažíte se hrát si na dohazovače, že ne?“

John povstal a na tváři mu hrál veselý úsměv. „Cesty učitelů a mentorů jsou nevyzpytatelné,“ prohlásil.

„To se říká o Bohu, Johne, nevyzpytatelné jsou cesty Boží.

„Že by to pro něj platilo taky? To zní zajímavě.“

„Říkal jste, že si potřebujeme popovídat o pracovních záležitostech,“ připomněl mu David, který i nadále zůstával sedět.

„To taky je pravda,“ odpověděl John. „Je toho ještě mnohem víc, co nevíte o našich obavách o zranitelnosti sítě aerolinií. Ale to může počkat.“

Teprve teď David vstal a následoval svého staršího společníka do přední části baru. Zatímco Blaylock platil účet, rozhodl se David ještě vrátit k původnímu tématu jejich rozhovoru.

„Johne, podívejte se… Smekám klobouk před tím, co jste dokázal vypátrat o mém soukromí. Ale některé věci z mého života jsou ještě hodně citlivé.“

„O tom nemám pochyb,“ přisvědčil vážně John.

„Chci tím říct… Není moc příjemné zjistit, že si to vaše žena rozdává s jiným chlapem. Trvalo mi pár let, než jsem se s tím vyrovnal a přestal se kymácet jako loď bez kýlového závaží.“

Zdálo se, že tvář Johna Blaylocka ještě víc zvážněla, když položil velkou ruku na Byrdovo rameno. „Dave, možná vám to způsobí šok, ale v letectvu se neužívají námořnické obraty jako kýlové závaží:

David se krátce zasmál. „Promiňte.“

„Po rozvodu jste se po hlavě vrhl do práce, je to tak?“

David přikývl.

„A je to znát. Kdekdo si všiml vašich výsledků, mluví se o nich v superlativech. Takhle se oddat práci je jen zřídkakdy možné, má-li někdo rodinu. Jenomže to není trvale udržitelné. Davide, život není jen uniforma.“

NA PALUBĚ BOEINGU 747, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN, VE VZDUŠNÉM PROSTORU – 19.44 MÍSTNÍHO ČASU

Garth Abbott zavřel dveře malé toalety za pilotní kabinou, zámek otočil do polohy „obsazeno“ a dovolil si ten luxus setrvat na chvíli v relativním tichu místnůstky. Skrze plášť Boeingu 747 sem všudypřítomná zvuková kulisa sykotu rozráženého stratosférického vzduchu pronikala výrazně tlumeněji než do kokpitu.

Byli ve vzduchu už více než Šest hodin a Garth se rozhodl, že si tady zkusí odpočinout. Připadalo mu totiž, že na palubě není jiné místo, kde by se mohl uvolnit a mít chvíli klid. Napětí, které zažíval, když seděl vedle Phila Knighta, ho vyčerpávalo a kabina pro cestující teď pro členy posádky představovala válečné území. Judy Jacksonová usnula na rezervním sedadle a skoro všechny ostatní členky posádky se uchýlily do kabinky pro letušky, aby tak zmizely všem z očí, a počítaly hodiny zbývající do přistání v Kapském Městě, kde tohle martyřium skončí.

Garth se zavřenýma očima snil o tom, jaké to musí být mít pro sebe celou ložnici na palubě soukromého tryskového letadla. Sykot vzduchu by byl natolik tichý, že by umožňoval spát bez ucpávek uší, které vždy musel používat ve stísněné odpočívárně pro posádku za kokpitem. Opatření, která firma Boeing učinila, aby malé dvoulůžkové zázemí odhlučnila, nebyla rozhodně dostatečná.

Znovu si vzpomněl na Carol a zabolelo to tak, že se málem zkroutil do klubíčka. Telefonát přes satelit před deseti minutami jen potvrdil jeho obavy, že ho chce opustit. Odloučení, možná i rozvod, sdělila mu vztekle, když ho příkře obvinila, že nedbá na její žádost, aby s debatou na toto téma vyčkal až po návratu domů. Ještě dopáleně dodala, že když už zneužívá satelitní linku společnosti, aby na ni tlačil, tak mu prý tedy poví, o co se jedná – ne, s nikým jiným nechodí, ani s nikým nespí, a to podle ní je také součást problému. Ještě dodala, že si hodlá vyzkoušet, jak chutná život bez neustálého čekání na pilota aerolinií.

„Chtěls mermomocí slyšet odpověď, Garthe, a nenechal sis to vymluvit!“ zněla mu dosud v uších poslední Carolina hněvivá slova. „Zkrátka jsi to nedokázal nechat na vhodnější dobu. Tak teď máš, cos chtěl.“

Garth přemýšlel, jestli mu ještě zbývá nějaká šance na zachování jejich manželství. A zda o to vůbec stojí. Copak se může cítit jinak než jako odkopnuté štěně? Děsilo ho, když si uvědomil, že na tu otázku nedokáže odpovědět.

Povzdechl si a vstal. Umyl si ruce a vztáhl ruku po papírovém ručníku, když zaslechl tlumený hluk, po němž následovalo zřetelné vybočení z kurzu a citelné vibrace.

Ozvalo se další bouchnutí provázené silným zachvěním.

Vypadl kompresor! Prolétlo Garthovi hlavou a zároveň si uvědomil, že si kapitán libuje při nejmenší zámince v okamžitém vypnutí motorů. Musí se hned dostat zpátky do kokpitu! Neuběhly ani tři sekundy, ale mozek pracoval zkreslenou rychlostí, takže mu to připadalo jako věčnost. Knight se už jednou pokusil vypnout motor, aniž tomu přizpůsobil všechno ostatní. Přece neudělá stejnou chybu znovu… Letěli nad střední Afrikou a blížila se noc.

Garth trhnutím otevřel dveře toalety, popadl sluchátko palubního telefonu a připravoval se na otevření kódového zámku dveří.

„Phile! Pusť mě dovnitř!“

Když vpadl do kabiny, zjistil, že autopilot je vypnutý a kapitán převzal řízení. Všechny čtyři měřící přístroje motorů udávaly stabilní údaje – až na…

Garth si uvědomil, že poloha páky pro motor číslo čtyři odpovídá volnoběhu. Ucítil prve vybočení z kurzu vpravo a hodnoty na předním přístrojovém panelu pro motor číslo čtyři se nyní blížily k nule, jak vnější motor na pravém křídle – ten, co jim nadělal už tolik nepříjemností –ztratil tah.

Garth stočil pohled na T-páky, jimiž se ovládalo nouzové vypnutí motorů za letu. Červená kontrolka svítila a signalizovala požár v motoru číslo čtyři, přestože odpovídající protipožární T-páka byla zatažená.

„Co se děje?“ zeptal se Garth, jakmile co nejrychleji vklouzl na své sedadlo.

„Říkal jsem ti, že s tím motorem nemáme nikam letět,“ utrousil Knight na půl úst. Garth se na kapitána letmo podíval a neušly mu zaťaté zuby a vystouplé svaly na stisknutých čelistech, i to, jak Philovy pohyby kniplem přenášejí jeho paniku na letadlo. Zjevně se mu tak dařilo vyvolávat spíš nestabilitu v řízení letových funkcí boeingu, než aby tomu bylo opačně.

„Tys vypnul čtyřku?“ zeptal se Garth tónem svědčícím o tom, že nevěří svým očím.

Phil Knight věnoval druhému pilotovi pohled, v němž se zračila mrazivá kombinace strachu a poněkud nepříčetného rozjaření. „Tos snad necítil, jak se pokouší z toho zatraceného křídla odpadnout?“

„O čem to mluvíš?“

„Kompresor vypadával z otáček.“

„Začal se tak chovat jen tak, z ničeho nic?“

„Ne. Nejdřív se rozsvítila kontrolka požáru a pak začal vynechávat kompresor.“

Garth začal bleskově jezdit očima sem a tam po nejrůznějších ukazatelích, spínačích a panelech, až to připomínalo sledování hry stolního tenisu. „Takže… potom jsi stáhl páku?“

„Ne. Kontrolka požáru zhasla, já stáhl plynovou páku na volnoběh a tam venku se začaly dít věci, jako kdyby se ta čtyřka chystala vybuchnout. Tak jsem zatáhl protipožární páku.“

„Propánakrále, Phile.“

„Ať tě ani nenapadne mi tvrdit, že se nic neděje.“

„Takže jsi prudce stáhl plynovou páku v téhle letové výšce, je to tak?“

„Máš setsakra pravdu! To by nemělo kompresor vysadit z otáček.“

„To souhlasí, jenže když páku takhle prudce stáhneš, může to vyvolat vynechávání kompresoru v případě, když visí odlehčovací ventil a…“

Pilotní kabinou se rozezněla zvonkohra palubního telefonu z kabiny pro cestující a Garth rychlým pohybem sáhl po sluchátku.

„Ano? Mluvíte s kokpitem.“

„Tady je zadní kuchyňka. Máme… tu vzadu cestující, kteří vám chtějí dát vědět, že to vypadá, jako by hořel jeden motor.“

„Co tím chcete říct? Vidí plameny?“

„Ano. Přesně to prý viděli. Na pravém křídle.“

Sluchátko kapitánova palubního telefonu mělo vypínač v pozici zapnuto, a tak měl Phil možnost celý rozhovor sledovat. Vzápětí začal zuřivě kývat hlavou, natáhl ruku a na klávesnici palubního počítače stiskl dvojici kláves.

Na obrazovce se okamžitě objevilo schéma zobrazující několik nejbližších letišť.

Garth Abbott seděl předkloněný a mozek mu pracoval na plné obrátky. „Znamená to, že přesně v tuto chvíli vidí venku plameny?“ Garth zkontroloval požární kontrolku pro motor číslo čtyři. Stejně jako předtím nad Středozemním mořem, i nyní žhnula červeně. Jenže teď určité potvrzezní nebezpečí přicházelo i ze zadní části letadla.

„Říkají…, že tam hořelo.“ V hlase letušky bylo slyšet napětí. Garth cítil, že Phil stáčí letoun po křídle vlevo a že klesají. Stačilo mu mrknutí na obrazovku kapitánova palubního počítače a žaludek se mu sevřel, když uviděl plán nouzového odklonu na nejbližší letiště.

Ach bože, on to bude zkoušet znovu.

„Počkejte… Nezavěšujte,“ přikázal Garth letušce, nsž se obrátil na Phila. „Phile, ještě nesestupuj. Prokristovyrány, vždyť už máme půlku toho zatracenýho kontinentu za sebou.“

Z levého sedadla nepřišla žádná odpověď a Garth jasně rozpoznal týž zarputilý výraz na obličeji Phila Knighta, jaký už u něj zažil dřív.

Pozornost tedy znovu upřel na palubní telefon. Výkreslení situace ze zadní části letadla nebylo zdaleka jednoznačné. „Poslyšte, potřebuju, abyste se podívala na čtyřku sama,“ požádal letušku Garth.

„Čtyřku… Co to znamená? Který motor to je?“ vyjekla vyděšeně.

Bože, proč nenaučíme ty letušky alespoň to nejzákladnější? Ptal se Garth v tu chvíli sám sebe. „Je to ten vnější motor na pravé straně letadla. Rozumíte?“

„Dobře. A po čem se mám dívat?“

„Dávejte pozor, jestli neuvidíte oheň, plameny nebo něco, co není v pořádku. Pospěšte si.“

Na druhém konci linky se ozvalo bouchnutí sluchátka o zem a pak nastalo ticho.

Garth se obrátil k levému sedadlu. „Phile? Poslal jsem ji, aby zkontrolovala, jak…“

„Slyšel jsem tě,“ odsekl mu kapitán. „Jenže já už jsem vypustil hasičáky.“

Garth ucítil, jak se mu celým tělem rozlévá otupělost. Pohledem znovu zkontroloval přední panel s krytem proti oslnění a všiml si žlutě svítících kontrolek, které prve ušly jeho pozornosti. Knight, jako vždy ukvapeně, vystříkal obě hasicí nádrže na pravém křídle na motor číslo čtyři. Žlutý svit kontrolek signalizoval, že jsou obě nádrže prázdné. V okamžiku, kdy přistanou, ať to bude kdekoli, budou ze zákona neschopni dalšího letu.

„Pořád ještě hoří,“ poznamenal nečekaně Phil a kývnutím hlavy ukázal na kontrolku požáru.

„Zjišťuju to, Phile. Možná to tak není.“

„Musíme tuhle mašinu dostat na zem.“

„Ne, podívej se…“

„Sakra práce, přistáváme. Asi sto třicet kilometrů odtud je civilní letiště v Nigérii.“

„Phile, nezačínej s tím znovu. Prosím tě, pojď, zjistíme nejdřív, jestli to skutečně hoří.“

Phil otočil hlavou prudce doprava. „A co ty výpadky kompresoru? Chceš mi snad namluvit, že to je taky normální?“

„To ne, ale… neznamená to ještě, že motor hoří. Jestliže visí odlehčovací ventil a došlo k prudkému stažení plynové páky ve velké výšce, muže to vyvolat vynechávání kompresoru. Lidé vzadu pak v tom okamžiku zahlédnou plameny. Jestliže to není nic jiného, můžeme doletět na lepší letiště se třemi motory.“

„Začalo to další signalizací požáru,“ odporoval Phil, „vypadalo to, že se každou chvíli odtrhne motor od křídla, a ty pořád ještě hodláš ignorovat fakt, že je to nebezpečná situace? O tom už se bavit nebudeme, Abbotte.“

„Ale do háje budeme, Phile, budemej“ Garth natáhl ruku k satelitnímu telefonu a stiskl automatickou volbu čísla dispečinku v Denveru. Nečekal však, že by mu někdo přístroj mohl vyrvat z ruky.

„Řekl jsem ti, abys na ten telefon nesahal,“ zavrčel Phil.

V tom okamžiku se v palubním telefonu znovu ozvala letuška. „Už jsem zpátky, slyšíte mě?“

„Ano,“ bylo jediné, na co se Garth zmohl.

„Já venku žádné plameny nevidím, ale někteří cestující trvají na tom, že oni ano.“

„Takže vy nevidíte nic?“

„Já… já nevím. Vypadá to, jako by to trochu žhnulo.“

Garth zamumlal děkuju a uvažoval, jestli se nemá rozběhnout dolů sám, aby situaci zkontroloval na vlastní oči. Jenže teď nastal rozhodující okamžik. Kapitán byl pevně rozhodnutý přistát těsně před úplným setměním na neznámém letišti uprostřed Afriky, kde na ně kolem letištní plochy mohla číhat nepředvídatelná nebezpečí. A i kdyby se nakonec rozběhl dolů a vrátil se připraven odpřisahnout před soudem, že motor číslo čtyři nehoří, naděje na to, že ho kapitán poslechne, byla nulová. Cítil, že Knight se automaticky postaví proti jakémukoli jeho návrhu.

Neměl by převzít velení letadla? Ale koneckonců kapitán měl důvod. Varovná signalizace požáru motoru opět svítila a k vynechávání kompresoru skutečně došlo – a to podstatně měnilo situaci.

Co když má pravdu? Napadlo Gartha a záblesk nejistoty mu projel hlavou jako elektrický šok. Vím sice, že Knight je neskutečný pablb, ale co když se v tuhle chvíli neplete? Skončím na ulici a o všechno přijdu. Meridian vždycky musí najít obětního beránka, kterého nechají padnout, a pak to budu já. Nechám tomu volný průběh, došel k rozhodnutí Garth. Lepší bude zůstat tady nahoře a zabránit Knightovi, aby nás zabil při nouzovém přistání.

Utrápeně vydechl a naklonil se, aby si na monitoru kapitánova palubního počítačejistil jméno letiště. „Katsina v Nigérii,“ přečetl Garth a z jeho tónu zaznívalo jak zoufalství, tak odevzdanost.

„Přesně tak, tam si sednem.“

„Phile, pojď, přistaneme v Abuji. To je jejich nové hlavní město. Mají tam velké letiště a je to jen o pár set kilometrů dál na jih.“

„Hoří nám motor. Na přistání jdem v Katsině. A víc o tom nebudu debatovat.“

Garth zaváhal a hlavou mu znovu o překot táhly všechny možnosti volby, jež se nabízely, ale vždycky došel ke stejné odpovědi. „Jak myslíš,“ souhlasil konečně. „Vyhlásím stav nouze a upozorním řídicí věž, aby vydala pokyny pro přípravu přiblížení.“ Garth naladil rádio a začal vysílat tísňový signál Mayday. Nigerijský řídící provozu se mu ozval téměř okamžitě s dotazem, o jaký stav nouze se jedná.

„Máme mimo provoz jeden motor a indikaci, že stále ještě hoří. Budeme na ploše potřebovat zajištění pro nouzové přistání. Provádíme nouzový sestup a potřebujeme okamžitě povolení k přistání na letišti Katsina.“

„Rozumím, šestko. Navolte kurs jedna-dvě-nula a sestupte na výšku tisíc pět set metrů. Jste si vědomi, že v Katsině nemají vybavení pro nouzové přistání?“

Garthův žaludek se už stáhl do velikosti hrášku, ale stejně cítil, jak mu ještě ztuhl napětím. „Odpověď záporná. A je tam řídicí věž?“

„To ano. Mají tam teď ale nějaké potíže. Nemáme s nimi spojení. Budete se muset pokusit navázat rádiový kontakt sami.“

„Rozumím.“

„Jedna-dvě-nula a jedna pět nula nula metrů,“ opakoval Phil, když zadával výšku a kurz do palubního počítače.

Garth vytáhl ze své letecké tašky Jeppesenův manuál, obsahující pokyny pro postup při přistávacích manévrech na letištích afrického kontinentu a snažil se v nich nalistovat pokyny pro letiště Katsina, pakliže vůbec existovaly. Ruce se mu lehce třásly a v duchu se divil, jak se kapitán naopak zdá naprosto vyrovnaný.

„Máš už ty pokyny?“ obořil se na něj Phil.

„Hledám… Ani nevím, jestli tady tabulka pro přiblížení je.“

„Myslím, že už před sebou vidím letiště.“

„Je uprostřed džungle, Phile, jestli se dobře pamatuju.“

„Tys už tam byl?“ zeptal se Knight a v hlase zaznívala naděje.

„Ne, ale letěl jsem přes něj. Tady!“ Garth vyňal z manuálu pokyny pro přistávací manévry a podal je Philovi. „Je tam možné pouze… přiblížení na rádiový maják bez směrové navigace.“

„Myslíš tím přiblížení NDB?“

„Ano.“

„Tak tu zkratku koukej taky používat.“

Garth přešel slovní políček bez povšimnutí. „Takže takhle to tam vypadá, a je tam jen jedna ranvej, délka tisíc osm set metrů.“

„To zvládneme.“

Garth se zhluboka nadechl a obrátil se ke kapitánovi. „Phile? Teď mě poslouchej. To, co ti teď řeknu, bude nahrané na hlasovém záznamu, takže se to společnost i celý svět dozví, jestli přistání nedopadne dobře. Děláš chybu. Slyšíš mě? Je to velká, nebezpečná chyba. Na tuhle velkou mašinu tam nejsou zařízení. Jestliže ses už rozhodl přistát, leťme do Abuji, hlavního města, kde si se sedm-čty-ři-sedmou poradí a kde na to mají vybavení. Já tady přistávat NECHCI!“

„A DOST!“ zařval Phil, obočí zvednuté a ve tváři výraz šílence. „ROZUMĚL JSI MI? TO JÁ JSEM…,“ ztišil hlas, ale stále se mu ještě chvěl vzteky, „tady kapitán. Ať rozhodnu, jak rozhodnu, vždycky chceš dělat opak, jen abys mi oponoval. S tím je teď konec.“

„Phile, to není pravda, já…“ Garth se zarazil uprostřed věty, oči upřené na pravý Knightův chvějící se ukazovák, kterým na něj kapitán přes středovou konzolu mířil, zatímco vyplivával slova, jako když kobra vystřikuje do očí své oběti smrtonosný jed.

„PŘEDČÍTEJ… TEN PODĚLANEJ SEZNAM PŘED PŘIBLÍŽENÍM… NEBO VYPADNI Z KOKPITU MÝHO STROJE!“

Garthovi připadalo, že na muže v levém sedadle zírá celou věčnost. Vztek, který pociťoval kvůli nekonečné řadě jeho stupidních rozhodnutí, tlumila pouze jedna neoddiskutovatelná skutečnost – není tady nikdo jiný než on, druhý pilot, kdo se může postarat o bezpečnost cestujících, a rvačka v pilotní kabině by k tomuto cíli bezpochyby nevedla.

„Tak jo, Phile,“ pronesl Garth záměrně tichým hlasem. „Tak jo. Uklidni se.“ Vytáhl seznam předepsaných postupů a v duchu si rozvrhl, jak bude postupovat dál. Nejdřív seznam úkonů před sestupem a přiblížením. Pak bude palubním rozhlasem informovat cestující, ať se to Knightovi líbí nebo ne.

Nakonec udělá všechno pro to, aby zabránil havárii.

Silné vibrace vyvolané výpadkem kompresoru motoru číslo čtyři neotřásly jen letadlem. Dopad, který měly na cestující, byl stejně silný. Okamžitě utichly veškeré hovory a ticho panovalo v kabině pro cestující i potom, co rány nesoucí se od motoru ustaly. Všichni pevně uchopili podpěrky pro ruce a uvažovali o tom, jak vážný je asi problém, do nějž se dostali. Beze slova vysvětlení z palubního rozhlasu zeslábl kvílivý zvuk motorů, předek letadla se sklopil a následovaly dva náklony – nejprve vlevo a potom vpravo. Minuty plynuly v tichu, ale pak se přece jen vystrašené výrazy začaly uvolňovat a vzduchem stále častěji začaly poletovat poznámky, z nichž čišelo rozhořčení a zárodky revolty. Cestující začali zuřivě mačkat tlačítka přivolávající letušky, několik mužů se vztyčilo na svých místech a jejich rozkacené výkřiky svědčily o tom, že se na palubě Boeingu 747, kterému aerolinie Meridian přiřkly označení let číslo šest, rozhořel kritický konflikt. A v něm proti sobě stály jednoznačně vymezené strany: posádka a cestující.

V první třídě si Robert Macnaughton na malé ploché obrazovce zabudované v jeho sedadle navolil pohybující se mapu území, nad nímž prolétali. Znal tuto oblast Afriky až příliš dobře: v šedesátých letech tu sloužil jako pěšák naftařské společnosti během vrcholící kampaně, při které se měla vypátrat všechna dosud skrytá ložiska ropy, suroviny, bez níž by se civilizovaná lidská společnost už nedokázala obejít. Macnaughton sice věděl, že oblast, nad níž se teď nacházeli, není tak nebezpečná jako rovníková Afrika, ale vhodné místo k přistání linkového letadla to rozhodně nebylo.

Macnaughton se krátce podíval vlevo na Briana Logana. Lékař zavrtěl hlavou.

„Jestli nám ten šašek do třiceti vteřin neoznámí v palubním rozhlase, co to provádí,“ prohlásil, „tak se tam nahoru vypravím.“

Téměř bezprostředně nato se z amplionů ozval hlas prvního důstojníka, v němž bylo slyšitelné napětí.

Ehm… vážení, zpráva z pilotní kabiny. Kvůli známkám vynechávání kompresoru, které jste prve slyšeli, jsme z důvodů bezpečnosti museli… už před chvílí vypnout vnější motor na pravém křídle. Nyní měníme kurz na letiště v Nigérii, abychom motor prověřili. Laskavě se ujistěte, že jste připoutáni bezpečnostními pásy. Letušky, připravte kabinu na přistání.

V turistické třídě se Jimmy Roberts nevěřícně natočil k Brendě.

„A to je všechno? Nic jiného nám ten mládenec nepoví?“

„Co to znamená, že kompresor… dělá bůhví co?“ zeptala se Brenda s očima nezvykle rozšířenýma.

„To je odborný Výraz, asi něco jako zpětný zážeh, alespoň podle mě to znělo jako série pěkně silných zpětných zážehů,“ vysvětloval Jimmy a ze všech sil se snažil nedat na sobě znát rostoucí znepokojení.

„Ale proč nám to nevobjasněj…?“ Brenda nedokončila větu.

„Proč nám to neobjasní,“ uklouzlo bezmyšlenkovitě Jimmymu. Neměl v úmyslu ji chytat za slovo. Brenda si své občasné nespisovné vyjadřování dobře uvědomovala a velice se za to styděla. Obvykle postupoval Jimmy jemně a jí pak jeho opravování ani moc nevadilo.

„Už se zase po mně vozíš, Jimmy Robertsi,“ odsekla mu a v hlase jí zazníval dotčený podtón.

„Moc se omlouvám, miláčku.“

„Jsem jen venkovská holka a mluvím jak mi zobák narostl.“

„Vždyť já taky nemluvím jako profesor, zlato, promiň mi to.“

Vzhlédla k němu a v očích se jí zaleskly slzy. „Fakt se děsně snažím, abych to říkala správně. Vážně. Já vím, tyhle koncovky na ej a von místo on, s tím mám věčný potíže, Jimmy. Ale dělám, co můžu.“

„To já přece moc dobře vím, beruško.“

Opřela se o něj a pokusila se usmát. „Můžeš si mě hezky nastrojit, ale stejně mě nemůžeš nikam vzít, viď?“

„Vždyť víš, že to tak necítím.“

„Že to tak necejtim“ škádlila ho. Jimmy se tomu zasmál, vzal její ruce do svých velkých dlaní a nezněje stiskl.

„Tak ještě jednou, Jimmy, proč nám ten pilot neobjasní, co se opravdu děje?“ zeptala se.

„Protože si myslí, že jsme všichni příliš natvrdlí, než abychom to pochopili.“

LETIŠTĚ V KATSINĚ, NIGÉRIE V AFRICE – 20.05 MÍSTNÍHO ČASU

Znovu se to ozvalo – vysoké tóny hučících proudových, motorů.

Jean Onitsa dal svým mužům znamení, aby zastavili palbu, a počkal, až štěkot ručních zbraní ustane. Vládní vojáci na druhé straně letiště zřejmě už začali podléhat panice a reagovali divokou palbou na jakoukoli střelbu přicházející jejich směrem.

Jean zvedl hlavu a snažil se opět zvuk určit. V nastalé palebné odmlce teď už bezpečně rozeznal kvílení proudových motorů přicházející ze severovýchodu. „Co to je?“ zeptal se jeden z jeho mužů. Onitsa si položil prst na ústa a zavrtěl hlavou, aby spolubojovníka umlčel, ale rachocení automatických zbraní z míst za ranvejí nabralo znovu na síle, a Onitsa musel pozornost opět koncentrovat na taktickou situaci. Stejně o nic nešlo. Nikdo se zdravým rozumem by se nepokoušel o přistání civilního letadla tady v Katsině uprostřed vzbouřenecké palby. Jediný vládní zaměstnanec, jenž se v současné chvíli nacházel v řídicí věži vzdálené půldruhého kilometru východním směrem, se teď určitě krčí někde na podlaze a s mikrofonem u úst se snaží odklánět od letiště veškerý letecký provoz.

„Že by vládní letadlo?“ položil řečnickou otázku poručík velící jednomu z Onitsových oddílů.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Jean Onitsa a zároveň vydal pokynem ruky signál k posunutí pravého křídla o sto metrů na západ, aby posílil oddíl, který už tam předtím poslal. Poručík se dal okamžitě do pohybu, předal rozkaz a držel se těsně u země, když se spolu s dalšími patnácti dobře vycvičenými muži rychlostí blesku přesouvali do úkrytu v podrostu. Automatické pušky přitom drželi přesně způsobem, jakým je to Jean Onitsa naučil.

Jean pokýval hlavou a tvář se mu roztáhla mimoděk úsměvem, když pomyslel, jakými absurdními zákruty se jeho život ubírá. Připadalo mu to jako zvrácený vtip, že všechny roky studia v Británii, na jejichž konci se stal lékařem, se zamotaly dohromady s jeho šlechetným odhodláním vrátit se do Afriky, aby pomohl svému lidu, což ho nakonec absurdně vyneslo do role obávaného velitele vzbouřeneckých sil. Bylo o něm známo, že má smysl pro humor a že je vytrvalý – a cynicky bezohledný. Musel si přiznat, že se mu vlastní pověst zamlouvá. Klidný a veselý nepřítel, navíc obdařený neotřesitelným sebevědomím, vždycky protivníkům nahání hrůzu.

Ale že by měl být marxista? Uchechtl se myšlence, že nigerijská vláda se pokouší proti němu poštvat lidi na základě tohoto obvinění. Stát se příznivcem téhle mrtvé ideologie bylo to poslední, co by ho mohlo potkat.

Ze strany zatlačovaných vládních oddílů, kterým velel v podstatě nedospělý mládenec, se teď ozvala ještě zběsilejší a bezhlavější střelba. Jeanovi se zdálo vlastně až příliš snadné pohybovat figurkami po šachovnici bitevního pole, měl-li za protivníka někoho s tak chabým taktickým uvažováním. Dejte dohromady formální logiku vedení války, jak se učí podle Karla von Clausewitze, s brilantním neformálním myšlením Sunc, potom přimíchejte taktickou disciplínu britské armády spolu s chytrým využitím techniky v americkém stylu, a protivníci nemají šanci.

Kdesi ve výšce nad Jeanovou hlavou se opět vzdáleně ozval zvuk tryskových motorů. Začínalo ho to vyvádět z míry, a tak zvedl nepatrně hlavu, aby dokázal rychlým pohledem přejet oblohu a pokusit se objevit zdroj hluku. Sice existovala nepatrná možnost, že nigerijské vojenské letectvo, ať už bylo jakkoli rozložené, by se mohlo na prchavou chvíli zmátořit a doletět sem ještě dřív, než plánovali. Jenže na druhou stranu s tak dobře placenými špiony, jaké na jihu i na velitelství leteckých sil měl, se možnost, že by je překvapilo bojové letadlo, jevila ještě mnohem nepravděpodobnější, než to, že by je mohl zaskočit inteligentně vedený protiútok vládních vojáků.

Jean si ověřil čas na svých zlatých hodinkách Rolex President – slabůstce, již si dopřál při své poslední návštěvě Londýna. Ještě dvacet minut a jeho muži dokončí úkol. Zabijí i ty, kteří se vzdají, a zohaví jejich těla – což byl bezesporu účinný způsob psychologického teroru vládních vojsk. Pak převezme vládu nad věží, prohlásí letiště za rukojmí a satelitním telefonem začne vyjednávat s hlavním městem Abují. Mezitím bude stahovat své oddíly, aby byly dávno pryč, až sem na sever dorazí vládní posily.

Obvyklý postup armády Jean dobře znal. Potrvá jim to dva dny, než si uvědomí, že obklíčili neexistující vzbouřenecké síly. Mezitím by mohl vymáčknout z vlády nějaké ústupky navíc.

„Pane! Pane, podívejte se!“ Ze strany se k Jeanovi po čtyřech připlazil jeden z jeho mužů a ukazoval na východ, kde se objevilo obrovské letadlo mířící přímo na přistávací dráhu.

„Armáda?“ zašeptal znepokojeně muž.

Jean nevzrušeně analyzoval tvar letounu. Po chvilce sundal dalekohled z očí.

„Uklidni se,“ přikázal. „Je to civilní linkové letadlo. A myslím, že patří americkým aerolinkám.“

„Co budeme dělat?“

Jean se obrátil na mladého muže a usmál se. „Budeme ho hýčkat jako dar z nebes, to se přece rozumí.“

Kapitán Phil Knight vydal příkaz vysunout klapky do polohy odpovídající pětačtyřiceti stupňům, stáhl plynové páky, zamířil na konec ranveje a na palubním počítači nastavil konstantní přibližovací rychlost na dvě stě šedesát kilometrů za hodinu.

„Třináct metrů,“ hlásil Garth údaj rádiového výškoměru. „Devět, šest, tři metry…“

Phil stáhl plynové páky až na volnoběh a postupně snižoval úhel klesání, až se šestnáct kol hlavního podvozku s tupým úderem a skřípěním dotklo špatně udržovaného betonu. Philova pravička vystřelila vpřed, aby se chopila páky aerodynamické brzdy a zatáhla ji do vyklopené polohy o zlomek vteřiny dřív, než automatický systém udělal totéž. Poté překlopil ovládací páky obraceče tahu a zároveň začal silně stlačovat brzdové pedály. Boeing 747, jehož hmotnost převyšovala dvě stě sedmdesát tun, se otřásal a zpomaloval. Phil nepolevoval v tlaku na brzdové pedály a protismykový systém dělal, co mohl, aby udržoval rovnou stopu. Konečně letoun zastavil asi dvě stě metrů před západním koncem přistávací dráhy.

„A co teď?“ optal se Garth a snažil se, aby z jeho hlasu nezazněl sarkasmus. „Za celou dobu se mi ani jednou neozvala věž.“

Garthovu pozornost upoutaly malé světelné záblesky objevující se mezi řadami stromů napravo od letadla. Zaregistroval ten fakt, ale blíže ho nezkoumal a jen napjatě čekal na další Philův tah.

„Někde za námi zůstala rampa,“ promluvil kapitán spíš sám k sobě. „Myslím, že se o sto osmdesát stupňů obrátíme tady na dráze.“ Přitáhl k sobě řídicí páku příďového podvozku a začal obrovské proudové letadlo otáčet. Vtom Garth prudce vtáhl dech mezi zuby. Vpravo se znovu několikrát zablesklo a i přes silnou izolaci pronikly do kokpitu ostré zvuky výbuchů.

„Sakra, to je střelba!“ vykřikl Garth.

Letadlo se právě začalo stáčet vlevo, když se z vy soké trávy zdvihlo několik postav a rozběhlo se přes letištní plochu před nimi. Garth se naklonil dopředu a oči mu mohly vypadnout z důlků, jak se snažil sledovat dráhu pádících mužů. S valícím se přílivem adrenalinu v krevním řečišti jeho těla mu došlo, co vlastně vidí.

„Do prdele, Phile, venku jsou vojáci s puškami a chtějí, abychom zastavili.“

„Kde?“

„Tady přímo vlevo!“

„Ježíšmarjá!“ vyjekla Judy. „Vždyť venku se střílť.“

Skupina šesti ozbrojených mužů se vyrojila vleo od výhledu z kokpitu a jeden z nich naznačil rukou proříznutí hrdla. Vpravo od nich padlo osm mužů oblečených do pracovních uniforem vojenského stylu k zemi a zamířili hlavně svých zbraní k severu. Vzápětí Garth uviděl záblesky, jak zahájili palbu. Letadlo nebylo obráceno ještě ani o patnáct stupňů, když Phil zabrzdil a zůstali stát. Oknem na pravé straně bylo teď muže zřetelně vidět a Garth sledoval, jak jeden z nich vstává, rozbíhá se a pak se náhle uprostřed běhu zastavuje. Tělo se zvolna bezvládně složilo k zemi.

„JEŽÍŠI, PHILE! Tam venku se válčí!“

„Cože?“

„Zrovna… teď jsem viděl, jak jednoho toho chlapa zabili! Kašli na jejich příkazy. Otoč ho a startuj. Musíme odtud zmizet.“

Phil začal tlačit dopředu plynovou páku motoru na pravém křídle a velký boeing se opět začal stáčet na místě vlevo.

„Jed, jeď, JEĎ, JEĎ!“ pobízel ho výkřiky Garth a s hlavou otočenou málem o sto osmdesát stupňů přes pravé rameno se snažil sledovat malou skupinku, která nechala padlého kamaráda svému osudu a za neustálé palby se úprkem vzdalovala. Garth už teď jasně slyšel i střelbu z odpovídajících automatických zbraní a mozek mu ty tlumené zvuky převáděl do obrazu jasného a zcela přítomného nebezpečí.

„Prosím vás, dostaňte nás odtud!“ úpěnlivě prosila Judy ze svého rezervního sedadla a v hlase jí zaznívala panika.

„Co je kruci zase tohle?“ slyšel Garth vyhrknout Phila, jenž zároveň opět dupl na brzdy a zastavil. Garth se podíval vlevo a se silnou vlnou strachu si uvědomil, že se ocitli v pasti.

Letadlo bylo napůl otočené a směřovalo špičkou na jih kolmo na dráhu, ale vlevo vylézali z vozidel blokujících jim cestu muži v uniformách či pracovních oděvech. Mířili zbraněmi do pilotní kabiny, vějířovitě se před letadlem rozestoupili a zjevně čekali, až dorazí auto podobné džípu. To vzápětí zastavilo na kraji startovací dráhy přímo před letadlem. Garth sledoval muže s mohutným hrudníkem na místě pro spolujezdce, jak zvolna a rozvážně povstal, postavil se na kapotu auta a pohybem pravé ruky naznačil proříznutí hrdla. V černé tváři se objevil tak široký úsměv, v němž se bělala řada silných zubů, že to vypadalo, jako kdyby se jeho obličej rozchlípl na dvě poloviny.

„Chce zřejmě…, abychom vypnuli motory, Phile,“ vypravil ze sebe Garth.

„Tak jo,“ zazněla Philova poněkud vyděšená odpověď. „Přečti kontrolní seznam před vypnutím motorů.“

Garth po hmatu našel laminovaný seznam, prošel jednotlivé body, ale celou dobu podvědomě očekával, že se přední sklo každým okamžikem roztříští v krupobití kulek. Uvnitř se nezvladatelně třásl, protože o brutálních politických poměrech ve střední Africe toho věděl až dost. Počet mrtvých občanů západních států, kteří se ocitli v nepravou chvíli na nepravém místě, nebyl nikterak povzbudivý.

Otáčky motorů se začaly snižovat, jakmile Phil uvedl vypínače zapalování a paliva jeden po druhém do nulové polohy. „Domnívám se,“ spustil kapitán tónem, z nějž čišela podivuhodná sebedůvěra, „že ti lidé nám můžou pomoct sehnat nějakého mechanika.“

„Cos říkal?“ zeptal se duchem nepřítomný Garth a oči nespouštěl z muže dosud stojícího na kapotě džípu, jenž podle všeho celé operaci velel.

„Říkal jsem, že možná můžeme ty mládence dostat k palubnímu telefonu, a uvidíme, jestli nám nemůžou sehnat mechanika, aby se mrknul na ten motor.“

Garth se otočil, podíval se na Phila Knighta s otevřenými ústy, jako kdyby právě na levém sedadle zahlédl androida odkudsi z vesmíru, a z jeho otázky bylo patrné, že si není jistý, zda se znovu nepřeslechl. „COŽE?“

Phil zopakoval svůj výrok ještě do třetice, jako kdyby jednal s idiotem, a také už sáhl po satelitním telefonu, aby zavolal do Denveru.

„MECHANIKA?“ vyrazil ze sebe Garth. „Ježíšmarjá, Phile! Ty vážně nemáš ponětí, o co jde? Zrovna se ti podařilo přistát v místě, kde se válčí! Jestli vyvázneme živí, tak budeme moct mluvit o velikém štěstí!“

LETIŠTĚ V KATSINĚ, NIGÉRIE V AFRICE – 20.30 MÍSTNÍHO ČASU

Jean Onitsa stál pod špičkou Boeingu 747 společnosti Meridian a podivoval se neuvěřitelné velikosti letounu. Už se samozřejmě na palubě takového letadla ocitl, a to mnohokrát. Ale cestující jsou jen zřídkakdy konfrontováni s gigantickými rozměry letadla z úrovně letištní plochy. Ten pohled bezesporu budil úctu.

Krátce se ohlédl přes rameno, protože netrpělivě očekával návrat muže, kterého poslal do letištní budovy provrtané kulkami, aby mu přinesl vhodnou sadu interkomu se sluchátky, s níž by se mohl domluvit s posádkou sedící dobrých čtrnáct metrů nad ním. Skřípějící pneumatiky zastavujícího džípu oznámily návrat rychlého posla, který se sluchátky v ruce ihned vyrazil ke svému veliteli.

Jean mu zdvořile poděkoval a zvedl ruku, aby nahmatal krytku zásuvky po straně příďového podvozku letadla, kam se připojuje kabel interkomu. Zároveň nepřestával obhlížet své muže, kteří z desítek různých postavení kolem letiště drželi nepřítele v šachu. Střelba před chvílí ustala a on měl v úmyslu ten stav udržet, dokud se nerozhodne, jak nejlépe naložit s touhle výhrou spadlou doslova z nebe.

„Kapitáne, hlásí se vám plocha,“ oznámil Jean do interkomu s pečlivou artikulací. Jeho angličtina možná měla drobný akcent, ale nikdo nemohl pochybovat, že takhle může cizím jazykem vládnout jen někdo s dokonalým britským vzděláním.

Seshora se žádná odpověď neozývala, takže Jean tentokrát stiskl tlačítko interkomu spojující ho s pilotní kabinou vícekrát za sebou. Konečně se ve sluchátkách ozval polekaný mužský hlas.

„Tady je kokpit.“

„Tak se mi to líbí. Mluvím s kapitánem?“

„Ano. A kdo jste vy?“

„Mluvíte s generálem Jeanem Onitsou. Velím silám, které teď ovládají toto letiště, a vy, dámy a pánové, jste se stali mými rukojmími. Takže mi prosím sdělte, kolik lidí máte na palubě.“

Opět se ve sluchátkách neozývalo nic než ticho a Jean se ušklíbl. V pilotní kabině muselo zavládnout pěkné zděšení.

„Ehm,“ ozval se konečně kapitánův hlas, „přistáli jsme tady, generále, protože jeden z našich motorů hořel. Doufali jsme, že tu najdeme nějakého mechanika.“

Onitsův major se postavil po boku svého velitele s obličejem plným otazníků – přihlížel scéně pro něj nepochopitelné. Jeho generál hovoří přes sluchátka s posádkou v pilotní kabině Boeingu 747, zatímco vládní vojska na něj nepochybně míří puškami. Jistě, generál Onitsa vždycky nosil neprůstřelnou vestu, ale hlavu, nohy a ruce měl nekryté.

Jean se usmál a pokynul majorovi, aby byl zticha. „Kapitáne, říkáte, že jste se ocitli ve stavu nouze. A vyhlásil jste ho?“

Znovu bylo slyšet chvilkové zaváhání, než hlas z pilotní kabiny vyslovil ano.

„Takže to bychom měli, v tom případě vás zadržet nemohu, vidte? Nigérie ratifikovala mezinárodní konvenci týkající se letadel v nouzi a já ji budu respektovat, až budu v této zemi vládnout.“

„Takže, to potom… nejsme rukojmí?“

„V tuto chvíli ne.“

Major posunkem ukázal na trup boeingu tyčící se nad nimi. „Vy se je chystáte pustiti“ zeptal se v jejich mateřštině.

„Proč by si nemohli myslet, že ano?“ usmál se Jean.

Major obdivně přikývl. Mazanost svého velitele znal už velmi dobře. Sliby chyby, jejich dodržování ve válce platí jen tehdy, pokud vám získání výhody nevelí pravý opak.

Jean znovu zmáčkl tlačítko mikrofonu. „Kapitáne, co pro vás mohou mí muži a já udělat?“

V interkomu se náhle ozval jiný mužský hlas. „Pro začátek byste, pane generále, mohl nařídit svým mužům, aby na nás přestali mířit těmi samopaly.“

„Mluvím stále ještě s kapitánem?“

„Ne, pane, tady je první důstojník.“

„Jak je libo,“ prohlásil Jean Onitsa a vydal rozkaz do příruční vysílačky. Zhruba tucet automatických pušek Ak-47 sklonilo hlavně k zemi.

„Navíc potřebujeme nějaký pozemní personál, ať už je školený na údržbu jakéhokoli typu letadel,“ dodal Garth.

„Víte, první důstojníku,“ pokračoval Onitsa klidným tónem, „tady žádní lidi od údržby nezbyli. Moc mě to mrzí, ale musím vám sdělit, že jsme je zřejmě všechny pobili. Je to škoda. Zajisté jsme nevěděli, že budou potřeba, jinak bychom je po tu dobu, než by opravili váš motor, nechali na živu, to je samozřejmé.“

V kokpitu Boeingu 747 se Garth Abbott letmo podíval na Phila Knighta a napadlo ho, zda vůbec chápe význam slov, která velitel vzbouřenců právě pronesl. Phil vypadal zcela nepochopitelně klidný, jako kdyby je ta soldateska venku přijela zachránit, nikoli zmasakrovat. Garth si uvědomoval, že za to může Philův krátký telefonát přes satelit s provozním oddělením společnosti Meridian, který vzbudil v kapitánovi směšný pocit normálních poměrů. Když se totiž dispečer, který měl v Denveru službu, vzpamatoval ze šoku, slíbil, že za nimi vyšle tým mechaniků z údržby.

„Nemají nejmenší představu, kde Katsina je, Phile,“ varoval ho Garth, ale zřejmě zcela zbytečně.

„Do psí díry!“ pronesl Phil, který zjevně stále nehodlal vzít na vědomí realitu. „Nemůžeme se hnout dál, když se čtyřka neopraví.“

„Phile,“ upozorňoval ho trpělivě Garth, „člověk, se kterým mluvíme, je velice nebezpečný.“

„Děláš, jako kdybys ho snad znal osobně,“ poškleboval se kapitán.

„Osobně ne, ale vím, o koho se jedná. Generál Onitsa je mazaný všemi mastmi a velice brutální.“

„Tys neslyšel jeho vstřícný tón, Abbotte? Je jasné, že je to vzdělaný, přátelský a slušný člověk. Řekl, že nás nemůže považovat za rukojmí. Tak se uklidni.“

„Phile, prokristapána, Onitsovi se nedá věřit! Zrovna ti sdělil, že pozabíjel mechaniky. Byli jsme na chvilku jeho rukojmí a ten mužský si to zase může rozmyslet. Pověst má hodně krvavou.“

Phil vydal opovržlivý zvuk, ale přece jen naslouchal a Garth hned pokračoval. Mluvil rychle a zároveň vnímal na sedadle za kapitánem strachem rozšířené oči Judy Jacksonové, která byla tak otřesená, že ztratila řeč.

„Víš co, Phile,“ navrhl nakonec Garth. „Co kdybych vylezl šachtou elektroniky na plochu a na ten motor se podíval?“

„To se z tebe pro změnu stal najednou kvalifikovaný mechanik?“ vysmíval se Phil.

„To ne, ale když se mi podaří sundat kryt, poznám, jestli motor hořel.“

„Poslouchám. A co pak?“

Ve sluchátkách se znovu ozval hlas velitele vzbouřenců.

„Pánové, čekám na vaši žádost. Co byste chtěli, abychom pro vás udělali?“

Garth stiskl tlačítko interkomu. „Pane generále, směli bychom požádat ještě o chvilku strpení? Probíráme právě všechny možnosti.“

„Jak je libo. Počkám, ale máme tu i ozbrojeného protivníka, na kterého pochopitelně nemám žádný vliv, tak si laskavě pospěšte.“

Garth se zhluboka nadechl a zavřel oči. Půjde-li ven, může ho to stát život, ale bylo jasné, že neexistuje způsob jak přimět Knighta, aby odtud odletěl bez prohlídky motoru číslo čtyři.

„Phile, vylezu na plochu skrz šachtu elektroniky, stoupnu si na jeho džíp, podívám se pod kryt, a pokud budu moct zaručit, že jsem neobjevil stopy po ohni nebo nějakém zjevném poškození odlehčovacího ventilu – a jestli nás Onitsa pustí – budeš souhlasit s tím, že nás z tohohle průseru může dostat jen okamžitý odlet?“

Phil se pátravě rozhlížel po okolním terénu a táhlo mu hlavou, kde asi by ti další ostřelovači mohli být. Nakonec přikývl – a jeho váhání bylo až podezřele krátké.

Garth ihned zmáčkl tlačítko. „Pane generále, tady první důstojník. Smím vystoupit z letadla a podívat se za pomoci vašich mužů na jeden z motorů? Potřeboval bych si při tom stoupnout na jedno z vašich aut.“

„To nebude problém, pane první důstojníku. Budete potřebovat žebřík?“

V pilotní kabině začal zvonit zvonek, ale Garth si toho nevšímal a začal generálovi vysvětlovat, že ve spodní části trupu je za příďovým podvozkem průlez se žebříkem přístupný skrze podlahu hlavní kabiny pro cestující. Garth sice z generálovy rychlé souhlasné reakce usoudil, že jeho vysvětlení pochopil, ale ani v nejmenším ho to neuklidnilo.

Ze své letecké brašny vytáhl malou vysílačku s vlnovým rozsahem vhodným pro letecký rádiový provoz, na jedné z palubních radiostanic naladil totožnou frekvenci a výstup z ní napojil na stropní reproduktor. „Budu se ti neustále hlásit rádiem,“ oznámil kapitánovi Garth a ještě dodal na vysvětlenou: „Možná bude potřeba ten motor spustit, dokud budu venku, abych mohl zkontrolovat, co to s ním udělá.“

Garth vyšel z kokpitu, spěšně zamířil ke schodům do turistické třídy a předstíral, že si nevšímá upřených pohledů pasažérů na horní palubě. Na pokus jednoho z mužů zastoupit mu cestu, reagoval tím, že jen v chůzi zvedl ruku v odmítavém gestu a rozhodně prohlásil: „Teď ne!“

Vzápětí už sbíhal po schodech a ze všech stran k němu doléhal tlumený, ale naléhavě znějící hovor. Hrozny cestujících namačkaných kolem okének se snažily zjistit, co se venku vlastně děje.

„Hele! Jeden z pilotů,“ vykřikl někdo a hlavy se začaly otáčet a vzduchem o překot začaly létat otázky.

„Teď ne! Za chvilku vám všechno vysvětlím,“ vrtěl hlavou Garth, a postupoval uličkou, jak nejrychleji to šlo. Když dorazil na místo nad šachtou elektroniky, klekl si na kolena a stáhl koberec, který poklop překrýval. Když zaslechl už známý mužský hlas, zaskočilo ho to.

„Kde to jsme a co se to tu děje?“

Garth zvedl hlavu a uviděl nad sebou stát Briana Logana.

„Teď není čas něco vysvětlovat, doktore. Musím se dostat ven na plochu a zkontrolovat, jestli je motor natolik v pořádku, abychom se odtud dostali.“ Garth přejel očima obličeje tísnící se kolem lékaře. „Jsme na letišti v místě jménem Katsina v severní Nigérii. Naneštěstí jsme přistáli na území, kde se válčí.“

Jedna z žen zalapala po dechu a Garth zvedl ruku. „Ne… na nás nestřílejí. Jednáme s velitelem vzbouřenců, který ovládá v tuto chvíli letiště a jde nám na ruku.“

„Zaslechli jsme venku střelbu,“ poznamenal jeden z mužů.

„Uvědomujete si, mladý muži,“ vpadl do rozhovoru kultivovaný hlas s britskou výslovností, „že hned potom, co jsme přistáli, byl tady vpravo od letadla před našima očima zabit nějaký voják?“

„Ano, pane…, taky jsem to viděl,“ připustil se zaváháním Garth. „Proto se snažím ověřit, zda je motor číslo čtyři v pořádku, abych mohl toho… kapitána, se kterým dnes letím, přesvědčit, aby odtud rychle vypadl.“

„O co se pokouší tentokrát, Garthe?“ nehodlal se Brian Logan vzdát. „Věděl o tom, že se tady válčí?“

Mezitím se už Garth začal zabývat otevíráním zřídkakdy používané záklopky na poklopu do šachty elektroniky, ale zvýšená hladina adrenalinu jej přiměla zvednout hlavu, aby si ulevil: „Řekl bych, že pan kapitán Všemocný by sotva svedl slovo Afrika napsat správně, natož aby o ní něco věděl. Varoval jsem toho pitomu, aby tu nepřistával!“

V tichu, které se náhle rozhostilo, zůstala ta slova viset ve vzduchu a Garth cítil, jak se mu krev rozproudila ještě prudčeji.

Brian Logan si klekl vedle druhého pilota a položil mu ruku na rameno. „Copak nevíte, že vás posílá ven, jen aby se vás zbavil? Pravděpodobně se zvedne a odletí bez vás.“

„Cože? To ne! Byl to můj nápad,“ ohradil se Garth. „Opravdu to tak není. Tentokrát má… nejspíš pravdu. Neměl jsem si pouštět pusu na špacír. Skutečně nám na stejném motoru jako prve signalizovala kontrolka požár a určitě jste si všimli, jak vypadával kompresor.“

Doktor Logan se obrátil k rostoucímu zástupu lidí a zopakoval nahlas své štvavé nařčení. „Tenhle pilot je náš jediný spojenec, kterého na palubě máme, a kapitán ho chce nechat zabít.“

Garth se postavil, otočil se čelem k doktoru Loganovi a zástupu, který jej obklopoval, a s rukama pozvednutýma v uklidňujícím gestu prohlásil: „Doktore…, lidi…, poslouchejte mě! Je to zkrátka úděsný den, kdy se všechno proti nám spiklo. Prosím vás, nenechte se tím vším zpanikařit. Jenom mi to ujelo… Kapitán a já se spolu ve všem neshodneme, to je pravda, ale ještě pořád tu velí.“

„Možná byste měl převzít velení vy,“ poznamenal jeden z mužů.

„Neříkal jste mi snad, že ten trouba na vás nedá?“ zeptal se Logan.

„Ano, je to tak, ale…“

„A nepřistál snad rovnou v první linii?“

„Možná ano, ale to jsou jen…“

„Copak vám není jasné, co se tady děje?“ zeptal se znovu Brian Logan. „Oponoval jste jeho velení, tak se vás musí zbavit.“

Za to může ta hrozná únava, pomyslel si Garth. Způsobila, že doktorovo naprosto šílené vysvětlení téměř dávalo smysl. Silou vůle se pokusil vrátit zpět do reality.

„Doktore…, lidi zlatí…, prosím vás neblázněte! Kapitánovi se to z rukou nevymklo, je to jen paličák. Půjdu teď ven a za chvíli jsem zase… doufejme, zpátky. Jestli kontrola motoru dopadne dobře, hned odtud vypadneme. Mám s tím člověkem nějaké problémy, to přiznávám, ale to se mezi piloty stává. Pořád fungujeme s kapitánem Knightem jako tým a ujišťuju vás, že určitě nemá zájem pilotovat zbytek cesty sám.“

Nyní se ke Garthovi konečně probojovala Janie Bretsenová a poklepala mu na rameno.

„Vy jste druhý pilot.“

„Ano,“ přitakal. „Ale mám dost naspěch.“

„Kde je Judy Jacksonová?“

Garth vyslal k Janie zvědavý pohled.

„Jmenuju se Janie Bretsenová, přidala jsem se k posádce na poslední chvíli, abyste měli stav podle předpisů.“

„Aha. Jo tak.“

„Tak kde je?“

„Zalezla si ke kapitánovi. Myslí si, že ji tady ti lidé pronásledovali.“

„Taky že jo,“ potvrdil mužský hlas, „jestli mluvíte o tý bosorce, co tam vzadu málem zabila mimino.“

V autoritativním a zároveň uklidňujícím gestu zvedla Janie ruku, aby muže zarazila.

„Na tohle já nemám čas. Za chvíli jsem zpátky,“ prohlásil Garth a začal sestupovat do šachty.

Asi deset cestujících se dosud točilo kolem Briana Logana, který nyní poklekl a ještě se dvěma dalšími muži nahlížel do prostoru, kam zmizel pilot, zatímco dvojice letušek jen bojácně přihlížela z přední kuchyňky.

Garth se spustil na podlahu šachty s elektronikou a rozsvítil světlo. Pak otevřel poklop v podlaze, vysunul krátký žebřík a začal sestupovat do dusného vlhka letního afrického večera.

Generál nebyl v dohledu, zato se k němu přiblížili tři vzbouřenci s namířenými zbraněmi, takže instinktivně zvedl ruce do výšky. Za zadní částí Boeingu 747 byla rozestavena nákladní vozidla a džípy jako hradba proti případné palbě vládních sil.

Jeden z ozbrojenců mu posunkem naznačil, aby se přesunul na pravou stranu před křídlo letadla, a jemu nezbylo než uposlechnout. Vyděšený na nejvyšší míru přejížděl pohledem okolí, neobjeví-li někde velitele vzbouřenců.

Pak ho zastavil zuřivý výkřik. Všichni tři ozbrojenci mu teď posunky naznačovali, že si má kleknout. Uposlechl, ruce se mu svezly podél těla a napadlo ho, co si asi tak cestující natlačení za okénky mohou myslet o scéně, kterou právě sledují.

V oddělení první třídy přitiskl Robert Macnaughton obličej k oknu a úlekem vykřikl. Brian Logan s několika dalšími cestujícími se okamžitě přemístili na jeho stranu a obsadili volná okénka, aby zjistili, co se děje.

„Proboha, oni se chystají toho chudáka popravit,“ řekl spíš pro sebe Macnaughton a na vysvětlenou ještě dodal: „Víte, jakmile nevědí, jak postupovat dál, tak zabíjejí.“

Jeden z vojáků dole na ploše se odpojil od zbývajících dvou, došel k druhému pilotovi, zvedl automatickou pušku a zamířil mu do týla. Jeho postoj svědčil o tom, že se ho chystá takto z těsné blízkosti zastřelit.

Při pohledu, jak se každým okamžikem schyluje k popravě, Judy Jacksonová jen zalapala po dechu. Seděla bokem na Garthově sedadle v kokpitu a ani si neuvědomila, že se kapitán Knight náhle ocitl vedle ní. Pohled měl upřený na totéž ponuré divadlo a jeho přítomnosti si Judy všimla, až když ho zaslechla promluvit. Hlas zněl však tak potichu, že si takřka nebyla jistá, co říká.

„To je průser,“ bylo to jediné, na co se Phil zmohl.

S hlavní pušky zarytou do týla si právě v té chvíli Garth uvědomil, že se nechal napálit. Ve snaze soustředit myšlenky na Carolin obraz zavřel oči a nepochyboval ani v nejmenším, že během několika vteřin zemře. Napadlo ho, jestli uslyší výstřel, než ho kulka zbaví vědomí. Vzpomněl si na Jima Bradyho, bývalého tiskového tajemníka Bílého domu, jak popisoval vjem kulky prodírající se mu mozkem. Na zátylku cítil chladnou ocel a vnímal, jak nezadržitelně odtikávají vteřiny. Zároveň se přistihl, jak téměř nezaujatě v hlavě rozpitvává, co bude cítit a co všechno kulka zničí. Do jeho vědomí dolehl zvuk jediného výstřelu z automatické pušky AK-47 a Garth nemohl pochopit, jak to, že je stále ještě schopen myslet a že necítí žádnou bolest. Odkudsi z míst pod trupem boeingu za jeho zády k němu dolehl povědomý hlas. Z interkomu známý rytmus řeči doléhal nyní k jeho sluchu v jakémsi cizím, zřejmě domorodém jazyce.

Třeba jsem už mrtvý, prolétlo Garthovi hlavou, ale ještě o tom nevím.

Jak by ale teď mohl slyšet pravidelné kroky, kdyby to byla pravda? Kroky tak hlasité, že překryly velice slyšitelný tlukot jeho srdce? Ten zvuk byl příliš skutečný, než aby mohl být pouhým přeludem – a navíc ho od klečení na asfaltu nepřestala bolet kolena. Týž melodický hlas přešel na angličtinu, i když stále ještě přicházel z dálky jako odněkud zpod křídla.

„Prosím, pane první důstojníku, buďte tak laskav a zůstaňte v naprostém klidu. Moji muži vám neublíží, ale satelity musíme přesvědčit o opaku.“

„Satelity?“ zeptal se Garth a hned vzápětí ucítil lehké dloubnutí pušky. Zřejmě tedy promluvil příliš hlasitě a mohlo by ho být slyšet.

„Samozřejmě. To přesně teď děláme. Uspokojujeme nenasytnou touhu Spojených států po družicových snímcích. Ty totiž budou jako projev loajality předány nigerijské armádě, se kterou náhodou válčím. Nevzpomínám si v tuto chvíli na jméno družice nad námi, ale patří vaší ústřední zpravodajské službě a za… třicet vteřin přeletí.“

„Jak tohle víte?“ zeptal se užasle Garth.

„Je až neuvěřitelné, co všechno je v bývalém Sovětském svazu v dnešní době na prodej. Tak například tabulky orbitálních drah všech špionážních družic včetně jejich vlastních.“ Jean Onitsa se podíval na digitální hodinky. „Á, báječné, čas právě vypršel.“ Následoval další rozkaz a Garth ucítil, jak dotyk hlavně na zátylku pominul. Několik silných paží mu pomohlo vstát. V témže okamžiku začali dva muži polévat asfaltovou plochu v místech, kde prve klečel, lepkavou červenou tekutinou. Několik dalších pak protáhlo místem kus hadru a vytvářelo stopy, jako kdyby tudy bylo odtaženo zhroucené tělo.

„Vidíte!“ prohlásil generál a usmíval se od ucha k uchu. „Kam se hrabe Hollywood. Bohužel je to nutné. Další špionážní družice nám proletí nad hlavami za jedenáct minut a její kamery budou cvakat jako o závod, takže moc času na to nemáme. A teď, pane první důstojníku, kterýpak že motor vám to dělá potíže?“

PROVOZNÍ STŘEDISKO AEROLINIÍ MERIDIAN, DENVER VE STÁTĚ COLORADO – 12.40 STŘEDNÍHO LETNÍHO ČASU

Zpráva, že let šest přistál na nějakém naprosto neznámém letišti uprostřed Afriky, si vyžádala urychlené shromáždění krizového týmu. Po půl hodině vláda Spojených států začala brát velice vážně skutečnost, že přes tři sta lidí, z toho většina Američanů, bylo ponecháno svému osudu v severní Nigérii.

Šéf řízení letového provozu zadal lidem ze svého týmu úkol, aby se spojili s pozemní údržbou na letišti v Katsině, ale nikam to nevedlo. Jediné aerolinie, které obstarávaly tamní dopravu, spadaly pod oblastní správu, ale na nigerijském ministerstvu vnitra nikdo telefony nezvedal. A došly i horší zprávy. Ministerstvo zahraničí USA oznámilo, že činnost vzbouřenců možná letiště odřízla od světa.

„Takže motor číslo čtyři mají nefunkční?“ dotazoval se šéf řízení letového provozu dispečera údržby.

„Nevím,“ zněla odpověď. „V tuto chvíli nemůžu navázat spojení.“

Pak se vedoucí řízení letového provozu obrátil, protože ho někdo zatahal za rukáv, a pohlédl do tváře provozního náměstka společnosti, tvářícího se jako o pohřbu. Odvedl ho do konferenční místnosti a rychle za nimi zavřel dveře.

„Copak se děje, pane?“ zeptal se vedoucí řízení letového provozu.

„Právě mi telefonovali z centrály CIA v Langley ve Virginii. Letu šest se podařilo přistát na letišti, kde se ostošest válčí. Jestliže se vám podaří s posádkou navázat spojení, máte jí vydat rozkaz, aby, bude-li to možné, okamžitě vzlétli. Lidi z Langley tvrdí, že jejich šance na přežití, pakliže se dostanou do rukou vzbouřenců, jsou téměř nulové.“

„Ježíšmarjá! Ale my nevíme, jestli jim motor číslo čtyři funguje.“

„A se třemi nevzlétnou?“

„O tom silně pochybuju. Před několika lety havarovala v Kansas City DC-osmička, když se o to pokusila. Je to velice riskantní.“

Náměstek pohybem hlavy ukázal do místnosti hlavního dispečinku. „Běžte a nikomu jinému než posádce o tom neříkejte. Ale jestli můžete, dostaňte je tam odtud.“

„Rozumím.“

„Ale něco vám ještě řeknu. Jestli toho kapitána nezabije někdo v té Africe, tak to udělám já.“

ÚŘAD NÁRODNÍ BEZPEČNOSTI, CHANTILLY VE STÁTĚ VIRGINIA 14.40 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

Rutinní vyrozumění předané nigerijským střediskem řízení letového provozu partnerskému evropskému úřadu se sídlem v Bruselu, že let odstartovaný z Londýna se odklonil z kursu a přistál na letišti Katsina, se po internetu dostalo do střediska systémového řízení při Federální letecké asociaci v Herndonu ve státě Virginia. Odtud byla zpráva po chráněných linkách předána do CIA v Langley, kde si získala okamžitě plnou pozornost počítačového algoritmu nainstalovaného speciálně pro vyhledávání anomálií tohoto druhu. Během pouhých minut odcházela již ze sídla agentury v Langley žádost adresovaná Národnímu bezpečnostnímu úřadu o okamžité satelitní snímky letiště Katsina v Nigérii, tedy místa, jak potvrdilo ministerstvo zahraničí, na které právě útočily vzbouřenecké síly. Poslední zpráva navazovala na dřívější informaci poskytnutou jinou utajovanou sekcí samotné CIA.

Hluboko uvnitř budovy Úřadu národní bezpečnosti v Chantilly seděli v pohodlných křeslech v jedné z nevelkých místností určených pro sledování družicových snímků tři analytici – dvě ženy a muž. Zanedlouho se objevily první snímky převzaté z orbitálního přenosu.

„Boeing 747 je na západním konci ranveje a napůl otočený, kolmo na ni,“ pronesl muž.

„Já tu mám dva náklaďáky, pár džípů a… nějaký vůz u špičky letadla,“ dodala jedna z žen, když si navzájem sdělovali, co rozpoznávají na záběrech, jež měli přiděleny. S bliknutím se objevila další fotografie a hned za ní desítka dalších. To už se pokoušeli u prvního snímku o zvětšený pohled a začali prohlížet jeden záběr po druhém a dešifrovat jejich obsah.

„Je to jen předběžná informace,“ prohlásil na úvod člen vyhodnocovacího týmu Úřadu národní bezpečnosti, když telefon zvedl jeden z analytiků CIA. „Vypadá to, že letadlo je obklíčeno oddíly vzbouřenců, ale nějak zjevně poškozené není. Pochopitelně nemůžeme vidět podvozky, takže nevíme, jak jsou na tom pneumatiky. Jak se však zdá, jeden člen posádky, přesněji jeden z pilotů, vystoupil z letadla, patrně z prostoru na spodku letadla. Žádné nouzové skluzy ani pojízdné schůdky na snímcích nejsou.“

„Je to jasné. Jedná se o záběr v reálném čase?“

„Ne, z poslední čtvrt hodiny.“

„Co z toho vyvozujete?“ optal se hlas z Langley.

Analytik se podíval na obě kolegyně, které zvolna kývly. Příběh, který se na záběrech odvíjel, se zdál být depresivně jasný.

„Máme záběry ze dvou přeletů uskutečněných během deseti minut,“ hlásil analytik věcným tónem. „Během prvních záběrů donutili pilota, aby si klekl před letadlem. Na výložkách košile má tři frčky.“

„To bude první důstojník aerolinií Meridian,“ usoudil analytik CIA. „Se sedm-čtyři-sedmou lítají jen dva piloti.“

„Takže ty frčky jsou tři, ale jmenovku přečíst nemůžeme.“

„Pokračujte. Říkal jste, že ho donutili, aby si klekl? Jako že na něj mířili střelnou zbraní?“ zeptal se protějšek z ústřední zpravodajské agentury.

„S naprostou jistotou. U hlavy má pravděpodobně AK-sedmačtyřicítku. O jedenáct minut později, během následujícího přeletu, je na snímcích něco, co vypadá jako obrovská krvavá skvrna v místech, kde předtím klečel. Počítač stále ještě dokončuje spektrografickou analýzu, ale do této chvíle všechno ukazuje na lidskou krev. Obsah železa i ostatních stopových prvků odpovídá.“

„A sakra,“ ujelo analytikovi z Langley.

„Existuje značně vysoká pravděpodobnost, že během těch jedenácti minut na tom místě někomu ustřelili hlavu. A jelikož už prvního důstojníka není nikde na ploše vidět, lze usuzovat, že obětí se stal on.“

„Stupeň důvěryhodnosti?“

„Řekněme, že o stupeň míň než maximum. Ale rozhodně to není letecké palivo ani olej a ani voda.“

„Co máte o ozbrojených oddílech?“

„Tvoří je vzbouřenci. Vypadá to, že mají letiště v rukou. Všude okolo letištní budovy jsou vidět mrtvá těla a jen v nějakém příkopu na severozápad od ní, je namačkána zhruba rota vojáků. A ti jsou obklíčeni.“

„Tak to bychom měli.“

„Ale… směrem na sever se pohybuje poměrně velká ozbrojená jednotka. Vzbouřenci se s nimi ještě nedostali do střetu. Předpokládáme, že to je nigerijská armáda.“

„Jak jsou daleko?“

„V tuto chvíli na dostřel děl, ale nejsou rozvinuti k palbě. Jen se táhnou směrem k letišti v délce necelého kilometru.“

„Sakra, musejí se s tím letadlem ihned zvednout ze země.“

„I tak by mohlo být pozdě,“ dodal analytik z Úřadu národní bezpečnosti věcným tónem. „Je tu ještě jedna věc, která se vám nebude líbit.“

„Tak do toho.“

„Po cestě k letišti jede osm autobusů zjevně patřících ke vzbouřencům. Jsou asi jeden a půl kilometru odtamtud a každý autobus toho typu může pobrat až padesát lidí. Spočítejte si to.“

„Chápu, to je víc než počet pasažérů v Boeingu sedm čtyři sedm. A kdy vám nad tím územím přeletí další ptáček?“ zeptal se ještě muž z CIA.

„Tak za další půlhodinu. Ozvu se vám.“

LETIŠTĚ V KATSINĚ, NIGÉRIE V AFRICE – 21.02 MÍSTNÍHO ČASU

Jakmile se jeden z džípů vzbouřenců přesunul pod motor číslo čtyři, odkudsi se objevila sada nástrojů tak dokonalých, že by bezesporu uspokojila kdejakého profesionálního leteckého mechanika. Pak dva z Onitsových mužů pomohli Garthovi otevřít kryt motoru, když se v něm ve svitu jejich baterek žádné známky po požáru neobjevily, sebevědomí druhého pilota začalo zvolna růst. Vždyť před pouhými několika minutami to vypadalo na jistou popravu. Nohy se mu ještě nepřestaly zcela třást. V hlavě mu vířily hluboké myšlenky o životě a smrti, ale vzápětí je vystřídaly návaly euforie doprovázené nevysvětlitelným a neustávajícím proudem slz. Doufal, že díky rychle přicházejícímu soumraku si Onitsovi muži jeho dojetí nevšimli.

„Phile,“ hlásil do příruční vysílačky Garth, „v motoru číslo čtyři po požáru rozhodně nejsou žádné stopy.“

S odlehčovacím ventilem už to nebylo tak jednoznačné. Byly na něm rýhy, jako kdyby někdo při manipulaci s ním použil nesprávný klíč. V žádném případě ale nedokázal říct, jestli je, nebo není poškozený.

„Jestli ho nastartujeme,“ pokračoval Garth v rádiové relaci s kapitánem, „měl by vydržet.“

Ozvala se jednoslabičná odpověď a Garth pokynul improvizovanému týmu opravářů, aby kryt motoru opět uzavřeli. Pak slezl z džípu a posunky naznačil Onitsovým mužům, aby auto odstavili do bezpečné vzdálenosti.

„Jdeme na to,“ hlásil Garth vysílačkou. „Nahoď číslo čtyři.“

Garth ještě nikdy vedle startujícího motoru Boeingu 747 nestál. Jekot turbin nabíhajících do otáček byl ohlušující. Garth zaslechl opakující se prásknutí zapalovacích svíček vysílajících jiskry skrze mlžnou směs leteckého benzinu a vzduchu hluboko uvnitř takzvané horké sekce motoru. Pak už plamen ve spalovací komoře stejnoměrně hořel a horké plyny začaly roztáčet kola turbiny neustále rychleji, až obrovský proudový motor naběhl na minimální otáčky při volnoběhu.

„Co ukazují budíky?“ křičel Garth do vysílačky zahlcené hlukem. Knightovu odpověď sice neslyšel, ale skrze okno kokpitu zahlédl jeho zvednutý palec.

„Tak fajn, vracím se dovnitř. Nastartuj i zbývající tři.“

Garth se tryskem rozběhl k příďovému podvozku a vyklopenému průlezu za ním. Tam už čekal Onitsa obklopený několika svými muži.

„Máme pro vás ještě jednu malou dodatečnou povinnost, pane první důstojníku,“ pronesl generál.

Gartha náhle zaplavila k tomu velkému muži vlna sympatie.

Podal generálovi ruku a ten ji s úsměvem přijal a slavnostně mu jí potřásl. „Opravdu si moc vážím toho, jak jste nám pomohl!“ děkoval Garth.

„To nestálo za řeč,“ mávl generál vzbouřenců rukou. „Jen si od vás potřebuju vypůjčit nouzový skluz.“ Onitsa se zasmál zmatenému výrazu na tváři druhého pilota. „Stačí nám jen jeden.“

Garth nespouštěl z generála překvapený pohled. Širokánský úsměv bílých zubů ho fascinoval.

„Jak to myslíte, pane generále?“

„Prosím vás, abyste u hlavních dveří rozvinuli a nafoukli jeden z nouzových skluzů. Řeknu vám, kdy ho máte uvolnit. Jestliže to uděláte, necháme vás odletět.“

Tahle situace je čím dál tím prapodivnější, blesklo Garthovi hlavou.

„Nedaleko odtud je řeka, víte,“ vysvětloval Onitsa, „a tyhle velké skluzy se dají krásně použít jako prámy. Naši nepřátelé takový únik nečekají.“

„Tak jo, zařídím to,“ souhlasil Garth, zvedl vysílačku k ústům a stiskl tlačítko. „Phile, takhle zní dohoda: Jestliže uděláme pro generála ještě jednu věc, pustí nás.“ Garth pak tlumočil žádost o nouzový skluz a podvědomě očekával Knightův odpor. Kapitán jej však překvapil okamžitým souhlasem. „Hned k tomu vydám příkaz,“ potvrdil Phil.

„Jo, a Phile. Bude lepší, když si ověříš v tabulkách výkonu, jestli se nám podaří při téhle délce dráhy zvednout.“

„Už se stalo,“ zněla stručná Philova odpověď. „Bude to dost napjaté, ale ještě v mezích předpisů. Až se vrátíš nahoru, budu na tobě chtít, abys podepsal zápis o prohlídce motoru. Tohle byl koneckonců tvůj nápad.“

Garth přešel osten v kapitánových slovech bez povšimnutí a posunkem naznačil generálovi, aby přešel na levou stranu letadla. Vzápětí už bylo nahoře v trupu vidět, že se dveře 1-L otvírají, a impozantní rychle se nafukující skluz vyrobený z plastu a gumy vystřelil z dveřního otvoru.

Jedna z letušek hned nato rychle zatáhla za uvolňovací rukojeť, horní konec sedmimetrového skluzu se oddělil od dveří a letuška je opět zavřela.

Tři z generálových mužů v poklusu odtáhli nafouknutý skluz mimo dosah motorů běžících na volnoběh.

„Teď už smíte odletět,“ pokynul Garthovi Onitsa. „Ale vezměte na vědomí, že tu operuje silný oddíl vládního vojska, který má v úmyslu se k nám připlížit ze severu, to je tamhle odtud, za ocasem letadla. Dostanete-li se do křížové palby, může být na start příliš pozdě.“

„Jako kdybychom tu už nebyli!“ Z Garthových slov znělo lehké rozjaření. Ještě mu zamával a zvedl k ústům vysílačku. „Phile, máme souhlas, abychom se zvedli. Vracím se na palubu.“

„Počkej! Ještě tě tam dole potřebuju. Musím mít jistotu, že nesjedu z asfaltu. Musím popojet kus dopředu, abych mohl dát plný rejd. Nedokážu odhadnout, jestli při tom zůstanu na dráze.“

Garth zkontroloval pohledem pneumatiky příďového podvozku viditelné ve světle několika starých rtuťových výbojek dosud svítících podél jednoho z letištních skladišť. „Myslím, že by to mělo vyjít,“ odvysílal.

Garth vyběhl na levou stranu před nos letadla, aby ho bylo vidět z pilotní kabiny. Zahlédl ještě Onitsu a jeho muže, jak pádí k vozidlům a rychle s nimi odjíždějí k jižní straně letiště. „Tak, Phile, můžeš popojet. Máš na to asi čtyři a půl metru. Pak už budeš muset dát plný levý rejd.“

Silné motory naběhly do otáček, obrovský letoun se dal do pohybu a příďový podvozek se začal otáčet k východu.

Brian Logan, čekající u poklopu v podlaze na návrat druhého pilota, zaslechl, jak motory zvyšují výkon, a cítil, jak se sedm-set-sedmačtyřicítka prudce naklání vlevo. Ve stavu nejvyššího rozčílení se ohlížel po některé z letušek. Konečně jednu zahlédl.

„Hej! Co to provádí? Druhý pilot je pořád ještě venku.“

Zavrtěla hlavou. „Já nevím.“

„Zavolejte do pilotní kabiny! Řekněte tomu darebákovi, ať zastaví!“

Letuška se ani nehnula. Brian se otočil a přes rameno uviděl, že jen pár metrů od něj stojí Robert Macnaughton.

„Co se děje?“ zeptal se Macnaughton zcela klidně.

„Ten kapitánský magor chce nechat druhého pilota venku, přesně jak jsem před tím varoval.“

„Informoval už někdo kapitána?“ zeptal se Macnaughton, ale to už se Logan soukal dolů do šachty elektroniky. Když došlápl na úzkou podlahu, klekl si, aby mohl vystrčit hlavu průlezem ven. Nejdřív nikde druhého pilota neviděl, ale když se mu podařilo vysoukat se ven tak, aby přehlédl celý prostor pod trupem – visel při tom téměř půlkou těla z průlezu –, zahlédl Gartha Abbotta, jak s vypětím všech sil uhání vlevo od příďového podvozku, aby s tryskovým letadlem udržel krok.

Brian začal jednou rukou zuřivě mávat a snažil se překřičet jekot motorů, než si uvědomil, že ho Garth nemůže slyšet.

Už když Brian sestupoval dolů šachtou, všiml si, že po straně visí příruční sada sluchátek interkomu. Vypadala stejně jako ta, s níž se mu už jednou podařilo navolit spojení do pilotní kabiny. Vytáhl se tedy průlezem zpět a chopil se sluchátek. Vyhledal v seznamu po straně přístroje číselný kód kokpitu a spěšně ho namačkal.

„Co je?“ ozval se nevrlý mužský hlas.

„Zastavte ten podělanej krám!“ křičel Brian do mikrofonu.

„Kdo to krucinál je?“

„Tady je doktor Logan, ty zmetku! Pokoušíte se odletět bez druhého pilota, co?“

„To není pravda. Zrovna spolu mluvíme rádiem! Ihned to vypněte!“ rozkazoval kapitán.

„Dejte mu čas, aby se dostal na palubu. Slyšíte mě?“

Odpovědi se nedočkal, zato slyšel, že motory náhle snižují otáčky. Zvenku k němu ale zároveň dolehly zvuky výstřelů odrážející se ozvěnou od otevřeného poklopu.

Asi padesát metrů vlevo od letadla zmáčkl Garth tlačítko vysílačky a sledoval příďový podvozek, jak v bezpečné vzdálenosti projíždí kolem okraje dráhy.

„Toč dál. Toč dál. Předek máme v pohodě,“ sděloval do vysílačky Garth. Běžel teď pozadu, aby při dokončování otáčky neztratil podvozek z očí. Ještě si stihl všimnout, jak se příďový podvozek stáčí do přímého směru, ale v témže okamžiku zaslechl také zvuky střelby z ručních zbraní.

Přicházely ze severní strany ranveje za jeho zády. Garth se krátce ohlédl, ale v tom se ozvala odvetná střelba z opačné strany.

Ježíšmarjá! Už jsme se dostali do křížové palby.

Viděl záblesky ústí hlavní na obou stranách a slyšel svištivé bzučení kulek míjejících ho nebezpečně blízko. Na jakékoli váhání už nezbýval čas. Vyrazil ze všech sil k průlezu v trupu, a ještě stihl zařvat do vysílačky.

„TADY DOLE SE STŘÍLÍ! PŘIPRAV SE KE STARTU!“

„Vítr od západu je příliš silný,“ zaslechl Garth kapitánova slova.

„Na start s větrem v zádech jsme moc těžcí,“ pokračoval kapitánův hlas ve věcném tónu. „Budu muset přejet na druhý konec.“

Garthovi už k žebříku nezbývalo víc než patnáct metrů. Přiložil vysílačku k ústům a mezi nádechy ze sebe ztěžka vyrážel jednotlivá slova.

„MUSÍME ODTUD…, PHILE…! NAJEĎ NA PLNÝ VÝKON HNED…, JAK TI… DÁM VĚDĚT, ŽE… JSEM NA PALUBĚ.“ Garth doběhl ke spodnímu konci žebříku, a aniž čekal na odpověď, vhodil vysílačku skrz průlez dovnitř.

Čtrnáct metrů nad asfaltovým povrchem dráhy seděl Phil Knight s pravičkou už na plynových pákách, když potvrdil do vysílačky: „Rozumím, jsi na palubě. Drž se pevně.“ Phil posunul všechny čtyři páky nadoraz vpřed a v hlavě mu vířila jediná myšlenka: Jak může velitel, s nímž tak úspěšně jednali, teď nechat svoje vojáky střílet na letadlo. Nedávalo to žádný smysl.

Garth tak tak doskočil na poslední příčel žebříku a začal šplhat nahoru, když pod ním najednou levá noha podklesla a on vykřikl dosud nepoznanou bolestí. Nyní vlál na žebříku, kterého se držel jen jednou rukou a narážel do něj tělem. Chvilku mu trvalo, než si uvědomil, že jedna z kulek právě našla svůj cíl a projela mu levým stehnem. Zoufale se pokoušel žebřík obejmout druhou rukou. Konečně se mu to podařilo.

Phil sledoval, jak motory nabíhají do otáček, a vtom si uvědomil, že neuvolnil parkovací brzdu. Prudce ji strhl dolů a obrovský letoun sebou škubl vpřed. Phil jen doufal, že se nikdo z cestujících při tom razantním manévru nezranil.

Náhlé škubnutí letounu málem Gartha Abbotta odtrhlo ze žebříku. Letadlo začalo nabírat rychlost a Garthovi pomalu dřevěněly ruce. Levou nohu měl zcela bez vlády a z hrdla se mu vydral výkřik o pomoc. Začínalo být zřejmé, že se mu výstup po žebříku nepodaří dokončit.

Silné trhnutí při odbrzdění odhodilo Briana Logana ke stěně šachty s elektronikou, ale výkřik o pomoc, který k němu zvenčí dolehl, ho přinutil, aby se po čtyřech začal drát k průlezu. Jakmile vykoukl přes okraj, uviděl pilota visícího dosud na žebříku za jednu ruku. Brian bez váhání padl na břicho, zahákl se paží za nosník jednoho z rámů, vyklonil se co nejdál dolů a natáhl ruku, aby pilota zachytil za blůzu uniformy. V témže okamžiku ucítil tupý náraz do žebříku a došlo mu, že to byla kulka.

„POMŮŽU VÁM NAHORU!“ zakřičel Brian z plných plic a povzbudilo ho, že pilot zvedl hlavu. Vzápětí si všiml, že pilotova levá nohavice je nasáklá krví, a hned mu blesklo hlavou, že kulka možná přeťala tepnu. Budu muset jednat velice rychle, jakmile se mi podaří vtáhnout pilota dovnitř, usoudil.

V kokpitu Phil Knight zkontroloval údaj drážní rychlosti: právě se přehoupl přes sto deset kilometrů za hodinu. Nechám ho zrychlit na stop padesát, pak překlopím obraceče tahu a půjdu prudce na brzdy, na konci se otočíme a vyrazíme, přeříkával si v duchu postup. Na přístrojovém panelu nepřestávala blikat jedna z výstražných kontrolek. Teprve teď měl čas zaostřit pozornost na dostatečně dlouhou dobu, aby si uvědomil, že signál o závadě se týká spodního poklopu šachty s elektronikou. Abbott asi neměl ještě možnost příklop těsně uzavřít, napadlo Phila.

Sto čtyřicet… sto padesát. Phil stáhl plynové páky na volnoběžný režim, odhadl vzdálenost zbývající do konce ranveje a začal prudce brzdit.

Brian Logan měl právě obě ruce spuštěné dolů, aby vytáhl Gartha Abbotta do letadla, když sebou druhý pilot trhl a o kus se propadl. Brianovi bylo jasné, že jedna z kulek zasáhla pilotovu druhou nohu. Garth se teď sice žebříku pevně držel oběma rukama, ale nohy za sebou táhl po zemi. Brian si uvědomil, že za takové situace nebude v žádném případě schopen Gartha vytáhnout nahoru.

„DRŽTE SE PEVNĚ!“ zakřičel na pilota, vtáhl se průlezem dovnitř a znovu popadl sluchátka interkomu.

„Druhého pilota postřelili!“ vyjekl. „Zastavte ten krám!“ Téměř okamžitě se Boeing 747 naklonil špičkou dolů, jak začal kapitán prudce brzdit. Brian vnímal, jak se jekot motorů mění, když obraceče tahu přesměrovaly obtokový proud vzduchu proti pohybu letadla, a sledoval otvorem průlezu, jak zem pod nimi zpomaluje svůj běh.

Odhodil sluchátka interkomu, padl na kolena a natočil se tak, aby mohl slézt po žebříku dolů a seskočit na dráhu hned, jak se letadlo zastaví. Pak by se mu mohlo podařit pilota zvednout, vynést ho po žebříku a prostrčit průlezem dovnitř. Bude na to mít jen pár vteřin.

„DRŽTE SE PEVNĚ! UŽ ZASTAVUJE!“ zakřičel Brian dolů, když hluk začal slábnout.

„Dostal jsem to!“ zaslechl Brian zdola Abbottův hlas, jenž zněl téměř o oktávu výš než normálně.

Brian Logan otočil hlavu vzhůru k podlaze kabiny a spatřil, jak do šachty nakukuje několik obličejů. Začal na ně volat, aby za ním slezl dolů ještě někdo další a pomohl mu, ale vtom venku palba zesílila a on ucítil, jak se žebřík zhoupl.

Brian se natočil, aby viděl otvorem průlezu dolů, a zjistil, že už tam Abbott není. Vystrčil hlavu ven a pátral pohledem po pilotovi, až konečně zahlédl, jak leží na ploše ranveje asi třicet metů za zpomalujícím letadlem. Zároveň uviděl asi desítku vojáků v maskáčích pádících ze severní strany dráhy k bezvládně ležícímu tělu. Popadli ho a vlekli ho pryč.

Ach Bože! Prolétlo Brianovi hlavou a zoufalá bezmoc jej málem paralyzovala.

Boeing 747 se konečně zastavil, ale začal se ihned otáčet vlevo, aby se připravil na vzlétnutí. Nos letounu se zvolna stáčel od východu k severu, jak se kapitán připravoval rolovat směrem na západ.

Brian se už chystal vytáhnout zpátky průlezem, aty do interkomu znovu zařval na kapitána, aby zastavil, když se na severní straně dráhy objevili další vojáci. Několik: jich s řevem pádilo přímo k žebříku visícímu za příďovým podvozkem. Brianovi vyčnívala ven z průlezu jen hlava a nedokázal odtrhnout pohled od obrysů pilotova zraněného těla, které vojáci pohodili na okraji startovací dráhy a na které teď jeden z nich mířil. Také jeden z přibíhajících vojáků zvedl hlaveň pušky a ze vzdálenosti necelých patnácti metrů zamířil na Brianovu hlavu vyčnívající průlezem ven.

Brianovi se podařilo prudkým kmihem zasunout dovnitř a ihned se pokusil vytáhnout za sebou žebřík, ale nedokázal s ním ani pohnout. Blesklo mu hlavou, že dokud neodblokuje nějaký pojistný mechanismus, žebřík dovnitř nedostane a nebude moci uzavřít poklop.

V okamžiku, kdy se letoun srovnal do západního směru a motory začaly znovu nabíhat do otáček, dolehl k Brianovu sluchu křik i dupot běžících nohou. Obojí se rychle přibližovalo. Silou vůle se přinutil zklidnit a začal pozorně zkoumat vrchní část žebříku. Mechanismus uvolňující jeho pohyb objevil právě v okamžiku, kdy už se křik ozýval jen pár metrů od něj. Zmáčkl pojistku, a jak nejrychleji dokázal, začal vytahovat žebřík vzhůru. Vtom však jeden z vojáků skočil na spodní příčku, a tím žebřík stáhl opět celou délkou ven. Hodil pušku vojákovi, který doběhl k žebříku těsně za ním, a začal vystupovat nahoru. V témže okamžiku padl Brianův pohled na jasně žlutou kyslíkovou láhev uchycenou na stěně šachty. Voják už se začal soukat průlezem dovnitř, když se Brianovi podařilo vyprostit kovovou láhev z úchytů. Prudce ji zvedl nad hlavu, rozmáchl se co nejdále dozadu, aby maximálně využil švihu paží, a vší silou udeřil muže do nekryté hlavy.

Voják s hlasitým žuchnutím spadl ze žebříku, právě když se velký letoun za řevu motorů začal rozjíždět.

To už se ale na žebříku tísnili další dva vojáci a snažili se vylézt vzhůru. Oba měli v rukou pistole a ten, který byl o něco níž, mířil přes hlavu svého druha do otvoru průlezu ve snaze zjistit, kde se skrývá obránce letadla.

Brian i přes hluk motorů uslyšel zuřivé hekání a vzápětí se v otvoru objevila pistole v ruce muže, jenž se do průlezu soukal jako první. S napřaženou kovovou lahví si Logan uvědomoval, že k tomu, aby je zastavil, asi víc šancí než jednu mít nebude.

Judy Jacksonová svírala zezadu kapitánovo sedadlo tak pevně, až jí zbělely klouby na rukou a z naprosté nehybnosti ji vytrhl až rozhodný hlas Phila Knighta, který se k ní nečekaně obrátil.

„Jděte se podívat dolů do první třídy, jestli je ten poklop pořádně zajištěný.“

„Jaký poklop?“

„V šachtě s elektronikou. Hoďte sebou!“

Judy vyšla z kokpitu, a když procházela turistickou třídou, nutila se neuhýbat očima pohledům, které ji sledovaly. Nad otevřeným poklopem v podlaze první třídy poklekla a pokusila se nahlédnout dovnitř.

„Jděte pryč,“ obořil se na ni jeden z mužů stojících nad otvorem. „Tam dole už je doktor, vlezl tam za druhým pilotem.“

Zvedla hlavu a výraz v obličeji prozrazoval, že vůbec nic nechápe. Znovu se ale sklonila nad otvorem v podlaze a ve snaze dohlédnout co nejdál spustila hlavu a ramena do šachty.

Vedle otevřeného průlezu v podlaze spatřila klečící postavu. Zároveň zaregistrovala, že se letadlo stáčí vlevo a připadalo jí, že otáčka trvá nekonečně dlouho. Motory začaly znovu nabíhat do vysokých otáček a ona zahlédla, jak se nad okrajem průlezu objevila hlava, byla přesvědčená, že patří druhému pilotovi. V témže okamžiku se muž klečící ve stísněném prostoru energicky rozmáchl a vší silou do hlavy v otvoru udeřil jakýmsi těžkým předmětem. Ozvalo se prasknutí lebeční kosti, hlava zmizela a vzápětí doktor vytáhl žebřík a uzavřel poklop průlezu.

Ach můj bože! Zaúpěla v duchu Judy a vytáhla hlavu z šachty. Uvažovala, jestli nemá s bouchnutím uzavřít poklopem otvor v podlaze kabiny dřív, než se v něm objeví ten děsivý vrah, ale ruce měla zesláblé hrůzou.

Rychle vstala, rozhlédla se kolem sebe a pohledem se zastavila na dvou mužích, kteří ji před několika hodinami zuřivě pronásledovali ke kokpitu.

„Ten… ten doktor zrovna srazil druhého pilota a vyhodil ho z letadla. Myslím, že ho zabil!“

„Cože?“ nevěřícně reagoval jeden z mužů.

„Tam dole,“ vypravila ze sebe Judy přerývaně a těžce polykala. „Viděla… viděla jsem ho, jak praštil druhého pilota do hlavy, když se pokoušel dostat zpátky na palubu. Rychle! Prosím vás! Pomozte mi ten poklop zavřít!“

„Cože, zavřít toho člověka tam uvnitř? Zbláznila jste se?“ obořil se na ni jeden z mužů.

Judy si znovu klekla a pokusila se uzavřít poklop sama, když s ní kdosi trhnul.

„Nechte ho na pokoji, ženská!“

Obrátila se, připravená protestovat, ale bojovné odhodlání vzápětí vystřídal šok a panika. Beze slov vstala, zašla do kuchyňky, aby našla palubní telefon, ale ruce se jí nezvladatelně roztřásly.

„Co se děje, Judy?“ zeptala se Cindy sedící poblíž na rezervním sedadle. Dýchala ztěžka jako Judy, zřejmě tak otřesená, že se ani nenamáhala připoutat.

„Necháváme… tam dole druhého pilota,“ vypravila ze sebe Judy. „Viděla jsem, jak ho ten doktor zabil.“

Čtyřicet kilometrů za hodinu opakoval si Phil v duchu údaj na přístrojích, ještě když stočil pohled opět před sebe na rozjezdovou dráhu zalitou stříbrnou září silných přistávacích reflektorů Boeingu 747. Přistihl se, že čeká, že mu každým okamžikem proletí kokpitem roj kulek.

V jeho periferním vidění se na letištní ploše vlevo něco pohnulo. Letmo se podíval dolů a nechápal, proč někdo leží v košili s krátkými rukávy po levé straně ranveje a ještě k tomu v nějaké kaluži, která vypadala skoro jako krev. Už takhle nedokázal strávit šokující zážitky, které ho při tomto letu potkaly, a teď se mu naskytl další neskutečný pohled, jehož význam nechápal. Zrychlující letoun s rachotem projížděl dál, ale Phil stačil rozeznat další podrobnosti krvavého obrazu.

Oči mu padly na pruhované nárameníky blůzy ležícího muže a z náhlého poznání toho, co právě vidí, se mu málem zastavilo srdce.

Proboha! To je Abbott!

Philův mozek se tomu vzepřel uvěřit. To nemůže být on! Vždyť mi hlásil vysílačkou, že je na palubě!

Přitiskl obličej ke sklu a pátral pohledem ještě po někom dalším. Vtom ležící člověk pozdvihl ruku v gestu, které nemohlo být ničím jiným než prosbou o pomoc. Okraj světelných paprsků však už přejel dál a zanechal šokující obraz jen ve Philově podvědomí, zatímco skutečnost zmizela v temné brázdě zvířeného vzduchu za projíždějícím letadlem.

Obrovský letoun teď právě překračoval rychlost osmdesáti kilometrů za hodinu. Po obou stranách rozjezdové dráhy Phil zaregistroval nákladní auta a vojáky. Nezdálo se ale, že by na letadlo dopadaly nějaké kulky.

Na rozhodnutí mu zbýval jen zlomek vteřiny – stáhnout výkon motorů a zastavit, nebo pokračovat a vzlétnout?

Phil se potýkal s pedály směrového kormidla, aby udržel sedm-čtyři-sedmu uprostřed dráhy, ruku měl přichystanou na plynových pákách, zatímco údaj rychlosti na vzdušném rychloměru se každou sekundou skokem zvyšoval. Rozhodl se napůl stáhnout plynové páky zpět s úmyslem, že je přestaví až na volnoběh. Náhlá ztráta výkonu ho však vyděsila natolik, že mu ruka na pákách mimoděk vystřelila vpřed, aby je opět přestavila na plný plyn.

Co? Že nechává krvácejícího Abbotta ležet na betonu letištní plochy? Copak mu sám nehlásil, že je zpátky na palubě? Myšlenky ve Philově mozku nabíraly rychlosti světla, zatímco údaj vzdušné rychlosti překročil hodnotu sto padesát kilometrů v hodině. Jenže vedle něj nesedí druhý pilot, který by ten fakt potvrdi l oním obvyklým „sto padesát“. Není to ostatně proti předpisům, že startuje sám? Zatímco první důstojník leží za jeho zády na letištní ploše a krvácí? Ale jak k tomu jen mohlo dojít?

Znovu Phil pocítil nutkání, aby výkon motorů stáhl. Konec dráhy se však očividně blížil, a tak ten okamžitý impulz zaplašil. Ve stejné mikrosekundě přesvědčil totiž sebe sama, že zastavení už nelze stihnout.

Zatlačil páky na doraz a sledoval, jak vzdušná rychlost překračuje hodnotu dvou set dvaceti kilometrů v hodi ně. Phil si uvědomoval, že se bude jednat jen o metry. Podaří se mu dosáhnout vzletové rychlosti, než se dostanou na konec dráhy?

Vzdušná rychlost už překročila dvě stě padesát, ale Phil ke vzletu potřeboval, aby rozdíl mezi rychlostí vzduchu a rychlostí dopředného pohybu letadla nebyl nižší než dvě stě sedmdesát kilometrů v hodině. A ještě navíc bylo potřeba několika sekund, v nichž se mu muselo podařit zvednout nos letadla a umožnit tak křídlům, aby vytvořila dostatečně velký vztlak, který by je vynesl do vzduchu. Na rozdíl od většiny ranvejí, na nichž kdy Phil startoval, na konci této dráhy žádná červená světla nesvítila a ani žádné jiné ukazatele ho neinformovaly, jaká vzdálenost mu ještě zbývá. Před sebou měl jen černočerné prázdno. V té tmě se zdálo, že se Boeing 747 i při rychlosti přes dvě stě padesát kilometrů za hodinu sotva pohybuje. Způsoboval to fakt, že rozdíl mezi rovinami dráhy a Philových očí činil čtrnáct metrů – a také jediný nevelký světelný kruh, který z temnoty vykrajovaly reflektory na křídlech boeingu. Oboje vytvářelo iluzi, že se sotva plíží.

Dvě stě šedesát!

Nyní se už v dosahu přistávacích reflektorů objevil konec ranveje – méně než tři sta metrů před nimi. Čas vypršel! Phil zatáhl berany řízení prudce k sobě a ucítil, jak se kola přídbvého podvozku odpoutala od povrchu dráhy. Úhel podélného sklonu paluby vzrostl na více než patnáct stupňů a zároveň pod špičkou letadla zmizela řada stromů. Phil vnímal, jak se sedm-čtyři-sedma zatřásla, když se od ranveje odpoutala i kola všech čtyř zbývajících podvozků. Stále k sobě táhl knipl vší silou, úhel paluby byl sekundu od sekundy stále strmější, stromy se teď ocitly přímo pod trupem letounu a boeing se dral sveřepě vzhůru rychlostí přes dvě stě sedmdesát kilometrů za hodinu. Phil měl pocit, že zahlédl vpravo od kokpitu záblesky ze zbraní pálících na jeho letadlo.

Podvozek! Phil se bleskurychlým pohybem naklonil přes středovou konzolu a zatáhl páku podvozku do horní polohy. Ucítil zachvění, jak se obrovské výklopné kryty podvozků, umístěné víc než pětačtyřicet metrů za kokpitem začaly zatahovat do stran.

Pilotní kabinou otřásl nečekaný náraz a Philovi sjelo páteři ledové zamrazení. Představil si, jak se po prodírají korunami stromů a zůstávají zaseklé ve vyklopené poloze.

Jenže zelené světlo signalizující, že jsou podvozky bezpečně uložené na místě a zajištěné, se objevilo hned vzápětí. Phila prostoupil pocit nové naděje, že ať už podvozky zasáhly cokoli, nenadělalo to zřejmě žádnou škodix

Oči mu sklouzly na radarový výškoměr, který udával absolutní výšku nad terénem.

Patnáct. Třicet. Čtyřicet pět metrů.

Kabinou se rozezvučelo zvonění, jak se s ním snažil spojit personál v kabině pro cestující, ale Phil si toho nevšímal a soustředil se na to, aby udržel velký tah ve stoupání, jakmile začal sklápět vztlakové klapky. Teprve nyní si uvědomil, jak mu buší srdce, a hlava se mu mohla rozskočit bolestí.

Dokázali jsme to! Pomyslel si Phil, ale okamžitý pocit úlevy se propadl v pohyblivých píscích sebeobviňování co mohl udělat, a neudělal. Prázdné sedadlo druhého pilota, mu nastavovalo výsměšnou masku a strašlivý obraz před očima se ne a ne rozplynout – Garth Abbott ležící zraněný na letištní ploše v Katsině, zvedající trpící pohled vzlůria a vztahující ruku v prosbě o pomoc. A jeho kapitán jej opouští a nechává zemřít.

Dole na asfaltu zápasil Garth Abbott s pohasínajícím vědomím a pokoušel se vyrovnat s obrazem svého letadla mizícího ve tmě rozjezdové dráhy. Zesláblý ze ztráty kzrve, téměř v bezvědomí, trýzněný nesmírnou bolestí, zaslectkl běžící kroky. Podařilo se mu otevřít oči natolik, aby v nejasných světlech letiště rozpoznal několik blížících se postav.

Ta námaha však byla příliš velká, a tak oči opět zavřel a jeho poslední myšlenkou před ztrátou vědomí bylo mučivé a nezodpověditelné Proč? Dávku ze samopalu v těsné blízkosti už nevnímal o nic víc než botu, která se pokoušela zjistit, jak na tom ležící tělo je.

NA PALUBĚ BOEINGU 747, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN, VE VZDUŠNÉM PROSTORU – 21.14 MÍSTNÍHO ČASU

Brian Logan sklesle seděl na podlaze šachty s elektronikou Boeingu 747 opouštějícího letiště Kanitsa, rychle dýchal a hlavou mu táhla změť protichůdných myšlenek.

Hlodal v něm vztek podobný metastázím rakovinného nádoru, kdy zoufalství, že nedokázal toho člověka udržet, ještě prohlubovala setrvalá nenávist k aeroliniím Meridian a také neustále sílící podezření, že kapitán nechal druhého pilota jeho osudu úmyslně. Přitom o téhle špinavosti věděl jen on sám.

Mužův obličej měl dosud v živé paměti. Ale jak jen se jmenoval? Dopalovalo ho, že si nemohl okamžitě vzpomenout. Snad aspoň jeho křestní jméno.

Garth. Ano, jmenoval se Garth.

Vzpomněl si, jak Gartha varoval, že se ho kapitán pokouší zbavit. Celou tu dobu jsem měl pravdu. Brian si uvědomil osten, jenž ho upozorňoval, že neuvažuje zcela logicky, ale tu myšlenku od sebe odehnal. Nebyl snad svědkem toho, co kapitán provedl?

Kapitán mě musel slyšet. Řekl jsem mu přece interkomem, že je druhý pilot vážně zraněný a že musí letadlo zastavit, a on taky okamžitě šlápl na brzdy. Věděl to, a přesto odletěl.

Brian zatřásl hlavou, aby zahnal nesmírnou únavu, prožitý otřes a zmatek v hlavě. Uvědomoval si, že někde hluboko v podvědomí se dělicí čára mezi Daphne a přítomnými prožitky nebezpečně smazává, ale byl příliš duševně vyčerpaný, než aby přemáhal vztek, který ho začal ovládat. Představa Garthova těla ležícího někde za nimi na letištní ploše ho neopouštěla. Bolest, vina a bezmoc, které představu doprovázely, překlenovaly poslední zbytky zábran stojících mu v cestě, aby si Gartha nezaměnil za ženu a syna. Ve špinavé stoce aerolinií Meridian mu splývaly všechny oběti v jedinou. Tam za nimi na ranveji mohla klidně ležet Daphne s jejich nenarozeným synem, krvácející a opuštěná dalším vraždícím kapitánem společnosti Meridian.

Už podruhé byl oloupen o možnost je zachránit!

Brian se prudce naklonil dopředu, jak se silou vůle snažil vrátit do přítomnosti. Situace, do níž se on a ostatní cestující dostali, byla skutečná a velice nebezpečná. V ohrožení byly životy lidí v plně obsazeném obrovském proudovém letadle. Garthovi už nebylo pomoci právě tak, jako už nemohl udělat nic pro Daphne. Jenže u řízení letadla seděl týž typ lhostejného kapitána. Rozdíl byl v tom, že teď ještě existovala možnost vývoj situace zvrátit. Lidé na palubě nad jeho hlavou se nutně musí dozvědět, co se tu odehrálo – a co se stále ještě děje.

Brian začal promýšlet, co je třeba udělat. V každém případě musejí kapitána odstavit od řízení. Kdo ale jiný by teď mohl letadlo ovládat, když se kapitánovi úspěšně podařilo zlikvidovat druhého pilota? Na palubě přece může být nějaký další pilot! Bude ho muset hodně rychle najít.

Proč by se ale kapitán Gartha zbavoval? Brianovi to nešlo do hlavy. Pokud nedokáže pochopit kapitánovo chování, nic nedává smysl. Aerolinie Meridian si sice zjevně hýčkaly lhostejné piloty plné nenávisti k lidem, ale co vedlo toho jejich, aby přistál uprostřed frontové linie a potom se zbavil druhého pilota? Proč jenom by to chtěl udělat?

Pak se mu v hlavě začaly vynořovat některé varovné příznaky, které mu až dosud unikaly.

Vybavily se mu dva poslední případy zřícení letadla, které upoutaly pozornost celého světa. Jedno bylo výsledkem sebevražedného aktu egyptského druhého pilota s Boeingem 767 startujícím z New Yorku, a druhé zavinil zřejmě duševně narušený singapurský kapitán s Boeingem 737 někde nad Malajsií.

Co když má v úmyslu se zabít? Panebože, tak to určitě musí být! Chce spáchat sebevraždu a nás chce vzít s sebou. Jak jinak je možné si vysvětlit jeho chování? Blesklo Brianovi hlavou. Sebevražedný úmysl by lehce vysvětlil všechny nelogičnosti, kterých se dosud kapitán dopustil. Počítám, že jsem v tomhle letadle jediný, kdo chápe, co se doopravdy odehrává, a jediný, komu se podařilo rozpoznat pádné důkazy o smrtícím záměru.

Brianovi začal běhat mráz po zádech. Jsem jediný, kdo si uvědomuje, do jakého nebezpečí jsme se dostali.

Musí to změnit. Nezbývá než najít nějaký způsob, jak kapitánovi vyrvat velení z rukou, než se mu podaří všechny je zabít.

Brian vstal a pohledem přejel kyslíkovou láhev a přetrhané kabely poškozené během jeho pokusu odolat vpádu vojáků. Potom se na nejistých nohách vydal ke krátkému žebříku končícímu pod podlahou v první třídě. Protáhl se otvorem nahoru a jeho spolucestující ho okamžitě obklopili. Tlačili se kolem něj, vyzařovaly z nich obavy a zvědavost, a chtěli se dozvědět, co se stalo a kde je druhý pilot.

„Kapitán ho nechal umřít na letištní ploše,“ oznámil Brian a zcela nečekaně mu po tvářích začaly stékat slzy, přestože zatnul zuby, aby se ovládl. Natáhlo se k němu několik párů rukou, ale Brian odmítl pomoc zavrtěním hlavy a zvednutím pravé ruky umlčel všechny otázky.

„Dostali jsme se tady do pořádného maléru,“ začal vážným tónem. „Kapitán má sebevražedné sklony.“

Hlasy na chvíli utichly, jak se muži i ženy kolem něj snažili pochopit obsah jeho slov.

„Promiňte, o čem jste to mluvil?“ ozval se nevěřícně jeden z mužů.

„Říkal jsem, že kapitán má sebevražedný úmysl. Nejdřív mi to nedocházelo, ale je to jediné racionální vysvětlení, ke kterému jsem po tom všem došel.“

Lidé ve skupině okolo Briana si začali vyměňovat rychlé, ustrašené pohledy, zatímco jim Brian popisoval scény, které zažil. Jak druhý pilot sklouzl ze žebříku a jak ani po jeho telefonátu do pilotní kabiny kapitán nepřerušil start letadla. Z obličejů kolem něj vymizela barva a Briana naplnila naděje, že jeho spolucestující pochopí skutečný význam toho, co se jim snaží sdělit. Jenže bude nutné přesvědčit mnohé další.

„Musíme co nejrychleji zjistit, jestli je na palubě ještě někdo, kdo dokáže tohle letadlo ovládat,“ pokračoval Brian.

Vzápětí se protlačil dopředu předseda správní rady společnosti English Petroleum: „Jste si naprosto jistý, pane doktore, že kapitán o zranění druhého pilota věděl?“ Robert Macnaughton pozorně sledoval to, jak lékař v odpověď na jeho otázku energicky kývl hlavou.

„Věděl to. Ten syčák to naprosto určitě věděl. O Garthově vážném zranění jsem mu pověděl interkomem. Taky šlápl na brzdy přesně v okamžiku, kdy jsem mu řekl, co se stalo. Copak jste to všichni necítili?“

Macnaughton vážně přikývl a s ním řada dalších.

„Pak se ale ten hajzl otočil, vzlétl a toho chudáka tam dole nechal vykrvácet.“

„Kristepane,“ zhrozil se Macnaughton. „Copak byl zraněný tak vážně?“

„Pokud máte zasaženou tepnu, pak vykrvácíte hodně rychle, jestliže vám někdo okamžitě nepomůže. Byl bych ho mohl zachránit, ale…“ V okamžiku, kdy to vyslovil, pocítil nesmírnou bolest a celý se schoulil do sebe, jak se snažil ovládnout hrozící dusnost.

Malá hezká žena, jež se s ním dala do řeči už dřív a představila se jako letuška, která je na palubě jen do počtu, se dotkla Brianova předloktí a přiměla ho tak, aby se na ni podíval.

„Z čeho vlastně usuzujete, že má kapitán sebevražedné sklony?“ zeptala se Janie Bretsenová.

„Druhý pilot mi prozradil hodně věcí, které se mezi nimi odehrávaly tam nahoře už od chvíle, co jsme se odlepili v Londýně od země. Ta bitva, co spolu ti dva sváděli, byla čím dál tím urputnější. Kapitán se neustále snažil přistát v těch nejnebezpečnějších místech, a mně teprve teď došlo, že se chtěl druhého pilota zbavit. Když si to všechno dáte dohromady, pak sebevražda… a zároveň smrt nás všech… je tím nejpravděpodobnějším vysvětlením.“

Brian přelétl pohledem hlouček lidí kolem sebe a ucítil, jak mu žaludek stahuje panika. Uvědomil si, že jeho slova nechápou.

„To je ale dost podstatný posun, nemyslíte?“ pronesl zamyšleně Macnaughton, zatímco Janie Bretsenová mlčky pozorovala Brianovy oči.

Brian se spěšně ohlédl za sebe, jako kdyby vojáci, s nimiž se dole utkal, mohli najednou vyšplhat nahoru, aby ho přemohli. Stejně účinně v jeho vědomí paralyzovaly pochybnosti lidí kolem něj jeho schopnost je zachránit.

Oni to nechápou! Myslí si, že jsem cvok, zoufal si v duchu Brian.

„Podívejte, nejsem psychiatr,“ připustil spěšně. „Můžu se samozřejmě mýlit v jeho motivech, ale to, co skutečně provedl a stále provádí, na podstatě věci nic nemění. Domnívám se, že to všichni dokážete pochopit. Máme v kokpitu pomateného pilota, který nás dnes už několikrát vážně ohrozil, a teď tam nahoře sedí sám a letí s námi bůhví kam. Ten člověk si teď může dělat, co ho napadne. Jsme uprostřed noci nad centrální Afrikou, stříleli na nás, takže mohli poškodit bůhví jaké systémy, a na toho magora nikdo nedává pozor. Jednu věc ale víme jistě. Že nechal druhého pilota umřít tam dole schválně, a já vám říkám, že musíme najít nějaký způsob, jak ho ohlídat, dokud se nedostaneme v Kapském Městě na zem. Je tu někdo, kdo s tímhle nesouhlasí?“

Díky bohu! Pomyslel si Brian, když všichni souhlasně pokývli. Jen drobná letuška se i nadále tvářila pochybovačně. „Co tedy navrhujete, abychom udělali?“ zeptala se Janie Bretsenová tichým, ale jasným hlasem, zatímco její oči ho zkoumaly jako rentgenové paprsky.

„Já… domnívám se, že nemůžeme využít palubního rozhlasu, protože by nás slyšel, takže budeme muset projít letadlo a pokusit se najít nějakého pilota.“

„Proč?“ zeptala se Janie a hlas jí zpřísněl. „Chcete najít někoho, kdo má přinejlepším kvalifikaci na pilotování stopadesátky Cessny, aby nahradil kapitána Boeingu sedm-čtyři-sedm? Myslím, že riskantní je pro něco takového slabé slovo.“

Brian se zadíval Janie Bretsenové přímo do očí a podvědomě chápal, že tahle drobná žena dokáže proniknout jeho vnější maskou sebeovládání – a že ostatní sledují jejich výměnu názorů velice pozorně.

„V žádném případě,“ pokoušel se o klidný a vyrovnaný tón Brian. „Neměl by ho nahradit a převzít velení, ale měl by sledovat, co provádí. Převzít velení bychom museli jedině v případě, že by měl v úmyslu s námi havarovat.“

Janie konečně přikývla a Brian cítil, jak jím projela nepatrná vlna úlevy.

Judy Jacksonové se podařilo zmizet z přední kuchyňky, když se letadlo odpoutalo od povrchu startovací dráhy, pár minut před tím, než se Logan vynořil z průlezu. Rychle si razila cestu na horní palubu a do pilotní kabiny okolo cestujících se zasmušilými obličeji, jejichž výraz výmluvně hovořil o tom, koho ze současné situace obviňují. Jakmile se prokousala přístupovými procedurami a Phil Knight ji vpustil dovnitř, zavřela za sebou dveře a zkontrolovala zámky. „Nechal jste tam druhého pilota,“ prohlásila věcným tónem, jakmile se usadila na rezervním sedadle za Philem. Kapitán se ohlédl a snažil se v polotmě rozeznat její výraz. Záře z přístrojové desky se jí odrážela v očích, které zíraly do prázdna.

Přikývl. „Já vím. Myslel jsem, že je na palubě, když jsme startovali, já… viděl jsem ho ležet vedle dráhy. Už jsem nemohl zastavit.“

„Já vím,“ odtušila Judy. „Viděla jsem, jak se to stalo.“ Znovu se obrátil. „Co jste viděla, jak se stalo?“

„Toho doktora. Logana. Když se Garth snažil vlézt zpátky dovnitř, praštil ho kyslíkovou lahví.“

„COŽE?“

Judy na sedadle za kapitánem sevřela třesoucíma se rukama horní okraj jeho opěradla.

Phil Knight si Judy prohlédl nevěřícným pohledem, a opět se zahleděl na přístrojovou desku před sebou. „Přesedněte si… sem na vedlejší sedadlo a podívejte se na mě,“ přikázal jí. „Co to k čertu melete?“

Judy vklouzla do sedadla druhého pilota a zopakovala, co viděla.

„Proč proboha?“ zeptal se jí. „To já… nevím.“

„Proč by Abbotta zabíjel?“

„Protože je to šílenec, kapitáne. Pokoušela jsem se vám to oběma říct, ale nechtěli jste mě poslouchat. Všechno je to nějak spojené s jeho mrtvou ženou. Myslím, že se nás chystá zabít.“

Neušlo jí, jak Phil Knight zbělel v obličeji. „Judy, přesvědčte se, jestli jsou dveře do pilotní kabiny pořádně zamknuté. Musím si promluvit s vedením společnosti.“

„Já už je zamkla.“

Phil zvedl sluchátko satelitního telefonu. Displej se rozsvítil, ale přes žádnou z kombinací čísel, jež navolil, nedostal spojení. Slyšet byl jen šelest statické elektřiny.

„Do háje!“

„Co je?“ zeptala se a hlas se jí třásl.

Podíval se na ni, jako by byla příčinou všech potíží. „Náš satelitní telefon je hluchý. Bez něj se dispečerovi nedovolám.“

„Co budeme dělat?“ zeptala se Judy roztřeseným hlasem a hluk vzduchového víru, jenž je míjel, v ní vyvolával ještě větší tíseň. „Cestující jsou na jeho straně.“

Phil přejel očima přístroje, aby se přesvědčil, že letadlo stále ještě nabírá výšku. Sled valících se událostí mu bránil v jasném myšlení. Jestliže se dá Judy věřit, mají na palubě vraždícího maniaka, a on tu zbyl na pilotování sám. Alespoň že dveře do kokpitu jsou vybavené nově modifikovanou verzí bezpečnostního systému. Nikdo se jimi dostat dovnitř nemůže, alespoň mu to tak bylo řečeno. Jenže kdyby se prokázalo, že to není pravda, pistoli nemá, aby se mohl bránit…

Jak jen budu vysvětlovat, že jsem ho tam nechal? Ta otázka Phila napadla jako útočící had, vyrazivší z tmavých koutů racionálního myšlení. Zavřel na vteřinu oči a myšlenku zaplašil. Tím se bude zabývat později.

Představa, že by cestující mohl napadnout Gartha Abbotta a shodit ho z paluby letadla, se mu zdála stále ještě šílená. Dá se opravdu tvrzení Judy Jacksonové věřit?

Ale vždyť sám na vlastní oči viděl, jak druhý pilot leží na kraji ranveje!

A zase – copak mu Abbott nehlásil vysílačkou, že je zpátky na palubě? Sám jsem ho slyšel, jak to řekl, vybavil si Phil. Abbott nastoupil na palubu, ale přesto z nějakého důvodu skončil zase zpátky na ranveji, a ten fakt dodával Judyinu vyprávění věrohodnost.

A co by jinak Logan pohledával v šachtě, kdyby nechtěl Abbotta napadnout?

Tohle nemá s realitou nic společného! Pomyslel si Phil. Zkontroloval pohledem palivoměr a po paměti provedl výpočet vzdálenosti, času a průtoku paliva. Hlavou mu blesklo, že bude záviset na převládajícím větru, jestli se bezpečně dostanou do Kapského Města. Bude-li pokračovat v kurzu na jih a začne jim docházet palivo, kde by tak asi mohl přistát? Zcela jistě v tuhle chvíli mají blíž do Evropy než do Kapského Města.

Měl bych se možná otočit, napadlo ho.

Phil si vzpomněl, že na VHF rádiu číslo jedna je stále ještě namačkaná frekvence nigerijského střediska řízení letového provozu. Jenže on s nimi předtím nemluvil, a když si to uvědomil, přivedlo ho to do trapných rozpaků. Stoupá si klidně do nigerijského vzdušného prostoru bez povolení ke startu, a ani s nimi nenavázal základní rádiové spojení. Taková idiotská chyba! Peskoval se. Cvrnkl do páčky mikrofonu a opakovaně se ohlásil. Odpověď však nepřicházela. Vyladil rádio na jinou frekvenci, kterou měli na trase, a znovu se pokusil o spojení, ale opět bezvýsledně. Napájení rádiových stanic bylo zcela zřejmě přerušeno.

A co teď? Pomyslel si.

„Co se děje?“ zeptala se Judy.

„Rádia jsou v tahu! Nemůžu se spojit vůbec s nikým.“ Phil cítil, jak se mu ruka položená na sloupku řízení nepatrně chvěje. Nesmí podlehnout panice!

„Co… co budeme dělat, kapitáne?“ nedala mu pokoj Judy.

„Už jste se mě na tohle jednou ptala!“ odsekl jí v okamžiku, kdy se rozezvučel zvonek volající pilotní kabinu. Přímo fyzicky cítil, jak ho situace znovu tlačí ke zdi a nutí ho, aby při rozhodování, jak postupovat dál, kolem sebe mlátil hlava nehlava.

Phil se chopil sluchátka a prudce ho přiložil k uchu. To, že uslyší Briana Logana, očekával ze všeho nejmíň.

„To je kapitán?“ zeptal se hluboký výhružný hlas a bylo patrné, že doktor ztěžka dýchá.

„Ano. Kdo je tam?“

„Víte moc dobře, kdo to je, vy vrahoune! A taky moc dobře víte, co jste udělal.“

Na několik vteřin panovalo jen napjaté ticho, dokud Phila nenapadlo, co by měl odpovědět. „O čem to mluvíte a co chcete, doktore?“

„Nechal jste druhého pilota tam dole umřít! Dostal dva zásahy. Řekl jsem, že máte zastavit letadlo, abych mohl vylézt a odnést ho dovnitř. Musel jste mě slyšet, ale jel jste dál.“

„Vůbec nevím, o čem to žvaníte, Logane, ale na to, co jste tam dole prováděl vy, existuje dost svědků. Nikdo po Abbottovi nestřílel. To vy jste ho ubil kyslíkovou lahví –a za to půjdete do plynové komory.“

Na druhém konci bylo několik vteřin ticho. „Vy jste zešílel,“ konstatoval konečně Logan. „Snažil jsem se nepustit dovnitř vojáky. To ty jsem mlátil, ty jeden zmetku.“

„A kde tedy je můj druhý pilot?“

„Nechal jste ho tam vy! Poslouchejte, vy bastarde, nevím, co s vámi je, ale tady dole je tři sta cestujících, kteří přebírají od tohoto okamžiku velení. Vy od teďka budete dělat přesně to, co vám přikážeme.“

„Jinak se stane co? Utlučete všechny letušky k smrti dalšími kyslíkovými lahvemi a přijdete sem, abyste řídil letadlo sám?“

„Koukejte, abyste hned zamířil do Kapského Města. Rozuměl jste tomu?“

„Už dávno máme kurz na Kapské Město. A vy… si sedněte a nechte moje lidi na pokoji.“

„Nepokoušíte se nás náhodou všechny zabít, kapitáne? Nemáte náhodou sebevražedné úmysly?“

„COŽE?“

Brian Logan zopakoval otázku a nastalé ticho v pilotní kabině považoval za přiznání.

„Propánakrále, samozřejmě že nemám sebevražedné úmysly!“ vykřikl konečně Phil, když popadldech. „Jen se snažím o bezpečnou dopravu všech, co jsou na palubě. Měli jsme potíže s motorem, museli jsme tam přistát.

„Tomuhle letadlu teď velíme my,“ přerušil ho Logan.. „Pošleme pár pilotů, kteří jsou mezi cestujícími, k vám nahoru, aby na vás dávali pozor. Pokud se pokusíte o nějakou nepředloženost, vytáhneme tu vaši zadnici ze sedačky a necháme pilotovat někoho jiného, vy arogantní sráči!“

„Do kokpitu nikdo nevstoupí, Logane.“

Doktorův hlas nabral na síle i nenávistném tónu. „Vy jste, kapitáne, takový malý nadutý Cézar, viďte? Neumíte asi nic jiného než dřepět nahoře a lidi necháte bezohledně umřít, protože vám je to všechno fuk. Co je vám do druhého pilota, nebo do toho chudáka v turistické třídě se zlámanými žebry… nebo do nějakýho mimina… Vám můžou být všichni úplně ukradení. Vy jste se jednoduše už rozhodl skončit se životem a houby vám záleží na tom, že máte na palubě ještě někoho dalšího. Ten nešťastník měl obě nohy roztříštěné a potřeboval pomoc, ale nechal jste ho umřít. Takové zrůdy, jako jste vy, je potřeba zarazit. Ale tentokrát je na palubě někdo, kdo se o to postará.“

Knightův hlas pod tíhou vypjaté situace nabral na hlasitosti a výšce. „To, co se pokoušíte provádět je letecké pirátství. Za to je trest smrti!“

„Kdo by se staral,“ zazněl nyní už klidný hlas Loganův hlas. „Už jsem tak jako tak díky vám uvnitř mrtvý…“

„MÁM TADY U SEBE PISTOLI!“ zařval dobře si uvědomoval, že mu hlas přeskakuje do fistule. „Jestliže se pokusíte projít dveřmi kokpitu, zastřelím vás, jak se objevíte!“ Phil praštil sluchátkem do vidlice dřív, než si mohl vyslechnout odpověď.

Obrátil se k Judy Jacksonové, jež z něj nespouštěla oči, ve tváři nepopsatelný strach.

„Vy máte pistoli?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou. „Nemám, ale chci, aby si to myslel.“ Rozhostilo se ticho rušené jen kapitánovým přerývaným oddechováním.

Phil stále ještě napůl čekal, že každou vteřinou uslyší, jak dav buší na dveře kokpitu ve snaze je vyrazit, když znovu sáhl po telefonu a zlostně na něm namačkal kód palubního rozhlasu.

Mluví k vám kapitán. Chci, abyste mě všichni pozorně poslouchali. Směřujeme do Kapského Města a měli jsme velké štěstí, že jsme na živu. Zůstaňte na svých místech, nebo budu muset přistát na prvním příhodném letišti s ostrahou. Zdůrazňuji, zůstaňte na svých místech! V žádném případě nebudu tolerovat vzpouru! A ještě něco. Je mezi vámi nepříčetný člověk, kterého byste radši měli zpacifiko-vat. Jmenuje se Logan. Nedovolte mu, aby vás přemluvil k nějaké nesmyslné akci.

Phil vrátil sluchátko na místo a obrátil se k Judy. „Víte určitě, že to Abbott schytal právě od Logana?“

„Vždyť jsem se na něj dívala. Vím přece, co jsem viděla. Jsem si tím úplně jistá.“

„Tak dobře, Judy. Na stěně za mnou je vyprošťovací sekera. Sundejte ji.“

„Co budete dělat se sekerou?“

„Já si musím hledět letu, takže je to na vás,“ prohlásil už věcným tónem Phil.

„A co je na mně?“

„Udržet je před dveřmi kokpitu. Jestli se ke mně dostanou, zabijeme se všichni.“ Phil se podíval na středovou konzolu a snažil se uvažovat. Musí se nějak spojit se světem venku, dát někomu vědět, že se chystají unést letadlo.

Únos. Copak by se nějaké slovo mohlo na jejich situaci hodit líp?

Kód pro případ únosu! Philův zrak padl na radarový transpondér – malé rádio, které reagovalo na paprsek radaru jakéhokoli střediska řízení letového provozu tím, že poslalo zpátky spoustu identifilcujících informací. Teď, když vystoupali do výšky tří tisíc metrů, malá zelená kontrolka na přední straně přístroje blikala. Znamenalo to, že je sleduje něčí radar a že přístroj je funkční. Nic mu tedy nebrání vytočit mezinárodní kód označující únos letadla. Ať už jsou africké radary jakkoli primitivní, kód označující únos by měl některý pozemní dispečer zaznamenat.

Phil se naklonil a pomocí otočných potenciometrů ovládaných palcem měl v úmyslu navolit kód pro unesené letadlo, ale namísto toho se mu podařilo nevědomky navolit kód signalizující poruchu rádiového spojení.

A je to! Pomyslel si. Vyhlašuju únos. Dozví se to celý svět.

Očima přejel po ovládací hlavici telemetrického systému ACARS, který přes satelit zajišťoval trvalé spojení se společností. V konzole byla umístěna malá tiskárna, jež dokázala vyplivnout informace o počasí, o čísle letištního východu a i jiné vzkazy, a také malá klávesnice, s jejíž pomocí mohl odesílat zprávy. Třeba ten krám pořád funguje… Phil zapnul automatického pilota, naklonil se ke konzole a zvolna vyťukával slova adresovaná Denveru.

Na palubě propukla vzpoura. Letadlo uneseno zuřivými cestujícími. První důstojník Abbott zřejmě utrpěl vážné zranění a byl vyhozen při startu v Nigérii cestujícím jménem Logan, který vzpouru vede. Ten mi také vyhrožoval a nařídil, abych pokračoval v letu do Kapského Města. Musím se však tajně otočit a vrátit se do Londýna kvůli nedostatku paliva. Požaduji v okamžiku přistání ozbrojený zásah. Vedoucí kabiny je zabarikádovaná v pilotní kabině se mnou a ozbrojená vyprošťovací sekerou. Mají-li zbraně, nevím, ale předpokládám, že mohou použít násilí. Piloti z řad cestujících hrozí, že převezmou řízení letadla. Všechny radiostanice jsou mimo provoz.

Dopsal zprávu, stiskl tlačítko pro přenos a sledoval displej, dokud se na něm neobjevilo sdělení, že se uskutečnilo spojení přes satelity pohybující se někde nad jejich hlavami.

Phil znovu přejel pohledem přístrojovou desku před sebou a podíval se ven. Měsíc nesvítil, takže jeho světlo dopadající na zem nemohlo odhalit, kde se přibližně nacházejí. Jen tu a tam zablikalo světlo některého z afrických měst roztroušených daleko od sebe.

Phil natáhl ruku ke krytu proti oslnění a uchopil ovladač pro volbu kurzu na panelu autopilota. Otočil jím ojeden stupeň a sledoval lehounký náklon letounu na levé křídlo, když se sedm-čtyři-sedma začala jemně a nepozorovaně stáčet mimo kurz do Kapského Města.

ÚSTŘEDNÍ ZPRAVODAJSKÁ SLUŽBA, LANGLEY VE STÁTĚ VIRGINIA – 15.15 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

Rychle se rozrůstající tým CIA se hrnul do konferenční místnosti dobře zajištěné proti odposlechu, aby obnovil spojení s Úřadem národní bezpečnosti v Chantilly, vzdáleným odtud desítky kilometrů. Chris Marriott, uznávaný analytik s dvacetiletou zkušeností z afrického kontinentu, přepnul telefonický hovor na hlasitý odposlech a představil se.

„Tady Sandra Collingsová, Chrisi,“ ozval se v telefonu ženský hlas. „Máme snímky nejčerstvějších přenosů a začíná z toho vycházet hodně podivný obrázek. Boeing 747 je už zase ve vzduchu a zřejmě znovu nalétl na jižní kurz směrem na Kapské Město. S nikým ale nenavázali rádiové spojení a jejich společnosti se nedaří spojit se s nimi přes satelitní telefon. Vzlétli, aniž by ze střediska řízení letového provozu dostali povolení ke startu, a pak začali přes transpondér vysílat mezinárodní kód sedm šest nula nula hlásící poruchu rádia. V Katsině se na posledním satelitním snímku objevily blízko letiště ty autobusy. Na snímku o třiačtyřicet minut později už autobusy odjížděly od letiště směrem na jih a zdá se, že v nich jsou pasažéři. Několik paží vystrčených z oken by mohlo patřit bělochům. A navíc na snímku letištní plochy je vidět ležící skluz pro nouzovou evakuaci cestujících z letadla.“

„Naznačujete,“ vpadl do hovoru Chris a sledoval obličeje ostatních v místnosti, „že vzbouřenci možná vysadili cestující pomocí nouzových skluzů a naložili je do autobusů?“

„Ano,“ potvrdila to Sandra Collingsová. „Samozřejmě je takový závěr předčasný, ale všechny základní části téhle skládačky už máme. Nedokážeme ale dát odpověď na otázku, proč letadlo vzlétlo, když všichni lidi na palubě byli vzati jako rukojmí. Máme-li pravdu, a druhý pilot byl zastřelen, potom by kapitán musel odletět sám, protože se sedm-set-sedmačtyřicítkou létá běžně v kokpitu jenom dvoučlenná posádka. Společnost Meridian také potvrzuje, že na palubě necestovali žádní piloti, ať už záložní či na volnou letenku, o nichž by věděli. Aerolinie rovněž potvrdily, že kapitán letadla nepatřil k těm, co mají chuť riskovat, ačkoli se domnívám, že mohl propadnout panice a jen se chtěl za každou cenu tamodtud dostat. Pokouším se zdůraznit následující – čím si vysvětlit mlčení rádia? Ať už cestující na palubě jsou, nebo nejsou, proč posádka letadla nevyužije všech možností, aby sdělila aerolinkám, co se na tom letišti odehrálo?“

„Monitorujete letadlo v reálném čase?“ zeptal se Chris Marriott.

„Ano,“ odpověděla Sandra. „Využíváme řadu nejrůznějších prostředků a metod, abychom dostali digitální skládanku, a sledujeme ho. Takže víme, že najednou všechny čtyři motory běží jako hodinky. Navíc si nejsme jistí, zda by Boeing 747 dokázal na krátké ran veji v Katsině vzlétnout se všemi pasažéry na palubě. Přes tři sta cestujících váží kolem dvaadvaceti tun. Takže se čím dál víc kloníme k názoru, že letadlo vzlétlo bez cestujících, a dokonce není vyloučeno, že i bez naší posádky.“

„Co myslíte tím, bez naší posádky? Podivil se Chris.

„Dobře víme, že tam někde máme nepřátele, kteří mohou najít někoho, kdo se sedm-set-sedmačtyřicítkou poletí, když to bude potřeba.“

„Sandro, pilotovat letadlo pro nějakou teroristickou organizaci je všemi civilizovanými zeměmi na světě posuzováno jako zločin, za nějž hrozí doživotí nebo trest smrti,“ namítl Chris. „Platí to od minulého roku.“

„To souhlasí, ale piloti nemusí mít vůbec tušení, pro koho s tím letadlem skutečně letí. Podívejte, nevím, co to všechno znamená, ale autobusy sledujeme a další satelit zabere tu oblast asi za osm minut. Takže abych to shrnula, uvidíme-li, že někde z autobusu vystupuje proud lidí, tak máme s největší pravděpodobností na krku situaci, kdy se do rukou velitele vzbouřenců dostala pěkná porce rukojmí. Toho Onitsu provází z minulosti pověst, že rukojmí zabíjí, jakmile obdrží výkupné.“

„Máte pravdu,“ potvrdil to Chris. „Ministerstvo zahraničí bude muset okamžitě uvědomit Nigerijce, že mají na krku krizi s rukojmími a s nestydatými požadavky na výkupné.“

„S tím souhlasím,“ zareagoval okamžitě hlas Sandry Collingsové. „Zavoláme jim a za deset minut se vám zase ozveme. A, Chrisi, je tu ještě jedna věc, kterou byste asi měl vědět, když teď platí stav pohotovosti vyhlášený z Bílého domu a z Pentagonu.“

„Pokračujte.“

„Zase jsme povolali zpátky George Zoffela. Znáte George?“

„Nemyslím, že bych ho znal.“

„Je to náš nejpřednější expert na scénář trojského koně. Jen tak pro případ, kdyby to začalo vypadat jako evropská hrozba.“

Chris zavěsil a už se na něj obrátila jedna z žen v místnosti.

„Sandra to nastínila věrohodně, Chrisi. Žádní cestující, rádio hluché a druhý pilot mrtvý. Takže teď už potřebujeme jen jednoho pilota navíc, co v tom taky pojede, a už tu máme letící teroristickou bombu.“

„No dobře, ale copak může být start bez cestujících následkem zajetí rukojmí? To zní hodně za vlasy přitažené.“

„Není to následek. Je to součást plánu. Znám Onitsovy metody,“ opáčil jeden z mužů. „Miluje vymýšlení skládaček. Řekněme, že za ním přišla dotyčná skupina s určitým plánem. Mají v kokpitu dobře placeného přeběhlíka, který navodí situaci, při níž je nutno nouzově přistát uprostřed Afriky. Jestliže jsou Onitsovi muži svolní vzít cestující jako rukojmí a vypomoct s naložením zbraně hromadného ničení, kterou ta první parta hodlá použít, budou z toho mít profit obě strany. Onitsa bude mít v ruce trumfy pro licitaci v podobě rukojmích, oni dostanou letadlo s platným číslem letu, aby ho mohli použít jako létající bombu – a my máme na krku trojského koně.“

„Jo, skvělé. A to Onitsa, propánakrále, dobrovolně strčí hlavu do oprátky a vyhlásí Spojeným státům a celému světu válku jako spolupachatel teroristického činu? Ten člověk má v úmyslu v Nigérii vládnout a chce, aby ho přijalo světové společenství, nehodlá se stát dalším Saddámem Husajnem.“

„Počkejte teď všichni chvilku,“ zarazil debatu Chris. „Nezapomínejte, že letadlo teď míří do Kapského Města. Ten poplach, kvůli kterému jsme všichni jako na jehlách, se týká Evropy.“

„Prozatím má kurz na jih,“ zazněla odpověď. „V tuhle chvíli máme co dělat pouze se záhadou. Ale jestli se stočí na sever, máme trojského koně.“

NA PALUBÉ BOEINGU 747, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN – 21.25 TAMNÍHO ČASU

Diametrálně se lišící zvěsti, že druhého pilota buď zastřelili nebo shodili na letištní plochu, kde ho nechali svému osudu, zasáhly do vědomí cestujících letu číslo šest, otřesených prožitými událostmi, jako stepní požár.

Letušky se Brianu Loganovi a cestujícím shromážděným kolem něj vyhýbaly širokým obloukem. A protože Judy Jacksonová zanechala svou posádku jen v dohadech, co asi mohla vidět, letušky vůbec nevěděly, co si mají myslet. Z řeči Briana Logana, když vylezl z šachty s elektroronikou, zaslechly nejvíce Cindy a Cathy. Natlačily se tedy i s Elly do kuchyňky první třídy, aby zavolaly vedoucí do pilotní kabiny.

„Co chcete?“ zeptala se jich Judy bezbarvým hlasem.

„Víš, co chceme? Co takhle kdyby ses obtěžovala a řekla nám, co se děje, Judy?“

„Ten doktor k smrti ubil druhého pilota a tělo vhodil ještě před startem ven,“ prohlásila rozhodně Judy. „Nesmíme dopustit, aby napadl ještě kapitána.“

„To myslíš toho doktora z první třídy?“

„Ano.“

„Ale… on je teď tam vpředu a všem říká, že to udělal kapitán. Tedy chci říct, že ho tam nechal.“

„Viděla jsem, jak ho ubil!“ odsekla Judy a zopalrovala stručně základní fakta o scéně, jíž byla svědkem.

„Judy, ale on říkal, že bránil vojákům, aby se doslali na palubu. Myslí si, že kapitán má možná sebevražedné sklony.“

„Kecy. Ten je v pořádku.“

Na chvíli bylo ticho, než odmlku přerušila Cindy. „Co tedy máme tady dole dělat, Judy?“

„Zabraňte mu, kdyby se chtěl pokusit projít dveřmi do pilotní kabiny. Údajně se přes ně nedá dostat, ale kapitán mi nařídil, abych je chránila se sekerou v ruce. Mohly byste třeba sehnat nějaké mužské, aby ho zkrotili. Někde dole mezi zásobami máme pouta. Zavolejte mi, až mu je nasadíte.“

Zvuk přerušeného spojení ukončil hovor a všechny tři ženy se zaraženě dívaly jedna na druhou.

Po několika minutách ticha promluvila jako první Cindy: „Jenže komu se tu dá věřit?“

Elle zavrtěla hlavou. „To nemám nejmenší tušení.“

Venku za závěsem do kuchyňky prohledával Brian horní úložné prostory, až objevil bateriový megafon. Vytáhl ho z úchytu a obklopený dalšími osmi muži a dvěma ženami se postavil do předního oddílu turistické třídy. Po zapnutí vydal megafon hlasité elektronické zapískání, jež okamžitě upoutalo všeobecnou pozornost.

Vážení, mluví k vám doktor Brian Logan. Vím, že jste slyšeli různé verze toho, co se přihodilo na letišti. Já jen chci…, chtěl bych, abyste se dozvěděli, co se doopravdy stalo a co se tady skutečně děje. Většina z vás už ví, že druhý pilot se dostal ven z letadla průlezem v přední části letadla. Ale nevíte, že ho postřelili, když se snažil dostat zpátky na palubu, a kapitán ho zkrátka a dobře… nechal tam venku umřít. Byl jsem dole v šachtě a pomáhal jsem pilotovi zpátky na palubu. V jednu chvíli jsem interkomem prosil kapitána, aby letadlo zastavil, ale neudělal to. Kapitán tohoto letadla je zkrátka nepříčetný vraždící maniak. Nevíte ale ještě jednu věc, druhý pilot se celý den pokoušel přesvědčit kapitána, aby se nepouštěl do nepředložených akcí. Řekl mi to, než slezl dolů na zem, aby ověřil kapitánovo smyšlené tvrzení, že týž motor, který byl už jednou záminkou pro pokus o nouzové přistání, se opět porouchal. První důstojník se jmenoval Garth a kapitán ho tam nechal vykrvácet, s oběma nohama roztříštěnýma kulkami.

Brian nedokázal kvůli staženému hrdlu pokračovat. Jen tam po několik vteřin stál se zavřenýma očima a snažil se ovládnout.

Garth byl skutečně na naší straně. Teď v pilotní kabině není nikdo, kdo by na kapitána dohlížel. Nevíme, co tam dělá, a nemáme ani tušení, co ho vedlo k tomu, že se úmyslně pokusil ohrozit naše životy přistáním v Nigérii. Asi víte, že s námi přistál uprostřed občanské války. Pokoušel jsem se s ním před chvilkou promluvit palubním telefonem. Sdělil jsem mu, že všichni požadujeme, aby pokračoval v plánovaném letu do Kapského Města a aby také vzal na vědomí, Že přebíráme velení. Nemám však nejmenší jistotu, že neprovede nějakou další vylomeninu. Jednu věc ale vím jistě. Zoufale potřebujeme kvalifikovaného pilota, který ho nahoře v kokpitu ohlídá a zajistí, že se zase nepokusí udělat něco nebezpečného. Mohl by třeba přistát dřív než v Kapském Městě, nebo… nebo by se mohl rozhodnout pro nějakou jinou šílenost. Dejte mi vědět, jestli je někdo z vás pilot. Obzvlášť se sháníme po vojenských pilotech. Závisí na tom naše životy. Pokud zůstane u řízení kapitán sám, může nás všechny v jediné vteřině zabít.

Šedovlasý muž ve sportovním svetru dvě řady před Brianem zvedl ruku.

„Vy jste pilot, pane?“ zeptal se Brian s nadějí.

Muž zavrtěl hlavou. „Nejsem, ale proč myslíte, že by se nás kapitán aerolinií měl pokusit ohrozit?“

Brian se podíval muži přímo do očí. „Vzpomínáte si na leteckou společnost Egypt Air?“

Tazatel ztuhl, oči mu lehce zamžikaly a pak rychle přikývl a sklonil hlavu.

V pilotní kabině začal vyzvánět zvonek a Phil zvedl telefon.

„Ano?“

„Kapitáne, tady je Mary ze zadní kuchyňky. Ten doktor je v oddělení a megafonem promlouvá k cestujícím.“

„A co jim vypráví?“

„Snaží se najít piloty, kteří by šli za vámi nahoru a převzali velení. Říká, že jste zabil druhého pilota. Lori Cunninghamová, Barb Westonová a já jsme se schovali v kajutě nad zadní kuchyňkou a jsme opravdu vyděšené. Taky se nutně potřebujeme dozvědět, co máme dělat a kde je Judy.“

Phil bez jediného slova podal telefon vedoucí kabiny a ta ho váhavě převzala.

„Ano?“ ohlásila se Judy lhostejným tónem a poslouchala Maryinu tirádu. „Pokouší se vám někdo ublížit?“ zeptala se po chvíli zjevně duchem nepřítomná.

„To ne, ale… co máme dělat? Chci říct, že jsme možná vyškolené, jak zacházet se sebevražednými únosci, ale nikdo nás nepoučil, jak zvládat vzpouru pasažérů. Tihle lidé se rozhodně vzbouřili, Judy! Vždyť oni nás fakticky nenávidí. Tedy nevím vlastně, jak vzpoura vypadá, ale oni všichni souhlasí se vším, co ten doktor řekne. Navíc je tady dole ještě pár dalších, kteří taky všechny popichují.“

„Já tam dolů sejít nemůžu,“ prohlásila Judy. „Budete se o to muset postarat samy.“

„Ano, ale… copak nejsi naše vedoucí, Judy?“ v Maryině hlase zazněl sarkasmus.

„Já ti něco řeknu, holčičko!“ ostře zareagovala Judy. „Mám jich všech po krk a ani mě nenapadne, abych se s nimi snažila dohadovat. Ať se ti blbouni bouří, když se jim chce! A vy dvě dělejte, co máte v manuálu.“

Na druhém konci uslyšela vzteklé prsknutí. JAKÝ manuál? V manuálu o tomhle není ani slovo.“

To už ale Judy podala sluchátko zpátky Philovi, který ho rychle vrátil do vidlice.

HLAVNÍ MĚSTO WASHINGTON – 15.30 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

David Byrd téměř nevnímal, jak projel celou cestu z oblíbené Blaylockovy hospůdky v Alexandrii na Capitol Hill. Měl co dělat, aby strávil, co se od Johna Blaylocka dozvěděl.

Takže se rozhodli připravit mě pro generálskou kariéru?

Ta myšlenka ho rozechvívala vzrušením, a zároveň mu dělala starosti: byla ještě neskutečnější než představa Blaylocka jako osobního školitele. A toho „mentora“ mu ke všemu přidělil James Overmeyer, čímž prokázal, že má o něm vysoké mínění. Všechny novinky vyvolaly v Davidovi náhlé vzedmutí pýchy, okamžitě zchlazené studenou sprchou opatrnosti a vzápětí následované komickou představou Blaylocka jako Yody z Hvězdných válek.

David si náhle všiml, že z vedlejšího auta se na něj usmívá žena za volantem, reagujíc zřejmě na skutečnost, že právě v tu chvíli vrtěl hlavou a gestikuloval v souladu s myšlenkami, jež mu táhly hlavou. To ho přinutilo se nahlas rozesmát. Ještě stihl obrátit významně oči v sloup, a když odbočoval na výjezdu Elefant Plaza vlevo, nepatrně řidičce zamával. Pak přišlápl plynový pedál a ujížděl kolem Kapitolu ke svému domu, který stál ještě o pět bloků dál.

Koupě sto padesát let starého měšťanského domu byla hodnocena ostatními důstojníky v Pentagonu jako počin šílence, ale od rozvodu si nastřádal slušnou sumu a mohl si to snadno dovolit. Kromě toho by ho mohl později kdykoli pronajmout. Dokonce ani při nečekaně vysokých dodatečných nákladech na renovaci svého rozhodnutí nelitoval.

„Víme, o co ti jde, Byrde,“ dobíral si ho jeden známý z Federální letecké asociace. „Jakmile si rozvedený chlap, co vypadá jen trochu k světu, koupí bydlení tady, má to jen jeden důvod. Lovit mezi fešnými asistentkami kongresmanů.“

„Ale kdepak, já lovím rovnou kongresmanky, pro které ta děvčata pracují,“ zareagoval tehdy pohotově. Ta věta teď ve světle nedávného telefonátu se senátorkou Douglasovou zněla téměř prorocky…

K svému úžasu našel volné místo k parkování hned před domem a už dupal po schodech k průčelí domu s klíčem v ruce. Ještě než David otevřel dveře a vstoupil do interiéru svého obývacího pokoje bohatě zdobeného ořechovým dřevem, zazvonil mobilní telefon.

„Haló?“

„Takže, kamaráde, na večeři u Willarda můžeme zapomenout. To, o čem jsme mluvili před několika hodinami, se už v tomhle okamžiku děje. Právě to spustili.“

Hlas Johna Blaylocka si nemohl splést.

„Myslíte tu záležitost s trojským koněm, Johne?“

„Mluvíte o utajovaných záležitostech moc hezky, i když víte, že se to nemá. Ale čert to vem. Je to tak. Něco se přihodilo a jak v Langley, tak v Pentabaráku už mají oči navrch hlavy. Mohl byste se zase vrátit do Úřadu národní bezpečnosti? Myslím, že to bude dost poučné.“

„Je odpolední špička, Johne. Zabere mi to hodinu, pokud pojedu jako šílenec – a ještě déle, když se rozhodnu, že bych mohl dodržet alespoň některá z pravidel silničního provozu.“

„Věděl jsem, že to řeknete,“ odpověděl rozjařeně John, „takže tohle byl plán B.“

„Mám se chtít dozvědět něco o plánu A?“

„Bojíte se vrtulníků?“

„Samozřejmě že ne. Vždyť jsem pilot, ne?“

„Jo, ale zvyklý na pevná křídla, a ne na rotor nad hlavou. Piloti s pevnými křídly nedůvěřují helikoptérám a mají k tomu dobrý důvod. Podle plánu A se máte ihned dostavit do hangáru číslo pět na Reaganově národním, kde na vás čeká civilní vrtulník Bell Jetranger s pilotem, pro nějž je rotor denním chlebem.“

„O. K. Už jsem tam.“

„Ekscelentní, jak říkají někteří z dnešní omladiny, co si nechávají vymývat mozek takovými kúrami, jako jsou Wayneův svět a MTV.“

David se přistihl, že zavírá oči a vrtí hlavou. „Johne, o čem to propánakrále mluvíte?“

„Kromě jiného o trivializaci americké kultury a jazyka do ubohých banalit, ale to počká. Pospěšte si. Pokusíme se s vyhlášením třetí světové války počkat na vás.“

NA PALUBĚ BOEINGU 747, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN, VE VZDUŠNÉM PROSTORU – 21.45 MÍSTNÍHO ČASU

Janie Bretsenová si nebyla jistá, kdy v jejím rozhodování došlo ke zvratu. Nicméně v minutách, jež následovaly po pohnuté promluvě doktora Logana k cestujícím megafonem, zjistila, že je pro ni nemožné dál přihlížet se založenýma rukama.

Přesunula se do prázdné přední kuchyňky a jedním z palubních telefonů zavolala do pilotní kabiny, aby si promluvila s Judy Jacksonovou.

„Judy, k čemu si myslíš, že jsi tam nahoře užitečná?“ zeptala se hned na úvod. „Kde se v manuálu píše o tom, že se má vedoucí kabiny schovávat v kokpitu?“

„Nemám na vybranou,“ prohlásila Judy a objasnila, že její prioritní povinnosti nyní souvisejí s pilotem.

„Tak to potom nemám na vybranou ani já,“ řekla po krátkém zaváhání Janie. „Jsem v posádce druhá služebně nejstarší a přejímám velení v kabině pro cestující. Pro mě za mě si zůstaň hnít nahoře.“

„Jdi se vycpat, Bretsenová.“

Janie práskla telefonem, a když se otočila, spatřila za sebou Cindy Simonsovou, jak na ni vyplašenýma očima. Zírá.

„Kde jsou ostatní děvčata?“ zeptala se Janie.

Cindy v neurčitém gestu ukázala kolem sebe. „Většinou jsou někde poschovávané.“

„Tak s tím je konec. Přebírám velení. Máš něco proti?“

Cindy otočila oči vzhůru. „To si děláš legraci? Jenom se nám uleví, když nás někdo povede a pomůže nám.“

„Sežeň Elle a ostatní a přiveď je sem na kratičký pokec. Řekni jim, ať s sebou vezmou seznam potravin a pití, které vzadu mají. Vnímáš mě?“

„No samo!“ Cindy vystřelila k zadní části kabiny, zatímco Janie si prošla vozíky a přihrádky, aby si udělala přehled, co jim zbylo. Samozřejmě, jste-li vyděšení a špatně se s vámi zachází, máte mnohem blíž ke vzpouře, když k tomu všemu máte navíc žízeň a prázdný žaludek.

Janie vykoukla zpoza závěsu v turistické třídě a pokusila se odhadnout, nakolik už se vzpoura rozšířila. V hluku, který v oddělení panoval, nepostřehla, že se k ní přiblížil Robert Macnaughton, takže sebou trhla leknutím, když se obchodník dotkl jejího ramene.

„Už jsme se setkali, slečno Bretsenová, ale stále mi ještě není jasné, jestli patříte k posádce,“ začal opatrně Macnaughton.

„Ale ano, patřím.“ Janie pak vysvětlila okolnosti střetu s vedoucí kabiny i její útěk do kokpitu. „Právě přebírám nad posádkou v kabině velení.“

„To je dobře. Řekl bych totiž, že máme dost blízko ke stavu nouze.“

„Pane Macnaughtone, musím vám položit jednu přímou otázku. Právě tak jako já jste s doktorem Loganem mluvil hned na začátku letu… Co si o něm myslíte?“

Robert Macnaughton se na několik vteřin pozorně díval Janie do tváře a přemýšlel, jak nejlépe odpovědět. „Mám dva postřehy. Doktor Logan tuhle leteckou společnost nenávidí – čemuž se nelze divit, jak jsem vyrozuměl. A byl velice rozrušený, už když nastoupil na palubu.“

Janie souhlasně přikyvovala. „Také už jsem slyšela o jeho ženě a dítěti.“

„Proto se dá očekávat,“ pokračoval Macnaughton, „že bude každý problém zveličovat.“

„K tomu jsem také došla,“ souhlasila s ním.

„Ale na druhé straně… je také celkem jasné, že náš podivínský kapitán skutečně nechal druhého pilota bez pomoci, a není úplně vyloučené, že úmyslně. Navíc je celkem evidentní, že jsme se na palubě tohoto letadla dostali do velice nebezpečné situace. Doktor má nejspíš pravdu v tom, že máme co dělat buď s vyloženě neschopným pilotem, nebo se sebevrahem. V ani jednom případě si nemůžeme dovolit jen tiše sedět a čekat na další vývoj událostí.“

Janie zavrtěla rozhodně hlavou. „Odmítám teorii o kapitánových sebevražedných úmyslech.“

„Logan ale nabízí dobré řešení, nemyslíte?“ podotkl Robert. „Nic víc než najít kvalifikovaného pilota, aby na kapitána dohlédl. To je elegantní řešení, nemyslíte?“

Janie po krátkém zaváhání přikývla. „Jenže… nesmíme zahnat kapitána do úzkých a riskovat, že ohrozí letadlo nějakou nebezpečnou akcí,“ řekla Janie.

„Jako třeba aby nepřistál uprostřed zuřivé palby v nějaké občanské válce, tak jste to myslela?“ Robert nechal slova viset ve vzduchu a sledoval, jak Janie těžce polkla a na chvilku stočila pohled stranou, než se mu opět podívala do očí.

„Trefil jste do černého.“

„Musím vám bohužel říct, že kromě vás a několika dalších letušek je tohle vůbec nejhorší posádka, jakou jsem měl tu smůlu poznat. A ze všech nejhorší je slečna Jacksonová. Doufám, že jsem vás tím neurazil.“

„Vůbec ne,“ pospíšila si s odpovědí Janie. „Pokud jde o obsluhu i rozhodování kapitána, máte naprostou pravdu.“

„A ještě jedna věc. Pokud se náš přítel doktor vrátí z pátrací výpravy po dalším pilotovi s prázdnou, tak čirou náhodou já pilotní licenci mám, i když ne pro takhle veliký typ letounu.“

„S jakým největším letadlem smíte létat?“

Janie připadlo, že jeho odpověď provázelo nepatrné pousmání.

„Boeing sedm-tři-sedm.“

Ozval se tichý dvoutónový hlas volacího zvonku některého z cestujících a Janie se otočila, aby zjistila, které identifikační světlo nahoře svítí. Vtom se ozval křik z předního oddílu turistické třídy. Janie se protáhla dělícím závěsem, když se tam ze zadní části obrovského letadla přihnal i Brian Logan v patách malého holohlavého muže. Ten se právě nakláněl přes dva sedící cestující a z okénka ukazoval ven do noci.

„Vidíte to? Otáčíme se!“ pronesl skoro vítězoslavně.

Janie popošla k doktoru Loganovi, stojícímu v uličce za malým holohlavým mužem, a několik dalších cestujících se nahrnulo k ostatním okénkům.

„Podle čeho tak soudíte?“ ptal se právě Brian Logan.

„Tamhle. Vidíte to souhvězdí ve tvaru dvojitého vé? Sledujte, jak se pohybuje vlevo. Obracíme se velice pomalu, ale už změnil kurz o víc než devadesát stupňů. Když jsme vzlétli, Kasiopeja ležela na kolmici k levému křídlu.“

Brian přikývl, odtáhl se od okénka a s tváří celou popelavou vykročil směrem k přední kuchyňce. Janie mu zastoupila cestu.

„Prosím vás, uhněte,“ pronesl bezbarvým hlasem.

„Co se děje, pane doktore?“ zeptala se Janie a dala jasně najevo, že nemá v úmyslu mu ustoupit.

Brian z ní několik vteřin nespouštěl pátravý pohled a pak se odhodlal odpovědět. „Drasticky mění kurz. Máme letět směrem na jih.“

Zhluboka se nadechla a přes Loganovo rameno zachytila pohled Roberta Macnaughtona, který celý výjev jakoby nezúčastněně sledoval.

„Co máte v úmyslu udělat?“ obrátila se Janie zpátky k Brianovi.

„Zavolám tomu darebákovi, abych se dozvěděl, co má zase za lubem teď.“ Brian pronesl ta slova poměrně klidným hlasem, jemně se protlačil kolem Janie a zamířil k témuž palubnímu telefonu, který použil už před chvílí.

V pilotní kabině zvedl Phil Knight sluchátko a jeho: „Co je?“ zaznělo jako zavrčení.

„Co to tam nahoře zase vyvádíte?“ obořil se na něj Loganův hlas.

„Já… musím se obloukem vyhnout nějakým bouřkám.“

„Venku je ale nebe plné hvězd.“

„Vy nemáte radar, já ano. A na něm vidím bouřky a odmítám jimi prolétat.“

„Devadesátistupňová změna kurzu, jen abyste se vyhnul špatnému počasí? To zní jako hodně silná káva. Letíte přímo na východ.“

„Tak už to nad Afrikou chodí. A teď už přestaňte blokovat palubní telefon.“

„Měl byste pochopit tohle, kapitáne,“ nutil se Brian do klidného tónu. Byl si moc dobře vědom toho, že vedle něj stojí Janie Bretsenová a pozorně poslouchá každé slovo. „Máme tady vzadu pár lidí, kteří se vyznají v astronomii, a ti jsou v každém okamžiku schopni určit, kterým směrem letíme. A jestli se hodně rychle nevrátíte na kurz do Kapského Města, přijdeme nahoru.“

„A já vám ustřelím hlavu, Logane, jestli se jen pokusíte otevřít tyhle dveře. Vyjádřil jsem se jasně?“ To už ale Phil Knight mluvil do němého telefonu. Zůstal chvilku tiše sedět a snažil se vzpomenout si na nějaké metody, které jiné posádky použily vůči únoscům letadel. Jedna z nich mu připadala obzvlášť chytrá. Možná by ji taky mohl využít. Koneckonců copak nebyl skutečně v rukou únosců? Logan to jasně řekl do palubního telefonu, což znamená, že každé slovo toho chlapa bude nahrané v hlasové schránce v kokpitu. Ta zaznamenávala nejen všechny zprávy odvysílané rádiem a relace na palubním telefonu, ale dokonce i běžný hovor v pilotní kabině. A to během celé délky letu.

Je tam toho nahráno dost, aby to tomu chlapovi zajistilo plynovou komoru, řekl si Phil v duchu, zvedl hlavu a zadíval se na přístrojový panel. Začal promýšlet jednotlivé kroky, které bude muset podniknout, jestliže se rozhodne využít metodu, o níž uvažoval, a také zdravotní rizika, která to bude představovat pro cestující. Ale copak to stejně nemají sami na svědomí? Nakonec došel k závěru, že má jednoznačně právo riskovat a takovou možnost využít.

„Judy?“ zazněl ostře Philův hlas.

„Ano?“ v odpovědi cítil opatrný podtón, ale doufal, že se mu ji podaří přimět ke spolupráci.

„Celé té vzpouře uděláme přítrž, a to hned.“

HLAVNÍ BUDOVA ÚŘADU NÁRODNÍ BEZPEČNOSTI, CHANTILLY VE STÁTĚ VIRGINIA – 16.20 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

Ve vstupní hale hlavní budovy mocné instituce bdící nad bezpečností občanů USA se David Byrd pozdravil s mladým pobočníkem. Ještě si ani nestačil řádně připevnit klipes s identifikační jmenovkou, a už jej mladík vyzval, aby ho následoval. Divoká jízda na Reaganovo mezinárodní letiště a rychlý let vrtulníkem do Chantilly se spojily do víru obrazů a zvuků, který vystupňoval Davidovu zvědavost.

Spěšně prošli několika chodbami a pak pobočník uvedl Davida do nepatrně větší obměny přísně zabezpečené místnosti, v níž už jednou toho dne pobýval. Když vstoupil dovnitř, spatřil tři analytiky Úřadu národní bezpečnost: i včetně George Zoffela, jak u zakřiveného ovládacího pultu sedí nachýlení nad klávesnicemi počítačů a o něčem se vzrušeně dohadují. Zahlédl i Johna Blaylocka. Usazeného za nimi u dlouhého pracovního stolu a zamával na něj.

Blaylock pokynul Davidovi na židli vedle sebe, podal mu sluchátka s mikrofonem, která měli na hlavě i ostatní, a šeptem mu sdělil, že se právě vede velice živá rozprava s týmem CIA v Langley.

John seřídil několik přepínačů a Davidovi zahřměl v uších jeho hluboký hlas.

„Slyšíte mě?“

„Ano,“ odpověděl David a v tázavém gestu ukázal hlavou na ostatní.

„Ti nás slyšet nemůžou, když máme přepnuto na oddělený režim,“ uklidnil ho John. „Mimochodem, ta vedle George Zoffela je Sandra Collingsová. Toho druhého neznám.“

„Co se děje, Johne? Proč vlastně jsme tady?“

„Kvůli zvlášť podivné situaci, která se rychle vyvíjí a týká se linkového Boeingu sedm-čtyři-sedm,“ zazněla ve sluchátkách Johnova odpověď. Následovala stručná rekapitulace základních informací o odletu letadla z nigerijského letiště, k němuž došlo po zřejmé vraždě druhého pilota, a o vysazení všech cestujících.

Potom Johnovu pozornost upoutala vzrušená debata u ovládacího pultu. Zvednutím ruky Davida zarazil dřív, než mohl něco říct.

„Počkat! Přibližte to,“ přikázal George Zoffel, když se začal jeden z mnoha digitálních obrazů na obrazovkách měnit. „Tohle je druhý konec startovací dráhy,“ pokračoval Zoffel. „Východní konec… necelé dva kilometry od místa, kde byl podle všeho pilot zabit, nebo kde byl přinejmenším naposledy spatřen.“

„Rozumím,“ ozval se hlas z velitelství CIA v Langley.

„Jedná se o záběr pořízený v okamžiku, kdy letadlo začalo stoupat směrem na západ, než se stočilo k jihu. Na ploše je tělo, jak vidíte, a střelci jsou rozmístěni po obou stranách letištní plochy.“

„Že by křížová palba?“ zeptala se Sandra Collingsová.

„Řekl bych, že ano, ale podívejte se na tu zvětšeninu snímku pořízeného při expozici využívající přirozené světlo… ne v tom infračerveném spektru. Přibližte ramena, Rayi,“ požádal George Zoffel a sledoval, jak se patřičná partie snímku zvětšuje. „Je to příliš rozmazané.“

„Počkejte,“ odpověděl analytik jménem Ray. „Za pár vteřin to vylepším digitálním filtrem.“ Na klávesnici zadal příkaz počítači a všichni sledovali, jak se pixely obrazu začínají sbíhat a krok za krokem se skládají do ostřejšího zobrazení. Na rameni postavy se objevily černé skvrny, a když počítač maximálně zaostřil, na jedné ze skvrn se ukázaly střídající se pruhy.

„Do psí díry! A jsme v tom až po uši,“ ulevil si George Zoffel a opřel se zády o opěradlo křesla.

„Co je?“ chtěl znát původ rozruchu někdo z Langley.

„Vidíte ten záběr i u vás v Langley?“ ověřoval si Zoffel.

„To ano, ale kde na něm vidíte tu psí díru?“

„Dokážete rozeznat černé skvrny na ramenech? To jsou výložky, které nosí civilní piloti. Podle nich jsme už identifikovali prvního důstojníka. V kokpitu byli jen dva piloti, jak jsem vám už říkal. Domníváme se, že první důstojník byl zabit na západním konci dráhy, hned jak přistáli. A tady máme toho dalšího pilota do počtu. Nejsem sice schopen určit, jestli se díváme na kapitánské výložky se čtyřmi pruhy, nebo ne, ale jsou-li tam pruhy čtyři, máme před sebou mrtvého nebo těžce zraněného kapitána, jehož letadlo je ve vzduchu – bez něj.“

„Těžko se to dá z toho úhlu určit,“ dodal Ray, dosud domlouvající počítači, aby jim poskytl ještě o něco lepší zobrazení. „Dál už s tím nemůžu nic dělat. Ale na to, že to je v noci a ze tří set dvaceti kilometrů, to není tak špatné.“

„Podle vás…,“ otázal se mužský hlas z Langley, „byli kapitán i druhý pilot zabiti a vyhozeni ven?“

„Klasifikoval bych to jako vysoce pravděpodobnou možnost,“ odpověděl na to George Zoffel. „Pak však vyvstává otázka, kdo tedy vlastně v kokpitu letadla společnosti Meridian sedí?“

John Blaylock zkontroloval přepínače, aby se ujistil, že mají sluchátka stále nastavená na soukromou konverzaci, a obrátil se k Davidovi, který velice pozorně sledoval probíhající rozhovory.

„Davide, z toho by se klidně mohl vyklubat útok, kvůli kterému jsou všichni v pohotovosti. Myslíme si, že letoun šel do vzduchu bez cestujících – a asi před půl hodinou ukázal záběr, že mění kurz na nula-sedm-pět stupňů. Letí tedy téměř přímo na východ, tedy možná i do míst, kde nemají Američany zrovna v lásce, například rovnou do Jemenu. Teď zrovna pracují na tom, aby sedm-čtyři-sedmu zabral nějaký satelit z jiného úhlu.“

„Jak víme, že cestující vystoupili?“ zeptal se David.

V pozadí zaslechli vzrušený výkřik, a tak se oba obrátili.

„To bychom měli, panstvo, už tu máme další změnu kurzu,“ právě oznamoval Ray. „Letí na sever!“ Sledovali nepřirozeně bílý obraz Boeingu 747 zobrazený v infračerveném spektru.

„Jaký kurz z toho můžeš vyčíst, Georgi?“ zeptal se mužský hlas z CIA.

Ozvalo se chmurné zasmání, při němž George Zoffel zavrtěl hlavou. „Opravdu chceš slyšet, že je to zhruba přímou čarou na Londýn, přesně jak to bylo v té zprávě? Nebo taky na Řím či Paříž, a to už se ani nezmiňuju o Ženevě, Bruselu, Amsterodamu a možná i Kodani.“

„Přece nemůže mířit na všechny najednou,“ prohlásil hlas z Langley.

„To jistě ne, jenže s malou změnou kurzu by klidně mohl mít za cíl kterékoli z nich.“

„Skenování pro identifikaci štěpného materiálu je pořád negativní?“ ptal se dál hlas z ústřední zpravodajské agentury.

George Zoffel s mírnou úlevou kývl. „Nemáme žádnou indicii, že by na palubě byl nějaký jaderný materiál… tedy dosud. Ale v případě mimořádně dobře odstíněného jaderného materiálu nemusíme vůbec nic poznat ještě několik hodin – dokud se satelitům nepodaří z odrazů posbírat dostatek částic.“

„Další záběry dorazí za šedesát vteřin,“ oznamoval Ray.

John Blaylock se znovu obrátil k Davidovi a shrnul mu všechny důkazy. Ukázal i na záběr na levé horní obrazovce. „Tamhleten zrovna přišel. Autobusy, o kterých se domníváme, že odvezly cestující od letadla, jsou stále v pohybu. Když se poslední satelit dostal mimo dosah a zmizel za obzorem, jely po cestě, která podle všeho vede k nějakému skladišti. A ke všemu letadlo odvysílalo kód sedm-šest-nula-nula.“

„To signalizuje nefungující rádiové spojení,“ poznamenal zamyšleně David.

„Přesně tak.“

„Dostal povolení k letu?“ zeptal se David a nespouštěl oči z jednotlivých záběrů na obrazovkách.

„Vůbec se s dispečerem nespojil,“ odpověděl John Blaylock. „Ale poslal… nebo někdo jiný… záhadnou zprávu přes satelitní systém ACARS. Přišla nám sem asi před dvaceti minutami.“ John k němu přisunul vytištěnou kopii zprávy Phila Knighta a současně začal předčítat vybrané pasáže. „Na palubě propukla vzpoura… uneseno zuřivými cestujícími. První důstojník Abbott zřejmě utrpěl vážné zranění a byl vyhozen z letadla při startu v Nigérii cestujícím jménem Logan, který vzpouru vede. Ten mi také vyhrožoval a nařídil, abych pokračoval v letu do Kapského Města. Musím se však tajně otočit a vrátit se do Londýna kvůli nedostatku paliva.“

„Panenanebi!“

„Ještě pokračuje: Požaduji v okamžiku přistání zásah ozbrojených složek. A tvrdí, že všechny radiostanice jsou mimo provoz.“

„Johne, to je ale ve shodě s tím tísňovým voláním.“

„To je pravda. Možná by neškodilo, kdyby odvysílal i kód pro únos, ale fakt, že zatím použil samotný kód pro poruchu rádia je zajímavý. Porucha radiostanic je skvělá zástěrka, jestliže má někdo v úmyslu předstírat, že se utíká schovat domů, ale nechce, aby kdokoli analyzoval jeho hlas. Nezapomínejte, že nejspíš nemají ani tušení, že dokážeme rozeznat frčky na výložkách těla na ranveji. Hlavní je, že se ve zprávě neříká nic o tom, že byli cestující vysazeni. Je sice pravda, že se zmiňuje o ztrátě druhého pilota, ale kapitán, o kterém máme věřit, že sedí v kokpitu, je s největší pravděpodobností ten mrtvý nebo umírající pilot na snímku z letiště v Katsině.“

„Ale možná také ne. Neměli bychom dělat unáhlené závěry, že za kniplem sedí terorista.“

„S tím souhlasím. Na závěry je vždycky dost času. Ale nikdy není příliš brzy na to, vytvořit si alternativní teorie a učinit preventivní opatření.“

David Byrd zavrtěl pomalu hlavou, odtrhl oči od obrazovek a pátravě se zadíval Blaylockovi do očí. „Johne, ještě dnes ráno jste označil za nepravděpodobné, že by někdo hodlal využít jako trojského koně linkové letadlo. Jak že jste to nazval, princip zachování paranoidního chování?“

„Umíte dobře naslouchat, plukovníku Byrde.“

„Snažím se.“

„Jenže ani jeden z nás neuvažoval o tom, že by někdo mohl vytvořit iluzi rozběsněných pasažérů za letu, aby zamaskoval útok trojským koněm. Hovořili jsme o tom, jestli by někdo mohl zneužít skutečný incident tohoto druhu k diverzní akci.“

„Ti zpravodajci v kanceláři generála Overmeyera, o kterých jsem vám vyprávěl, neuvažovali o diverzní akci, Johne. Oba znepokojovala možnost, že by se buňce teroristů mohlo vhodnou manipulací podařit zpočátku mírné pobouření cestujících v letícím letadle vybičovat do něčeho se smrtícími následky.“

„Musím vám dát za pravdu, že tohle je nejspíš něco úplně jiného,“ prohlásil John, mnul si přitom bradu a očima sledoval velké obrazovky. „Nemáme žádný důkaz o nějaké vzpouře na palubě – kromě té zprávy, která je s největší pravděpodobností podvržená, protože je až přes příliš dobře naplánovaná. A protože v tom figuruje doktor Onitsa, znamená to, že se bezesporu musí jednat o několik transakcí zabalených do jednoho balíčku. A z toho dál plyne, že je všechno dokonale promyšlené a finančně zajištěné. Bezpochyby vědí, jak tahat za provázky té naší představy o vzpouře na palubě.“

„Počkat… doktor Onitsa?“

John začal prohledávat složku, která před ním ležela, vytáhl formulář používaný pro stručná utajovaná sdělení a podal ho Davidovi. „Nyní si přisvojil hodnost generála, ale vzděláním je lékař. Jako velitel vzbouřenců dohání svou mazaností nigerijskou vládu k šílenství.“

David si v rychlosti pročetl, co na papíře stálo, a potom zvedl hlavu. „Nikdy jsem o něm neslyšel. Johne, doufám, že neztrácíme ze zřetele ani tu možnost, že zpráva z kokpitu je autentická, že ne?“

John Blaylock zavrtěl hlavou. „Ne. I s takovou alternativou se počítá. Ale jestliže by tomu tak bylo, odkud se pak vzal na ranveji ten druhý mrtvý pilot?“

„Už jsme zkontrolovali seznam cestujících?“ zeptal se David. „Mimochodem, odkud to letadlo letělo? Z nějakého důvodu mi připadá jeho identifikační volací znak povědomý.“

John shrnul podrobnosti a zakončil to slovy: „Seznam cestujících ale ještě nemáme.“

„Víte, co mě na tom trápí?“ řekl David zamyšleně. „To, že z celého textu je cítit vyloženě americký způsob vyjadřování. A pokud je to tak, musí být na palubě nějaký americký pilot.“

„Nebo taky někdo, kdo jen dokonale nasál americký způsob vyjadřování. Víte o tom, že v osmdesátých letech jste klidně mohl mít v Moskvě nějakého školeného dvojníka s vaším pasem?“

„Prosím?“

„Sověti měli v rukávech spoustu triků. Jedním z nich bylo, že hledali lidi, kteří se podobali některému z amerických důstojníků, ať už aktivnímu, nebo ve výslužbě. Ty pak nechali projít amerikanizačním kurzem na univerzitě KGB, který neměl daleko k dokonalosti. Jestliže je pak někdy potřebovali uvést na scénu, stačilo odstranit například skutečného majora Byrda a nasadit dobře vycvičeného dvojníka. Jejich lingvisté se mezi námi stále pohybují a stejně tak jejich studenti. Nevylučujte žádnou z možností, dokud pro to nenastane pravý čas.“

„A už jsou tady obrázky,“ oznámil Ray, zatímco na hlavní obrazovce se mihly nové záběry. Všichni pozorně sledovali na obrazovce snímek, přes nějž se pohyboval malý kurzor.

„Sledujte, kam ukazuje kurzor,“ oznamoval George Zoffel a zamířil jím na jeden z objektů. „Tady tohle vypadá jako obrovská kůlna… Půdorys bych odhadoval na třicet krát pětadvacet metrů.“

„Dostatečně velký prostor, aby se tam vměstnalo tři sta dvacet lidí,“ doplnila jeho slova Sandra.

„Přesně tak. A… všechny autobusy jsou zaparkované před ní a… počkejte chvilku! Máme v záběru lidi sedící v řadách, kteří se zřejmě nevešli dovnitř.“

„Kolik jich je?“

„Rayi, můžeme dostat živý obraz?“ zeptal se George.

„Ano, v nefiltrovaném infračerveném spektru.“ Ray vyťukal na klávesnici několik příkazů a objevila se méně zřetelná verze, na níž se bílé siluety lidí pohybovaly okolo nehybně sedících postav.

„Není pochyb, že v těch řadách sedí lidé. Dá se vyloučit, že to jsou vojáci?“

Ray převedl snímek zpátky do znehybnělého zvětšeného zobrazení, pak odstranil infračervené spektrum a ponechal v obrázku jen objekty zaznamenané při osvětlení přirozeným světlem. „Zřejmě tam mají elektřinu a uvnitř se svítí,“ poznamenal, když záběr ještě jednou zvětšil a pomocí digitálního zoomu přibližoval tak dlouho jeho střed, až začaly být viditelné náramkové hodinky, malé příruční tašky přes rameno a západní styl oblečení. „Napravo se dá rozeznat nějaký objekt, který je nejspíš elektrocentrála.“

„Dá se ze snímku určit barva jejich pleti? Jsou-li to cestující aerolinek Meridian, měli by mezi nimi být jak černoši, tak bílí.“

„To tam taky máme,“ odpověděl Ray. „Zcela jasně rozpoznávám jak lidi se světlou pletí, a tak i nějaké černochy. Vysvětlit to těmi několika málo bílými žoldáky, kteří k Onitsovi zběhli, na to je bělochů příliš mnoho.“

Dveře do místnosti se otevřely a mladý muž, který před chvílí Davida doprovázel, předal Georgeovi Zoffelovi složenou zprávu. Po jejím přečtení se analytik otočil a významně pokývl na Johna s Davidem. Mezitím hovořil do mikrofonu, aby sdělil obsah zprávy i svým protějškům v Langley.

„Právě k nám dorazila další řízená střela, která báječně zapadá do naší noční můry. Lidi z ministerstva zahraničí hlásí, že generál Onitsa se právě satelitním telefonem spojil s nigérijskou vládou v Abuji, aby si vyžádal tři sta milionů amerických dolarů. Během dvou hodin je mají poslat mailem na nějaký zahraniční účet, nebo začne popravovat svých tři sta dvacet rukojmích. Tvrdí, že piloty propustil.“

„Jenže my víme své,“ poznamenala Sandra.

„Jinými slovy,“ ozval se tiše hlas z Langley, „ať už se let číslo šest pokouší dopravit do Evropy cokoli, cestující, které měl na palubě původně, to nejsou.“

„Jinou alternativu, která by to rozumně vysvětlovala. V tuhle chvíli nevidím,“ odsouhlasil vyslovený závěr Zoffel a unaveně si povzdechl. „Za předpokladu, že se tahle fakta potvrdí, bude lepší zatroubit na klaxon v Bílém domě i v Pentagonu. Vypadá to, že teď se začnou dít věci.“

NA PALUBĚ BOEINGU 747, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN, VE VZDUŠNÉM PROSTORU – 22.35 MÍSTNÍHO ČASU

Janie Bretsenová zvedla mikrofon jednoho z palubních telefonů k ústům, přepnula ho na režim palubního rozhlasu a pozorovala zamyšleně Cindy, která měla permanentně vyplašený výraz. Dobře si uvědomovala vážnost současné situace: šířící se kolektivní nechuť podvolit se jakékoli autoritě se po spirále blížila stavu, kdy mohlo dojít k výbuchu. Úlohu roznětky hrál Brian Logan procházející mezi cestujícími a odpovídající na otázky o druhém pilotovi, kapitánovi, ale i o osudu své manželky, jež zemřela, protože zůstala odkázána na milost a nemilost této prokleté letecké společnosti.

Janie se zhluboka nadechla a vyťukala kód palubního rozhlasu. Byl čas jednat – byť s hazardní hrou, kterou se rozhodla rozehrát, neměla zkušenosti a moc dobře si uvědomovala, jak je nebezpečná.

Zvuk zapnutých amplionů rozhlasu vyvolal mezi cestujícími obvyklé zavinění, hovor utichal a hlavy se v očekávání zakláněly.

Vážení, děkuji, že mi věnujete pozornost, a prosím, abyste mě vyslechli až do konce.

Janie slyšela, jak jí tluče srdce, a představovala si, jakou hněvivou reakci ve vedení společnosti Meridian vyvolá zvukový záznam toho, co se právě chystala říct. A budu mít po kariéře u aerolinií, pomyslela si ještě.

Jmenuji se Janie Bretsenová a byla jsem na palubě, abych při letu do Kapského Města doplnila personál kabiny na předepsaný počet. Uvědomuji si, že již od zdržení v Londýně vás předešlá vedoucí kabiny slečna Jacksonová hrubě urážela, snažila se vámi manipulovat a také vám lhala. Nakonec jsem došla k závěru, že takto nelze dál pokračovat. Pravděpodobně přijdu o místo, ale převzala jsem službu po Jacksonové. Tedy té nepříjemné letušky, kterou někteří z vás před nějakou dobou pronásledovali.

V oddělení se to zavlnilo, lidé si vyměňovali pohledy a Janie postřehla, že i k ní se otočilo mnoho párů očí.

Ale k věci. Věřte mi, jsem… stejně znechucená jako vy a také tak vystrašená. Stejně jako vy nechápu nic z toho, co se za dnešek přihodilo. Prosím ale, abyste mi věřili, že letušky jako takové skutečnou vinu nenesou. Ujišťuji vás, Že NEJSME vaši nepřátelé. Tedy s výjimkou Judy Jacksonové, protože ta letuškám přikázala, aby vám neroznášely vodu, kávu ani jídlo, pokud k tomu nedá výslovné svolení. Navíc jim vyhrožovala propuštěním, kdyby ji neuposlechly. Teď mám kabinu na starosti já a slibuju, že pro vás uděláme, co bude v našich silách. Posloužíme vám veškerými zásobami pití, vším jídlem, které najdeme, a také se pokusíme dohlédnout na kapitána.

Je pravda, že ani jedna z nás nedokáže pochopit, proč jsme přišli o Gartha Abbotta, druhého pilota, ani to, že kapitán odletěl bez něj. Rovněž nechápeme ani mnohá další kapitánova rozhodnutí. Přesto mám jednu naléhavou prosbu. Někteří z vás otevřeně mluví o tom, že vniknou do pilotní kabiny. Prosím vás… bez ohledu na to, jak moc jste roztrpčeni…, abyste ani nepomysleli na to, že se pokusíte dostat do kokpitu. Pokusit se za letu vyvolat rvačku s jediným pilotem by se pro nás všechny mohlo stát osudným.

Navíc každý pokus o vniknutí do jeho kabiny může být posuzován jako zločin.

Chci vás požádat ještě o jednu laskavost. Prosím vás, zůstaňte pokud možno sedět se zapnutými bezpečnostními pásy na svých místech. Na oplátku vám slibuji, že letušky pod mým vedením vám NEBUDOU o ničem lhát a že se vám od nynějška vynasnažíme let co nejvíc zpříjemnit, a to až do chvíle, kdy se nám všem podaří vystoupit z letadla.

„Pochopili jsme, Janie, že s námi cítíte,“ zahalekal mužský hlas ze zadní části oddělení. „Ale jste fakt na naší straně?“

Janie znovu zvedla mikrofon, a než odpověděla, maličko zaváhala. Snažila se domyslet případné následky všeho, co se právě chystala vyslovit. Rozhodně ale bylo lepší stát se jejich spojencem a snažit se je uklidňovat jako jedna z nich. Janie si uvědomovala, že lepší šanci, jak některé z nich udržet na uzdě, mít nebude.

Kapitánovo chování do našich aerolinek nepatří. Takže ano, jsem na vaší straně. Teď ale musíme být moc opatrní, než se rozhodneme, jak postupovat dál. Situace je totiž skutečně nebezpečná. Ale chci vás ještě jednou ujistit, že moje posádka i já držíme s vámi.

Muž, který prve otázku vykřikl, teď vstal a začal hlasitě tleskat. Další se postupně přidávali, až většina cestujících ve stoje aplaudovala.

Janie se lehce uklonila a s povděkem sledovala, jak všichni usedli na svá místa a připoutali se. Napadlo ji, jestli i kapitán v kokpitu vyslechl její hlášení. Fakt, že taktiku projev pochopení a panuj už předtím prodiskutovala s ostatními členkami posádky, by snad mohl zachránit její kariéru u Meridianu. Stále to sice byla sázka do loterie – ale nakonec jinou volbu neměla. Vždyť do této chvíle měl na cestující rozhodující vliv Brian Logan.

Janie si všimla, že se malý holohlavý muž stejně jako před třičtvrtěhodinou naklání k okénku a upřeně se dívá do noci. Hned nato k sobě posunky přivolával doktora Logana a Janie viděla, jak k němu doktor urychleně přechází z místa o několik řad dál.

„Otočil to na sever,“ zaslechla, jak muž sděluje Loganovi.

„Jinými slovy zpátky do Londýna,“ pronesl Brian spíš sám pro sebe.

Muž přikývl, potom zavrtěl hlavou a rozhlédl se kolem sebe, zda zachytí i pohledy dalších lidí. „Jenže to může také být kamkoli jinam. Klidně s námi může letět doprostřed Sahary. Vlastně by to mohla být i Libye,“

Logan se otočil, zachytil Janiin pohled, výmluvným gestem ukázal z okna ven a vrtěl přitom nevěřícně hlavou. Povšimla si, jak vztekle sevřel rty, ale to už mu spěšně naznačila rukou, aby se k ní připojil.

Nejdřív zaváhal, pak se rozhlédl kolem, ale nakonec se podvolil.

„Pojďme dovnitř,“ ukázala Janie na závěs chránící soukromí cestujících v první třídě, který bránil v pohledu do kuchyňky.

„Proč?“ zeptal se podezřívavě.

„Protože se oba snažíme tuhle situaci nějak zvládnout,“ vysvětlovala Janie, jako kdyby spolupráce jich dvou byl samozřejmý cíl.

„Ten bídák zase už změnil kurz, Janie,“ oznámil doktor Logan vzrušeným hlasem, když vešli do kuchyňky. „Nabral kurz na sever.“

„Myslíte si, že by se mohl pokoušet vrátit se do Londýna?“

Brian Logan těžce dýchal a pravou rukou rozhořčeně mával ve vzduchu, pak se rozhlédl na obě strany a znovu se podíval Janie do očí.

„Není mi jasné, kam má namířeno, ale vím, že mu nemůžeme ani na okamžik věřit.“

„Ale na palubě není žádný jiný pilot – a bez něj jsme odsouzeni k smrti. To je bohužel realita, že?“ řekla tiše a dívala se mu přitom přímo do očí, aby nemohl uhnout pohledem.

Zarazil se a potom přikývl. „Právě to mě dohání k šílenství. Jsme jeho rukojmí!“

Janie natáhla ruku a jemně mu položila dlaň na nadloktí. Na vteřinku si s leknutím uvědomila, že ji ten muž fyzicky přitahuje. Zadíval se na ni zkoumavě a v tu chvíli by ráda věděla, jestli cítí totéž i on vůči ní. Okamžitě však. Tu myšlenku zaplašila.

„Doktore…, Briane…, nemyslíte, že dokud jsme ve vzduchu a směřujeme k nějakému bezpečnému letišti, měli bychom vyčkávat? Mám strach, aby ten člověk po nějaké naší ukvapené akci nepropadl panice.“

Nepokusil se odtáhnout, ba cítila, že se nepatrně uvolnil. Ano, dá se s ním mluvit. Zkrátka si bude muset pozvolna získávat jeho důvěru. Rozhodně však není zcela nepřístupný. Díky Bohu, pomyslela si v okamžiku, kdy uhnul před jejím upřeným pohledem a podíval se jinam.

„Pokud se mu pokusíme vzít velení,“ pokračovala a lehce mu stiskla paži, „když nemáme nikoho jiného, kdo by měl kvalifikaci sedm-set-sedmačtyřicítku pilotovat…“ Zbytek věty nechala viset ve vzduchu a potlačila lehké bodnutí pocitu viny za chytračení, kterého se dopustila. Z čistě technického hlediska sice Macnaughton neměl oprávnění létat s Boeingem 747, ale měl kvalifikaci pro pilotování sedm-set-sedmatřicítky, takže si s velkým letadlem a jeho systémy řízení umí jistě poradit. Ale posadit Macnaughtona do kapitánského sedadla by mohlo být řešením jen v krajní nouzi, pokud by všechny jiné možnosti selhaly. „Souhlasím s tím, že kapitán je nejen idiot, ale asi i něco horšího, jenže, Briane, vezměte to z praktického hlediska! Kdyby… kdyby byl na palubě další pilot s kvalifikací létat se sedm-set-sedmačtyřicítkou, mohlo by být všechno jinak, ale ne každý pilot dokáže s takovým obrem přistát.

Kromě toho do kokpitu vedou pancéřové dveře a já klíč nemám. Neexistuje způsob, jak byste se mohl dostat dovnitř, když je kapitán neotevře. Přitom je vyškolený, aby je za žádných okolností neotevíral, a to ani v případě, že někdo vyhrožuje jeho posádce uvnitř kabiny pro cestující.“

„Tohle všechno já vím!“ málem vykřikl Brian, zaskřípěl zuby a přivřel oči, a Janie se znovu začala zmocňovat úzkost. Vycítila, jak nad ním opět získává vládu vztek a že frustrace může každou chvíli překročit únosnou mez. S úlekem náhle zpozorovala, že si zmáčkl nos, sevřel pevně rty a lehce zavrtěl hlavou. Když na ni opět pohlédl, ve tváři měl stejný výraz nedůvěry jako dřív.

„Moje uši!“

„O čem to mluvíte?“ zeptala se nechápavě Janie, zcela vyvedená z míry.

„Necítíte to? Mění se tlak.“

„Ne, nic necítím.“

„Proč se mění tady uvnitř v kabině tlak?“

Vtom se závěs do kuchyňky odhrnul a vešli tři muži.

„Poslyšte, doktore,“ oslovil Briana ten, jenž je zřejmě vedl. „Hickson zezadu tvrdí, že se teď snaží letět do Libye.“

Brian na alarmující zprávu nereagoval, prudce se otočil, setřásl Janiinu dlaň a zdánlivě bez jakékoli souvislosti se zeptal: „Zaléhají vám uši?“

Po krátké odmlce, kdy zaražení muži zřejmě zkoumali svá sluchová ústrojí, náhle chlapík, který promluvil jako první, začal s vytřeštěnýma očima prudce kývat hlavou. „A víte, že jo?! Mně už chvíli uši zaléhají. Co to znamená, doktore?“

Brian přešel kuchyňku, prudkým pohybem roztáhl závěs a pátravě přejížděl zrakem po cestujících.

„Co to tedy znamená?“ dožadoval se odpovědi muž stojící dosud za Brianovými zády v kuchyňce.

Brian se obrátil na Janie, která se náhlým přerušením jejich dialogu cítila zaskočená. „Tak co, Janie, copak to znamená?“

„Já…, to já nevím,“ odpověděla a mozek jí pracoval na plné obrátky, jak hledal na tu otázku odpověď. „Pravděpodobně stoupá do větší výšky. Proč?“

Brian hodil hlavou směrem k turistickému oddělení. „Znamená to, že vzadu se všichni usilovně snaží, aby si profoukli uši. I já je mám zalehlé, a neslyšel jsem, že by motory změnily tóninu.“

„Jiné vysvětlení mě nenapadá,“ prohlásila. „Ale netrapte se tím. Změna výšky během letuje rutinní záležitost. Piloti jsou…, jsem přesvědčená, že se snaží najít příhodnější letovou výšku.“

Brian spustil závěs na místo, obrátil se k ní a zavrtěl hlavou.

„Necítil jsem, že by byl předtím let neklidný.“

„Nic jiného… mě už nenapadá.“

„Vy lžete, viďte?“ skoro vyštěkl Brian.

„Proboha, ne!“ kategoricky se ohradila Janie – a náhle také ucítila, jak jí zalehly uši.

Brian Logan se pomalu blížil zpátky k Janie. „Něco tam nahoře provádí s přetlakem v kabině, a vy předstíráte, že nic nevíte.“ Teď se doktor Logan tyčil nad drobnou postavou letušky a upíral na ni vzteklý pohled.

„Janie, co nám ten chlap chce provést? IHNED MI TO POVĚZTE!“

Zavrtěla hlavou a v úzkostném gestu před sebe pozvedla ruce.

„Já to NEVÍM! Čestné slovo! Ale uši mi už taky zalehly. Buď stoupáme, nebo… nebo…“

„Nebo co?“ vypálil na ni Brian otázku a dýchal stále rychleji.

Janie cítila, jak se i jí zrychluje dech. Ale strachem to nebylo. Něco tady opravdu nehrálo, ale k té změně docházelo postupně, takže porucha přetlaku to být nemohla.

„Počkejte,“ požádala Janie, protáhla se okolo doktora Logana a začala se pozorně rozhlížet po cestujících. Nejméně dvacet jich spalo. Během té chvilky, co je sledovala, klesla náhle nějaké starší ženě v přední řadě hlava na stranu, jak ji přemohl spánek.

Janie se v žaludku začal usazovat strach.

Kdy se uvolňují kyslíkové masky? Ptala se sama sebe a odpověď se jí po letech výcviku vybavila téměř okamžitě. Samozřejmě, kritický tlak odpovídá skoro třem tisícům sedmi stům metrům nadmořské výšky. Pak se masky automaticky vysunou. Ale dýchat můžeme bez potíží, je-li tlak vyšší, než kritický, takže když se ještě nevysunuly…

Janie se otočila čelem k Brianovi a oběma dalším mužům. „Máte někdo pocit, že se vám točí hlava?“

„Jo,“ zareagoval na její otázku jeden z nich. „Mně se točí.“

„Zdá se mi, že mně taky,“ připojil se i druhý.

Brian přelétl pohledem oba muže a nakonec znovu upřeně pozoroval Janie. „On nám snižuje tlak, viďte?“

Kývla hlavou, pomalu a neochotně, ale neschopna to skrývat. Došla k závěru, že zapírat nemá smysl. Když už jí zaléhá v uších, musejí se masky každou chvíli spustit. „Mohl by,“ připustila Janie, „i když masky se ještě neuvolnily, takže bychom měli být pod kritickou hodnotou, a ta odpovídá skoro třem tisícům sedmi stem metrům nadmořské výšky.“ Pak jim stručně vysvětlila, jak je to zařízené. „Dokud se masky neuvolní, nepředstavuje to žádný problém. Může se nám trochu točit hlava, ale menší koncentrace kyslíku v této výšce ještě nemůže vést k bezvědomí. Skutečný problém by nastal při tlaku odpovídajícímu zhruba sedmi tisícům sedmi stům metrů, ale ani pak bychom neměli mít potíže vydržet skoro třicet minut bez masek –a celou hodinu s nimi. Něco jiného by bylo, kdyby tlak v kabině klesl na hodnotu odpovídající osmi tisícům pěti stům metrů…“

„Co by se stalo v tom případě?“ zeptal se jeden z mužů, a když Janie přelétla pohledem k doktoru Loganovi, viděla, že on to dobře ví.

„V osmi tisíci pěti stech metrech,“ pokračovala Janie, „bychom potřebovali dostávat kyslík pod tlakem a speciální masky a regulátory, jaké mají piloti. Masky cestujících nedodávají koncentrovaný kyslík. Při tlaku odpovídajícímu výšce osmi tisíc pěti set metrů bychom ztratili vědomí během jedné minuty. Říká se tomu tlakové dýchání a doba využitelného vědomí.“

Další dva muži a jedna žena prošli závěsem z turistické třídy a připojili se k nim a Brian je uvítal slovy: „Objevili jste tam vzadu nějaké piloty?“

Všichni zavrtěli hlavou. „Ptali jsme se úplně každého,“ řekla žena. „V turistické třídě jsou dva amatérští letci, kteří kdysi létali na jednomotorových cessnách, ale říkali, že by neměli vůbec potuchy, co si počít v kokpitu sedm-set-sedmačtyřicítky.“

Janie si uvědomila, že jeden z mužů, kteří vešli, cestuje v turistické třídě už z Chicaga. Během letu ji vyhledal a stěžoval si tehdy na chování letušek z její chicagské posádky. Tehdy mu pomohla sepsat stížnost. Brown, vzpomněla si, jmenoval se Dan Brown.

„Řekl jste tomu pošukovi, aby letěl do Kapského Města, je to tak?“ položil Brown více méně řečnickou otázku. „A on nás teď znovu neuposlechl a otočil to na sever, viďte?“

„To máte pravdu,“ souhlasil Brian, „ale teď jsme se dostali do jiného maléru.“ Následovalo stručné zasvěcení nově příchozích o klesajícím tlaku uvnitř letadla.

„Takže nezbývá, než si na něj dojít došlápnout,“ vyřešil to Dan Brown.

„Tvrdí, že má zbraň, a dveře kokpitu jsou pancéřované,“ odpověděl Brian a pohled mu podvědomě zalétl na strop, zda se již nespouštějí kyslíkové masky. Rozhodně ale jasně cítil, jak se mu zrychluje dech. Podíval se obviňují cím pohledem na Janie. „Připadá mi, že tlak odpovídá podstatně větší výšce než tři tisíce šest set metrů.“

Janie nakoukla škvírou v závěsu do prvního oddílu turistické třídy, ověřila si, že masky nejsou nikde vidět, a vrátila se k Brianovi. „Masky se ještě nespustily, takže tlak ještě neklesl pod kritickou mez. Možná se snaží vyvolat u všech ospalost, ale nemůžu uvěřit, že by nás chtěl zbavit vědomí.“

„Ale já ano,“ odporoval jí Brian. „Nezapomínáte, že tenhle chlap nechal jen tak umřít druhého pilota?“

Janie přelétla pohledem ostatní a v jejich očích vyčetla kombinaci paniky a hněvu.

„Jenže já cítím, že trpím hypoxií už teď,“ prohlásil Brian. „Janie, jste si jistá, že je ten systém s uvolňováním masek automatický?“

„Ale určitě,“ odpověděla Janie bez zaváhání, ale v hlavě o překot probírala všechny možnosti.

„Jak se to spouští? A na co je ten systém napojený?“

„To já nevím. Snad na elektrický rozvod.“

Brian se na ni na několik dlouhých vteřin zadíval.

„Jestli to je na elektriku,“ domýšlel možnosti Dan Brown, „musí ten obvod mít nějaký jistič.“

„To pravděpodobně má,“ usoudila Janie.

„A ten je umístěný v kokpitu?“

„To já… nevím. Možná. Většina zařízení na palubě se ovládá odtamtud, až na vybavení kuchyněk.“

„V tom to musí být,“ prohlásil Brian, ale to už těžce dýchal a cítil se hrozně zesláblý. „Ten darebák vypnul jistič, aby se masky nemohly spustit. Bude snižovat tlak uvnitř letadla, dokud všichni kvůli hypoxii neztratíme vědomí.“

„Co je to hypoxie?“ chtěl vědět Brown.

„Nedostatek kyslíku v krevním oběhu. Vede k poruchám myšlení a ztrátě vědomí. Při delší hypoxii dochází k poškození mozku… a nakonec k odumření mozkových buněk.“

Janie zpozorovala, jak se na Brownově tváři objevuje výraz ohromení. Brian zvedl hlas, aby ho slyšeli i další lidé, kteří se kolem nich srocovali.

„Tohle je kapitánův plán, hodlá snižovat tady uvnitř kabiny tlak, dokud všichni neztratíme vědomí, a nejspíš ani neví, že nás tím může zabít.“

„Briane…,“ ozvala se Janie, ale Logan ji přerušil.

„Máte tady vzadu nějaké přenosné kyslíkové lahve, že?“

„Ano, ale jen několik.“ t „Kde jsou?“ zeptal se Brian.

Janie zavrtěla hlavou. „Briane, podívejte, co kdybychom mu zavolali…“

„Ne! Na to není čas. Nebude nás poslouchat. Musíme jednat okamžitě.“

„Je ozbrojený,“ připomněla mu Janie. „Říkala jsem vám, že rvačka s jediným pilotem na palubě je šílenost, a stejně se přes ty dveře nedostanete. Slyšel jste ty lidi. Nejsou tu další…“ Zarazila se v půli slova, když si vzpomněla na kvalifikaci Roberta Macnaughtona, a uvědomila si, že čas nadešel.

„Jestli se mu to podaří, budou z nás ze všech mrtvoly,“ vysvětloval Brian lidem okolo, proč je nutné převzít velení letadla. V kuchyňce jich přibývalo, všichni naslouchali a přikyvovali. Malý prostor kuchyňky už byl přeplněný, všichni zrychleně dýchali a čím dál víc se jich zmocňoval strach.

„Tohle je smrtelně vážné. Tlak tady uvnitř už nejspíš odpovídá výšce nad pět a půl tisíce metrů. Možná vůbec neví, co dělá, ale jestliže v tomhle tlaku strávíme příliš dlouhou dobu, poletí dál jen s nákladem mrtvol,“ pravil důrazně Brian k Janie.

Rozezněl se zvonek palubního telefonu ze zadní kuchyňky. Janie zvedla sluchátko a uslyšela v něm pláčem poznamenaný hlas. „Janie? Elle tady vzadu ztratila vědomí a všechny se cítíme na omdlení. Co se děje? Masky se neuvolnily, ale připomíná mi to rychlou dekompresi.“

„Vytáhněte si přenosné kyslíkové lahve a posadte se. Střídejte se a dýchejte s maskou,“ přikázala Janie, ihned přerušila spojení a vzápětí vyťukala kód do kokpitu.

Ve sluchátku se ozval zvuk opakovaného elektronického vyzvánění, ale telefon nikdo nezvedal.

„Voláte ho, ale on to nebere, viďte?“ zeptal se Brian.

Přikývla a chtěla sluchátko položit, ale Brian si od ní sadu přebral, vyťukal kód palubního rozhlasu, který už znal nazpaměť, a zvedl mikrofon k ústům.

Kapitáne? Jestli mé slyšíte, tady je doktor Logan. Víme, co se snažíte provést s tlakem uvnitř letadla. Buď toho ihned necháte a znovu vrátíte hodnoty tlaku v tomto letadle na normál, nebo vyrazíme ty zatracené dveře a dojdeme si pro vás. Rozumíte mi, vy darebáku? Ihned zvyšte tlak uvnitř kabiny!

Brian se otočil, trhnutím odhrnul závěs a přiložil si mikrofon znovu k ústům.

Lidi, kapitán se nás snaží uvést všechny do bezvědomí tím, že snižuje tlak uvnitř letadla. Jinými slovy se nás pokouší zabít.

Brian položil sluchátko a zdálo se mu, že jeho slova se ozvěnou nesou po celém obrovském prostoru kabiny Boeingu 747. Zároveň si uvědomoval, že jeho projev pravděpodobně vyděsil cestující letu šest aerolinií Meridian k smrti.

„Pojďte, vyrazíme z toho hajzla duši,“ zavrčel jeden z mužů.

Janie se k němu obrátila, hlas jí ztvrdl a dýchání se jí ještě zrychlilo. „A potom uděláte co?“

Brian odpověděl místo něj a ruku jí přitom položil jemně na rameno. „Jestliže objevíme jistič, který vypnul, můžeme ho zase nahodit a spustit dolů ty masky.“

„Počkejte chvilku!“ řekla zadýchaně Janie. „Nic nepodnikejte! Ještě může existovat jedno řešení. Hned se vrátím.“

Brian se obrátil k cestujícím v kuchyňce.

„Teď se všichni vraťte, otevřte všechny přihrádky na zavazadla a hledejte kyslíkové lahve. Potom je přineste sem.“

Dan Brown a čtyři další cestující okamžitě zmizeli v oddělení turistické třídy. Brian se otočil na druhou stranu a sledoval půvabnou postavu Janie Bretsenové, jak mizí v oddělení první třídy. S úžasem a s pocitem zmatku si uvědomil, že i když jeho mozek trpí nedostatkem kyslíku, dokáže intenzivně vnímat to půvabné ztělesnění ženskosti… Janie se zastavila v zadní části oddělení první třídy, otevřela horní úložný prostor, vytáhla kyslíkovou láhev s maskou z úchytů a vydala se k sedadlu Roberta Macnaughtona. Poklekla vedle spícího muže, zatřásla mu ramenem, když viděla, jak se jen nepatrně pohnul, zaplavila ji vlna úzkosti. Třásla jím znovu a znovu a pokaždé o poznání prudčeji.

Konečně se Macnaughton se zjevným úlekem probudil.

„Ano?“

„Pane Macnaughtone, to jsem já, Janie Bretsenová.“

„Ano?“ opakoval nesoustředěně, posadil se zpříma a promnul si oči. „Cítím se trochu divně.“

„Říkal jste, že můžete létat s Boeingem sedm-set-sedm-atřicítkou, viďte?“

Podíval se na ni a pomalu přikývl. „Co se přihodilo?“

„Ještě nic, ale už nezbývá moc času. Kapitán nahoře skutečně zešílel.“

V rychlosti shrnula situaci. „Jestliže se jim podaří otevřít dveře do pilotní kabiny a zneškodní ho, jste naše jediná naděje.“

„Myslíte, abych převzal řízení letadla?“

„Ano, pane Macnaughtone.“

„To by ale mohlo být považováno za akt leteckého pirátství, jestli se nemýlím.“

„Já vím. Ale pokouším se, aby se nám situace nevymkla z rukou, a…“

„Zvláštní způsob, jak hodlá člen posádky zvládnout ošemetnou situaci,“ prohlásil vážným hlasem a stále ještě si mnul oči.

Janie náhle vstala, ale nohy pod ní podklesly, když jí došla pravdivost jeho slov. Panenanebi, jak jen to uvažuju? „Zůstaňte tady. Vrátím se!“ Položila kyslíkovou láhev vedle jeho sedadla a s vypětím veškerých sil i vůle se vydala zpátky ke kuchyňce. Tam už Brian Logan dával kolovat kyslíkovou masku.

„Janie, chystáme se nahoru. Co jste měla za tak neodkladnou pochůzku?“

Nechala jeho otázku bez povšimnutí a přiložila k uchu palubní telefon. Kód pilotní kabiny se jí podařilo vyťukat až na třetí pokus.

Tentokrát se Phil Knight ozval při druhém zazvonění. „Ano?“ ohlásil se a jeho hlas zněl tlumeně, patrně mluvil přes kyslíkovou masku.

„Á… to je kapitán?“ začala zalapáním po dechu, jak jí Brian vsunul mezi ústa a sluchátko kyslíkovou masku. Zhluboka se několikrát nadechla a udivilo ji, jak se barvy kolem najednou projasnily. „Kapitáne, tady je Janie Bretsenová, jedna z vaší posádky.“

„Ale, ale, jedna z mojí posádky? Slyšel jsem vaše hlášení, Bretsenová. Můžete se považovat za vyhozenou z práce. Slyšela jste někdy slovo revolta!“

„Kapitáne, musíte zvýšit tlak v kabině. Cestující vědí, co děláte, a jestliže nevrátíte tlak k normálu, celý dav vyrazí nahoru. Já jim v tom nedokážu zabránit. Dělám, co můžu, ale ztrácím nad lidmi tady dole kontrolu. Chystají se na vás, jestli neuposlechnete. Navíc je tu ještě jedna věc, kterou byste měl vědět.“

„A to je co?“ odfrkl si s opovržením Knight. „Na palubě je další pilot s kvalifikací na boeingy a je připraven převzít řízení letadla, nevyhovíte-li našim požadavkům.“

Uslyšela klapnutí sluchátka – a v témže okamžiku si uvědomila i náhlé ticho kolem sebe.

„Vy jste našla jiného pilota?“ zeptal se jí Brian nevěřícně. „Kdo je to?“

Zvedla hlavu a snažila se rozhodnout, co má říct, ale v tom okamžiku vkročil do prostoru kuchyňky Robert Macnaughton s přenosnou kyslíkovou maskou.

„Domnívám se, že to nejspíš budu já,“ prohlásil nepříliš nadšeně. „A soudě podle toho, kolik lidí všude kolem ztrácí vědomí, řekl bych, že nám moc času nezbývá.“

Brian se zadíval na Macnaughtona, dlouze se nadechl z kyslíkové masky a pak ji podal Janie. „V kabině už musí tlak odpovídat výšce přes šest tisíc metrů. Říkala mi, že při tlaku v osmi tisících pěti stech metrech jsme vyřízení.“

„To je v podstatě správný údaj. Pojďme, dáme se do toho.“

Brian se rychle podíval na Janie. „Máte klíč od kokpitu?“

Zavrtěla zvolna hlavou. „Po útoku na Dvojčata je to passé. Musí vás vpustit dovnitř, a navíc otisk vaší ruky musí být registrovaný nějakým… zařízením tam nahoře.“

„Jakmile budeme vědět určitě, že nemá zbraň, vylomíme je.“ Brian kývl na Roberta Macnaughtona. „Jakmile se dostaneme dovnitř, sednete si na pravé sedadlo a stabilizujete letadlo. My zatím toho poseru vytáhneme z levého sedadla.“

„Jsem nakloněn s tím souhlasit,“ nutil se Robert Macnaughton do humorného tónu.

„To je naprostá šílenost!“ povzdechla si Janie a střídavě se dívala z jednoho na druhého. „Musíme předpokládat, že jestli se vám podaří vniknout dovnitř, vypne autopilota, a co potom?“

„Potom,“ doplnil ji Robert Macnaughton, „na to budu mít jen několik sekund.“

„Už teď máme jen pár sekund,“ varoval Brian a rychle vykročil ke schodišti na horní palubu. Robert Macnaughton ho následoval s Janie v závěsu, dva z mužů shromážděných v kuchyňce se pokusili vyrazit za nimi, ale po chvilce se již jen ploužili, až se jeden z nich posadil na poslední schod, aby nabral dech, a druhý se zapotácel a v bezvědomí se složil na podlahu.

Brian už byl nahoře, když se otočil a ke svému zděšení spatřil Roberta Macnaughtona, jak se kymácí uprostřed schodů.

„Kyslík!“ zařval Brian, co mu síly stačily, a gestikulací mu naznačoval, aby si nasadil masku a otevřel přívod kyslíku. „Nasaďte si masku!“

Macnaughton se tvářil stále nechápavěji, zatímco jeho ruka s maskou se zmateně pohybovala sem a tam před obličejem. Po jeho boku se objevila Janie, ale bylo na ní patrné, že odpadá stejně rychle.

„Já… udělám… to sama,“ vyrazila ze sebe a popadala dech. Podařilo se jí sebrat Macnaughtonovi masku z ruky, otočila kohoutem regulátoru a několikrát se sama zhluboka nadechla, než mu ji nasadila na obličej.

Brian sledoval, jak Macnaughton pomalu ožívá, pomáhá Janie na nohy a táhne ji s sebou po schodech nahoru. Uvědomoval si, že času nemají nazbyt. Kamkoli se podíval, spatřil některého z cestujících v bezvědomí. To už se ale ocitl před dveřmi do kokpitu. Širokým švihem vzad se rozmáchl a ocelovou kyslíkovou láhví prudce udeřil do otočné růžice na pancéřovaných dveřích.

Dveře nepovolily, ale Brian zaslechl polekané hlasy uvnitř. Přitiskl se instinktivně ke stěně, i když neočekával, že by kulka mohla pancéřování prorazit. Žádný výstřel se neozval.

Brian znovu udeřil lahví do růžice, ale ani druhý pokus nezanechal na dveřích ani škrábanec.

Vtom se velký proudový letoun ostře naklonil na levé křídlo. Odstředivá síla smýkla Brianem vpravo, ztěžka dopadl na dveře toalety a svezl se na podlahu. Úhel náklonu se nadále zvětšoval a všechny volné předměty začaly klouzat vlevo. Viděl, že Janie se podařilo zachytit zábradlí. Boční pohyb ale pokračoval a Boeing 747 se stále otáčel kolem svislé osy vlevo. Robert Macnaughton ztratil půdu pod nohama, jakoby ve zpomaleném záběru máchl rukama do vzduchu, kyslíková maska mu z nich vyklouzla a pak už narazil hlavou do stěny.

Janie se vzápětí pustila zábradlí, sklouzla směrem k Macnaughtonovi, zachytila kyslíkovou masku a nasadila si ji na obličej.

Brian měl pocit, že dělají třistašedesátistupňový obrat kolem svislé osy. Janie s Macnaughtonem zkoušela třást ve snaze ho probudit, ale pak si sundala masku a křikla na Briana: „Je mimo. Nikoho, kdo by letěl, nemáme!“

Ozval se zvuk zapínaného palubního rozhlasu a kabinou se rozlehl kapitánův hlas.

To bychom měli… Ať už buší na dveře kokpitu, kdo chce, měl by radši rychle pochopit, že budu provádět s tímhle letadlem tak divoké manévry, jak bude nutné, abych zabránil komukoli dostat se dovnitř… A pokud budu nucen ještě jednou k takovému manévru, letadlo se může za letu rozlomit a všichni se zabijeme. Do kokpitu se nemá nikdo šanci dostat, takže SE STÁHNĚTE! Rozuměli jste? Co je moc, je moc! Logane, tím myslím vás a kohokoli, kdo je tam venku s vámi.

Brian se cítil otupělý, což nedávalo smysl, protože měl nasazenou masku a vdechoval čistý kyslík. Měl pocit, že má v hlavě jen slámu, a Janie, vzdálené od něj asi pět metrů, se nevedlo o nic lépe. Pohled mu náhodou padl na malý manometr ukazující naplnění lahve – ručička už spadla do červeného pole.

Snažil se nadechovat z masky co nejintenzivněji. Jistě, kyslík ještě do masky přicházel, ale průtok už nebyl do statečný. Jeho soustředění se vytrácelo, ale pozvolna si s tím přestával dělat starosti. O co se to vlastně pokouší?

Pilotní kabina! Aha! Musím… se dostat dovnitř! Napadlo ho. Přece má poslání, jenom mu dělá potíže tvořit v hlavě slova. Něco okolo nějaké lahve, ale už zapomněl co. Vlastně se mu ulevilo, když teď mohl ležet na podlaze a opírat se o přepážku v trupu letadla. Cítil se vlastně docela fajn. Konečně se mohl uvolnit.

Kdepak, žádné starosti, kamaráde! Ale kdo to říká? Stačil si ještě pomyslet.

Dveře. Někde musí být nějaké dveře. Bude muset tou těžkou lahví praštit do nějakých dveří či co.

Nakonec dospěl k rozhodnutí, že nic nezkazí, když si před tím malinko zdřímne.

OPERAČNÍ STŘEDISKO, BÍLÝ DŮM, HLAVNÍ MĚSTO WASHINGTON – 16.40 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

Obvyklý rituál Williama Sandersona, personálního šéfa Bílého domu a bývalého čtyřhvězdičkového admirála námořnictva, spočíval v tom, že se zjevil mnohem dřív, než ho personál v operačním středisku očekával.

Tentokrát však na to byli připraveni. Poučili se už před mnoha měsíci, že kdekoli se má jejich šéf objevit, stane se tak dlouho před plánovaným příchodem a přikrade se stejně nenápadně jako stratosférický taktický bombardér B-2.

Sanderson se zasunul do křesla na konci nevelkého konferenčního stolu v relativně těsné suterénní místnosti, kde na velké obrazovce na stěně blikalo několik záběrů nejvyššího stupně utajení, které přicházely zakódované z Úřadu národní bezpečnosti v Chantilly.

„Základní fakta znám,“ prohlásil Sanderson. „Proč ale si v Langley i v Chantilly myslí, že zrovna tohle by mohl být útok s trojským koněm?“

Ředitel operačního střediska k němu přes stůl přistrčil několik dokumentů označených jako přísně tajné.

„Pane, tady jsou shromážděny předpoklady, které tuto teorii podporují. Langley se domnívá, že se generál Onitsa pustil do nějaké sdružené obchodní transakce, s kým, to nám není známo. Dosud neměl s teroristy nic společného, ale jestliže teď ten obchod skutečně uzavřel, pak má tři sta dvacet rukojmích a organizace, která to celé dala dohromady, může naložit do linkového letadla s legálně přiděleným číslem letu nějaký druh zbraně hromadného ničení. Na základě družicových snímků máme ověřeno, že cestující jsou skutečně na zemi zadržováni jako rukojmí. Existuje fotografický důkaz o smrti pilotů letadla a dalším podpůrným faktem je to, že sedm-set-sedmačtyřicítka vysílala zjevně falešné tísňové volání poruchy rádiového spojení. K dispozici je rovněž velice mazaně formulovaná digitální zpráva, údajně od kapitána letadla, v níž se tvrdí, že na palubě propukla vzpoura cestujících – těch, o nichž jsou v Langley přesvědčeni, že se stále nalézají na území Nigérie. A je to pouhých pár minut, kdy lidé z Úřadu národní bezpečnosti vyslovili domněnku, že jeden z jejich satelitů začal zaznamenávat přítomnost štěpného materiálu na palubě.“

„Jak k tomu došlo? To mají pozitivní odraz neutronového materiálu na palubě toho letadla?“

„To přesně ne, pane admirále. Jen několik výronů, které mohou vycházet z něčeho stíněného na palubě letadla, ale také to nemusí znamenat vůbec nic. Jinými slovy je tu jen malá pravděpodobnost, ale zároveň není vyloučeno, že na palubě může být jaderná zbraň. Bezpečnostní úřad rovněž hlásí, že satelity na území toho nigerijského letiště žádné stopy jaderného materiálu před přistáním boeingu nezaznamenaly. Jenže není vyloučeno, že bylo použito účinné odstínění.“

„Ani jedna z možností mě nijak zvlášť nezaujala, pakliže ji někdo nepotvrdí,“ vynesl svůj rozhodný ortel admirál. „Vždyť mohou vézt náklad antraxu nebo nějaké jiné chemické zbraně.“

„Takže sečteno a podtrženo nám vychází co?“ pokračoval ředitel operačního střediska. „Langley totiž doporučuje, abychom prezidenta okamžitě informovali.“

Admirál šlehl očima od papírů k podřízenému. „A máme ho požádat o co?“

„Aby požehnal vyhlášení poplachu v NATO a ve štábu jednotného velení evropských spojeneckých sil a také abychom mohli uvědomit Izrael v případě, že letadlo udělá náhlý obrat vpravo. Je od něj třeba získat i souhlas k tomu, aby se ministerstvo zahraničí mohlo spojit s evropskými protějšky, jejichž města leží v kurzu letu boeingu.“

Sanderson se znovu zadíval na jeden z papírů ležících před ním. „Tady se říká, že doktor Onitsa už formuloval požadavek na výkupné. Jak se zachová Nigérie?“

„Počkají si, zda jim výkupné za naše občany dáme. Pokud je nedostanou, budou pro změnu nejprve chtít zjistit, jaké požadavky vysloví Onitsa vůči nigerijské vládě. První rozhodující ultimátum – požadavek na zaslání peněz – vyprší za několik minut.“

„Jak se na to dívá Pentagon?“

„Sleduje situaci a vyčkává, pane admirále, a uvádí do stavu pohotovosti Sedmou flotilu ve Středozemním moři pro případ, že ji budeme potřebovat.“

Sanderson opět zvedl hlavu a usmál se. „To je dobře. Je zcela možné, že právě ji potřebovat budeme. Máme tam Enterprise spolu s Eisenhowerem a… už jsem zapomněl, kterou ještě.“

„Kdo jednou velel štábu námořnictva, nezapře, že má přehled…“

„To bych řekl,“ přerušil ho Sanderson a přes stůl k němu zpátky přesunul tajné dokumenty. „To by bylo. Kde se pohybuje prezidentské letadlo v tuhle chvíli?“

„Máme signály o letu Air Force One poblíž Des Moines. Prezident hovoří po telefonu s první dámou.“

„Přerušte je, napojte nás a zajistěte, aby v Pentagonu byli na požádání připraveni podat informace. Vždyť víte, jak po mně vždycky chce, abych mu sdělil stanovisko vojáků. Takže máme-li sestřelit americkou sedm-set-sedma-čtyřicítku nad Středozemním mořem, chci mít všechno schváleno z nejvyšších míst.“

Ředitel střediska na chvilku viditelně zaváhal. „Vy… si myslíte, že to může dopadnout takhle?“

William Sanderson vstal a přešel k malému stolku u stěny, aby si nalil šálek kávy, a prohlásil: „Jestliže nebudeme schopni jednoznačně vyloučit, že to neznamená hrozbu, pak nám nic jiného nezbude. Prezident vydal rozkaz – a ten je stále v platnosti –, který v případě nutnosti opravňuje armádu k sestřelení civilního letounu nad územím Spojených států. Zaplaťbůh, že si tentokrát aspoň nemusíme dělat starosti s cestujícími jako před několika lety u letadla aerolinek Quantum, kde bylo podezření na přítomnost virů na palubě.“

HLAVNI BUDOVA ÚŘADU NÁRODNÍ BEZPEČNOSTI, CHANTILLY VE STÁTĚ VIRGINIA – 16.45 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

George Zoffel se otočil v křesle, aby upoutal pohled Johna Blaylocka. Prstem ukázal na hlavní obrazovku, kde další snímek v infračerveném spektru zobrazoval Boeing 747 společnosti Meridian.

„Co si myslíte o tom manévru, který jsme právě viděli, Johne?“

John Blaylock stiskl rty. „Žádný linkový pilot se zdravým rozumem něco podobného se sedm-čtyři-sedmou provádět nebude. A už vůbec by se neotáčel po spirále s tak ostrými úhly náklonu. Ať už v tom letadle sedí u beranů kdo chce, není to nikdo z Meridian. Tohle mě přesvědčilo víc, než všechny ty fotky těl pilotů na ranveji a Onitsovy požadavky.“

„Vy jste létal se sedm-set-sedmačtyřicítkou jako kapitán, viďte?“

„Víc let, než bych byl ochoten přiznat,“ odpověděl John. „Takovýhle kousek ta holka nejspíš dokáže. V tom problém není. Ale žádný z nás by se k němu nikdy dobrovolně neodhodlal.“

David Byrd se naklonil dopředu, sledoval pozorně Zoffela a Blaylocka a pak zvedl prst.

„Plukovníku, chcete k tomu něco poznamenat?“ zeptala se Sandra Collingsová.

„Vím…, jsem tu jen jako pozorovatel, ale něco mi na tom všem nesedí.“

„Jen pokračujte.“

„Tak zaprvé… co když na palubě toho letadla opravdu došlo ke vzpouře cestujících? Nebyl by potom takový kruh v takovém náklonu vysvětlitelný? Co jestli se tam strhla rvačka? Pokud si vzpomínáte, během útoků na New York a Pentagon se skupina statečných cestujících odhodlala poprat se s únosci v pilotní kabině a letadlo se zřítilo.“

„Je těžké najít vzbouřené cestující někde, kde žádní nejsou, plukovníku,“ oponovala mu Sandra Collingsová a výmluvným gestem ukázala na nehybný záběr autobusů generála Onitsy parkujících před budovou.

David s povzdechem přejel pohledem digitální zobrazení.

„V tom máte pravdu, ale… nejsem úplně přesvědčený, že na palubě vůbec žádní cestující nezůstali.“

„Tím nejzřejmějším cílem je přesně to, z čeho je podezříváme,“ odpověděla rozhodně Sandra. „Pokud nevznikne podezření, že se nejedná o linkový let, bude letadlu ve stavu nouze umožněna v rámci rutinních mezinárodních uzancí změna kurzu. A vzpoura cestujících je pochopitelně stavem nouze – kterému se nebohý osamocený kapitán snaží čelit a zároveň hledá vhodné místo pro přistání.“

„Zadržte na chvíli,“ přerušil proud Sandřiny výmluvnosti David a ukázal na obrazovku. „Na tomhle monitoru máme vizuální potvrzení, že cestující jsou mimo letadlo. Je to tak?“

„Přesně tak,“ potvrdil to Zoffel.

„Ale jestli měl generál Onitsa v plánu odvést cestující a posádku z letadla a zadržet je jako rukojmí, tak určitě jeho partneři, ona skupina X, musela vědět, co se chystá udělat.

Nakonec vždyť to je jediný zisk, který mu z celé transakce plyne – zneužít rukojmí, aby získal ústupky na nigerijské vládě a od nás peníze. Takže skupina X musí vědět i to, že v určitém okamžiku se Onitsa chystá prozradit celému světu, že boeing, který právě ukradli, nemá na palubě nikoho kromě pilotů. Skupina X tedy vyšle velice chytře vymyšlené prohlášení, že na palubě propukla vzpoura rozlícených cestujících, kteří letadlo unesli. Musím uznat, že je to mazané a neotřelé. Jenže v témže okamžiku je věrohodnost jejich tvrzení naprosto popřena Onitsovými požadavky vůči nigerijské vládě, z nichž vyplývá, že na palubě žádní cestující nejsou! Takže… proč by to měla skupina X celé připravovat, když to povede k jejich nezdaru?“

„Kdo říká, že jsou neúspěšní?“ zeptal se George Zoffel. „Získali si naši soustředěnou pozornost.“

„To ano, ale co vlastně chtějí, abychom si mysleli? Podívejte, v našem uvažování něco nehraje.“

John Blaylock se až dosud usmíval a držel se stranou, ale teď se začal pochechtávat a David se k němu natočil s lehkou nevolí.

„Copak, Johne?“

Blaylock zavrtěl hlavou. „Omlouvám se… To nebylo na vás, Davey…, to kvůli generálu Onitsovi. On je to vlastně doktor Onitsa.“

„Nechápu, co tím chcete říct,“ ohradil se David a musel se moc přemáhat, aby na sobě nedal znát vzmáhající se podrážděnost nad přezíravou reakcí dlouholetého zpravodajce. „Uznávám, že jsem naprostý zelenáč v záležitostech mezinárodní zpravodajské služby, jenže logika zůstává logikou.“

John Blaylock se zadíval na stůl, pak si odkašlal a jeho úsměv zmizel. „Znám minulost toho člověka i jeho profil. Tenhle doktor je mistrem v umění hrát to na obě strany a je až příliš inteligentní, než aby si udělal ze Spojených států nepřítele v době, kdy válčí. Takže co udělá? V tomto případě bych vsadil B-l, že přechytračil a podfoukl skupinu X, a zaručuju vám, že o tom ještě ani sami nevědí.“

„Teď už se v tom přestávám orientovat úplně,“ přiznal se David.

„To já taky,“ přidal se George Zoffel s úšklebkem. „Vy přece nevlastníte žádné B-l, že ne, Johne?“

„Jak o tom můžete pochybovat?“ ohradil se Blaylock. „Mám ve svém budoáru nádherně stavěný model s přesnými proporcemi.“ Vstal, napřímil se a pak kývl na obrazovku, kde silueta boeingu stále mířila k severu. „Je to chytrý plán, dámy a pánové,“ pokračoval John. „Skupina X, jak jim říkáte, chce boeing využít, buď aby z něj vypustila biologickou látku, nebo odpálila jadernou bombu přímo nad středem nějakého evropského velkoměsta. S největší pravděpodobností se jedná o biologickou zbraň. Piloti patrně nemají sebevražedné úmysly. Možná nevědí, co mají ve skutečnosti na palubě nebo k čemu má dojít. Ale aby misi uskutečnili, musejí se skrýt za iluzi, kterou se pokusili vytvořit, že cestující se bouří a že vystrašený kapitán je zabarikádovaný v pilotní kabině. Onitsa nepochybně přísahal skupině X, když s nimi ten obchod uzavíral, že s předáním požadavků nigerijské vládě počká, až ten svůj antrax vypustí nebo odpálí bombu. Jinak by pochopitelně zničil iluzi, že cestující zůstali na palubě. Potom už bude skupině X úplně lhostejné, kde cestující jsou nebo byli. Jejich poslání tím skončí. Nicméně Spojeným státům – v té době držící smutek buď kvůli smrti několika milionů Evropanů, nebo kvůli hrozící epidemii, na tom ostatně nezáleží – by se mělo ulevit, až zjistí, že alespoň tři sta cestujících společnosti Meridian je stále naživu někde v Nigérii. A protože nás zná, ví, že zaplatíme cokoli, jen abychom je dostali zpátky. Onitsa dostane své peníze, cestující budou žít, skupina X vyhladí několik milionů lidí v Římě či v Ženevě nebo v Londýně. Pak se bleskurychle uchýlí do podzemí v Bagdádu nebo Teheránu a budou doufat, že při odvetě proměníme omylem v hromadu trosek nějaké středisko civilního obyvatelstva, a tím oslabíme jednotu celosvětové koalice proti terorismu. To by asi tak mohlo osvětlit základ ujednání, na které si Onitsa plácl.“ John začal chodit po obvodu místnosti a mohutný gestikuloval. „Teď ale pozor!“

„Věděla jsem, že v tom nějaké to ale bude, zareagovala Sandra a mrkla na Davida. „Tak je to s Johnem Blaylockem vždycky.“

„Laskavě se zdržte skákání do řeči starším lidem, mladá dámo,“ pokáral ji John a mrkl na ni.

„Takže,“ pokračoval, „náš vynalézavý doktor Onitsa má jednu Achillovu patu. Je léčitelem. Lékařem. Kromě svého poslání osvobodit lid své vlasti je rovněž vázán Hippokratovou přísahou. Ve skutečnosti si v zabíjení nelibuje, i když mu jde skvěle. A hlavně stejně dobře hraje divadlo jako vyniká ve vojenské taktice. Je úžasné, jak: se mu podařilo vybudovat si hrozivou pověst krvežíznivého zabijáka, a přitom během občanského povstání, které zahájil před osmi lety, ušetřil tolik životů, kolik jen to bylo možné. A myšlenka na vyhlazení Londýna, Ženevy nebo Paříže ho tedy také nemůže příliš nadchnout, protože ten člověk miluje nejen ta města, ale nakonec i Evropu jako takovou.“

„Chcete tím říct…,“ stačil David pouze začít větu.

„Tím chci říct, že vím přesně, co skupina X zamýšlí, a když předložil své požadavky nigerijské vládě, záměrně vše uspěchal. Uvědomoval si totiž, že se to okamžitě dozvíme a ihned začneme jednat. Věděl, že si dokážeme spočítat, jaké nebezpečí ten boeing představuje a že si to dáme dohromady daleko dřív, než doletí k jižním břehům Středozemního moře.“

„Jenže jedna věc do toho nezapadá, Johne,“ vytasil se s námitkou George Zoffel. „Jak se jim vůbec podařilo to letadlo získat? Proboha, jak donutili dva piloty aerolinií, aby přistáli na tak odlehlém místě, jako je Katsina?“

„To je jasné, Georgi. Zařídili, aby se nějaká technická závada objevila přesně v tom správném okamžiku nad Nigérií, nebo donutili jednoho ze zajatých nigerijských stíhačů, aby motor boeingu poškodil střelbou. Je pravděpodobné, že mají nějaký výkonný rádiový vysílač, který je silnější než ten, co má k dispozici nigerijské řízení letového provozu, a tím posádku nasměrovali do Katsiny. Na druhou stranu, pravda, hrubě podcenili naše satelity.“

George Zoffel pokyvoval hlavou. „Většina z toho dává smysl. Vlastně ne, myslím, že to všechno dává smysl.“

„Takže díky laskavému přispění doktora generála Jeana Onitsy můžeme nyní přikročit k sestřelení prázdné sedm-set-sedmačtyřicítky, jakmile se dostane nad moře. Z toho vyplývá, že se – poněkud zvráceným způsobem – Onitsa stal naším spojencem,“ prohlásil John Blaylock. „A já,“ dodal ještě a oběma rukama teatrálně upažil a nepatrně se uklonil, „tímto svůj případ uzavírám. Velice děkuji za pozornost.“

George Zoffel i Sandra Collingsová se zasmáli a začali oba symbolicky tleskat, k čemuž se připojil i David Byrd, ohromený rafinovaností celého plánu – a precizností Blaylockovy analýzy. Přesto ho trápilo, že jeho podvědomí se ho i nadále snaží upozornit na nějaký nezodpovězený a nedomyšlený fakt.

„Proto mi taky platí tak velké penízky, lidičky,“ prohlásil John a vychutnával si tu chvilku, „i když po pravdě řečeno bych radši místo honoráře dostával krásné blondýnky.“

Sandra si odkašlala, obrátila oči v sloup a otočila se zpátky k obrazovkám, zatímco George Zoffel zvedl telefon spojující je s operačním střediskem Bílého domu.

„Chcete to oznámit na adresu Pensylvania Avenue jedna šest nula nula?“ zeptal se John.

George přikývl.

„Tak fajn. Povězte jim, že jestli se mýlíme, může za to zelenáč plukovník Byrd.“

NA PALUBĚ BOEINGU 747, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN, VE VZDUŠNÉM PROSTORU – 22.45 MÍSTNÍHO ČASU

Od chvíle, kdy se ozvala druhá rána do dveří kokpitu, uběhlo už několik minut. Phil Knight se podíval přes rameno a neušlo mu, že oči Judy Jacksonové, které kyslíková maska zakrývala ústa a nos, jsou stále rozšířené strachy. Na klíně pevně svírala vyprošťovací sekeru.

Natočil se dozadu a upravil polohu spínačů na kyslíkovém regulátoru její masky na plný průtok, což odpovídalo stavu nouze. Právě tak je měl nastavené sám a chtěl mít jistotu, že i ona dýchá kyslík o dostatečném tlaku, aby zůstala při vědomí.

Znovu mrkl na displej zobrazující tlak v kabině. Odpovídal výšce přes devět tisíc metrů. Při dýchání měl divný pocit. Připadalo mu, jako by se mu s dodávaným kyslíkem plíce silně nafukovaly, ale při výdechu kladly značný odpor. Vybavil si, že o tom kdysi při nějakém výcviku něco zaslechl. Pozitivní tlak a reverzní dýchání? Na podrobnosti si nedokázal vzpomenout.

Systém řízení přetlaku v kabině se obsluhoval ručně a Phil lehce ťukal na kolébkový přepínač, až se velký průtočný ventil umístěný na plášti letadla asi 60 metrů za jeho zády nepatrně uzavřel a ukazatel rychlosti poklesu tlaku v kabině se usadil na nule. Devět tisíc metrů stačí až dost, odhadl Phil. Asi tak deset minut je nechá bez přídavného kyslíku a pak už budou v prostoru pro cestující prázdné dokonce i přenosné lahve, takže zůstanou při vědomí pouze oni dva s Jacksonovou. Pak ji pošle dozadu, aby Loganovi nasadila na ruce plastická pouta, a tím ho zneškodní. Pozoroval doktora před chvílí, jak na monitoru přenášejícím obraz z videokamery zabírající malou předsíňku před vchodem do kokpitu bezvýsledně buší do dveří. Teď se díval na jeho bezvládné tělo zhroucené na podlaze.

Phil soustředil pohled na umělý horizont na přístrojové. Desce. Sedm-set-sedmačtyřicítka letěla nyní opět v dvacetistupňovém náklonu vlevo. Phil znovu nastavil volič magnetického kurzu na 350 stupňů a zapjal autopilota. Uvědomil si, že dosud byl až příliš rozčílený na to, aby mohl věnovat radaru dostatečnou pozornost. Letěli cestovní rychlostí ve výšce takřka dvanácti tisíc metrů a paprsky radaru, které boeing vysílal do noci, se vracely v podobě zhmotnělého elektronického svědectví, jež vypovídalo o bouřkách asi tři sta kilometrů před nimi. Phil pozorně sledoval obrazovku, po níž se pomalu plížila obrovská žlutá hradba radarových odrazů ze severního směru, posetá červenými skvrnami označující mohutnou konvekční bouřkovou činnost nad západní Saharou. Tolik červených skvrn na obrazovce znamenalo, že bouřky jsou velice silné. Bude se jim muset vyhnout.

Phil natáhl ruku k panelu autopilotu a pomalu otáčel volicím knoflíkem ve směru hodinových ručiček, až změnil původní kurz o celých dvacet stupňů směrem na východ. Uvědomoval si, že vrcholky takových monstrózních bouřek se dokáží vyšplhat až do výšky osmnácti kilometrů. Nad Středozápadem Spojených států se už vyhýbal bezpočtu takových vrcholků bouří, ale nad obrovskou rozlohou Sahary budou určitě podstatně ničivější.

Kde to asi může být na mapě? Phila napadlo, zda si nemá současnou polohu boeingu vyhledat v aeronautických tabulkách. Vzápětí však došel k závěru, že na tom vlastně nezáleží. Stejně se nachází někde nad Saharou bez orientačních bodů. Komu by nakonec záleželo na tom, která země si na ni dělá nárok? Navíc měl vyhlášený stav nouze s tísňovým voláním platným pro únos a okolní svět byl právně nucen nechat ho dělat, co bylo nezbytné, aby se dostal bezpečně na zem.

Před dveřmi do kokpitu sledoval Brian Logan, jak se barvy okolo něj zase rozjasňují. Zjistil, že se dokáže znovu zorientovat, a uvědomil si, že mu něčí ruka přidržuje pevně na obličeji kyslíkovou masku.

Brian vzhlédl a nad sebou uviděl oči Janie Bretsenové. Všiml si, že jsou zelené a velmi výmluvné.

Odsunula svou masku na několik vteřin stranou, aby mohla mluvit.

„Slyšíte mě, Briane?“ Přikývl.

„Nechte si masku nasazenou na obličeji. Tomuhle se říká tlakové dýchání a vaše druhá láhev už byla prázdná.“ Znovu si nasadila masku a zhluboka se několikrát nadechla, než ji znovu odsunula stranou. „Zbývá nám pouze několik minut, jestliže nezvýší tlak uvnitř. Myslím, že jsme poslední dva, kteří ještě nejsou v bezvědomí. V těch lahvích už toho moc nezbývá.“

Bylo teď na Brianovi, aby promluvil. Jestliže jim nezbývá víc než několik minut vědomí, vyjednávání zůstalo jedinou možností.

Stáhl si masku z úst. „Kde je palubní telefon?“ Janie vstala, aby dosáhla na sadu se sluchátkem. „Nechte si masku na obličeji. Doba využitelného vědomí nemusí bez ní být delší než třicet vteřin.“

Přikývl a vrátil si masku na ústa. „Chcete mu zavolat?“ zeptala se a prstem ukázala na zavřené dveře pilotní kabiny.

Přikývl o něco energičtěji a ona vyťukala číselný kód a podala mu sluchátko s mikrofonem.

Phil Knight zaváhal, než zvonící telefon zvedl. Odhadoval, že při vědomí mohou být nanejvýš dvě z letušek a ze svých lahví vdechují už poslední kyslík. Teď ho však na kratičký okamžik ochromil záblesk strachu, že udělal v propočtech znovu chybu. Ještě víc ho poděsilo, když se ze sluchátek ozval Loganův hlas. Zabloudil očima na monitor s obrazem z bezpečnostní kamery, ale Logan už v záběru nebyl.

„Mám dost kyslíkových lahví na to,“ zněl věcně lékařův hlas, „abych se k vám dostal a na místě vás zabil. Navíc je na palubě další pilot, který by řízení převzal, ale… chci vám něco navrhnout.“

„A to jako co?“ zeptal se Phil po několika okamžicích napjatého ticha. „Co mi navrhujete?“

„Okamžitě zvyšte tlak v letadle, aby odpovídal třem tisícům metrů nebo ještě menší výšce, a my… vás necháme na pokoji. Ale… musíte taky slíbit, že skutečně poletíte do Londýna, nebo někam, kde to pro nás bude přijatelné.“

„Sakra práce, vždyť já letím do Londýna! To už jsem vám řekl.“

„A žádné další akrobatické kousky?“

„Dobře.“

„A zapněte zase ty obrazovky… ty pohyblivé mapy, které nám řeknou, kde jsme, abychom se mohli přesvědčit, že držíte slovo.“

„Počítám, že to pro vás můžu udělat.“

„Takže… platí?“ zeptal se Brian.

Následovala další odmlka, během níž se Phil Knight snažil zahnat hučení v hlavě, aby zvážil nabídku. Už žádné pokusy o vniknutí do pilotní kabiny výměnou za kyslík. Dobrá, to bude nejspíš nejlepší řešení.

„Aby ale bylo jasno, Logane,“ odpověděl konečně, „jestliže nedodržíte slovo, vypnu vyrovnávání tlaku v kabině, otevřu ventil a okamžitě se ocitnete reálně ve výšce skoro dvanáct kilometrů. Budete v bezvědomí téměř okamžitě.“

„Beru to na vědomí. Jsme tedy domluvení?“

„Pokud se touhle domluvou budete řídit…,“ odpověděl Phil, ale rozum mu velel, aby i nadále zůstal ostražitý. V pozadí slyšel ženský hlas zamumlat něco o kyslíkových maskách pro cestující a vzápětí se opět ozval Loganův hlas. „Tak jo. Poslyšte, vy jste vypnul nějaký jistič okruhu spouštění kyslíkových masek pro cestující, viďte?“

„Ano,“ váhavě odpověděl Phil. „Tak to dejte do pořádku.“

Uběhlo pár vteřin a pak se horní palubou prohnalo lomození, jak se gumová džungle žlutých kyslíkových masek spustila z panelů nad hlavami cestujících. „Jistič je zapnutý. Vypadly masky?“

„Ano. Jen doufám, že zatím nikdo nezemřel. Každopádně v bezvědomí jsou tu všichni.“

„Mám oprávnění udělat cokoli, abych potlačil vzpouru v letadle,“ vyštěkl Phil.

„Zvyšte tlak v letadle. Rychle. Chci cítit, jak mi buší krev v uších, a to hned“ dodal ještě Brian.

Phil Knight zvedl ruku k panelu nad hlavou a zapnul patřičné spínače. „Tak jo, už upravuju přetlak.“

„Pravděpodobně jste desítkám lidí tady vzadu způsobil kesonovou nemoc, vy jeden magore. Uvědomujete si to?“

„Jděte se vycpat, Logane! Půjdete stejně rovnou do plynové komory za letecké pirátství a za vraždu, uvědomujete si tohle pro změnu vy?“

Na několik okamžiků se rozhostilo ticho, jak se oba muži vypořádávali každý po svém se situací, jež uvízla na mrtvém bodě – a také s faktem, že vztek nikam nevede.

„Koukněte,“ prolomil ticho první Brian, „tvrdil jste před nějakou dobou, že nemáte sebevražedné úmysly.“

„Samozřejmě že nejsem sebevrah!“

„Potom musíte mít nějaký plán, a já chci vědět jaký. Proč jste se otočil, přestože jsme vám řekli, abyste pokračoval na Kapské Město?“

Phil Knight si do mikrofonu opovržlivě odfrkl.

„Neměl jste ani čas, ani myšlenky na nic jiného než mi vyhrožovat. Neposlouchal jste mě, Logane. Zkrátka a jednoduše jsme na cestu do Kapského Města neměli dost paliva. Vracíme se zpátky do Londýna, jak už jsem vám řekl, a pokud budu muset ještě měnit kurz kvůli počasí, není vyloučeno, že budeme muset přistát místo toho v Paříži.“

Brianův pohled provázel Janie do oddělení na horní palubě. Vypadalo to, že žádný z cestujících sebou ještě ani nepohnul. Nicméně on sám si už musel profouknout zalehlé uši, takže tlak skutečně stoupal.

„Budete muset oznámit palubním rozhlasem, aby si všichni uvolnili uši,“ upozornil ho Brian.

„Tak pěkně vám šlo palubním rozhlasem hecovat davy a vyzývat ke vzpouře,“ odpověděl mu na to Phil. „Takže jim to teď povězte taky sám.“

Brian měl ihned na jazyku několik sprostých odpovědí, ale kapitánova ochota se podvolit, mohla být velice křehká. To ho nabádalo k opatrnosti. Rozhodl se, že zadrží lavinu invektiv, které by chtěl tomu člověku vmést do tváře.

„Jak chcete,“ uvolil se Brian. Vzápětí přepnul přístroj na režim palubního rozhlasu a vyťukal příslušný kód.

Vážení, tady doktor Logan. Poslouchejte mě! Probuďte se! PROBUĎTE SE všichni. Už upravujeme tlak v kabině, ale musíte se postarat o to, aby vám odlehly uši. Ucpěte si pevně nos, potom zavřete ústa a natlačte vzduch do nosu. V uších vám cvakne a odlehnou vám. Tuhle proceduru opakujte každou minutu.

Brian znovu přepnul telefon a z důvodu, který si vlastně sám nedokázal vysvětlit, znovu navolil kód kokpitu.

Phil zvedl telefon při prvním zazvonění.

„Ano?“

„Chci vědět ještě něco.“

„Co, Logane?“

„Proč jste nechal druhého pilota na tom letišti? Zřejmě vykrvácel. Jak jste to proboha mohl udělat?“

„Já ho tam nenechal! Je pravda, že jsem ho viděl, ale až když jsme rolovali před startem, a pokud jste si náhodou nevšiml, měl jsem na starosti ještě přes tři sta dalších lidí, na které jsem musel myslet. Byl jsem ale přesvědčen, že na palubě je, než jsem začal rolovat. A tak to skutečně je“

„Ale já vám říkal, že na palubě není. Říkal jsem vám, že ho postřelili.“

„Nikdy jsem neslyšel, že byste o něčem takovém mluvil. Až teprve když už jsme byli ve vzduchu a vy jste na mě řval.“

„Do hajzlu!“ vyštěkl Brian. „Vím stoprocentně, že lžete. A víte proč? Když jsem vám totiž řekl, abyste zastavil, tak jste okamžitě zabrzdil.“

„Nikdy jsem neslyšel, že byste něco říkal o zastavení, Logane.“

„Spojení bylo dobré. Slyšel jsem zvuky z pilotní kabiny,“ tvrdil Brian.

„Možná že jste je slyšel, ale telefon byl na zemi. Snažil jsem se udržet boeing na dráze, nemohl jsem se zdržovat telefonováním. Pojížděl jsem hrozně rychle a blížil se ke konci ranveje. Zastavit jsem musel, jinak bych vyletěl z dráhy. S vámi to nemělo co dělat.“

„Vy tvrdíte, že jste mě neslyšel?“

„K čertu s vámi, zkrátka jsem vás neslyšel! Rozhodně jsem ale moc dobře slyšel vedoucí kabiny, když mi říkala, co viděla, že jste provedl Garthovi… mému druhému pilotovi.“

„Snažil jsem se ho zachránit.“

„Ach tak.“

„Tak počkat! Co přesně vám Jacksonová povídala?“

„Stala se očitým svědkem, jak jste ho ubil k smrti a vyhodil ho ven z elektronické šachty, nebo alespoň jste ho držel dole tak dlouho, dokud neodpadl.“

„COŽE? Proboha, člověče, to je naprostá lež!“

„Logane, tohle nepopřete,“ zareagoval na to Phil Knight. „Jacksonová sedí přímo tady u mě a kývá hlavou. Viděla, jak jste pilota udeřil kyslíkovou lahví.“

„To nebyl druhý pilot, vy pošuku! Už jsem vám to říkal. To byl… byli tam… dva vojáci, kteří se pokoušeli dostat dovnitř, ale to se stalo až potom, co druhého pilota postřelili a on se pustil a vypadl!“

V kokpitu nastalo opět ticho.

„A proč bych měl věřit právě vám, Logane?“

„Nechcete mi říct, jaký bych vůbec mohl mít důvod druhého pilota zranit? Vždyť už mi stačil říct, jaký jste pitomec. Kdybych měl v úmyslu nějakého pilota utlouct k smrti, nebyl by to on, ale vy, když vezmu v úvahu, do čeho všeho jste nás dostal.“

„Hlavně zůstaňte pěkně venku,“ vyjel na něj místo odpovědi Phil a do hlasu se mu opět vrátilo napětí. „Vždycky ještě můžu jedním pohybem snížit tlak v kabině.“

Brian chtěl něco odpovědět, ale to už se ozvalo cvaknutí, jak Phil Knight přerušil spojení.

LIBYJSKÉ MINISTERSTVO OBRANY, GENERÁLNÍ ŠTÁB ARMÁDY, TRIPOLIS, LIBYE – 23.05 MÍSTNÍHO ČASU

Rozbujelý libyjský bezpečnostní aparát byl zajisté dobře informován o tom, že let číslo šest aerolinií Meridian se na pravidelné lince do Kapského Města uskutečňuje třikrát týdně a že jeho trasa vede v těsné blízkosti hranic libyjského vzdušného prostoru. Ovšem fakt, že Boeing 747, jenž dnes na této lince letěl, před šesti hodinami nouzově přistál v Nigérii, obzvlášť zaujal pozornost zpravodajců. Náhlá opětovná přítomnost letadla, které za běžných okolností směřovalo na jih, ale nyní sledovalo kurz na sever, se stala předmětem velmi bdělého zájmu dokonce dřív, než nigerijské řízení letového provozu stačilo informovat převážnou část světa, že letoun byl unesen.

Radar libyjského vojenského letectva začal pátrat ve směru na jih a čekalo se, až zachytí Boeing 747. Zvědavost postupně vystřídaly obavy, ale když se konečně americké letadlo na radaru objevilo, dispečeři si uvědomili, že piloti změnili kurz. Let šest mířil přímo k jihozápadnímu výběžku libyjské hranice, aniž by středisko řízení letového provozu v Třipolisu požádal o povolení k přeletu.

Přes skutečnost, že jihozápadní cíp Libye zaujímá část nejnehostinnější pouště na povrchu této planety, nelegální přelet uneseného amerického letounu představoval pro libyjského diktátora Muammara Kaddáfího provokaci a hrozbu. Arabský vůdce tím na základě amerického vyhlášení války proti terorismu de facto získal oprávnění k sestřelu. Nikdy víc, prohlásil Kaddáfí již před deseti lety, nedostanou Američané příležitost ho podruhé lstivě překvapit, jak se to podařilo letounu amerického vojenského letectva F-lll na začátku osmdesátých let dvacátého století. Tehdy bylo zasaženo hlavní město Třipolis a libyjský diktátor jen o vlásek unikl smrti. Již pouhá možnost, že by Boeing 747 letecké společnosti Meridian mohl být letící bombou, stačila vyvolat okamžitou akci, zvlášť poté, kdy se libyjské výzvědné službě doneslo, k čemu v severní Nigérii došlo.

Během patnácti minut se s rachotem rozletěly dveře kasárenských baráků pohotovostního oddílu libyjské letecké základny na odlehlém místě v jižní Sahaře. Z nich vyběhli čtyři piloti stíhacích bojových letounů Mig-21, v běhu na sebe natahovali výstroj a zamířili ke svým stárnoucím, leč dobře vyzbrojeným strojům. Rozkaz zněl vzlétnout a připravit se k zásahu.

Pravidla operace byla jednoduchá a přišla přímo od samotného Kaddáfího –jestliže Boeing 747 naruší libyjský vzdušný prostor, má být sestřelen.

OPERAČNÍ STŘEDISKO, BÍLÝ DŮM, HLAVNÍ MĚSTO WASHINGTON – 15.15 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

Obraz prezidenta Spojených států zaplnil celostěnnou obrazovku z tekutých krystalů přímo proti malému konferenčnímu stolku. Četné digitální kamery na palubě prezidentského letadla Air Force One zachycovaly během letu prezidenta z dostatečného množství úhlů, takže vysokorychlostní počítač dokázal vygenerovat a přenést proud trojrozměrných informací tak, aby mohl být sestaven jako simulovaná skutečnost na stěně operačního střediska. Zaměstnanci střediska v Bílém domě nikdy během živého přenosu nezapomněli poznamenat, že se zdá, jako by byl od nich prezident oddělen pouze křišťálově čistým oknem, a neseděl na palubě prezidentského letounu vysoko na obloze. Stávající nejmodernější systém byl zaveden rok po útocích na Světové obchodní středisko, kdy Air Force One byl nucen uhánět k strategickému štábu vojenského letectva poblíž Omahy jen proto, aby zde prezidentovi umožnili komunikovat s operačním střediskem v Bílém domě vizuálním telefonem.

Personální šéf Bílého domu William Sanderson kývl na prezidenta jako na starého přítele.

„Tak tedy, Bille,“ spustil prezident, „jaké jsou nejnovější zprávy?“

Admirál Sanderson se krátce zasmál a zavrtěl hlavou. „Promiňte, pane prezidente, nemůžu si pořád nějak zvyknout, jak se tady z ničeho nic zjevíte. Vypadáte, jako byste seděl přímo přede mnou. Je neuvěřitelné, co tahle technologie dokáže.“

„Funguje to oboustranně, Bille. Právě jsem málem došel k závěru, že musíte být černý pasažér. Tak skutečným dojmem na displeji působíte.“ Prezident zalistoval nějakými papíry a znovu zvedl hlavu. „Jak se to tedy vyvíjí?“

„Šestka Meridian změnila kurz. Míří přímo k jihovýchodní hranici Kaddáfílandu a ten šílený plukovník osobně nařídil start čtyřem Migům jednadvacítkám, aby si počkaly na narušení vzdušného prostoru.“ Admirál Sanderson pozoroval, jak si prezident poposedl a poněkud zaklonil hlavu.

„Skutečně?“

„Je to tak, pane prezidente.“

„Na obrázku, který tady mám k dispozici, Bille, ukazují povětrnostní radary mohutnou bouřkovou činnost podél libyjsko-alžírských hranic“ – naklonil se dopředu a studoval roh své obrazovky – „či přesněji podél severo-jižní linie asi tak sto šedesát kilometrů na západ od hranic.“

„To odpovídá.“

„Otázkou zůstává, jestli pilot toho letounu má v úmyslu narušit vzdušný prostor Libye, nebo se jen snaží vyhnout bouřkám a neuvědomuje si, jakým se vydal směrem.“

„Těžko se dá věřit tomu,“ začal svou úvahu Sanderson, „že si někdo, kdo dokáže pilotovat Boeing 747, neumí spočítat, kde jsou hranice Libye. Obzvlášť v případě, je-li to vycvičený terorista či teroristka.“

„Možná to vycvičený terorista nebo teroristka není.“

„Jak tomu mám rozumět, pane?“

„Je možné, že v pilotní kabině sedí jen nějaký najatý trouba pilot se správnou kvalifikací. Přitom se naivně domnívá, že je to neškodná pašerácká akce či něco podobného a že jeho zaměstnavatel ho nechá žít dostatečně dlouho, aby si vydělané peníze užil.“

„Všechno je možné. Nezdá se mi ale, že by někdo vědomě letěl v těchto dnech na teroristickou misi.“

„Co si o tom myslí v Langley?“ zeptal se prezident a ukázal prstem na dalšího muže u stolu v operačním středisku. „Vy jste Jeff, že ano?“

„Ano, pane prezidente. Podle našeho soudu má letoun za cíl Evropu, jak už jsem se zmínil během našeho prvního spojení před hodinou. Existuje nepatrná možnost, že letí v kurzu, aby mohl zaútočit na Třipolis, ale my jsme opačného názoru.“

„A jestli je to jen neúmyslná chyba pilota?“

„Kaddáfí ho nechá sestřelit v okamžiku, kdy překročí jeho hranici. Nezapomeňte, že ten boeing má americkou registraci, což z něj de facto činí nepřátelské letadlo. Jihozápadní kout Libye a jihovýchodní cíp Alžírská jsou území, o které se vedou spory a na které si činí nárok Libye. Navíc podle nově přijatých pravidel pro potírání terorismu ve světě je třeba nereagující unesené civilní letadlo sestřelit dřív, než dosáhne obydlených center.“

„Chápu. A jak se na to dívá Pentagon? Zeptal se prezident.

„Teď není na lince, ale můžu vás stručně informovat,“ odpověděl Sanderson a zahleděl se do nějakých papírů. „Všechny naše námořní síly ve Středozemním moři jsou podle vašich rozkazů v pohotovosti…“

„Pane prezidente, je tu ještě jedna okolnost,“ vložil se do rozhovoru Jeff.

„Pokračujte.“

„Jelikož se domníváme, že ani cestující, ani posádka nejsou na palubě, a protože existuje domněnka, že to, co naopak na palubě mají, je s velkou pravděpodobností jaderná, chemická či biologická zbraň hromadného ničení, a poněvadž se chystáme zasáhnout a zničit ho nad Středozemním mořem.

„Nebylo by to vlastně moc hezké, kdyby to Daffy Kaddáfí udělal za nás?“ dořekl za něj prezident a potutelně se zasmál. „Tam jste svým projevem mířil?“

„Ano, pane prezidente.“

„Jestli se mu nepodaří doletět nad Středozemní moře, pak jsme, jak se zdá, odsouzeni spíše do role bezmocných pozorovatelů. Rozhodně se ale budu cítit daleko bezpečněji, když se na něj naše F-čtrnáctky podívají hodně zblízka. Tedy, než se budu muset rozhodnout, jestli ho máme poslat k zemi.“

„Na to určitě taky mysleli, pane prezidente,“ reagoval na to Jeff. „Ať už se našim pilotům v oknech toho mastodonta ukáže, co chce, určitě to posílí domněnku, že to je civilní letadlo plné cestujících, a tím pádem neškodné.“

„Možná, možná, ale…“

„Pane prezidente, mohl bych si dovolit ještě další úvahu?“

„Ven s tím.“

„Kdyby… si měl Kaddáfí myslet, že letadlo směřuje na Třipolis, jeho stíhači by dostali rozkaz, aby ho poslali k zemi, i kdyby nebylo nad libyjským územím.“

„Což by,“ pokračoval prezident, „kvůli porušení desítky protokolů představovalo mezinárodní trestný čin, a to se ani nezmiňuji o reakci Alžírska, kam by trosky dopadly.“

„Naprosto přesně.“

„Takže po mně chcete, abych podepsal rozhodnutí, že „ano?“

„Ne, pane prezidente. To jsem neřekl. Pouze jsem zvažoval, jestli bychom měli zajistit, aby Kaddáfí na ten nápad nepřišel, nebo jestli bychom ho naopak neměli nechat, ať si přetlumočí naši pozemní komunikaci, jak se mu zlíbí?“

Prezident se z telekonferenční stěny pátravě zadíval na Billa Sandersona a Sanderson mu pohled vrátil s pravým obočím lehce zvednutým. Ano, toto byla u admirála odjakživa grimasa podmíněného nesouhlasu, kterou prezident moc dobře znal.

„Jeffe,“ odpověděl nakonec prezident, „nepodepíši se pod žádné rozhodnutí, které by opravňovalo CIA podložit libyjské vládě falešnou domněnku, že letoun společnosti Meridian je na cestě do Třipolisu, aby tam rozesel smrt. Také neschvaluji žádný konkrétní pokus vylákat Libyjce mimo jejich vzdušný prostor. Jestliže si však oni sami nesprávně vysvětlí nějakou… soukromou zprávu, kterou zasíláme třetím stranám, pak takové nedorozumění půjde na jejich vrub.“

„Ano, pane prezidente.“

„Bille, říkal jste, že Sedmá flotila je připravena?“

„Ano, pane prezidente, jsou v pohotovosti.“

„Za jak dlouho ten boeing dorazí ke Středozemnímu moři?“

„Za necelých devadesát minut, pane prezidente.“

„V této poradě budeme pokračovat za hodinu a půl s předpokladem, že pak bude nutno učinit některá závažná rozhodnutí. Jakmile budou naši piloti moci převzít nad letadlem kontrolu severně od Kaddáfího vzdušného prostoru, chci vědět, co vidí. Zajistěte však, aby byli připraveni k palbě. Jakmile vyřešíme tohle, budeme se věnovat vyplacení výkupného za naše lidi v Nigérii.“

NA PALUBĚ BOEINGU 747, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN, VE VZDUŠNÉM PROSTORU – 23.15 MÍSTNÍHO ČASU

Zatímco tlak v kabině stoupal na původní hodnoty, v malém výklenku za dveřmi do kokpitu seděli vedle sebe Janie Bretsenová a Brian Logan a oba po dobu, jež připadala Janie jako celá věčnost, dýchali zbývající kyslík z přenosných lahví a snažili se profukovat si zalehlé uši. Když bylo jasné, že kyslíkové lahve už nezbytně nepotřebují, přesunuli se k místu, kde upadl Robert Macnaughton. Janie mu přiložila masku na obličej a vháněla mu do plic stlačený kyslík, dokud se nepohnul.

„Co se… tedy, kde…,“ vysoukal ze sebe obchodník a díval se střídavě z jednoho na druhého.

„V tuhle chvíli je situace stabilizovaná,“ řekl Brian a v rychlosti mu popsal, co se mezitím odehrálo.

„Pane na nebesích!“ ulevil si Robert a třel si přitom čelo. „Už se všichni probrali?“

„Jdu to právě zjistit,“ odpověděla mu Janie, vstala a procházela uličkami a na obličeje bezvědomých cestujících přikládala kyslíkové masky. Brian také vstal a pomohl Robertovi na nohy.

„Tak tohle už byla poslední kapka,“ prohlásil Robert Macnaughton rozhořčeně.

Sestoupili po schodech dolů a Janie poprosila Briana, aby se postaral o masky v první třídě, a sama se vydala poohlédnout po ostatních letuškách a pomáhat s oživováním zbývajících cestujících. Brian se přesunul do oddělení první třídy a ulevilo se mu, když zjistil, že se už všichni probrali z bezvědomí.

„Jste v pořádku?“ zeptal se a po celém oddělení lidé kývali na souhlas a zasypávali ho otázkami, na které v rychlosti odpověděl shrnutím předešlých událostí.

„On to udělal schválně!“ zeptal se jeden z cestujících s nevěřícným výrazem ve tváři.

Brian přikývl a zamrazilo ho, když si uvědomil, jak se po oddělení rychle šíří projevy nevole.

V hlavní části turistické třídy to stále ještě vypadalo jako po masakru. Cestující, kterým už se podařilo nasadit masky, pomalu otevírali oči a zaostřovali pohledy, ale většina pasažérů zůstávala nadále v bezvědomí. Mnozí z nich byli zhroucení do mimořádně nepohodlných poloh, někteří přepadali přes opěrky sedadel do uličky, jiní spočívali naskládáni jeden přes druhého na svých místech.

Dan Brown upadl do bezvědomí u dveří 2-L, jeho žena na svém sedadle. Poté co jí Janie nasadila masku, byla Linda Brownová během pár vteřin při vědomí. Po pohledu na prázdné manželovo sedadlo se okamžitě vrhla do uličky a začala po něm pátrat. Stačila si ještě zmateně uvědomit, že snad musela mít zlý sen, ve kterém zaznívala střelba a křik a z něhož se probrala s pocitem, že se Danovi stalo něco nevýslovně hrozného. Když konečně spatřila manžela spát na zemi, uvědomila si, že má v ústech z paniky vyprahlo.

Vedle sedadla pro letušky zůstal otevřený úložný prostor na kyslíkové masky. Linda po jedné z masek sáhla, nasadila ji manželovi na obličej a pocítila velkou úlevu, když mu nahmatala pulz. Vzala jeho ruce do dlaní, energicky je masírovala a sledovala, jak se mu pomalu vrací vědomí.

„Miláčku? Není ti nic?“

Oči měl otevřené a trochu zastřené, ale během minuty už si sám sedl.

„Co se stalo?“

„Já nevím.“

„Pořád ještě letíme?“

„Ano. Taky jsem ztratila vědomí. Myslím, že se to stalo všem.“

„Masky jsou spuštěné,“ všiml si Dan a rozhlížel se poněkud nepřítomně kolem, a až sebou trhl, jak mu bolest ze zalehlých uší vystřelila do čela. Teď už se pomalu začínali probírat všichni cestující, mnozí také s bolestí v uších, které měli zalehlé ze změny tlaku. Záhy však bolest přehlušilo silné pobouření, když se dozvěděli, jak se jim kapitán pokusil ublížit.

„Je mi trochu nevolno, ale jinak jsem v pořádku. Jak je tobě?“ zeptala se Linda Brownová.

„Nemyslí mi to,“ odpověděl Dan. „Něco se mi vybavuje… snad nějaké oznámení v palubním rozhlase… Doktor v něm tvrdil, že kapitán snižuje tlak v letadle, je to tak?“

„Myslím, že máš pravdu,“ rozpomínala se Linda.

„A potom… Ten ksindl!“ Dan se začal těžce sbírat ze země. „Tak tohle už zašlo příliš daleko! Kde je doktor?“

„Nemám tušení. Proč?“

„Vědí všichni, co se stalo?“

„Nevím to určitě,“ odpověděla Linda popravdě a začala se zvědavě rozhlížet po oddělení turistické třídy. Vyplašilo ji, kolik lidí postává v uličkách, vzrušeně debatuje a jak jim z tváří čiší zlost. Všude kolem se slova jako kapitán, nedostatek kyslíku a divoké manévry letadla vlévala do sílícího řečiště hněvu.

„Schválněl Ano, tak jsem to slyšel…“

„Co to mlel do toho rozhlasu? Už jsem byl skoro v bezvědomí, když…“

„Já vám něco povím. Předtím jsem moc nestál o to, aby se zasáhlo, ale ten pitomec v pilotní kabině nás všechny pozabíjí, jestli něco nepodnikneme…“

Když se v oddělení objevily letušky, rozčilení lidé je zasypali dotazy. Vřava lidských hlasů poprvé během letu téměř přehlušila svist rozráženého vzduchu.

Dan Brown se už naplno probral k vědomí a byl vzteky bez sebe. Kde jsou ukryty megafony, věděl z dřívějška, a teď si pro jeden z nich došel. S hlasitým cvaknutím přístroj zapnul a otočil se k záplavě rozzlobených obličejů. Haló, lidi! Ještě někdo pochybujete o doktoru Loganovi? Ozvalo se hlasité sborové Ne.

Už jste si všichni uvědomili, že se nás ten zmetek v pilotní kabině právě snažil zabít? Nesladěné Ano rozvlnilo dav.

Robert Macnaughton vstoupil do přední části turistické třídy v okamžiku, kdy Dan Brown začal mluvit do megafonu. Zůstal tiše stát několik kroků za ním, dokud se Brown neohlédl a nevšiml si ho. Pohybem hlavy mu naznačil, že také hodlá do megafonu promluvit. Ve chvíli, kdy mu předával megafon, Brown ještě netušil, jak skvěle volenými slovy, naplněnými jedem nenávisti, dokáže tento předseda významné korporace nastínit nový plán jak zbavit Phila Knighta vlády nad kokpitem.

Když se v oddělení turistické třídy objevil Brian Logan, byl jeho příchod kvitován spontánními ovacemi v předních řadách. Robert Macnaughton se ovšem nehodlal vzdát vůdčí role a snažil se nastínit Brianovi nejnovější plán, jak vzít pilotní kabinu útokem, zatímco ze zadních řad oddělení se k nim tlačilo stále víc cestujících. Brian letmo zahlédl Janie Bretsenovou, popelavě šedou v obličeji, dvě další letušky o něco dál vzadu obklopil dav a ony zjevně podlehly jeho vzrušené náladě. Jedna dokonce zvedla spolu s ostatními cestujícími pěst jako výraz souhlasu, když se Robert Macnaughton otočil a žádal o schválení svého plánu.

„To nemůžeme udělat,“ snažil se Brian polohlasem přesvědčit Macnaughtona.

„Nejenže můžeme, ale musíme,“ trval na svém vážený manažer. „Tenhle kapitán je neuvěřitelně nebezpečný.“

„Jenže…,“ začal Brian větu, ale odmlčel se, když si uvědomil, jak je ze všech stran obklopen pohledy naplněnými zlostí.

„Měli jsme vás poslechnout, doktore,“ prohlásil jeden z mužů.

Robert Macnaughton se znovu ujal vysvětlování svého plánu na útok – pět mužů mělo použít kovové kontejnery z kuchyňky jako beranidla, aby se probourali skrz dveře do pilotní kabiny.

„Nějaké poznámky?“ ptal se právě Robert, očima zakleslý do Brianových, a nakonec polohlasem dodal: „Není vám opravdu nic, doktore?“

„Prosím?“

„Ptal jsem se, jestli jste v pořádku. Musíme se do toho okamžitě pustit.“

Brian cítil, jak se s ním okolí divoce roztančilo. Viděl čtyřicet či více rozběsněných lidí, jak čekají na jeho odpověď i na jeho vedení. Iniciativu Roberta Macnaughtona při nastínění plánu nového útoku vnímali jen jako taktické vedení, ale Briana bezpochyby považovali za vůdčí osobnost celé vzpoury. Tohle přece způsobil on, ta vzpoura patřila jemu, a právě tak dav, v němž už se nikdo neovládal a v němž každý popustil uzdu zuřivosti. Měl před sebou lidi, které celé hodiny přímo nebo nepřímo přemlouval, aby se postavili arogantní a lhostejné Judy Jacksonové, jejím letuškám a kapitánovi, a ponoukal je, aby se vzbouřili. Měli se odmítnout nechat šikanovat zástupci a zaměstnanci letecké společnosti, kterou nenáviděl na světě ze všeho nejvíc – aerolinií Meridian.

A měl v tomhle ohledu úspěch… Ale co z něho vzejde?

Obrovský dopad toho, co se právě odehrávalo, pociťoval Brian jako těžké břímě. Měnil se úhel jeho chápání skutečnosti a měnily se i jeho postoje k ní. Dokonce i zlostná výměna názorů, kterou před chvílí vedl s kapitánem, otřásla jeho původními závěry o společnosti Meridian.

Tak například druhý pilot. Ukázalo se, že je to slušný člověk. A co Janie? Vždyť ta se projevila jako ohleduplný spojenec. Jen k Judy Jacksonové a kapitánovi i nadále pociťoval nenávist. Ale dokonce i v jejich případě se mu do hlavy vtírala skrytá, byť nepravděpodobná možnost, že kapitán skutečně netušil, že druhý pilot není na palubě, ale krvácí venku na ranveji.

Brian se znovu zadíval na rozkacený dav. Dobrý Bože, co jsem to jen provedl?

Rychle se nadechl, zvedl ruku, zadíval se na Roberta Macnaughtona a potom zpátky na srocený dav.

„Přestaňte! Počkejte chvilku! Já… neměl jsem čas vám říct, že jsme donutili kapitána, aby s námi uzavřel dohodu.“‚Dohodu‘ pronesl někdo silně ironickým tónem.

„S tím prevítem?“

„POČKEJTE! VYSLECHNĚTE MĚ!“ Brian udělal krok dopředu a donutil Roberta, aby ustoupil stranou.

„Co to provádíte, chlape?“ promluvil Macnaughton nezvykle hlubokým podrážděným hlasem. „Ztrácíme čas.“

Brian jeho slova nechal bez povšimnutí. S jednou rukou stále ještě zdviženou v gestu, kterým se snažil dav zadržet, sáhl po megafonu a zapnul ho.

Poslouchejte všichni! Nechte toho! Vím, že se nás ten kretén pokusil poslat na věčnost a že se mu to málem podařilo. Ale nepovedlo se mu to jenom díky tomu, že jsme se mu tam nahoře pokusili vyrazit dveře. Právě proto jsme s ním mohli uzavřít dohodu. Nezapomínejte, že nemusí udělat nic víc, než jen cvaknout jedním vypínačem a během pár vteřin jsme všichni v bezvědomí. Výměnou za to, Že se nebudeme pokoušet vylomit dveře, kapitán slíbil, že poletí dál do Londýna, bude v letadle udržovat normální tlak a nepokusí se o žádné další vylomeniny. A ty dveře by stejně nikdo nedokázal násilím otevřít…

Dav kolem se rozvlnil negativními reakcemi.

„To už jste tak brzo zapomněl, že jsme měli doletět do Kapského Města?“ ozval se hlas z davu.

„A co ten druhý pilot, o kterém jste tvrdil, že ho zavraždil?“ vykřikl jiný.

Kapitán tvrdil, že na let do Kapského Města nemáme dost paliva. Proto se prý vracíme do Londýna. Také… přísahá, že mě neslyšel, když jsem mu interkomem v Nigérii říkal, aby letadlo zastavil. A právě tak přísahal, že o nepřítomnosti druhého pilota na palubě se dozvěděl, až když roloval těsně před startem.

Robert pevně stiskl Brianovo předloktí a vynutil si tak jeho pozornost.

„Doktore, prvek překvapení je nejdůležitější. Musíme jednat okamžitě.“

„A co když to není potřeba? Pořád ještě nás může zabít, jakmile se k němu pokusíme dostat.“

„Je mi jedno, že jsou ty dveře pancéřované, když do nich budeme všichni bušit se vším, co tu najdeme, dostaneme se dovnitř a jeho vyneseme v zubech.“

„Nezapomínejte, že mají vyprošťovací sekeru, a i když tomu příliš nevěřím, tvrdí, že má pistoli.“

„Když budeme jednat dost rychle,“ oponoval Macnaughton, „nebude mít ani on, ani ta potrhlá hlavní letuška dost času začít se bránit.“

„Roberte, já… všechny jsem je proti němu poštval, aniž bych to domyslel. Nesmíme dovolit, aby se nám to vymklo z rukou.“

„Jenže to nejsme my, doktore, kdo tady má zatím věci pevně v rukou. O to se teprve snažíme, abychom to byli my.“

„O čem si to tam vy dva povídáte?“ promluvil jeden z mužů stojících kousek za Robertem. „Dáme se do toho, nebo ne?“

Robert Macnaughton se k němu otočil a zvedl ruku. „Počkejte chvíli. Bavíme se o taktice.“

„Moc mě to mrzí, Roberte,“ pokračoval Brian. „Musíme tomu učinit přítrž. Myslím, že by teď bylo nejlepší počkat, až co udělá. Chci říct, že jsem s ním mluvil – a že jsem se v jednom zmýlil. Ten chlap je přinejmenším hrozně špatný kapitán, ale sebevražedné úmysly nemá, jinak bychom už teď byli mrtví.“

Robert Macnaughton se mu zadíval pozorně do očí. „Takže si myslíte, že jste reagoval tak trochu hystericky?“

Brian přikývl na souhlas. „Ano, myslím si to.“

„Možná, snad. Ale je skutečně naše reakce tak přehnaná, když se nás kapitán pokouší všechny zabít nedostatečným přívodem kyslíku?“

„Nejsem si jistý…“

„Nejste si jistý, že se pokoušel nás přivést do bezvědomí způsobem, který mohl zabíjet?“

„Je možné, že si nebyl vědom, jaké smrtelné nebezpečí plyne z prodlužované hypoxie, Roberte. Většina laiků to neví – a neví to zřejmě ani tenhle chlap.“

Robert měl neustále pevně sevřené čelisti, když se otočil, aby se rozhlédl po obličejích okolo nich. Vteřiny se vlekly jako minuty. Nakonec se znovu podíval na Briana.

„Dám na vás. Stejně už jste mě dohnal k tomu, abych porušil jedno z nejdůležitějších osobních pravidel. Nejednat bez přemýšlení.“ Robert se obrátil ke spoustě cestujících za sebou a zvedl hlas. „Budeme vyčkávat! Pan doktor Logan má pravdu. Násilný zásah nemusí být nutný, ale rád bych, aby ti z vás, kteří byli odhodláni vyrazit dveře, zůstali v pohotovosti pro případ, že vás budeme znovu potřebovat.“

Macnaughtonův vybraný a autoritativní způsob řeči zapůsobil, pomyslel si Brian, když pozoroval, jak výbušné napětí zřetelně polevilo. A to většina z nich ani neví, kdo to je.

Robert se vmísil do davu a vysvětloval rozhodnutí a chladil horké hlavy, když Janie zachytila Brianův pohled a vyslala k němu letmý úsměv. Také se na ni usmál a najednou se až zalkl, když mu blesklo hlavou, že se nevyhne nutnosti znovu prozkoumat všechno, co řekl či udělal od nástupu do letadla v Londýně. Úplně ho to vyvedlo z rovnováhy a bylo mu trapně.

Znovu zvedl oči a podíval se na místo, kde prve stála, ale už se vydala jednou z uliček dál a zmizela mu z očí.

Na straně stěny přepážky se rozsvítila obrazovka a Brian s úlevou viděl, že kapitán dodržel svůj další slib a znovu zapnul display s pohyblivou mapou. Došel k ní a pečlivě si ji prohlížel. Sledoval modrou barvu moří obklopujících severní břehy Afriky a pobřežní čáru západní Afriky a pozici malé ikonky představující jejich Boeing 747 letící na sever. Byl zpočátku příliš zaujatý, než aby mu hned došel význam čar a symbolů, ale něco ho na té mapě podvědomě znepokojovalo. S vypětím se soustředil a pak zůstal jako zasažen bleskem: prodloužená linie letu přetínala za necelých sto šedesát kilometrů jihozápadní hranici Libye… – na kurzu, který mířil na město Tripolis.

HLAVNI REDAKCE ASSOCIATED PRESS, NEW YORK CITY – 17.20 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

Zpráva o došlém e-mailu zablikala na obrazovce počítače Roberta Hensleyho právě v okamžiku, kdy vidina časné večeře slibovala vysvobození z nudného pracovního dne.

Do háje s tím, pomyslel si a znovu spustil sako na opěradlo otočného křesla a klikl myší, aby zprávu otevřel. Vždycky existovala možnost, že jednou takový e-mail přinese to, co pro skutečné novináře představuje nejsvětlejší okamžiky jejich života – naprosto nečekanou událost, o níž ještě nikdo neví, protože se odehrává prakticky v současném okamžiku. A to je pro žurnalistu totéž, co pro hazardního hráče výhra jackpotu.

Zpráva byla odeslána z adresy, která mu byla matně povědomá. Vyvolal databázi svých informačních zdrojů a rychle jí procházel. Konečně pod adresou objevil zřídkakdy užívaný spoj na leteckou společnost Meridian v Denveru. Poznamenal si jméno a vrátil se k obsahu zprávy.

„Máme nad Afrikou hlášený podivný stav nouze,“ psal odesílatel a doplnil podrobnosti o letu šest aerolinií Meridian a jeho nepochopitelném přistání i o zprávě zaslané z paluby letadla, kterou citoval slovo od slova.

Robert se zády opřel o opěradlo a znovu si text přečetl. Boeing unesený pasažéry? To chtěl jeho kapitán sdělit?

Pokusil se představit si tři nebo čtyři stovky cestujících, jak se bouří.

Odesilatel na konci ještě připojil poznámku, v níž žádal o zachování anonymity zdroje: prozrazení jeho jména společnosti Meridian by ho stálo místo.

Tak proč ten podraz na chlebodárce? Napadlo Roberta, ale pisatel tuto otázku zjevně předvídal. Kdyby tyto aerolinie byly onou společností, které jsme si všichni kdysi vážili, nikdy bych vám nic takového neprozradil. Dnes by mě však vůbec nepřekvapilo, kdyby se lidi skutečně vzbouřili. Zacházíme s cestujícími neustále tak špatně, že mě spíš zaráží, že ke vzpourám nedochází dnes a denně. A potom lžeme a lžeme a zase lžeme. Už mi to pěkně leze krkem. Tehdy po útocích na Světové obchodní středisko jsme zkasírovali z veřejných peněz pěkný balík, abychom se udrželi nad vodou, a pak jsme se odvděčili tím, Že jsme veřejnost začali podvádět. Důvěřuju vám, Roberte, že mě jako zdroj neodhalíte, a ať se rozhodnete pro cokoli, za žádných okolností mi probůh nevolejte sem. Posílám tuhle zprávu z privátního Palm Pilot PDA.

Robert vstal a pomalu obcházel stůl a snažil se vymyslet, koho kontaktovat kvůli ověření zprávy. Nebylo pochyb, že aerolinie Meridian okamžitě všechno popřou, i když si bude muset promluvit i s nimi.

No tak, člověče, mysli! Kdo by v hlavním městě měl být zasvěcený do takové informace? CIA, možná FBI, ale možná taky že ne… Pentagon… Úřad národní bezpečnosti…

Vybavila se mu zasutá vzpomínka. Pisatel použil obrat ACARS, když popisoval přístroj údajně použitý kapitánem při volání o pomoc. Signály ACARS putovaly přes satelit a on kdysi navštívil jedno z největších zařízení organizace, která tuto službu aeroliniím poskytuje.

Vrátil se ke stolu a zadal jméno společnosti. To už v něm začínalo narůstat vzrušené očekávání. Bude-li mít alespoň trochu štěstí, třeba se mu podaří někoho získat ke spolupráci. To by pak mohl poslat zprávu do světa tak do dvaceti minut.

Najednou se mu všechny myšlenky na večeři vypařily.

HLAVNÍ BUDOVA ÚŘADU NÁRODNÍ BEZPEČNOSTI, CHANTILLY VE STÁTĚ VIRGINIA – 17.28 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

Plukovník David Byrd odešel z monitorovacího sálu, aby mohl přemýšlet. Za rohem objevil prázdnou odpočívárnu. Vsunul dolar do automatu na kolu a na chvíli se posadil, hluboce zamyšlený, jak se snažil dobrat toho, proč v něm vlastně hlodají pochybnosti ohledně závěrů, které se na druhém konci chodby právě posvěcovaly.

Nejsi ani špion, ani analytik, opakoval si dokola. Nepleť se do toho.

Ale úlevu to nepřinášelo.

Otevřel s cvaknutím plechovku a usrkával vychlazený nápoj. Prsty mimoděk bubnoval do stolu a znovu probíral všechny aspekty. Rozzuření cestující unesou letadlo, ale přesto chtějí letět do původního cíle cesty. Zpráva byla plná navzájem si odporujících momentů, a to ještě než se začalo uvažovat v širším měřítku o rukojmích na zemi a náhlé změně kurzu v opačném směru, tedy na sever. Znamenalo ono „zuřiví cestující“ vzpouru? A mluvil kapitán o všech, nebo jen o některých? A ještě mnohem důležitější se mu zdálo, jak mohli cizí teroristé dát dohromady tak frazeologicky dokonale znějící zprávu?

Zapomínám, připomněl sám sobě David, že máme snímky dvou vážně zraněných pilotů na ranveji.

Přemýšlel o svém prvním dojmu, když vstoupil dovnitř a ve zkratce ho informovali, co do té chvíle už věděli. Očekával na sto procent, že plukovník Blaylock projeví větší skepsi, jenže John byl v podstatě přesvědčený, neměl vážnější pochybnosti. A přesto on, začátečník, pociťoval podivnou nejistotu.

Taky proto jsem nevstoupil do zpravodajských služeb! Napadlo Davida a uchechtl se. Je tam na mě moc odstínů šedé. Jistota mu přinášela daleko větší uspokojení, jako vypínač, který můžete buď zapnout, nebo vypnout.

Do Davidova vědomí zadul za jeho zády hlas Johna Blaylocka a nezbývalo, než se ohlédnout.

„Ono to snad má něco společného s korporací Coca-Coly?“

„A co jako?“

John si přitáhl sousední židli, posadil se na ni obráceně s rukama opřenýma o opěradlo a ukázal prstem na plechovku. „Dumal jste nad tou kolou, jako by v sobě měla skryté tajemství života.“

David se zasmál. „U Coca-Coly si myslí, že pravdu znají jen oni. Ale u Pepsi jsou zásadně proti.“

„Něco vám určitě kvůli tomu všemu vrtá hlavou, plukovníku Byrde. Poznám to. Tak ven s tím.“

„To kdybych věděl,“ vzdychl si David. „Odvíjí se drama – a my vlastně doopravdy nevíme jaké. Jsou na palubě letadla lidé, nebo ne? Sedím tady a probírám to nahoru dolu a zase zpátky a ve vašich závěrech, Johne, nedokážu najít žádné logické mezery. Ale něco mě na tom přesto žere.“

„Když jsem na tom takhle já, probírám základní věci jednu po druhé. Dnes jsme tady zavedli spoustu předpokladů. Vraťte se tedy na začátek a zkuste, jestli se vám nepodaří najít kaz na některém z těch zásadních.“

David se nahlas zasmál. „Myslíte jako něco na ten způsob – Jsme si opravdu jistí, že přistál v Katsině, nebo to byl jen výstřižek z papundeklu?“

„Někde se začít musí.“

„Něco nového, Johne?“

„Ano. Když jsem před dvěma nebo třemi minutami odcházel, pohyboval se náš neposedný Boeing 747 asi pětašedesát kilometrů od libyjského vzdušného prostoru a chystal se do něj navézt, ale náhle změnil kurz o dvacet stupňů vlevo, a ten by jej měl asi za patnáct minut zavést zhruba tři až pět kilometrů západně od libyjské hranice. Potom se ještě jednou přiblíží k hranici asi za třičtvrtě hodiny, u dalšího západního výběžku do alžírského území.“

„Jak to snáší Kaddáfí?“

„Jeho vosy se rojí u místa, kde se k hranici přiblíží nejvíc, a nepochybujte o tom, že mají prst na spoušti. To jestli přeletí hranice a naruší alžírský vzdušný prostor, aby boeing sestřelili, nikdo neví. Je těžké odhadnout, jaké nesmyslné komunikace v Třipolisu odposlouchávají. To se teprve uvidí. Jo a mimochodem, ve zprávách se právě objevily informace o únosu Boeingu 747 jeho cestujícími. CNN a všichni ostatní tam každou chvíli vyšlou letadla s kamerami. Jednoho dne budou mít média určitě i vlastní síť špionážních družic.“

„O tom nepochybuju.“ David se na několik vteřin odmlčel. „Johne, jaký je váš názor na tu změnu kurzu?“

„Přesvědčilo mě to víc než cokoli předtím, že u beranů nesedí žádný frajírek, co je zvyklý jen na létání na lince,“ prohlásil plukovník a vstal ze židle. „Vracíte se dovnitř? Může to být zábava dívat se na to až do samého konce.“

„Nenechám si to ujít…, ale musím někde najít telefon.“

John Blaylock přikývl a z kapsy vylovil kartičku papíru. „George to předvídal. Chce, abych vám pověděl, že máte použít jeho kancelář na konci chodby.“ Poslal Davidovi lístek přes stůl. „Najdete tam sekretářku Ginger, malou brunetku, skutečně k nakousnutí.“

David se usmál a zavrtěl hlavou. „Myslíte vy vůbec někdy na něco jiného než na ženské a sex, plukovníku Blaylocku?“

„Jak bych mohl, plukovníku Byrde! Na co jiného byste chtěl, abych myslel? Ženy a sex, a nejlépe dohromady, otáčejí zeměkoulí. Faktem je, že to je ochraňovaný a hýčkaný smysl doslova všeho, čím se jako mužské pohlaví zabýváme. Nic si nenamlouvejte.“

„Takže Ginger, říkáte?“

„Ví, že vás má čekat, buďte něžný.“

„Už toho nechte, Johne.“

„Ani nápad. Uvidíme se u monitorů, až se vrátíte.“

Otočil se a zmizel na chodbu a David zvedl lístek, vstal a dál přemítal nad nesrovnalostmi záběrů rukojmí ze satelitů a zprávou plnou nářků z pilotní kabiny boeingu. Aby mohli být cestující zuřiví, musíme nejdřív ty cestující mít. A ti se zase musejí kvůli něčemu rozzuřit. Co to vlastně senátorka Douglasová vyprávěla dnes ráno o systému, který se chystá explodovat?

David procházel chodbou a hledal dveře do kanceláře George Zoffela, když se mu konečně vzpomínky propojily a on se na místě zastavil.

Počkat! Senátorka Douglasová právě přiletěla do Londýna s jedním letadlem společnosti Meridian a byl to pro ni otřesný zážitek. Prohlásila, že nebyla daleka toho sama fyzicky atakovat posádku. Co to jen bylo za číslo letu?

David zrychlil krok, poháněn stále sílícím pocitem, že se jedná o něco skutečně naléhavého. Vypadalo to, jako by byl jediný, kdo ještě pochybuje, ale nyní bylo nutné pochybnosti buď rozptýlit, nebo potvrdit, a to hodně rychle. Vždyť na to, aby mohly zničit letadlo s označením Meridian šest, už čekají dvě letadlové lodě plné bojových letounů.

HLAVNÍ BUDOVA MEDIÁLNÍ KORPORACE CNN, ATLANTA VE STÁTĚ GEORGIA – 17.38 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

Rozdíl v čase mezi příchodem první zprávy z Associated Press a jejím prvním odvysíláním po přerušení vysílání na CNN byl pouhých šest minut. Zpráva, že americký Boeing 747 byl unesen samotnými cestujícími, patřila mezi ty nejdůležitější. Během čtvrt hodiny se lidé v nejrůznějších agenturách a místních zpravodajských televizních štábech i novináři na volné noze v desítkách zemí snažili ze všech sil uspokojit charakteristický americký požadavek, aby se uskutečnilo neuskutečnitelné, a to nejlépe už včera. ABC, NBC, CBS a Fox News se připojily k všeobecnému klání o získání exkluzivních informací: byla houfně pronajímána trysková letadla na soukromé lety, bylo nutné vytáhnout z postelí kameramany a lidi z jejich štábů, jakož i diplomatickou cestou získat povolení k pobytu pro zpravodajské televizní týmy. To vše se dělo v domnění, že ať se s letem šest společnosti Meridian stane cokoli, musí to počkat, dokud to diváci na celém světě nebudou moci sledovat v přímém přenosu. Samozřejmě že společně sdílená zkušenost všech možných mediálních redakcí se shodovala v tom, že tento typ únosu bude vyžadovat ke svému rozuzlení rozhodně víc než jednu probdělou noc. Unesený boeing byl na zpáteční cestě do Londýna, a tak se bezesporu nabízelo, že se toto město stane předpokládaným dějištěm živého vysílání. Nicméně stejně zřejmý byl i fakt, že trasa letu z Nigérie do Londýna povede v těsné blízkosti Itálie, Španělska, Francie, Švýcarska, Malty a Belgie, a všechna vhodná místa k přistání bylo nutné pokrýt případným zpravodajstvím.

Na plné obrátky probíhaly rovněž obvyklé redakční debaty o tom, kolik je vhodné zveřejnit z toho, co bylo údajně známo. Je únosné zveřejnit zprávu, že první důstojník jménem Abbott – na palubě zbyl z dvoučlenné posádky jen kapitán – byl vážně zraněn a ponechán svému osudu někde v Africe? Už byla informována rodina toho člověka? A i kdyby nepadlo jeho jméno, nepoznala by jeho manželka, děti, rodiče anebo kdokoli blízký, o koho jde podle čísla letu v okamžiku, kdy ho zaslechnou?

Obzvlášť londýnské zpravodajské agentury začaly posílat své lidi do akce s naléhavostí hasičského sboru reagujícího na všeobecný poplach. Během hodiny obsadili korespondenti telefony a probouzeli spoustu nejrůznějších lidí, v novinářské hantýrce takzvaných „obvyklých podezřelých“, když oficiální zdroje civilního letectví začaly reagovat podrážděně. V případě aerolinií Meridian začínal seznam domácím číslem jejich zástupce na letišti Heathrow Jamese Haverstona. Ten byl už v tuto chvíli evidentně zmožen netenčícím se proudem žádostí o informace, kterými nedisponoval, a o rozhovory, jež neměl oprávnění poskytovat.

„Jdi tam a promluv s nimi, Jamesi, ale drž se jen základních fakt,“ doporučil mu viceprezident pro styk s médii, když se Haverston konečně dovolal na vedení společnosti, aby mu poradili.

„Uvědomujete si, že let šest měl značné zpoždění již při odletu z Heathrow?“

„Ano, ale jak říkám, neposkytuj jim nic jiného než holá fakta.“

James znechuceně položil sluchátko. Kdyby se před novináři držel faktů a dostal tak aerolinie Meridian do nepříjemností, zpráva viceprezidenta vyššímu vedení byla předem jasná: „Já mu říkal, aby o tomto nemluvil!“ Ano, přesně těmi slovy by si na něj ten chlap stěžoval, a pro něj, Jamese, by to skončilo vyhazovem. Staří harcovníci na nižších manažerských postech společnosti Meridian věděli z trpké zkušenosti, že v takových chvílích je vždy lepší držet se principu selektivní ztráty paměti. I když se nakonec vždycky ukázalo, že schovávat se před zástupci médií je kontraproduktivní.

James se tiše odšoural do kuchyně, ve spěchu si připravil šálek kávy a duchem nepřítomný do ní nalil příliš mnoho smetany, jak přemýšlel o tom, co se přihodilo a co by mohl novinářům říct. Zpoždění letu šest v Londýně způsobily potíže s jedním z motorů a stálo je to téměř tři hodiny na zemi, ale žádné náznaky od posádky letadla, že by docházelo k potížím s cestujícími, odvysílány nebyly. Jakmile letadlo vzlétlo, bylo nakonec na Denveru, aby zodpověděl jakékoli otázky. Samozřejmě že hrozí návrat letadla do Londýna, to si uvědomoval. Snad všichni v aerolinkách si posílali e-maily, ve kterých se o tom divoce debatovalo. A už když opouštěl k večeru kancelář v letištní budově, objevily se první zprávy o hrozivém odklonu od kurzu na nějaké letiště v Africe. Oficiálně ale o tom nesměl vědět nic.

Vyhlídka na vystoupení před televizními kamerami nepředstavovala pro Jamese žádnou zvláštní nepříjemnost. Vždyť se za ta léta už musel vypořádat s několika zprávami o leteckých neštěstích. Přiznal v duchu sám sobě, že na celé té záležitosti mu dělá starosti jedině vzpomínka na krásnou tvář Janie Bretsenové. Před odletem ji měla poznamenanou smrtelnou únavou a znechucením, jak se chystala na směnu navíc během letu na trase do Kapského Města. Tuto skutečnost teď ještě posílilo vědomí, že na palubě je Judy Jacksonová.

James si povzdechl a podíval se na hodinky. Zbývalo mu půl hodiny do chvíle, než se má objevit před televizními kamerami. Myslel na to, jestli je Janie v pořádku. Vždycky byla dobrá vedoucí, pozorná a přátelská, ale zároveň odolná a schopná. Ale vzpoura cestujících? Nedalo se vyloučit, že arogantní chování aerolinií Meridian zahnalo cestující za hranici normálního chování…

Cítil, jak mu vnitřnostmi proniká pocit nevolnosti, temná a depresivní předtucha, že to celé neskončí dobře.

Kapitánova zpráva rovněž obsahovala jméno cestujícího, který údajně napadl druhého pilota. Zpočátku mu jméno Logan nic neříkalo, ale potom si vzpomněl na poznámku, kterou si zapsal do bloku v kanceláři na Heathrow.

Jen ať je to pro všechno na světě jiné jméno! Vyslovil James v duchu vroucí přání.

Dopil kávu a pospíchal k autu, aby se prázdnými nočními ulicemi vydal na důvěrně známou trasu k letišti. Jméno toho rozhněvaného muže, jehož obličej mu stále vyvstával před očima, nemohlo být jiné… Rovněž si snadno vybavil zdroj rozhořčení toho člověka. Strohá poznámka v počítači uvedená u jeho jména se zmiňovala o smrti jeho ženy a nenarozeného dítěte. Byl to právě ten cestující, který jim dělal starosti už před vstupem do letadla, a to takové, že on sám zavolal ostrahu letiště.

A byl to také on, James, kdo nakonec rozhodl, aby ho nechali nastoupit na palubu letadla. Bylo to jeho rozhodnutí. Padalo na jeho hlavu.

Šlápl snad vedle?

Pocítil další vlnu žaludeční nevolnosti.

Je vůbec možné, abych byl příčinou toho všeho? Ptal se sám sebe. Ta myšlenka ho hluboce rozrušila. Byl opravdu druhý pilot zraněn a nechán svému osudu na vzdáleném africkém letišti? James si vybavil obličej toho mladého muže z krátkého setkání u vchodu. Vypadal přátelsky. Rozhodně na hony vzdálený zapšklému kapitánu Knightovi.

James zaparkoval vůz, a než otevřel dveře, na okamžik zaváhal. Co jestli jméno na jeho poznámkovém bloku je Logan? Copak z toho můžu novinám néco sdělit?

Odpověď byla jednoznačná. Nemůže o tom říct ani slovo.

OPERAČNÍ STŘEDISKO, BLLÝ DUM, HLAVNI MĚSTO WASHINGTON – 18.10 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

Aktuální přenos na celostěnné obrazovce z tekutých krystalů udržoval v operačním středisku pozornost všech přítomných celou předchozí půl hodinu. Personálního šéfa Bílého domu admirála Billa Sandersona už začalo unavovat zvedání a pokládání nejrůznějších telefonních sluchátek a zvolil si raději místo toho lehkou sadu s mikrofonem před ústy, aniž v nejmenším dbal na převažující snobský názor, že nosit na hlavě takové věci si mohou dovolit pouze níže postavení členové aparátu.

„Admirále?“ promluvil nyní ředitel operačního střediska tiše. „Pan prezident na lince jedna.“

Sanderson přepnul na příslušnou linku. „Slyším vás, pane prezidente.“ Přikývl, ale poslouchal s očima upřenýma na infračervený obraz boeingu společnosti Meridian a čtyř stíhaček typu Mig-21 letících ve volné formaci ve vzdálenosti osmi kilometrů východně od něj. „My víme. Nebo alespoň nás z národní bezpečnostní agentury ujišťují…, že Tripolis měl aktivní odposlech, když odcházela příslušná zpráva. Byl to docela chytrý tah, ale to je celý Muammar. V každém případě jeho čtyři kovbojové stále ještě letí ve formaci a vyčkávají. Boeing se nejvíc přiblíží hranici asi za dvě minuty a při kurzu, který udržuje, odhadujeme průlet ve vzdálenosti tří kilometrů od ní, takže libyjský vzdušný prostor bezpečně mine. Jestli se odhodlají překročit hranice, aby ho sestřelili, je tohle jejich poslední šance, aby mohli tvrdit, že Meridian narušil jejich vzdušný prostor.“

Admirál Sanderson naslouchal prezidentovým připomínkám a znovu pokýval hlavou. „Právě se dívám na tentýž záběr. Nechám spojení nepřerušené.“ Zmáčkl příslušné tlačítko a pak zaváhal nad dalším, jež ho mělo znovu propojit s plně obsazenou místností řízení válečných operací v Pentagonu. Myslí mu táhly úvahy týkající se ukradeného Boeingu 747. Přečká-li letoun bez úhony přiblížení k libyjským hranicím, bude na tahu Sedmá flotila. Rozhodně politováníhodná vyhlídka. Sestřel libyjskými stíhačkami by byl mnohem lepší variantou než angažmá amerického námořnictva.

Sanderson ulpěl krátce pohledem na mladém majorovi vojenského letectva zařazeném do týmu v operačním středisku a pokusil se vybavit si dobu, kdy dosáhl odpovídající hodnosti velícího poručíka u námořnictva. Také chvilku přemýšlel o tom, jak ho občas matou situace zahrnující řešení vojenských záležitostí, kdy se musí vyrovnat s dvojjakostí své role – rozhodovat jako bývalý velitel námořních operací, ale reagovat jako civilista v postavení personálního šéfa Bílého domu.

Z úvah ho vytrhlo upozornění právě onoho majora, který teď ukazoval na družicové záběry: „Pane admirále, překračují hranice.“

„Jak daleko za hranice se odvážili?“ zeptal se Sanderson.

„Migy teď vstupují do alžírského vzdušného prostoru. Sedm-set-sedmačtyřicítka Meridianu je stále ještě devět a půl kilometru odtamtud, ale během téhle trasy se přiblíží od západu k libyjské hranici skoro přesně na vzdálenost tří kilometrů.“

„Ale bude stále ještě mimo jejich vzdušný prostor, viďte?“

„Ano, pane admirále. O tom není pochyb. Úřad národní bezpečnosti tvrdí, že opravdu pečlivě už poněkolikáté propočítali jeho dráhu a natočili už spoustu videozáznamů.“ Počítačové znázornění linie libyjské hranice ukazovalo její ostrý výběžek západním směrem a také boeing pohybující se v severním kurzu, jehož trajektorie se tohoto výběžku téměř dotýkala. Za Boeingem 747 se rychle pohybovaly čtyři migy a nebylo pochyb o tom, že vstoupily do alžírského vzdušného prostoru. Jenže alžírská strana měla tuto část Sahary pokrytou radary tak nedostatečně, že nedokázala žádného narušitele přesně monitorovat.

„Úřad národní bezpečnosti také upozorňuje, že přinejmenším dvě raketové bojové hlavice jsou nastaveny v režimu aktivního sledování,“ tlumočil situaci major letectva, jehož profesní minulost zahrnovala nějakých osm let strávených v kokpitu stíhaček F-15 Eagle. „A mají naladěno. Jinými slovy jedna raketa se už na boeing zaměřila, teď druhá… a má ho i třetí.“

Bill Sanderson se zhluboka nadechl a sledoval výstupy z vysokorychlostního počítače.

„Jak dlouho ještě máme možnost sledovat situaci tady z toho satelitu?“ zeptal se Sanderson a uvědomoval si, že jeho otázka se předává bezprostředně do Chantilly, odkud také přišla takřka okamžitá odpověď.

„Čtyři minuty, ale konec to nebude. Další satelit je už teď v postavení nad obzorem.“

„Zaměřených raket jsme zaznamenali už pět, šest a sedm… teď i osmou. Takže na něj míří všech osm raket.“ Všechny čtyři bojové letouny zaujaly vyrovnanou formaci a letěly v závěsu za Boeingem 747 ve vzdálenosti třinácti kilometrů.

„Je pět kilometrů od místa, kde se hranice stáčí ostře na západ,“ oznamoval major. „Nejtěsnější přiblížení za čtyřicet sekund.“

„Budou se snažit nasměrovat vrak, aby dopadl na libyjské území,“ odhadoval Sanderson. „Vsadil bych všechno na to, že jsou zaměřeni na pravé motory, aby se po zásahu stroj stočil vpravo. Vypálí čtyři na pravou stranu, ale dodělají ho, až se skutečně dostane přes hranice.“

Na noční obloze na východ od Boeingu 747 společnosti Meridian blikaly rudé majáčky dalších letadel už celých deset minut. V počátečním zmatku po snížení tlaku v kabině si toho však nikdo nevšiml. Nějaká vyplašená cestující na pravé straně nyní letadla zahlédla, svěřila se sousedovi a už se zpráva o objevu, že nejsou ve vzduchu sami, šířila mezi cestujícími jako požár savanou.

Cindy byla první členkou posádky, která se o tom doslechla, a také první z jejích řad zahlédla táž světla blikající pravidelně v dálce vpravo za jejich letadlem. Předala informaci Janie a ta zase požádala Roberta Macnaughtona, aby se na to podíval.

„Těžko říct,“ uzavřel své pozorování. „Těch majáků je tam několik, budou to nejspíš bojové letouny nějakého státu, které nás sledují.“ Robert se vrátil na místo v první třídě, zapnul obrazovku se znázorněním trasy letu a posouval obrazem tak dlouho, až se mu na displeji objevil detailnější pohled na severní Afriku s vyznačenými politickými hranicemi.

„Prokristapána,“ zhrozil se, aniž vnímal, že Brian Logan je už také nosem nalepený na okénko na pravé straně.

„Co se děje?“ dožadovala se vysvětlení Janie.

Robert lehce poklepal prsty na displej. „Jsme mimořádně blízko Libye, a to je velmi nebezpečné. Ani se mi nechce hádat, jestli se náš pošahaný kapitán vůbec namáhal získat povolení k přeletu nad Libyí.“

„A co se stane, pokud ho nemáme?“ znervózněla Janie.

„Vzpomínáte si na Korejské aerolinie nula-nula-sedm v osmdesátých letech, když zabloudily nad Kurilské ostrovy? Sověti je sestřelili,“ odpověděl suše Robert a zvedal se ze sedadla.

Janie zbledla.

„Tehdy to byl taky Boeing 747 – a Kaddáfí je ještě větší šílenec.“ Robert ukázal prstem ke kuchyňce. „Palubní telefon je tam?“

Informace z kabiny pro cestující o tom, že je sleduji bojové letouny, se v myšlenkách Phila Knighta okamžité zařadila v pořadí důležitosti až na druhé místo. První pro něj představoval fakt, že volající je zjevně pilot, o kterérn Logan tvrdil, že je připraven převzít řízení letadla.

Takže to nebyla bouda, pomyslel si Phil. Ten člověk použil správně tolik termínů z letectví a zmínil se o tolika specializovaných postupech, které může znát jen pilot velkých proudových letadel, že to nemohl jen hrát. Úlek, který se dostavil, když si Phil Knight uvědomil, jaké z toho plynou důsledky, umocnilo zjištění, že oním druhým pilotem dole v kabině není nikdo jiný než předseda správní rady britské naftařské společnosti English Petroleum.

Tak počkat, zarazil sám sebe Phil. Tvrdí sice, že je Macnaughton, ale tohle už lež být musí. Ten člověk je bezesporu pilot, ale Macnaughtona jako předsedu správní rady tak velké korporace vozí po světě nejspíš na létajícím koberci. Takový chlap bude moc rád, jestli ho pustí k řízení autcx, natož k létání.

Ať tak či onak, tomu, kdo volal, dělalo velké starosti, že jsou příliš blízko Libye. Ale co se mu na tom nelíbí? Vždyť nakonec i Libye musí přece dodržovat pravidla, jak se chovat k civilnímu letadlu, které vyhlásilo stav nouze. Celý svět teď už musí přece vědět, že šestka Meridian hlásila únos, a aerolinky tudíž nejsou zodpovědné za to, kam je kapitán letadla donucen letět, ať by to bylo kamkoli.

Phil natahoval krk, aby se podíval doprava, jestli tam neobjeví blikající červené majáčky, o kterých se ten muž zmiňoval, ale musel si rozepnout bezpečnostní pás, aby se mohl naklonit přes prázdné sedadlo druhého pilota.

Tamhle jsou! Za pravým křídlem a dost daleko za nimi na východ. Zcela zjevně pro ně nepředstavují žádnou okamžitou hrozbu.

Je to nejspíš pouze obvyklý kontrolní doprovod uneseného letadla.

Když se Phil usazoval zpátky na své sedadlo, otřel se o volicí hlavici systému ACARS. Téhož systému, který využil k odeslání zprávy o únosu letadla, adresované vedení společnosti. Teď si s úlekem uvědomil, že svítí kontrolka signalizující došlou zprávu, a také, že zvonění přístroje předtím vypínal, aniž si ověřil, jaká zpráva tam čeká. Zapnul tedy spěšně tiskárnu a pak prudce odtrhl výjezd.

Kapitánovi letu šest, z provozního oddělení – Londýn je připraven vás přijmout s bezpečnostními opatřeními při příletu, jak jste žádal. Neopomeňte vzít na vědomí fakt, že Žádné středisko řízení letového provozu s vámi není ve spojení a že od žádného nemáte povolení k přeletu. Můžete se spojit přes nás? Máte čas objasnit charakter poruchy rádiového spojení nebo preferujete odstranění poruchy odtud? Prosím odpovězte.

Phil se podíval za sebe na Judy Jacksonovou, která spala a lehce chrápala s hlavou opřenou o rám levého okna. Sekera jí ležela na klíně. Jen ať se vyspí, pomyslel si Phil, vždyť v současné chvíli jeho hrozby situaci mezi cestujícími zjevně zklidnily.

Světla napravo od nich ho zneklidňovala. Provozní oddělení mělo pravdu. Žádné povolení k letu od střediska letového provozu nemá, protože vysílá mezinárodní kód pro případ únosu. Nakonec se rozhodl, že jim prostřednictvím ACARS za minutku odpoví.

Kde je ta zatracená mapa? Pomyslel si Phil a šmátral kolem sebe po podlaze a hledal tabulku pro let ve velkých výškách. Nejasně si vzpomínal, že mu upadla, když prudce stočil boeing, jak se snažil zabránit Loganovi, aby se dostal dovnitř.

Tady jsi! Sebral mapu ze země, rozprostřel si ji v místech povšechně zabírající území, nad kterým letěli, rozsvítil si stropní světlo a zkontroloval kartografické souřadnice na počítačích řízení letu. Nyní vyhledal na mapě přesnou polohu, kde se nacházeli.

Tady. Takže právě teď jsme přesně… v tomhle místě.

Phil se opřel zády a rychle uvažoval. Hranici mezi Libyí a Alžírském tvořila klikatá čára táhnoucí se zhruba od jihovýchodu na severozápad. Jeho trasa vedla nad územím Alžírská, ale přímo před nimi vybíhal cíp Libye do alžírského území.

Znovu si zkontroloval polohu. Už jim schází jen několik kilometrů. Podíval se ven, ale blikající majáčky teď zmizely, a on uvažoval, jestli se odpojily, nebo se jen přesunuly přímo za ocas letounu.

V uplynulém týdnu někde něco o Libyi četl, ale všechna ta jména mu připadala jedno jako druhé a v mysli mu splývala. Libye, Čad, Egypt a bůhví jaká ještě. Zrovna teď visí na obloze nad neobydlenou pouští. Proč by se někdo tady nahoře vůbec staral o nějaké hranice? Koneckonců letí nad Alžírském už déle než hodinu bez jakýchkoli následků.

Jméno Libye však znělo zlověstně – a libyjské území se nacházelo přímo před ním.

Phil přepnul na režim „volba kurzu“ a pomalu otáčel knoflíkem voliče asi o patnáct stupňů vlevo, aby vrátil velký letoun do původního kurzu k severu. Nepochybně zcela zbytečné gesto, ale možná nebylo zase tak nerozumné se Libyi vyhnout obloukem.

NA PALUBĚ PREZIDENTSKÉHO LETOUNU AIR FORCE ONE, 190 KM VÝCHODNĚ OD BOISE VE STÁTĚ OHIO – 16,12 CENTRÁLNÍHO LETNÍHO ČASU

Prezident sledoval už deset minut záběry zasílané zabezpečeným spojením přes satelit z Chantilly. Na nich se Boeing 747 ve výrazném infračerveném zobrazení stával snadnou kořistí čtyř migů, které ho teď v závěsu sledovaly s připravenými a zaměřenými raketami. Myšlenka, že bude v přímém přenosu přihlížet zničení amerického civilního letounu, vyvolala v prezidentovi na několik okamžiků úzkost. Vše znovu několikrát z různých úhlů v duchu přezkoumával, ale pokaždé jeho úvahy skončily u stejného závěru – pokud je jim známo, na palubě letadla se nenacházejí ani cestující, ani členové posádky. Navíc existovalo mnoho důvodů k domněnce, že boeing označený let číslo šest aerolinií Meridian nese zbraň hromadného ničení. Proč tedy vlastně nezatleskat libyjskému úsilí, pakliže se jim podaří vyčistit nebe od této hrozby?

Prezident čekal každou chvíli světelný záblesk, jenž bude znamenat, že byla vypálena první raketa z některého Migu-21.

V poslední vteřině se však Boeing 747 začal stáčet vlevo a vzdalovat se od libyjských hranic.

Prezident se naklonil v křesle dopředu a přiložil si k uchu sluchátko. „Bille? Co to provádí?“

„Nevím, pane prezidente…, stáčí se, samozřejmě, ale…“

„Je přesně na úrovni výběžku hranice!“

„Teď by ji minul tak o tři kilometry, hm… spíš tak o pět možná až o sedm. A co je důležitější, i kdyby teď rakety zasáhly pravé motory, není jisté, že by dopadl na libyjské území.“

„Krucinál! Pořád ho sledují?“

„Okamžik… máme na drátě lidi z Chantilly. Říkají, že slyší vzrušenou rádiovou komunikaci mezi piloty a jejich velitelským stanovištěm.“

Prezident zakryl mikrofon rukou a obrátil se na poradkyni národní bezpečnosti. „Domníval jsem se, že do toho určitě půjdou. Teď mě ale napadlo, jestli to celé od začátku náhodou není libyjská operace. Co když předvádějí nějakou šarádu?“ Stejnou otázku pak položil i osazenstvu operačního střediska.

„V Chantilly se ještě nevzpamatovali ze šoku, že se stočil na poslední chvíli,“ odpověděl Bill Sanderson. „Počkat… Migy se stahují, přerušili radarové zaměření.“

„Vidím to, Bille. Migy se stáčejí k východu. Aby to čert spral!“

„Pane prezidente, i ty nejlépe vymyšlené záměry. „Ale to jsou jejich záměry, ne naše, Bille.“

„Jste připraven na plán B?“

„Vlastně bych to nazval plánem A.“

„Rozuměno, pane prezidente.“

„Ať se Sedmá flotila připraví. Ještě mi řekněte, kdo je první na řadě?“

„Enterprise má první zásahovou jednotku. Jsem přesvědčený, že Ike… tedy Eisenhower už potřeba nebude, ale i tam mají paluby v pohotovosti. Zásah se čeká asi za čtyřicet minut. Stále ještě… požadujete nejprve vizuální inspekci?“

„Pakliže neexistuje pádný důvod se domnívat, že by to mohlo ohrozit naše piloty, kteří poletí boeing monitorovat, tak odpověď je ano. Teď, když proklouzli kolem Libyjců, chci být průběžně informován, Bille.“

NA PALUBĚ BOEINGU 747, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN, VE VZDUŠNÉM PROSTORU 0.15 MÍSTNÍHO ČASU

Jimmy Roberts se vynořil z mlhy bezvědomí způsobeného nedostatkem kyslíku s třeštící hlavou a manželku našel zhroucenou na sedadle vedle sebe. Kdosi jim oběma nasadil kyslíkové masky, ale Brenda zůstávala stále po několik úděsných minut v bezvědomí. Třel jí obličej a ruce, volal ji jménem a bojoval s děsivým strachem, že by ji mohl ztratit.

Brenda konečně přišla k sobě. Po mnoho minut nedokázala zadržet slzy, ale Jimmy ji držel v náručí a nechal ji vzlykat, aby slzy odplavily co nejvíc z jejího strachu.

„Tak dost,“ řekla rozhodně, když si konečně osušila oči a vysmrkala se. „Už nechci o tomhle zatraceném letadle vědět ani to nejmenší. Ani o tom kapitánovi, ani o ničem jiném. Kde jsou špunty do uší?“

„Myslíš sluchátka, miláčku?“ zeptal se Jimmy.

„Jo. Ten zábavný program.“

Jimmy objevil její sluchátka na zemi a své v opěradle sedadla před sebou a připojil je do zdířek zabudovaných v sedadle.

„Odhaduju, že když nadzvedneš ten malý čudlík, budou se měnit kanály, dokud si nenajdeš něco, co tě bude bavit.“

Brenda chvilku studovala informační příručku a pak vzhlédla.

„Tady se píše, že můžeme sledovat CNN, Jimmy. Co ty na to? Odněkud, kde dávají velbloudi dobrou noc, se mužem mrknout, co se děje ve světě.“

„Opravdu?“

„Píšou tu… živé vysílání… přes… satelit. Zkus kanál třicet devět.

Jimmy navolil čísla, ale objevil se jen obraz rozhozený statickou elektřinou a ve sluchátkách se občas v pozadí ozval rušivý šum. Náhle se však obraz stabilizoval. Z moderátorů CNN v Atlante byl právě v nejlepším.

… žádné další podrobnosti od zbývajícího pilota me. Podle zdrojů blízkých aktérům právě se odehrávajícího dramatu letadlo během uplynulé hodiny žádné spojení nenavázalo. Na závěr ještě shrnutí. Vzpoura cestujících na palubě Boeingu 747 letecké společnosti Meridian, který se dnes brzy zvečera nacházel nad severní Afrikou, zjevně vyústila v únos. Kapitán a jedna letuška se zabarikádovali v pilotní kabině ve snaze udržet kontrolu nad letaatdlem. Oficiální místa společnosti Meridian odmítají komentovat spekulace o připravovaném obsazení letadla a zatčení všech cestujících po přistání v Londýně. Ať už se na palubě odehrává cokoli, možnost, že bude velký počet cestujících obviněn z leteckého pirátství, je v historii amerického ce stovního letectva bezprecedentní. Letecké pirátství je federální trestný čin, za nějž hrozí i trest smrti.

Jimmy Roberts cítil, jak se mu vnitřnosti stahují, a v témže okamžiku spatřil, jak Brenda v naprostém soku vytřeštila oči.

„Jimmy? On… mluví o nás, viď?“

„Do háje,“ pronesl a cítil se naprosto nemožně, protože nedokázal přijít na nic uklidňujícího, co by v tu chvíli řekl. „Trest smrtil Propánakrále, Brendo, on říká, že nás všechny považují za únosce!“

HLAVNÍ BUDOVA ÚŘADU NÁRODNÍ BEZPEČNOSTI, CHANTILLY VE STÁTĚ VIRGINIA – 18.18 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

David Byrd seděl v kanceláři George Zoffela a pocit úzkostného napětí v něm vzrůstal. Uvažoval, co se stane letadlu s označením šestka Meridian a jestli má vůbec smysl zabývat se předtuchou, která mu nedopřávala klid. Sehnat telefonicky senátorku Sharon Douglasovou uprostřed noci se nakonec ukázalo daleko těžší, než původně čekal. Stále ještě byla v Londýně, ale v tom městě na Temži bylo příliš mnoho dobrých hotelů a jemu se nedostávalo času brát podle seznamu jeden za druhým, aby ji našel.

Vtom zazvonil telefon a David postřehl, že se rozsvítila kontrolka u jedné z linek. V přední místnosti kanceláře George Zoffela zvedla jeho sekretářka Ginger sluchátko a hned na sebe upoutala Davidovu pozornost zvednutím dvou prstů a bezhlasným vyslovením slova linka.

Hovor byl skutečně na lince číslo dvě.

„To je plukovník Byrd? Tady Ron Olson, administrativní asistent paní senátorky Douglasové. Právě jsem obdržel hovor z ústředny Bílého domu, ve kterém mi bylo řečeno, že s ní zoufale potřebujete mluvit.“

David opatrně volil slova. Linka, z níž Olson volal, nebyla s největší pravděpodobností chráněná proti odposlechu. „Víte… mám záležitost nejvyšší naléhavosti, kterou s ní potřebuju projednat a která nesnese odkladu.“

„A nemůžete mi prozradit, o co jde?“

„Ne, pane Olsone, to nemohu.“

„A přesto po mně chcete, abych ji probudil ve tři hodiny ráno?“

„Jestliže to neuděláte, pane Olsone, dá vás pravděpodobně lámat v kole. Podívejte, skutečně je to nanejvýš důležité. Stačí, když mi dáte číslo jejího hotelu a já jí zavolám sám.“

„Jak můžu mít jistotu, že jste tím, za koho se vydáváte?“

„Stačí myslet. Kdo vám kvůli mně volal?“ zeptal se David.

Olson zareagoval poněkud se zpožděním. „No, máte pravdu, operátorka z Bílého domu. Tak počkejte, než najdu to londýnské číslo.“

Telefon v pokoji londýnského hotelu zvedla zjevně rozespalá osoba, sluchátko několikrát kleplo o noční stolek, než se v něm ozval hlas Sharon Douglasové.

„Ehm… Haló?“

David se ohlásil, omluvil se za to, že ruší, a pak bleskově vylíčil okolnosti případu a požádal o pomoc. Na druhém konci se ozvalo popletené povzdechnutí.

„Ještě jednou, kdo že to volá? David… Byrd?“

„Ano, paní senátorko.“

„Ten plukovník letectva, se kterým jsem mluvila někdy dnes… včera?“

„Ano, paní senátorko.“

„Kolik je hodin?“

„Hodně brzo ráno, omlouvám se.“

„To je v pořádku… Co pro vás můžu udělat, Davide?“

„Ten příšerný let z Chicaga, o kterém jste mi říkala –nevybavila byste si jeho číslo?“

„Ale ano, šestka Meridian,“ sdělila mu. „To nemohlo počkat do rána?“

David zadržel dech. „Myslel jsem si, že jsem si to číslo zapamatoval dobře.“

„Ale…“ Odkašlala si stranou a pak už zněl její hlas soustředěně. „Proč to potřebujete vědět?“

„Existují některé… záležitosti, o nichž nemohu mluvit do telefonu, ale dovolte, abych to shrnul alespoň v obrysech.“ Stručněji informoval o pokračující odyseji letu šest od chvíle, kdy ho na Heathrow opustila.

„Dobrý bože! Unesené? A vy jste řekl cestujícími!“

„V tom právě potřebuju pomoct. Musím něco zjistit, a hodně rychle. Kapitán hlásil vzpouru za letu, a já se snažím zjistit, jestli to dává nějaký smysl.“ David parafrázoval zprávu poslanou z paluby letu šest pomocí systému ACARS. „Jde o to, že oficiálně nevěříme, že tu zprávu poslal kapitán.“

„Davide, koho si mám představit pod tím mý?“

„To vám, paní senátorko, nemůžu sdělit. Zrovna jsem byl zapojen do oficiální analýzy situace týkající se toho letu a všechno, co vám můžu říct, je následující – musím se pokusit zjistit, existuje-li reálná možnost, že by se cestující toho letadla skutečně mohli vzbouřit. Byla jste svědkem nějakého konfliktu mezi cestujícími a posádkou už při jejich odletu z Londýna?“

„Ach, Bože! Jestli na palubě zbyl jediný cestující, který letěl už z Chicaga, tak mi vzpoura vůbec nepřipadá nemožná. Každý z nás, kdo byl na palubě, byl vyprovokován do stavu, který neměl daleko k zuřivosti. Mimochodem, byla jsem svědkem toho, jak jeden cestující napadl slovně kapitána při výstupu z letadla, když procházeli koridorem. Myslím, že on i jeho žena pokračovali dál do Kapského Města.“

„Aha.“

„Samozřejmě nemám představu, jaká posádka střídala při odletu z Londýna. Mohli to být naprosto odlišní lidé než ta nemožná parta, se kterou jsme letěli my. Vlastně… o jedné letušce se nedá mluvit jako o nemožné, ale to byla jediná výjimka. Podívejte… mám tu číslo zástupce těch aerolinek na letišti Heathrow. Myslím, že je to jeho mobilní telefon.“ David slyšel, jak se senátorka prohrabuje věcmi okolo sebe. „Volal včera večer,“ pokračovala, „hluboce se omlouval, pak mi sem poslal víno a květiny a měl velkou snahu, aby své aerolinie očistil. Ale upřímně řečeno si myslím, že je to s nimi beznadějné. Aha, tady je.“ David si zapisoval diktované číslo. „Mnohokrát děkuju, paní senátorko.“

„Ještě jednu věc,“ dodala. „Mohl byste mi znovu zavolat, až si s ním promluvíte? Jsem teď už naprosto probuzená a navíc mi to dělá velké starosti.“

Slíbil, že to udělá, zavěsil a okamžitě vytočil číslo Jamese Haverstona. Davida trochu překvapilo, že se zástupce aerolinií Meridian do telefonu ozval rázným a naprosto probuzeným hlasem.

„Ano, měli jsme v Londýně velké zdržení, ale to je tak všechno, co vám k tomu mohu říct. Nevím, že by u toho letu došlo k nějakému incidentu, v němž by hrál roli vztek. Ještě jednou, s kým že to mluvím?“

„S plukovníkem Davidem Byrdem z vojenského letectva Spojených států.“

„Podívejte, pane plukovníku, nepochybuji, že jste tím, za koho se vydáváte, ale musím chránit naše aerolinky před všetečnými žurnalisty. Mohl byste mi dát telefonní číslo, na které bych mohl zavolat, abych si prověřil vaši totožnost?“

„Vteřinku.“

David vstal, došel do přední kanceláře George Zoffela, aby od Ginger získal číslo na hlavní ústřednu Úřadu národní bezpečnosti a také linku sem do kanceláře, a potom se vrátil a předal čísla Haverstonovi.

Zatímco čekal na telefon, objevila se ve dveřích Ginger. „Mám vám vyřídit od pana Zoffela, že přečkali libyjskou hrozbu a míří ke Středozemnímu moři.“

„Díky,“ věnoval jí letmý úsměv a došel k závěru, že John Blaylock nelhal. Bezesporu před ním stála půvabná žena.

Telefon zazvonil a Ginger přešla zpátky ke stolu v přední kanceláři, aby ho zvedla. Vzápětí se obrátila k Davidovi a opět naznačila číslo linky počtem zdvižených prstů.

„Tady James Haverston. Pane plukovníku, už mě sice netrápí, že byste mohl být novinář, ale nevím jistě, jestli vám mohu nějak pomoct.“

„Můžete mi o tom letu povědět něco víc?“

James Haverston mu sdělil, že na palubě se ocitl i předseda správní rady britské naftařské korporace English Petroleum. „Stejně se o tom veřejnost brzy dozví, ale nevím, jestli to má nějaký význam. Vy jste se ale ptal, jestli kapitánova zpráva může odpovídat pravdě.“

„Viděl jste kopii té zprávy?“

„Plukovníku, právě jedu na letiště, abych se tam postavil před kamery celé hordy televizních štábů, a tu zprávu mi přečetli přinejmenším dvakrát.“

„Takže by mohla být pravá? Dá se vyloučit incident toho druhu, že by se cestující na palubě letadla vzbouřili?“

„Nevím nic jiného, než co jsem vám sdělil o přítomnosti pana Macnaughtona na palubě.“ V telefonu bylo slyšet dlouhé zaváhání. „Samozřejmě můj osobní názor je, že kdykoli má velké linkové letadlo nacpané cestujícími dvě zdržení v jednom dni…“

„Cože, dvě?“

Haverston se váhavě pustil do líčení odstávky letadla na londýnském letišti. „Nevím nic o tom, jaké vysvětlení podala posádka cestujícím nebo jaké vztahy mezi pasažéry v kabině panovaly, ale problém s opravou se řešil o něco déle než dvě hodiny.“

„Podívejte, pane Haverstone, vyptávám se vás proto, že opravdu jde o velice naléhavou záležitost, a je mi jasné, že mi budete muset věnovat notnou dávku důvěry, jestli víte ještě něco dalšího. Já vám jednoduše nemůžu odhalit, proč se ptám, ale kdybych mohl, vím určitě, že pak byste udělal první poslední, abyste mi sdělil, co potřebuju. Nedokážeme-li poukázat na to, že zpráva z letadla je logická a zdůvodnitelná a že vzpoura cestujících je u tohoto letu spíše pravděpodobnější než naopak, všechny životy na palubě mohou být zmařeny.“

„Nestačím vás sledovat, cože jste to říkal?“

„Víc vám povědět nemůžu, ale jistě si dokážete představit, že vlády Velké Británie, většiny zemí Evropské unie a právě tak i Spojených států se mohou začít silně znepokojovat, když velké linkové letadlo začne najednou směřovat k některému z hlavních měst, aniž udržuje spojení se světem.“

„Já tomu stále nerozumím, pane plukovníku. Co chcete vědět?“

„Myslím si, že je tu něco, co mi tajíte, pane Haverstone, a může se to stát pro cestující i pro posádku vašeho letadla osudné. Prosím vás, co ještě víte?“

David slyšel, jak si Haverston odkašlal a přendal sluchátko do druhé ruky.

„Stojím teď na parkovišti před kanceláří a uvnitř mám poznámku, na kterou se musím podívat.“

„Řekněte mi proč.“

V pozadí se ozval zvuk zabouchnutých dveří auta, po něm následovaly kroky a cinkání klíčů.

„V té zprávě bylo uvedeno jméno cestujícího, o němž kapitán tvrdí, že zranil druhého pilota.“

„Ano. Jeho jméno je Logan.“

„Přesně tak.“

David zaslechl zvuky doprovázející odemykání dveří. „Víte, včera do letadla nastupoval rozhněvaný americký lékař. Potřebuji si ověřit to jméno, které jsem si poznamenal, abych zjistil, zda jde o téhož člověka.“

„Myslíte Logana?“

„Ano, toho.“

„Měl jste s ním nějaké potíže?“

James Haverstone shrnul zprávu z počítače společnosti Meridian o smrti manželky a dítěte muže, jehož jméno si poznamenal. „Bylo to nanejvýš nepříjemné setkání, ale my… já… jsem usoudil, že nepředstavuje žádnou hrozbu, a dovolil jsem, aby nastoupil. Už jsem u svého stolu, vydržte chvilku.“

David slyšel šustění papírů, potom ticho.

„Pane Haverstone?“

Stále se nic neozývalo.

„Haló?“

„Kopnout do toho všeho.“

„Prosím? Opakujte to?“

„Nemůžu ten pitoměj papír najít. Myslel jsem, že jsem ho nechal tady.“

„A vy si to jméno s určitostí nevybavujete?“

„Ne. Jsem si skoro jistý, že se jmenoval jinak. Ale uděláme to takhle, pane plukovníku. Zavolám vám, jestli ho najdu.“

„Prosím! Okamžitě, jak ho najdete a zjistíte shodné jméno, zavolejte mi.“ Byrd prošel rychle kolem Ginger a téměř nevnímal, že vystřelila ze židle a snaží se ho dohonit.

„Pane plukovníku, musím vás vpustit dovnitř.“

„Ach tak.“ David na ni počkal a pustil ji o krok před sebe. Snažil se jí nehledět na nohy a vlnící se boky, když před ním kráčela po chodbě, ale nedokázal to. Odemykala zámek s číselným kódem, a když se celou váhou pružného těla musela opřít do těžkých dveří, aby je dokázala otevřít, David ztěžka polkl.

„Děkuju vám, Ginger,“ zachraptěl a zdálo se mu, že v jejím úsměvu zahlédl jakýsi příslib. Pak už vešel dovnitř, posadil se na své místo a opět si nasadil sluchátka.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Blíží se k pobřežní čáře,“ zasvětil ho do situace Blaylock a shrnul na soukromé lince setkání se stíhačkami a náhlé vybočení z trasy letu. „Ví přesně, co dělá, Davide. Ten pilot klidně může být Libyjec a migy mohly sloužit jako kamufláž. Rakety na něj možná zaměřili jen proto, aby tomu dodali pečeť věrohodnosti.“

David se kousal do dolního rtu a zároveň si prohlížel záběry na jednotlivých obrazovkách.

„Kolik zbývá času?“

„Z Enterprise teď právě vzlétají F-čtrnáctky Tomcat. Plán zní: zatarasit boeingu cestu, pokusit se navázat rádiové spojení, a když se to nepodaří, pokusit se obrátit ho zpátky nad severní Afriku. Na okraji alžírské části Sahary je letiště a Alžířané souhlasí, že ho můžeme využít. Ale jestli ten, kdo je v pilotní kabině, odmítne komunikaci, nebo se neotočí, tak to bude mít hodně rychle za sebou. Instrukce k zásahu už piloti F-čtrnáctek dostali.“

NA PALUBĚ BOEINGU 747, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN, VE VZDUŠNÉM PROSTORU – 0.18 MÍSTNÍHO ČASU

Jimmy Roberts se postavil do uličky a nakázal Brendě, aby se z místa ani nehnula. Rychle prošel kolem přední kuchyňky do první třídy a bylo mu jedno, jestli tam má co pohledávat, nebo ne. Hrozně nerad chodil na místa, kde by mu někdo mohl dát najevo, že jeho přítomnost je vhodná a vítaná asi tak jako přítomnost skunka na zahradní slavnosti. Obvykle se takovým místům vyhýbal jako čert kříži, ale tahle situace mu připadala kritická. On a Brenda a všichni na palubě byli obviněni ze zločinu a jeho to děsilo.

Obrovská sedadla v první třídě ho znervózňovala, ale donutil se oddělením procházet a prohlížel si obličeje cestujících, dokud nezahlédl doktora, který byl jejich vůdcem během vzpoury, o níž se mluvilo ve zprávách. Právě se nakláněl přes pár sedadel na pravé straně a díval se ven z okénka do černé tmy. Další muž, kterého také znal z turistické třídy, rozmlouval v řadě za ním se ženou jménem Janie, která se prohlásila za novou hlavní letušku.

„Promiňte, pane doktore,“ promluvil Jimmy a obě ruce si rozpačitě vrazil do kapes kalhot.

Při pohledu zblízka už doktor nevypadá jako nějaký obr, napadlo Jimmy ho. Když se předtím proplétal uličkami oddělení s megafonem v ruce, zdálo se, že se nad nimi tyčí jako kolos.

Doktor se ohlédl, z obličeje bílého jako stěna se na Jimmyho dívaly unavené oči. „Co máte na srdci?“

„Jmenuju se Jimmy Roberts a sedím v turistické třídě tam vzadu. Se ženou jsme před chvílí chytili zprávy na CNN a hlasatel mluvil o tomhle letadle, jako že všichni cestující jsou únosci, a já… my… jsme nikoho neunesli, a tak musím vědět, co… se tady děje.“

„Říkáte únosci?“ Opakoval jako ozvěnou Brian Logan. „Přesně tak.“ Jimmy pak zopakoval hlasatelova slova, jak nejpřesněji dokázal.

„Manželku a mě děsí,“ pokračoval Jimmy, „že podle nich budeme všichni zatčeni a obviněni z pirátství. Já nevím, jak vy, ale my tam vzadu jsme neudělali nic. My jsme jen na výletě, který jsme vyhráli, a snažíme se do ničeho nestrkat nos.“

Robert Macnaughton se vysoukal z řady sedadel za Loganem, podal Jimmymu ruku a představil se.

„Těší mě, pane Macnaughtone,“ řekl Jimmy a potřásl mu rukou.

„Netrapte se kvůli takovému nesmyslu, pane Robertsi,“ uklidňoval ho Robert. „Jediné, co tady hraničí se zločinem, je pilotovo jednání, a ne to, co děláme já a doktor Logan. Není vyloučeno, že se budou muset nějaké věci před policií objasnit, ale můžu vás ujistit, že nikdo proti vám ani proti vaší paní nevznese žádné obvinění.“

„Ale proč o tom tedy ve zprávách vůbec mluvili!“ namítal Jimmy a díval se přitom Robertu Macnaughtonovi přímo do očí. „Přece jsem slyšel, co jste do palubního rozhlasu říkali. A obzvlášť vy, pane doktore,“ stočil pohled k Loganovi. „Pamatuji si, jak jste prohlásil, že přebíráme řízení letadla.“

„Ale jen…,“ vysvětloval Robert se zvednutou dlaní, aby ho přerušil, „v tom smyslu, abychom řekli kapitánovi, že na něm požadujeme, aby pokračoval v letu do cíle cesty.

To není jistě totéž jako… jako…“ Robert zaváhal, protože si v hlavě srovnával události poslední hodiny z právního hlediska a toto přehodnocení událostí způsobilo, že se v rozpacích zarazil.

„Podívejte,“ dodal Brian Logan, „nemůžete unést letadlo do jeho původního cíle cesty. To je směšné. Je jasné, že kapitán vysílá tahle paranoidní obvinění do éteru, když tam není nikdo z nás, aby mu mohl odporovat, ale všechno je to nesmysl.“

„To pevně doufám,“ zareagoval na to Jimmy. „Víte, my se ženou nemáme s létáním velké zkušenosti…“

Brian přikývl, ale poslední Jimmyho větě už nevěnoval pozornost. Soustředil se na Macnaughtona, který se odmlčel a začal se škrábat na bradě.

„Vy jste pan Roberts, že ano?“ převzala iniciativu Janie.

„Ano, slečno.“

„Pojďte, půjdu s vámi zpátky a uklidníme také vaši paní, co říkáte?“ navrhla mu.

„To bych velice ocenil,“ odpověděl Jimmy a odcházel za ní do turistické třídy, zatímco Brian se obrátil na předsedu správní rady britské naftařské korporace.

„Co se děje?“

„Z úst neviňátek, abychom tak řekli, vycházejí bolestivé pravdy.“

Brian se přidržoval opěradla sedadla a pozorně se na staršího muže zadíval. „Jak to myslíte?“

Robert Macnaughton si povzdechl, svezl se do sedadla, ruce si pečlivě složil na břiše, vzhlédl k Brianovi a zavrtěl hlavou. „Strašně nerad to přiznávám, ale bojím se, že náš přítel má asi pravdu, pane doktore. Vy a já jsme se pokusili převzít kontrolu nad letadlem a bez ohledu na důvody, které nás k tomu vedly, to zcela naplňuje nižší stupeň kvalifikace definující letecké pirátství.“

„V žádném případě! To je blbost!“

„Nejsem sice právník, samozřejmě, ale neustále musím řešit právní záležitosti, a mám takové obavy, že je to tak. To ovšem ještě nutně neznamená, že by proti nám někdo musel vznést obvinění, ale…“

„Ale co?“

„Uvážíme-li fakt, že vy jste před chvílí radil ke zdržen-livosti, zatímco já jsem chtěl vyrazit dveře do pilotní kabiny, řekl bych teď, že bychom se oba měli stáhnout a doufat, že nás ten cvok bezpečně dopraví do Londýna. S policií se budeme bavit až tam.“

„S policií?“

Robert zaklonil hlavu a díval se Brianovi do tváře. „Jak jste si, pane doktore, představoval, že tohle celé skončí? Přiznávám, že jsem o tom, co udělám, uvažoval výhradně jako bojechtivý velitel. Spíše jsem si představoval, že to budeme my, kdo bude po přistání předávat úřadům pilota. Jenže teď mě víc než znepokojuje fakt, že se může situace obrátit.

„Přece nemůžete… vážně naznačovat, že jsem já… nebo my… nebo kdokoli jiný… spáchali zločin?“

„Promiňte, ale právě tohle vám naznačit chci.“

V pilotní kabině se Judy Jacksonová s lehkým trhnutím probudila a upamatovala se, kde je… a proč. Byli tu s kapitánem sami dva proti všem cestujícím a i zbývajícím členkám posádky. O to už se Janie Bretsenová postarala.

Judy skoro bytostně pociťovala, jak se jí prázdné sedadlo druhého pilota vysmívá a připomíná jí, že její noční můra ještě neskončila. Rozzuření cestující, podivné přistání uprostřed palby a vůbec nejhorší chvíle její kariéry, to všechno jí splynulo do děsivé směsice.

Rozvášněný dav před dveřmi kokpitu, ať už ho tvořilo jakékoli množství lidí, to už zřejmě vzdal. Jenže dav, který ji zahnal do pilotní kabiny, ji teď děsil míň než trapné rozpaky z vlastního zbabělého útěku.

Cítila, jak při té vzpomínce znovu rudne v obličeji.

K tomu ještě přistupoval pocit naprosté prázdnoty v hlavě, namísto obligátní omluvy. Obvykle ji tam měla pohotově pro jakoukoli chybu, které se dopustila. Tentokrát se ale žádné omluvy nedostavovaly, nedokázala si vysvětlit, jak je to možné. Připadala si, jako kdyby její bytost byla křehkým výtvorem z tenkého skla, který se roztříštil, když se ocitl tváří v tvář zlobě a nenávisti.

Posadila se v rezervním sedadle zpříma, natáhla ruku a poklepala kapitánovi lehce na pravé rameno. Natočil se a koutkem oka se na ni podíval.

„Ano?“

„Promiňte,“ začala a samotnou ji udivilo, že začala s omluvou. „Kde to jsme? Vůbec nevím, jak dlouho jsem byla mimo.“

„Právě se blížíme k pobřeží severní Afriky. Do Londýna už to máme necelé tři hodiny.“

„Co budeme dělat, kapitáne?“ zeptala se. „Myslím, až přistaneme v Londýně.“

„Předpokládám, že zatknou všechny, co jsou v letadle, a my budeme muset jít zaprotokolovat svá prohlášení.“

Judy prudce vydechla, jak se snažila představit si obrovský rozsah zatýkání.

„Máme přes tři sta cestujících. Copak mohou zatknout úplně všechny?“

Phil Knight pokrčil rameny. „Já jen vím, že Logan neustále tvrdil, že zastupuje všechny, a taky to, že vás pronásledovali po schodech nahoru. Navíc se někteří z nich pokoušeli násilím vniknout do kokpitu. Řekl bych, že to tak bude – zkrátka přes tři stovky zatčených.“

„Všichni se toho ale nezúčastnili.“

„To už si bude policie muset vytřídit sama. A Logan? Tomu hrozí za únos trest smrti.“

„Já neznám zákony…,“ nakousla větu, ale myšlenky se jí rozutíkaly.

„A kdyby to nestačilo, dostane ho za vraždu Gartha Abbotta. Z toho se díky vašemu očitému svědectví nevyvlékne.“

„Mému svědectví?“

„Tvrdila jste, že jste zcela určitě viděla, jak Logan Abbotta utloukl.“

„Ano.“

„Jste si naprosto jistá tím, že to byl Abbott, a ne někdo jiný, kdo se pokoušel dostat dovnitř?“

„Ano.“

Ve snaze, aby se mohl podívat Judy do očí, se Phil obrátil ještě víc, protože ho její jednoslovné odpovědi neuspokojovaly.

„Judy?“

„Ano!“ zopakovala potřetí a v hlase jí zazněl naježený podtón.

„Něco vám povím: Logan mi tvrdil do telefonu, že bušil do vojáků, a Abbott prý už v tu dobu ležel na ranveji. Víte, že jste jediný svědek toho, co se stalo?“

„Vím, co jsem viděla.“

Phil zaváhal, ale nespouštěl z Judy oči a uvědomoval si, že uhnula pohledem doleva a podívala se z okna.

„Abyste věděla, vašemu svědectví jsem věřil. Sdělil jsem to našim aerolinkám a bůhví, kdo všechno už o tom v tuhle chvíli ví. Neřekl jsem, že to mám od vedoucí kabiny. Tvrdil jsem to zkrátka jako hotovou věc.“

Slyšel cvaknutí rozepínaného bezpečnostního pásu a Judy se téměř katapultovala z rezervního sedadla a postavila se zády před dveře. Phil si všiml, jak se třese po celém těle, ale čelisti měla pevně sevřené a z očí jí šlehaly blesky, když se na něj zadívala.

„Do háje! DO HÁJE! ŘEKLA JSEM VÁM, co jsem viděla. Vy zatracenej blázne, proč se mě snažíte zastrašit?“

„O nic takového se nesnažím, Judy, já…“

„Tomu šmejdovi to jen tak neprojde!“

„Myslíte to, že vám odporoval?“

„Ano! Ne. To ne, já myslím… Že to celé překroutil…, teda to, co jsem viděla. Já vím, čeho jsem byla svědkem! Zabil druhého pilota!“

„Dobře, dobře. Uklidněte se a sedněte si.“

„Musím do koupelny,“ sdělila mu. „Pustíte mě potom, prosím vás… zase zpátky?“

„Ano. Obvyklý postup.“

Dlouhou chvíli zírala s úzkostným výrazem na monitor zobrazující prostor před kokpitem, potom ztěžka polkla a podívala se krátce přes rameno.

„Myslím, že je to v pořádku.“

„Tak jděte,“ vyzval ji. „Vzduch je čistý. Až se vrátíte, odskočím si já.“

Humor byla skutečně poslední věc, na kterou v tu chvíli mohl myslet, ale úlek, s jakým Judy Jacksonová zareagovala, když si uvědomila, že pak bude muset být v pilotní kabině chvíli sama, ho málem rozesmál. Několikrát nervózně kývla hlavou, otevřela pomalu dveře kokpitu a pak i toalety a teprve potom za sebou zavřela dveře do pilotní kabiny.

Kontrolka požáru na přístrojové desce se znovu rozsvítila. V posledních dvou hodinách se rozsvěcela takřka v pravidelných intervalech a on ji pokaždé, když zkontroloval teplotu motoru, znovu proklel.

Svinská čtyřka!

Tenhle motor byl prapříčinou všech jeho potíží, a Abbott měl zjevně pravdu. Opakovaně se objevující varování před nebezpečím požáru bylo zjevně falešné. Motor číslo čtyři běžel stejně pravidelně jako zbylé tři a zesměšňoval všechna jeho předchozí rozhodnutí. Smrt Gartha Abbotta nasadila téhle absurdní černé komedii korunu.

Janie Bretsenová spolu s ostatními letuškami spěšně rozdávala všechny zbylé lahve vody, veškeré jídlo a také aspiriny všem, kdo ještě trpěli bolestmi hlavy kvůli změnám tlaku. U tří cestujících se projevovaly příznaky kesonové nemoci: pocity šimrání v loktech. Janie věděla, že se jedná o středně těžkou formu této nemoci způsobované dekompresí. Zároveň ale shledávala cosi velmi pozitivního: to, jak se všichni díky neustálé péči její posádky pozvolna zklidňují.

Zapnula palubní rozhlas a jemným tónem začala k cestujícím hovořit.

Vážení, vím, že mnozí z vás jsou velmi unavení. Mohli byste mi zdvižením ruky dát najevo, kdo z vás si přeje, abych zhasla stropní světla? Usnadníte si život, když se pokusíte usnout, a navíc máte k dispozici světla na čtení nad svým sedadlem…

Zvedl se rozhodně nadpoloviční počet rukou.

Děkuji vám. Mají ti, kteří ruce nezvedli, nějaké skutečně opodstatněné námitky vůči přání většiny, abych zhasla?

Ani jedna ruka se nad sedadly neobjevila. To je dobře, pomyslela si Janie. Jestli vydržíme ještě pár hodin, bude celá ta noční můra za námi…

Tudíž pozor. Zhasínám světla. Ještě jednou díky.

Otočila se do kuchyňky a zmáčkla patřičné vypínače. Potom se na chvilku opřela o boční stěnu a zavřela oči, aby nabrala trochu sil. Potřebovala chytit druhý dech, ale pocit, že by se jí to dařilo nepřicházel.

Jimmy Roberts vypnul malou televizní obrazovku zábavného programu, zasunul opěrku oddělující jej od manželky a přitáhl si Brendu těsně k sobě. Přijala prve vysvětlení Janie – té letušky, jež se vrátila s Jimmým a která jí připadala tak milá a starostlivá –, že se nedostali do žádného rozporu se zákonem, a teď tiše spala. Jak ji Jimmy držel v náručí, zaslechl odněkud zezadu zvuk, jejž nedokázal přesně zařadit – nijak zvlášť výrazný, připomínající praskání statické elektřiny. Připomnělo mu to služební vysílačky, které používal v dílně ještě v Midlandu. Praskání výbojů statické elektřiny a hlasy a opět praskání výbojů.

Zvuky byly sotva slyšitelné, ale útočily na jeho zvědavost a bránily mu usnout.

Sklonil hlavu, zadíval se na Brendu a pak ji začal opatrně posouvat vlevo, až jí mohl podložit pod hlavu polštářek opřený o okenní rám. Když byli spolu, spala až neuvěřitelně tvrdě. Dobíral si ji, že by jim ložnicí klidně mohl projet nákladní vlak, a ji by to neprobudilo. Ale po těch několika málo nocích, kdy musel nutně opravit něčí nákladní auto, měla ráno nevyspalé oči a byla vyčerpaná, protože se během noci s leknutím probouzela při sebemenším zvuku.

Jimmy ji přikryl rezervní přikrývkou aerolinií, sklonil se k ní, něžně ji políbil a potom si tiše odepnul pás a vyklouzl do uličky. Řadu po řadě postupoval dozadu, až se ocitl vedle siluety mládence sedícího u okénka o tři řady za nimi. Sedadlo do uličky vedle něj bylo prázdné. V mdlém světle dokázal Jimmy rozeznat, že chlapci může být něco kolem patnácti. Seděl nahrbený nad digitálními ovladači malé vysílačky, jejíž sluchátko měl zasunuté v uchu – zdroj tichých zvuků, které Jimmy prve zaslechl. Chlapec si ho všiml a zvedl hlavu.

Jimmy se na něj usmál a prstem ukázal na vysílačku. „Co to tu máš?“

„To je skener policejních relací,“ vysvětloval mládenec.

„Nevadilo by ti, kdybych si přisedl?“

„Ale vůbec ne,“ odpověděl chlapec a Jimmy se nasoukal do sedadla.

„To dokážeš zachytit policejní hlášení i z téhle výšky?“

„To zase ne… většinou jen něco z letadel, ale některým hlášením nerozumím ani slovo.“

„Smím si to poslechnout?“

„Jasně,“ odpověděl chlapec, vytáhl koncovku sluchátka z radiostanice a ztlumil zvuk. Mezi praskáním se ozval nějaký mužský hlas, komusi přikázal, aby se stočil vpravo, a ihned následovala rychlá odpověď.

„Co to bylo?“ zeptal se Jimmy.

„Nevím, mám to teď naladěné na letecké vlnové pásmo a vyhledává mi to na celé řadě frekvencí. Myslím, že tohle byla jedna z řídicích věží či co, a zní to, jako kdyby mluvili španělsky.“

Teď se praskáním prodral hlas s jasně americkou výslovností:

Meridian šest, Meridian šest, tady námořní hlídka, odpovězte na jedna-dvacet-jedna-tečka-pět. Opakuji, Meridian šestko, hlídka námořnictva USA. Ihned se ozvěte na jedna-dvacet-jedna-tečka-pět.

„Počkej chvilku…,“ zašeptal vzrušeně Jimmy, ale chlapec už kýval hlavou.

„Jo. Je to naše letadlo, ale kapitán neodpovídá. Takhle to běží už pár minut.“

ŠTÁBNÍ MÍSTNOST BOJOVÝCH ROZHODNUTÍ, LETADLOVÁ LOĎ NÁMOŘNICTVA USA ENTERPRISE, CVN-65 – 0.23 MÍSTNÍHO ČASU

Jako vždy, když probíhaly vzdušné operace, tichou místností elektronického nervového centra americké letadlové lodi Enterpřise otřáslo každých několik minut zasvištění parních katapultů na letadlové palubě: do temnoty noci vzlétaly plně vyzbrojené bojové letouny F-14 Tomcat. Uběhlo dvacet minut a stíhačky námořnictva zaujaly pozici ve výšce jedenáct tisíc tři sta metrů a čekaly na svůj cíl. Mezitím jejich mateřská loď dál vysílala na nejrůznějších frekvencích rádiové relace ve snaze spojit se s pilotem zběhlého Boeingu 747. Let šest aerolinií Meridian se už blížil střednímu bodu trasy přes Středozemní moře a rozkaz zněl sestřelit letoun co nejdál od pevniny.

Velící poručík Chris Burton, jehož krycí jméno pro rádiové spojení znělo Critter, si v kokpitu vedoucího stíhače F-14 Tomcat ještě jednou ověřil pozici a zahájil obrat k jihu. Na obrazovku radaru druhého letce v kabině za ním, poručíka Lukea Berrise – důstojníka zodpovědného za použití palebné síly F-14 , se již pomalu začal vkrádat cíl jejich radarového zaměření, Boeing 747. Instrukce byly dány: letět se čtyřmi F-čtrnáctkami pět kilometrů směrem k jihu a po obratu o sto osmdesát stupňů se dostat za boeing. Další čtyřčlenná formace Tomcatů se měla snést z výšky jedenácti tisíc devíti set metrů jen v případě, že to bude zapotřebí. Úkolem velícího poručíka Burtona bylo nahlásit, co uvidí v oknech cestovního letadla. Další rozkaz zněl pokusit se obrátit boeing zpět na jih. Avšak závěrečná slova, která k poručíku Burtonovi pronesl při odchodu z předletové přípravy jeho operační důstojník, zněla jako soukromé sdělení a dodávala celé akci zvláštní nádech. „Kapitán chce, abyste měl neustále na mysli tohle: každé slovo, které pronesete při popisu situace, bude přenášeno přímo do prezidentského letadla. Prezident si přeje mít přímý přenos.“

„Jaká je vzdálenost, Blackberry?“ obrátil se Burton v interkomu na Berrise formálním volacím znakem.

„Blíží se k jedna-pět-nula. Pět-čárka-pět minut do obratu.“

HLAVNÍ BUDOVA ÚŘADU NÁRODNÍ BEZPEČNOSTI, CHANTILLY VE STÁTĚ VIRGINIA – 18.23 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

David Byrd vstal, naklonil se k uchu Johna Blaylocka a zašeptal: „Potřebuji si s vámi promluvit venku. Naléhavě.“

John vzhlédl a nepatrně zaváhal. Nakonec přikývl, povstal a oslovil Zoffela: „Musíme na chvíli ven, Georgi. Jak se dostaneme zpátky?“

Analytik odpověděl, aniž by spustil oči z obrazovek. „Použijte telefon venku na zdi a já vám přijdu otevřít.“

Vyšli na chodbu a ujistili se, že bezpečnostní dveře za nimi zapadly.

„Johne, vím, že jste odborník a že já znám zpravodajce žalostně málo,“ začal David, „ale tady dochází ke kolosálnímu omylu a my to musíme nějak zastavit.“

„Proč to? Máte snad nějakou záhadnou předtuchu?“

„Ano, mám tušení. Stejně jako vy se pohybuji kolem vojenského letectva a vůbec letectví jako takového už pěkných pár let, a proto svá tušení nepodceňuji.“

„Neřekl jsem nikdy, že byste je nemohl mít, Davey. Ale zkuste mě přesvědčit. Řekněte mi jednu věc. Máme solidní fotografickou dokumentaci toho, že cestující jsou někde mimo letadlo a že oba piloti jsou mrtví, navíc jsou tady všechny ty varovné signály, které se dostaly zpravodajcům do rukou, že se o něco podobného může někdo pokusit. Proč bychom se tedy neměli postarat o to, aby hrozba zmizela z oblohy, než zničí nebo zamoří kus Evropy?“

„Protože situace je jiná, než jak se jeví.“

„A to znamená co?“

„Domnívám se, že kapitán je pořád živý a na palubě.“

„Potom to bude nejspíš zrádce a myslí si, že přežije, ať už na něm chtějí, aby udělal cokoli.“

„A kde jsou teď vaše důkazy?“

„Davide, moje důkazy jsou v těch záběrech z kempu v Nigérii. Taky jste je viděl. Měli jsme nepřímé důkazy na snímcích s evakuací autobusy, ale máme skutečné, živé záběry s lidmi, z nichž většina je světlé pleti, a teď už jsme jich napočítali téměř na dvě stovky uvnitř a okolo té boudy. Vždyť přece znáte názor lidí tady z úřadu? Mám na mysli sekci, co záběry analyzuje.“

„Já vím, vzkázali, že podle nich je tam přes osmdesát procent bělochů,“ opakoval David zamyšleně informaci, kousal se do rtu, ale zároveň už zvedal ukazováček. „Jenže jsme se nedopočítali všech, takže na palubě letadla může být ještě pěkná řádka cestujících. Krucinál, Johne, vždyť ten kapitán ani nemusí vědět, že donutili část lidí vystoupit.“

„Popište mi, co vám na tom nejvíc vadí. Co je vůbec největší nesrovnalost v jejich zdůvodňování?“

David promýšlel odpověď a zároveň se rozhlédl po chodbě, aby se ujistil, že jsou stále ještě sami.

„Kapitánovu zprávu nikdo nevyvrátil. Kvůli těm záběrům s rukojmími děláme závěry…, tedy oni dělají závěry…, že vzbouření cestujících se dá vyloučit, protože v letadle žádní nejsou. Ale to my jako neoddiskutovatelný fakt nemůžeme přijmout.“

„S tím nesouhlasím,“ zavrhl tu myšlenku Blaylock.

„Tak to vezměme z jiné strany, Johne. Jestli existuje jakákoli důvodná možnost, že by hrstka rozkacených cestujících mohla převzít kontrolu nad letadlem, i když by jich nebylo mnoho, pak tu kapitánovu zprávu nemůžeme jednoduše zavrhnout jen jako cynicky promyšlený prvek celkového mistrovského plánu. A musíme vzít v potaz jakoukoli možnost! A ona důvodná možnost existuje a dokonce je i dost pravděpodobná. Jsem tu proto, že jsem studoval, ať to zní jakkoli neskutečně, chování skupin cestujících, kteří k takové zuřivé revoltě měli skutečně blízko. Proč je tak těžké uvěřit, že mohli vyděsit kapitána do té míry, až se skutečně začal cítit ohrožený? Zvlášť jedná-li se o cestující letadla, které předtím nouzově přistálo v Africe uprostřed občanské války. Vzpoura cestujících se už potom nebude jevit tak nevysvětlitelná.“

„A míříte tím kam, pane plukovníku?“

„Ale Johne, vždyť vám to tady říkám po lopatě.“

„Podstata zpravodajské práce spočívá na posouzení spolehlivosti, na úrovni důvěryhodnosti a na dohadech. To vše je přitom založeno na dostupných důkazech. Vy se pokoušíte přetrumínout tisíc pověstných newtonovských jablek dopadnuvších na nos zeměkoule filozofickými argumenty.“

„O nic takového se nesnažím!“ ohradil se David, obrátil se, mimoděk poodešel v zamyšlení několik kroků a najednou se otočil a luskl prsty.

„Jak myslíte, Johne. Chcete strohé fakty? Tady jeden máte. Mluvil jsem před chvílí se senátorkou Douglasovou, která je v Londýně. Probudil jsem ji. Letěla na první trase letu číslo šest z Chicaga do Londýna.“ David odvyprávěl celou kalvárii všech zdržení a špatného zacházení posádky s cestujícími, kterou mu vykreslila Sharon Douglasová. „Taky jsem mluvil se zástupcem aerolinek Meridian na letišti Heathrow. Víc než stovka z těch rozladěných lidí pokračovala do Kapského Města.“

Johnovo „no dobrá“ znělo sice poměrně nepřesvědčeně, ale v každém případě svědčilo o tom, že je ochoten naslouchat.

„Navíc měl ten manažer v Londýně iritující setkání s nějakým rozčíleným americkým lékařem, který včera nastupoval na trasu do Kapského Města. Právě teď se snaží zjistit, kam poznámku se jménem toho doktora založil. Zároveň ale věděl jistě, že tomu lékaři zemřela loni při letu se společností Meridian manželka, když posádka nevyslyšela její prosby o nouzové přistání. Ten člověk se má s těmi aerolinkami soudit o miliony. Teď mi povězte, proč takový chlap letí s toutéž společností? Třeba proto, že měl od počátku v plánu vyvolat vzpouru pasažérů.“

„Nebo naplánoval únos a nechal si zaplatit nějakou teroristickou skupinou,“ dodal John a rychle pokračoval, aby ho plukovník Byrd nemohl přerušit. „Podívejte, Davide, v jednom se můžeme shodnout. Cestující už nastupovali značně rozhořčení. Ale proč by tenhle jejich stav nemohl být záměrně podnícen – jako součást naplánované teroristické akce? Ať už zinscenoval únos té sedm-set-sedmačty-řicítky kdokoli, měl pravděpodobně svého spoluhráče na palubě už při startu z Chicaga. Tak se taky dozvěděl o rozhořčení cestujících a dokázal ho vhodně přiživit a zakalkulovat do svých plánů. Pak se to, co chystali, mohlo jevit ještě přirozeněji, než původně zamýšleli. Nezapomínejte, že v tomhle případě čelíme velice dobře organizované skupině. Určitě měli v rukávu ještě plno dalších plánů.“

„Jestli se tady vůbec o nějakou skupinu jedná… Podívejte, Johne, zkrátka jsme se splašili. A nechali jsme se k tomu dohnat naprosto legitimním odhodláním, že už se nikdy nenecháme zaskočit. To ale neomlouvá náš ukvapený odhad, a jestli se mýlíme, naše F-čtrnáctky za několik minut sprovodí ze světa spoustu nevinných Američanů. Důsledky takové akce jsou nezměřitelné.“

„Počkejte, Davide. Vy tvrdíte, že obraz celé té akce, jak jsme ho sestavili, je jen výsledkem naší přepjaté představivosti, že vidíme útok tam, kde ve skutečnosti vůbec není?“

„Tady se všeobecně předpokládá, že nefungující rádiové spojení, to, že si nevyžádali povolení k letu, a pravděpodobná nepřítomnost cestujících na palubě automaticky znamená, že máme před sebou trojského koně. Ale objektivní podpora takového názoru chybí. To je důvod, proč je to předpojaté rozhodnutí. Propánakrále, vždyť mohou existovat i jiná vysvětlení! Johne, máme snad nějaká nezvratná fakta, nebo alespoň nepřímé důkazy, že tam je nějaká zbraň?“

„Ne.“

„To bych prosil, že nemáme! Takže my jen usuzujeme, že podezřelá povaha trasy letu téhle sedm-set-sedmačtyři-cítky v kombinaci se závěrem, že tam nejsou cestující, znamenají, že na palubě nutně musí být bomba nebo nějaký druh biologické zbraně.“

John Blaylock jen vrtěl hlavou. „Kdyby se blížili k New Yorku nebo k Washingtonu, taky byste váhal?“

„Ne, domnívám se, že neváhal.“

„Neměl jste možnost seznámit se s tím, co jsem viděl já, Davide. Se všemi varováními, že zbývající teroristická síť, kterou pomalu vymycujeme po celém světě, plánuje něco přesně takového, čeho jsme svědky teď. A za poslední měsíce jsou ta varování stále častější… Navíc v poslední době došlo ke dvěma incidentům, které pravděpodobnost takové akce zvyšují víc, než si dovedete představit.“

David se na chvíli odmlčel a uvažoval, co by měl říct. „Johne, musíte mě teď pozorně poslouchat. Hrozí, že se dopustíme osudové chyby. Ptal jsem se vás, jestli máme nějaký důkaz existence bomby, antraxu nebo něčeho podobného, a vy jste přiznal, že ne. Varování, o něž se opírá závěr, že se jedná o letící zbraň, jsou ještě nepřimější a vágnější než důkazy, které jsem právě předložil já vám. Johne, jak mohl nějaký terorista pilot nebo i celá teroristická skupina vědět, že nálada cestujících na palubě bude tak výbušná, aby poskytla věrohodný podklad k příběhu o vzpouře?“

„Už jsem vám říkal, že možná měli spojence v Londýně nebo na palubě letadla.“

„Ale Johne, i kdyby tomu tak bylo, nemohli by plánování celé akce založit na příběhu o vzbouření pasažérů za letu. Přemýšlejte o tom. Všechny ostatní prvky potřebné pro uskutečnění plánu byly k dispozici. Tihle teroristi, tedy pokud existují, by byli nenechali zprávu z pilotní kabiny náhodě, tu by nemohli improvizovat na poslední chvíli. Na to byla příliš důležitá. Její smysl spočíval v tom, aby od nich odvrátila jakákoli podezření a oni měli ode všech pokoj. Kdo by si tak asi dokázal vymyslet historku o vzpouře cestujících a ještě ke všemu psanou americkou angličtinou. Ne, Johne, to letadlo pilotuje zaměstnanec aerolinií Meridian a za sebou má cestující a my se je všechny chystáme zavraždit.“

„Ale že byl Onitsa hodně přesvědčivý, Dave. Nigérie nás právě šokovala a poslala mu deset milionů dolarů, aby zamezila popravám, kterými vyhrožoval. Nakonec ty peníze stejně budou chtít dostat od nás.“

David si vzdychl a zavrtěl hlavou. „Možná nějaké cestující mají, ale všechny ne. A ještě se vrátím k té zbrani, která byla údajně naložena na palubu. Kde té je konec? Na družicových snímcích není ani stopa po tom, že by se v Nigérii nakládaly na palubu nějaké velké balíky.“

„Mohl to být jen malý balíček, nebo možná Onitsa zná časy přeletů satelitů a všechno provedl mezi nimi.“ John si sám pro sebe přikyvoval. „Jo, to by mu bylo podobné.“ Znovu se podíval na Davida. „Podívejte, Davide, to, s čím argumentujete, má pevnou logiku, je to dobře promyšlené, ale má to jednu zásadní vadu na kráse.“

„A tou je co?“

„Hodlám vaše námitky tam uvnitř na každý pád vznést, ale… ze záběrů s pasažéry jako rukojmími lze učinit takřka jednoznačný závěr, a navíc, všechny akce toho letadla lze vyložit jako hrozbu. To všechno v myslích lidí ze zpravodajských služeb jednoduše převáží vaši logiku a zároveň si na základě toho budou moci vykonstruovat veškeré důkazy, které potřebují. Nezapomínejte, že jsme ve válce a že na téhle planetě není jediné místečko, které bychom nezahrnovali do zóny bojové pohotovosti.“

„Jaké argumenty by přesvědčily vás, Johne?“

John Blaylock zavrtěl hlavou a povzdychl si. „Musel bych v té zprávě narazit na něco, o čem by nikdo jiný než skutečný kapitán nemohl vědět. A na to už teď pomalu nezbývá čas.“

VE VZDUŠNÉM PROSTORU, 200 KILOMETRŮ ZÁPADNĚ OD AMERICKÉLETADLOVÉ LODI ENTERPRISE – 0.24 MÍSTNÍHO ČASU

Chris Burton sledoval blikající majáček a polohová světla Boeingu 747 aerolinií Meridian, jak putují nebem vlevo od nich ve vzdálenosti asi osm kilometrů. Blížili se k nim rychlostí přes tisíc šest set kilometrů za hodinu. Se třemi stroji následujícími ho v rozvolněné formaci, nalétl do levého devadesátistupňového náklonu, aby se otočil a dostal se za sedm-set-sedmačtyřicítku. Chris srovnal F-čtrnáctku Tomcat do kurzu s boeingem a začal se k němu přibližovat, těsně následován trojicí stíhačů.

„Fajn, Critter hlásí. Potvrzuji identifikaci na logu aerolinií Meridian a číslo na ocasní ploše. Přesunuji se na pozici na levé straně.“

Chris lehce přitáhl ovládání plynu k sobě a vysunul aerodynamické brzdicí plochy, aby zpomalil přibližovací rychlost, a srovnal svou pozici s nosem sedm-set-sedma-čtyřicítky.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Berrise interkomem.

„Většinou je zhasnuto, Crittere. Nad několika sedadly svítí světla na čtení. Vypadá to jako…, já nevím, mohlo by tam být pár lidí, co si čtou.“

„Mohly by to být i figuríny, Blackie,“ namítl Burton a nechal F-čtrnáctku sklouznout kousek dozadu, aby mohl prozkoumat zbytek oken. Většina z nich byla tmavá.

„To by mohly. Nevidím, že by se někdo pohnul.“

„Jdu blíž a zkusím se dostat na úroveň kokpitu.“ Chris pohnul téměř neznatelně kniplem, aby zvedl stíhač asi o deset metrů nad úroveň křídla sedm-set-sedmačtyřicítky a posunul se s F-čtrnáctkou nepatrně před ni. Při tom dával dobrý pozor, aby proud vzduchu a spalin z jeho motorů nezasáhl přímo křídlo ani ocas velkého proudového letounu a nenarušil jeho dráhu letu.

„Vidíš tam někoho?“ zeptal se Berris.

„Jo… možná. Jedna hlava v okně proti pozadí světel z přístrojové desky. Alespoň to tak vypadá.“

Pak už podával hlášení na mateřskou loď o tom, co vidí.

„Rozumím, Crittere. Vyzkoušej ho na strážní frekvenci,“ ozvala se odpověď z lodi. „Nedostali jsme sem dolů od nich ani hlásku.“

„Už jdu na to, Crittere,“ oznámil Berris ze zadního sedadla, vyladil VHF frekvenci navolením číslic 121.5 a vzápětí už stiskl tlačítko mikrofonu.

„Meridian šest, Meridian šest, stíhač námořnictva USA na pozici deset hodin žádá o pozornost. Odpovězte na frekvenci jedna-dvacet-jedna-tečka pět.“

„Nějaká odpověď?“ zeptal se Chris.

„Negativní.“ Berris to zkusil ještě dvakrát. Mezitím Chris Burton zkontroloval jejich polohu a podal hlášení na loď. „Základno, rozprava se nekoná. Odpověď ze sedm-čty-ři-sedm negativní. Pokusíme se ji otočit.“

Burton opět polechtal ovládání plynu, aby se F-čtrnáctka dostala kousek před kokpit boeingu. Po paměti nahmatal vypínače světel F-čtrnáctky, všechny je rozsvítil a z kapsy letecké kombinézy vytáhl baterku. Namířil ji na kokpit cestovního letadla a pohyboval s ní sem a tam, aby upoutal pozornost posádky. Pozoroval, jak paprsky baterky ozařují týl čísi hlavy, ale dotyčný si odrazů světla baterky v pilotní kabině patrně nevšiml.

„Fajn, Blackie, jdu na to. Trochu ho poplácám,“ prohlásil Burton a poněkud sestoupil, aby turbulentní proud vzduchu a spalin z jejich F-čtrnáctky zasáhl křídlo sedm-set-sedmačtyřicítky a způsobil její vychýlení. Polohová světla boeingu ukázala prudké vybočení velkého letounu nejdříve vlevo, následně vpravo, a pak se srovnala do původního kurzu.

Burton teď vedl F-čtrnáctku tak, aby opět viděl do pilotní kabiny, ale postava v kokpitu měla tvář stále odvrácenou.

„Odpověď negativní,“ hlásil Burton lodi. „Zatahal jsem ho za levé ucho, ale letí na autopilota.“

„Chrisi…,“ ozval se v interkomu Berrisův hlas. „Já vím, je mi to jasné… Času moc nezbývá, co?“ Při těch slovech ucítil, jak se mu žaludek svírá rostoucím napětím. Začal pohupovat křídly a blikat polohovými světly i přistávacími světlomety v souladu s mezinárodními pravidly pro zadržení letadla za letu, ale zdálo se, že v kokpitu Boeingu 747 na to nikdo nereaguje.

„Nerad to říkám, Crittere, ale za chvíli jsme mimo operační prostor. Zbývá asi pětadvacet kilometrů. Buď ho obrátíme, nebo sundáme.“

„Zkusím to ještě z druhé strany.“ Chris stiskl mikrofon. „Pro dvojku, trojku a čtyřku od Crittera. Udržujte pozici. Zkouším upoutat jeho pozornost.“ Vzápětí se F-čtrnáctka vyhoupla přes nejvyšší bod trupu sedm-set-sedmačtyřicít-ky a lehce se naklonila na pravé křídlo, čímž se hladce přesunula na pravou stranu boeingu, nepatrně před okna jeho kokpitu. Potom ji Chris nechal ještě malinko klesnout, aby měli s pilotem civilního letadla oči ve stejné výšce. Znovu se pokusil upoutat jeho pozornost rozhoupáním křídel a rozsvícenou a pohybující se baterkou. Tentokrát zahlédl pohyb: postava v pilotní kabině náhle zmizela.

„Základno, tady Critter. Rozhoupal jsem ho, zleva mu posvítil do kokpitu a vykonal všechny standardní postupy. Odezva negativní. Teď se pilot přikrčil mimo dohled, jakmile mě uviděl. Opakuji: jedna osoba.“

„Rozumím. Lze rozeznat, zda je to muž či žena?“

„Nelze určit.“

„Vydrž, Crittere. Blížíte se ke konci operáku.“

Burton zavrtěl hlavou a tiše hvízdl do interkomu.

„Tak co ty na to, Blackie?“

„Myslím, že nás nechají, ať ho sejmem, Chrisi, a pánbůh s námi, jestli šlápnou vedle.“

NA PALUBĚ BOEINGU 747, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN, VE VZDUŠNÉM PROSTORU – 0.25 MÍSTNÍHO ČASU

„Myslím, že bychom o tom měli někomu povědět, co říkáš?“

Jimmy Roberts sledoval, jak jeho patnáctiletý soused rozhodně přikývl. Pak mu podal rádiový přijímač.

„Taky bych řekl.“

„Vrátím ti ho za pár minut, ano?“

„Jasně.“

Jimmy se vysoukal ze sedadla, rychle procházel uličkou dopředu a jen krátce se zastavil u řady, kde spala Brenda. Přemohl pokušení se k ní sklonit a políbit ji, a donutil se ztemnělou kabinou vyrazit co nejrychleji dál, aby vyhledal některou z letušek.

Také v oddělení první třídy byla světla zhasnutá, ale Jimmy zahlédl Janie Bretsenovou sedící bokem na loketní opěrce sedadla.

„Promiňte. Nerad vás vyrušuju…“

Janie hned vstala. V matném přísvitu světla na čtení na podstropním panelu mu neušel její znavený úsměv.

„To vůbec nevadí. Co pro vás mohu udělat?“ zeptala se.

Zvedl přijímač a vysvětlil, co před několika minutami zaslechl. Pokusil se vyladit frekvenci, na níž zachytili vysílání, ale nepodařilo se mu to.

„Před minutkou to bylo slyšet. Něco v tom smyslu, že námořní hlídka volá let šest společnosti Meridian. To jsme my, ne?“

„Ano,“ připustila zaraženě Janie a odváděla ho skrz závěs do kuchyňky, kde rozsvítila světlo a soustředila se na přijímač.

Po chvíli se usmála a cvakla přepínačem. „Bylo to vypnuté.“

„Vypnuté? Aha. Omlouvám se. Musel jsem to udělat nevědomky na cestě sem k vám.“

Janie vytočila poslech na nejvyšší hlasitost. Prásknutí statické elektřiny je překvapilo tak, že sebou oba trhli. Okamžitě hlasitost stáhla a na displeji naskočilo číslo frekvence 135.0.

„Bylo to na téhle frekvenci?“

Jimmy se na displej podíval zblízka. „Já… nevím. Ta čísla na displeji poskakovala nahoru dolů, víte, jak je ten přístroj vyhledával. Ten hlas se o jedné určité zmiňoval, ale nezapamatoval jsem si ji.“

„Vy víte, jak se s tím zachází?“

„Moc ne, i když už jsem policejní skenery viděl. Jeden můj kamarád má odtahovou službu, a ten všechna tahle hlášení poslouchá. Ale ten chlapec, kterému přijímač patří, to má samozřejmě v malíčku.“

„Na téhle frekvenci není slyšet nic, a jinou se mi nedaří vyladit.“

„Možná, ale já je na mou duši slyšel, jak nás volají,“ trval na svém Jimmy.

Janie mu položila ruku na rameno. „Já o tom vůbec nepochybuju. Jen si musím rozmyslet, co s tím. Mohl byste sem přivést toho chlapce?“

Jimmy přikývl a vyšel z kuchyňky.

Janie zvedla sluchátko palubního telefonu a zadala kód pilotní kabiny.

Uběhlo třicet vteřin, než telefon někdo zvedl. Hlas Judy Jacksonové pronesl velice nejistě „haló“, ale stačilo to, aby se Janie mimoděk lekla.

„Judy? Kde je kapitán? Tady Janie.“

„Proč?“

„Hele, neptám se tě jen tak pro nic za nic. Musím ho vyrozumět o něčem, co může být hrozně důležité.“

„Teď zrovna… něco dělá.“

Letadlo se naklonilo doleva po nárazu nějakého vzdušného víru a Janie ten náhlý pohyb málem podrazil nohy.

„Judy, co to bylo?“

„Já nevím. Nic,“ odbyla ji.

Kabinou boeingu otřásla další turbulence. Janie se chytila sedadla, aby neupadla. Přitiskla se zády do rámu dveří a zadívala se do kabiny, takže si nevšimla blikajícího majáčku vedoucí F-čtrnáctky za kulatým okénkem. Jeho záblesky se přesouvaly k hornímu okraji skla, až posléze zmizely.

„Předej mi kapitána, Judy. A to hned.“

„Teď to pár minut nejde… Má práci.“

Janie zavřela oči a povzdechla si. „Judy, poslouchej mě. Musí vědět, že nás námořnictvo volá rádiem. Nemám tušení, na kterém kanále nebo frekvenci, a zrovna v tuhle chvíli to není slyšet, ale nějaký cestující s policejním skenerem to volání zachytil.“

„Tak jo, já mu to řeknu.“

„Judy, je v pořádku? Co se to tam nahoře děje? Všichni máme právo to vědět.“

„Je v pořádku. Jen má teď moc práce.“

„Řekneš mu to?“

„Ano.“

„Jsem u dveří L-jedna. Ať mi zavolá. Budeme čekat tady.“

„Tak jo.“

Slyšela, jak bylo spojení přerušeno a snažila se představit si, co se může v pilotní kabině tři metry nad její hlavou asi tak dít.

V kokpitu odložila Judy sluchátko a snažila se potlačit paniku vycházející jí až odněkud ze žaludku. Věděla, že i kapitán musel cítit nárazy způsobené turbulencí. Slyšela ho, jak haraší něčím na toaletě hned za dveřmi do pilotní kabiny. Phil Knight se vynořil, přidržoval si kalhoty, aby mu nespadly, a nakoukl do kokpitu.

„Co to kruci bylo?“ obořil se na ni.

„Nevím, asi jen nějaká turbulence, podle mě.“

Viděla, jak mu oči jezdí po přístrojové desce.

„Nesahala jste na nic na sloupku řízení nebo na přístrojové desce, že ne?“

„Ne.“

„Tak jo.“ Vrátil se na toaletu, zavřel dveře, zatímco Judy seděla bokem na kapitánově sedadle a poslouchala, jak jí buší srdce, a nechtělo se jí ani pomyslet, co by udělala, kdyby letadlo náhle začalo střemhlav klesat.

V kabině se odráželo světlo, ale ona seděla s očima upřenýma na dveře do kokpitu a skoro se bála dýchat, dokud se kapitán nevrátí.

Odněkud zprava jí zablesklo do očí světlo. Cítila, jak se jí srdce na vteřinu zastavilo.

Co bylo zas TOHLE?

Za pravým oknem náhle zahlédla další letadlo! A jeho pilot jim svítil do kokpitu.

Judy se vymrštila ze sedadla, vrhla se ke dveřím pilotní kabiny a nepřestávala se jich držet, ani když už bušila na dveře toalety.

„Kapitáne! Kapitáne! Venku je nějaké letadlo!“

„Cože?“ odpověděl lehce tlumený hlas Phila Knighta a ona zprávu zopakovala. Dveře toalety se rozletěly, kapitán se vrhl do levého sedadla a otáčel hlavou na obě strany, jak se snažil za okny kokpitu něco spatřit. Judy mu byla v patách a prstem ukazovala napravo a popisovala náhle se objevivší světlo.

„Nikoho nevidím,“ konstatoval.

„Taky volala Bretsenová zezdola,“ vzpomněla si, a všechny podrobnosti, které si její panikou ochromená paměť dokázala vybavit, mu sdělila.

„Na které frekvenci bylo to volání?“

„Co?“

„Ženská pitomá! NA JAKÉ FREKVENCI?“

„Já… nemám tušení. Říkala, abyste ji zavolal, že je u dveří L-jedna. Víc nevím.“

Phil si málem pohmoždil ukazováček, jak prudce vyťukával na palubním telefonu číslo. Janie Bretsenová se ozvala ihned a zopakovala informace.

„Zrovna sem dorazil majitel rádia,“ vysvětlovala Janie. „Zatím se nám nepodařilo volání znovu zachytit. A jeho frekvenci neznáme.“

„Já jim stejně nemůžu odpovědět,“ uvědomil si Phil. „Nefunguje nám jediná radiostanice. Jestli se vám podaří to rádio zprovoznit, přineste mi ho hned sem do kokpitu, rozuměla jste? Musím se nutně dozvědět, kvůli čemu nás volají.“

HLAVNÍ BUDOVA ÚŘADU NÁRODNÍ BEZPEČNOSTI, CHANTILLY VE STÁTĚ VIRGINIA – 18.31 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

David Byrd sledoval Johna Blaylocka, jak se už několik minut tiše dohaduje o jeho názoru se dvěma hlavními analytiky Úřadu národní bezpečnosti a jejich protějšky ze CIA, když mu začala docházet jedna skutečnost. Uvědomil si ji v plném rozsahu až nyní. Místnost, v níž seděl, byla pochopitelně odstíněna natolik, že sem nedosáhl signál mobilního telefonu. „Promiňte. Musím si něco ověřit,“ vpadl do řeči Zoffelovi a prudce vyšel z místnosti.

Na chodbě málem vrazil do Ginger.

„Á, plukovníku Byrde. Právě pro vás jsem si přišla. Nějaký pan Haverston z Londýna se vám marně pokoušel dovolat na váš mobilní telefon. Když se mu to nedařilo, zavolal na číslo, které jste mu dal sem, a nechal vám u mě vzkaz.“

„Ano?“ David se jí podíval do obličeje.

„To jméno souhlasí. Řekl mi, abych vám vyřídila, že ten papír našel a ten člověk, kvůli kterému si včera dělal starosti, je nějaký doktor Logan, L-O-G-A-N.“

To už se David otáčel ke dveřím místnosti, ze které právě vyšel. „Prosím vás, odblokujte dveře a pojďte se mnou.“

David vyzval Ginger pohybem ruky, aby ho následovala až k hlavnímu pracovnímu pultu, nad kterým se nakláněl Blaylock, sledoval obrazovky a mluvil s Georgem Zoffelem.

„Johne, potřebuju, abyste mi teď hned věnoval pozornost,“ začal bez okolků. Zoffel i Collingsová se otočili a John Blaylock se napřímil.

„Davide, každou chvíli už dostanou pokyn k útoku. V letadle není nikdo jiný než pilot, který…“

„Musíme si promluvit,“ skočil mu do řeči David a zcela bez okolků ho tlačil od stolu.

„Zrovna jsem dostal zprávu z Londýna od toho zástupce aerolinek Meridian, který si včera dělal starosti kvůli nějakému pasažérovi.“

„Jo, informoval jste mě o tom.“

„Říkal jste, že abych vás přesvědčil, musela by v té zprávě být nějaká okolnost známá jen pilotovi té sedm-set-sedmačtyřicítky, něco, o čem by mohl vědět jen kapitán letu šest společnosti Meridian. A teď ji máme. V té zprávě zaslané před několika hodinami z paluby toho boeingu stálo, že cestující jménem Logan vede vzpouru. Vzpomínáte si?“

„Ano, to se mi vybavuje.“

„A vzpomínáte si, jak jsem vám říkal o americkém lékaři, který se soudí s aeroliniemi Meridian o miliony, protože jeho žena zemřela při jedné cestě jejich letadlem, a že byl zlostí bez sebe, už když do toho letadla včera nastupoval?“

„Zkuste to zkrátit.“

„Jméno toho rozezleného cestujícího se objevuje i ve zprávě poslané pilotem letadla. Je totožné! Žádný terorista nemohl to jméno znát a v té zprávě ho uvést jako iniciátora vzpoury.“

John Blaylock se tahal za bradu, mlčky se na Davida několik vteřin díval a potom přikývl. „Úplně přesvědčivé to není, ale…“

„To je to příslovečné vychýlení jazýčku vah na mou stranu, Johne. Musíme to zarazit.“

John vrhl tázavý pohled na Ginger, která stála kousek od nich.

„Chtěl jsem ji tu mít pro případ, že by na ní někdo chtěl, aby zopakovala vzkaz z Londýna,“ vysvětloval David.

John Blaylock se otočil a popošel k Georgi Zoffelovi. Tlumeným hlasem ho seznamoval s čerstvou novinkou. Sandra Collingsová se k nim naklonila, aby to také slyšela, a potom informaci předala protějškům v Langley. Místností to jen bzučelo, jak se živě debatovalo a dohadovalo přes sluchátka. John náhle nechal Zoffela stát, zvedl jednu sadu sluchátek a začal na telefonu zuřivě vyťukávat čísla. David ho následoval a nasadil si sluchátka v okamžiku, když se v nich ozval hlas prezidenta Spojených států z paluby Air Force One.

NA PALUBĚ PREZIDENTSKÉHO LETOUNU AIR FORCE ONE, VE VZDUŠNÉM PROSTORU

„Jaká je aktuální situace, Bille?“ zeptal se prezident, když opět usedl do křesla a jedním pohledem přejel digitální obraz operačního střediska Bílého domu, s nímž bylo navázáno spojení.

Personální šéf Bílého domu pokynul jednomu z poradců a na levé straně prezidentovy obrazovky se zobrazila mapa střední části Středozemního moře pokrytá souřadnicovou sítí.

„Už nám téměř vypršel čas, pane prezidente,“ informoval ho Sanderson, „a F-čtrnáctkám se nedaří upoutat pozornost nikoho na palubě.“

„Je si ten poručík jistý, že na palubě nejsou žádní lidé?“

„S určitostí to tvrdit nemohou, pane prezidente. Piloti hlásí, že tam mohou být nějací lidé s rozsvícenými světly na čtení, ale také to mohou být jen atrapy… vycpané figuríny… posazené do sedadel.“

Prezident si povzdechl. „Jak daleko jsou od pobřeží?“

„Letí v přímém kurzu na Marseille, pane prezidente, a francouzské letectvo dává narychlo do kupy pár letek stíhačů Mirage. Už se blíží ke konci operačního prostoru, který námořnictvo stanovilo pro sestřelení.“

„Jak dlouho to ještě potrvá, Bille?“

„Nanejvýš dvě minuty. Je potřeba se rozhodnout, pane prezidente.“

Prezident se opřel zády o opěradlo. „Zopakujte mi ještě všechny premisy, na jejichž základě jsme došli k závěru, že to letadlo nese smrtonosnou zbraň.“

„Pane prezidente, všichni zpravodajci ze CIA, z výzvědného obranného zpravodajství i lidi z Úřadu národní bezpečnosti a naši evropští kolegové se shodují, že se téměř jistě jedná o trojského koně a hrozba smrtonosného útoku roste každou minutou. A k těm hlavním bodům? Víme, že většina cestujících zůstala v Nigérii – nezůstali-li tam všichni. Myslíme si, že tam také byli zabiti nebo zraněni oba piloti, takže nyní pilotuje letadlo únosce. Z paluby byla odeslána zpráva, že došlo ke vzpouře cestujících –jenomže my víme, že tam žádní pasažéři nejsou, nebo nanejvýš jen hrstka. Jinými slovy jsme načapali někoho při lži. Od lidí ze zpravodajských služeb i z našich utajených zdrojů v nejrůznějších lokalitách dostáváme už šest měsíců varovné zprávy, že se chystá teroristický útok, při němž má být použita zbraň hromadného ničení. Navíc podle určitých informací…, kterých se vám, jak vím, dostalo v Camp Davidu…, jak lidi z Langley, tak z obranného zpravodajství došli k závěru, že nedávné události v Novém Skotsku a v Atlante byly s největší pravděpodobností součástí diverzní taktiky jak odvrátit naši pozornost od hrozícího útoku na Evropskou unii. Máme čerstvé upozornění ze Středního východu, abychom útok očekávali z území, které ta sedm-set-sedmačtyřicítka opustila, tedy ze subsaharské Afriky. A také máme družicový snímek, i když pořízený před mnoha hodinami, dokazující, že na palubě toho letounu je nějaký štěpný materiál.“

„To je všechno?“

„Navíc NATO formálně požádalo o náš zásah, který by zabránil tomu, aby Boeing 747 vstoupil do evropského vzdušného prostoru. Jinými slovy máme právo – a vzhledem k americké vlajce, pod kterou ten boeing letí, i odpovědnost –, tuhle situaci vyřešit sami.“

„Souhlasím s tím, že musíme jednat, dokud je ten boeing nad Středozemním mořem.“

„Pane prezidente, čas vypršel,“ uzavřel to Sanderson. „Letadlo se přibližuje k pobřeží, nemáme žádné důkazy, že se nejedná o teroristický úder, zatímco všechny indicie nasvědčují tomu, že o teroristickou akci jde. Od toho, kdo v tomto okamžiku letadlo řídí, nemůžeme dostat žádnou odezvu. Jediná osoba, kterou v pilotní kabině zahlédli, se ihned schovala.“

„Ale co když jsme vedle, Bille? Co když si nic nevymýšlí, a je to, jak tvrdí v té zprávě?“

„Ale máme-li pravdu a nebudeme jednat, co se stane? A jak byste se na to díval, kdyby směřoval na New York, a nikoli na Marseille? Jistě, to rozhodnutí náleží vám, ale zahráváme si s možností napadení Francie nebo Británie jadernou nebo biologickou zbraní! Přitom proti hovoří jen nepatrná možnost, že na palubě jsou drženi jako rukojmí nevinní občané Spojených států.“

„Spojte mě s velitelem toho vedoucího stíhače, Bille.“

„Pane prezidente, zatímco jsme si tu povídali, letadlo už takřka vyletělo z operačního prostoru. Marníme čas.“

„Spojte mě, Bille. A to hned.“

„Ano, pane prezidente,“ řekl admirál Sanderson bezbarvým hlasem. Vzápětí se obrátil se na jednoho z techniků v místnosti, aby ihned zajistil spojení.

„Poslouchá vás, pane prezidente. Budete hovořit s velícím poručíkem Chrisem Burtonem. Volací znak je Critter. Budete mluvit přes čistý, nekódovaný kanál.“

„Poručíku? Tady prezident. Jak mě slyšíte?“

„Hlasitě a jasně, pane prezidente,“ ozval se hlas Chrise Burtona téměř okamžitě.

„Byl jsem stručně informován o všech akcích, které jste podnikli, ale teď potřebuji znát váš osobní názor Udělal jste všechno, co bylo ve vašich silách, abyste se přesvědčil, že je letadlo v nepřátelských nikách?“

Na malou chviličku se ve spojení ozývalo jen praskání statické elektřiny.

„Tedy, pane prezidente…, kdybych měl ještě pět minut, mohl bych na to odpovědět s větší jistotou.“

Odpověď přišla bez sebemenšího zaváhání. „Máte tři minuty, poručíku. Víc ne. Budu čekat.“

NA PALUBĚ BOEINGU 747, LET CTSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN, VE VZDUŠNÉM PROSTORU – 0.31 MÍSTNÍHO ČASU

Phil Knight si červeného světla majáčku povšiml poprvé periferním viděním, když se neznámé letadlo posouvalo podél levé strany jeho pilotní kabiny. V záblescích majáčku Boeingu 747 rozeznal tvar nějaké stíhačky s označením vypadajícím jako americké. Tenký paprsek světla z kokpitu bojového letounu mu přeletěl přes obličej, což Phila vylekalo, a on zvedl ruku, aby paprsek odstínil. Ten, kdo seděl za kniplem stíhačky, ihned smýkl světlem z pilotní kabiny sedm-set-sedmačtyřicítky a posvítil jím na sebe.

To je baterka, usoudil Phil. Ale co se mi tím pokouší říct? Panika mu zrychlila tep. Možnost, že opět udělal nějakou chybu, a dokonce takovou, že na něj poslali bojová letadla, aby ho zastavili, mu rázem zvedla hladinu adrenalinu v krvi. Ale vždyť přece vyslal kód únosu! A vedení společnosti Meridian sdělil, jaké kroky podniká. Možná se ho ta stíhačka jen snaží dopravit do bezpečí. To musí být ono. To bude doprovod! Zachvěl se, když si vzpomněl na systém ACARS. Poslední dotaz z Denveru týkající se povolení k přeletu nechal bez povšimnutí už několik hodin, a najednou si vzpomněl, že Abbott říkal něco o tom, že to tu nechodí jako doma… A co s tím teď nadělá?

Phil upřeně zíral do kokpitu bojového letounu a uvědomil si, že pilot mu rukou dává znamení následuj mě a bliká na něj polohovými světly.

Co asi tak proboha na mně může chtít?

Aerolinie Meridian nikdy neposkytly pilotům školení o tom, co dělat, když vás na komerčních leteckých trasách někdo hodlá zadržet. Slyšel za ta léta některé vysloužilé vojenské piloty vyprávět o určitých signálech rukou používaných letci v době studené války, o speciálních gestech, kterými se zadržovanému pilotovi přesně určovalo, co má dělat. Ale copak to neplatilo, jen když někdo narušil vzdušný prostor nějakého komunistického státu a oni po něm chtěli, aby přistál? Phil pátral v paměti, ale nic, co by se týkalo signalizace rukama, si nevybavil.

Pilot stíhačky kýval křídly, rozsvěcoval světla a neustále ukazoval dolů, ale nic z toho kapitánovi letu šest nedávalo smysl.

Hádám, že chce, abych ho následoval. Možná mi naznačuje, abych přistál někde blíž než v Londýně.

Světlo baterky ze stíhačky ještě jednou zamířilo do pilotní kabiny Boeingu 747 a Phil mu odpověděl zvednutým palcem.

To bylo ono, liboval si Phil. Odpovídá stejným gestem.

Pohlédl na displej řízení letu. Francouzské pobřeží bylo před ním asi sto šedesát kilometrů a trasa letu vedla přímo přes Marseille.

Chce, abych přistál v Marseille? Divil se Phil. Jak se ho ale může bez rádia zeptat? Phil sáhl nad hlavu na podstropní panel a rozsvítil světlo, které ihned zaplavilo pilotní kabinu. Znovu zamával na pilota bojového letounu a ukázal dopředu, pak udělal gesto, jako že přistává, ale nebyl si jist, jestli tomu stíhač porozuměl. Začal dolovat z tašky blok, který sebou vždycky nosil, a černý zvýrazňovač. Ve spěchu napsal do bloku „Přistát v Marseille?“ a obrátil ho textem k oknu tak, aby na něj dopadalo stropní světlo.

Ale bojový letoun se právě v tom okamžiku přesouval vpřed, takže byl příliš daleko, než aby si mohl vzkaz přečíst.

NA PALUBĚ PREZIDENTSKÉHO LETOUNU AIEl FORCE ONE, VE VZDUŠNÉM PROSTORU

„Konečně reagoval na moje gesta a myslím, že pochopil, že mě má následovat,“ hlásil poručík Burton prezidentovi.

Prezident pozoroval infračervený satelitní záběr Boeingu 747 a stíhačů F-14 Tomcat. Vedoucí F-čtrnáctka se prakticky dotýkala nosu boeingu, zatímco tři zbývající zachovávaly formaci za ním a vedle něj. Sledoval, jak se vedoucí stíhač odpojil, popoletěl před velký linkový letoun a začal se lehce stáčet doleva, a zároveň slyšel, jak dává pokyn svým mužům na křídlech, aby ho sledovali v roz-volněné formaci. F-čtrnáctka pokračovala v levém oblouku, ale sedm-set-sedmačtyřicítka Boeing se prořezával vzduchem neochvějně vpřed, jak to také potvrdil jden z pilotů na křídle, který v témže okamžiku stiskl mikrofon rádia.

„Veliteli, tady dvojka. Cíl nenásleduje. Opakuju, zůstává na kurzu tři-čtyři-nula.“

NA PALUBĚ BOEINGU 747, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN, VE VZDUŠNÉM PROSTORU

„Tak jo, jdeme na klesání,“ oznámil Phil spíše sám pro sebe, když vypnul na autopilotu režim stabilní výšky a navolil pozvolnou rychlost klesání a konečnou výšku patnáct set metrů. Vytáhl kontrolní seznam, položil si ho na. Klín a procházel jednotlivé body. Za normálních okolností by hlášky v seznamu předčítal druhý pilot a on by jen odpovídal… Prázdné sedadlo vpravo se mu náhle v myšleixkách rozrostlo do gigantických rozměrů, viselo hrozivě nad ním a vyvolávalo mrazivou představu Gartha Abbotta ležícího na ranveji v Katsině v kaluži krve. Spolu s tím se dostavil i ochromující pocit viny.

Phil zavrtěl hlavou, aby zahnal ten hrůzný obraz, a napínal zrak ve snaze zjistit, kam se poděl bojový letoun. Ale žádné letadlo v dohledu nebylo, což muselo znamenat, že si věci vysvětlil správně.

Marseille… Potřebuji tabulky na přiblížení pro Marseille. Vytáhl v kůži vázané Jeppesenovy tabulky pro Evropu a prolistovával část věnovanou Francii, až našel ty správné, vyňal listy z kroužkové vazby a zároveň zvedl hlavu, aby zkontroloval výšku.

Sestup pod letovou výšku deset tisíc. Jenže nemá možnost se s někým spojit rádiem. Zkrátka budu muset doletět k dráze a přistát.

Phil otočil tabulku s údaji pro přiblížení a pečlivě studoval diagram letiště a učil se nazpaměť kurz nejdelší dráhy. Doufejme, že bude osvětlená.

Samozřejmě bude osvětlená, opravil sám sebe v duchu. Vždyť budou vědět, že přistávám.

ÚŘAD NÁRODNÍ BEZPEČNOSTI, CHANTILLY VE STÁTĚ VIRGINIA

George Zoffel se otočil se sedadlem, aby se podíval, kde je John Blaylock, který měl stále ještě telefonní sluchátko přitištěné k uchu.

„Johne?“

„Jo, jsem tady,“ zvedl hlavu plukovník a jeho hlas zněl nezvykle dutě.

„Neuposlechl pokyny F-čtrnáctky a začal klesat. Vypadá to, že míří na Marseille.“

„Co budou dělat?“ zeptal se David.

John se krátce podíval na Davida, přidržel dlaň na mikrofonu a výraz v obličeji výmluvně vyjadřoval nevyřčená slova: Tohle Nechte na mně. Pak jeho pohled zalétl k Zoffelovi. „Jaký je stav?“

„V Langley došli k závěru, že je to plánovaný klamný manévr. Naléhají na prezidenta, aby ihned vydal souhlas k sestřelení.“

„To ne!“ neovládl se David.

„Plukovníku Byrde, prosím!“ okřikl ho John.

„Vykašlete se na protokol, vážení. A vykašlete se na ty záběry z Nigérie. To letadlo nepředstavuje žádný teroristický útok. Nemůžeme je sestřelit.“

John Blaylock už byl na nohou, dlaň pravé ruky napřáhl proti Davidovi, aby ho umlčel, a sám oslovil Zoffela a Collingsovou.

„Mám pádný důvod se domnívat, že má David pravdu,“ prohlásil.

George Zoffel zavrtěl hlavou. „Už jsme to všechno zvážili, Johne. Skupina X mohla mít na palubě společníka, který už o Loganově nespokojenosti věděl a byl připravený Loganovo jméno použít. Je mi líto. Nebudeme do toho zasahovat.“

„Řekli jste to lidem v Langley?“ zeptal se John.

„Ano, ale nepovažují to za důležité, a my taky ne.“

„Tak jim to kruci řekněte znovu. To oni se snaží dostat povolení k sestřelu.“

„Ne, Johne,“ opakoval tiše Zoffel. „A teď už s tím přestaň.“

„Sakra, Georgi, poslouchej nás. Tohle je omyl. Dřív jsem si to nemyslel, ale teď jsem přesvědčený, že má David pravdu. V tuhle chvíli se snažím doplnit ještě jeden kus skládačky, ale pár minut mi to zabere.“

„Jenže my nemáme žádných pár minut navíc,“ vpadla do rozhovoru Sandra Collingsová.

John Blaylock chtěl ještě něco říct, ale Sandra už vstala energicky z křesla a otočila se k němu čelem. „POSAĎTE SE, pane plukovníku! Jste mimo hru. Tady jste jen jako host. Ještě jednou se do toho začnete plést, a budeme vás oba muset nechat vyvést.“

Několik napjatých vteřin pozoroval David Byrd plukovníka Blaylocka, jak mlčky zůstal stát a snažil se rozhodnout, co má udělat. Pomalu si přitáhl telefon zpátky k uchu, zatímco Collingsová se znovu vrátila ke sledování obrazovek. V sluchátkách David slyšel hlasy pilotů, kteří se neustále snažili najít způsob jak donutit Boeing 747, aby se podřídil. F-čtrnáctka, která vedla formaci stíhačů, se znovu vrátila před boeing a provedla pozvolný oblouk vlevo, ale sedm-set-sedmačtyřicítka neustále sestupovala v přímém kurzu na Marseille. Pilot se nedal ničím odradit. V té chvíli byla žádost o povolení k okamžitému sestřelu vznesena podruhé.

NA PALUBĚ BOEINGU 747, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN, VE VZDUŠNÉM PROSTORU

Jimmy Roberts hnal mladého majitele policejního skeneru do přední části letadla takřka poklusem. Janie mu rádio rychle předala s naléhavou prosbou, aby ho zase uvedl do chodu. Chlapec si pohrál s ovladači a na displeji opět naskočila čísla.

Žádný hlas se však neozval.

„Jseš si jistý, že to pokrývá stejné frekvence jako předtím?“ zeptala se ho Janie.

Chlapec přikývl.

Něco za malým kulatým okénkem ve dveřích R-2 na pravé straně upoutalo její pozornost. Rychle k němu přistoupila, aby vykoukla do noci.

„Co to tam pozorujete?“ zeptal se Brian Logan, který právě vešel z oddělení první třídy.

„Je tam další letadlo,“ poznamenala Janie a krátce se ohlédla, aby si ověřila, že to je on. „Vlastně mám dojem, že jsou dvě a letí podél nás.“

Brian vyhlédl ven a pak od okénka prudce ucukl. „To jsou stíhačky. Takže v něčem zase lítáme.“

Boeing 747 sebou sotva znatelně cukl a Janie si vybavila, jak se plynové páky v kokpitu stahují dozadu, když letadlo začíná pozvolna klesat. Se široce rozevřenýma očima se podívala na Briana, který si právě pohledem na hodinky kontroloval čas.

„Copak už je možné, abychom se připravovali na přistání v Londýně?“ zeptala se udiveně Janie a už předem věděla, jak asi může znít odpověď.

„To ani náhodou. Jsme někde nad Středozemním mořem, ale nevím přesně, jak daleko od pobřeží,“ odpověděl rozhodným hlasem Brian. „Před pár minutami jsem se díval na mapu. Ty stíhačky tady nejsou pro nic za nic.“

Janie se vrátila na druhou stranu do kuchyňky, kde se Jimmy Roberts s mladým majitelem rádia marně snažili najít frekvenci, na které zaslechli onu výhružně znějící výzvu.

„Tak co, povedlo se to?“

Jimmy zavrtěl hlavou. „Ne, slečno. Nic jsme nechytili.“

„Prosím vás, zkoušejte to dál,“ požádala je Janie a obrátila se k Brianovi. „Co si o tom myslíte?“

„Že nás nutí, abychom sestoupili.“

„Nutí nás sestoupit?“

„Snaží se nás přimět k přistání, a mám za to, že tam dole na nás už bude čekat ozbrojené komando. Kdo ví, co všechno jim kapitán nakukal.“

NA PALUBĚ PREZIDENTSKÉHO LETOUNU AIR FORCE ONE

Prezident zavrtěl hlavou a povzdychl si. Věděl, že ten posunek pozorně sledují jak v operačním středisku Bílého domu, tak v Pentagonu, protože mohl znamenat jediné právě nastává rozhodující okamžik. Je toho zkrátka až příliš mnoho v sázce, pomyslel si, aniž pocítil úlevu. Jedná-li se o akci skutečně plánovanou teroristy, pak se bezesporu postarali o to, aby hranice mezi evidentní hrozbou a možnou hrůzně neodvolatelnou chybou byla co nejrozostřenější. Jedná-li se o antrax nebo jadernou bombu, mohlo by to znamenat ztráty milionů lidských životů. A pokud se zmýlí, zaplatí jeho rozhodnutí životem na tři sta lidí. Z prostého aritmetického porovnání těch čísel vyplývalo, že není úniku. Riziko bylo příliš vysoké.

„Jiná možnost není,“ promluvil konečně prezident a v jeho slovech zaznívala rezignace. „Zničte ten boeing.“

„Ano, pane prezidente,“ odpověděl Bill Sanderson a kývl na někoho v operačním středisku, který předal rozkaz dál, aniž si uvědomil, že v Pentagonu už rozhodnutí slyšeli.

Netrvalo víc než několik sekund, než se rozkaz přes štábní středisko bojových rozhodnutí na lodi Enterpřise dostal k poručíkovi Chrisi Burtonovi.

„Máte zelenou, Crittere. Opakuju, základna vysílá zelenou.“

„Rozumím,“ potvrdil příjem Burton, ale na hlase mu bylo znát, že to vnímá jako prohru. „Přesunuji se do pozice.“

Na rádiovém kanále bylo slyšet jemné broukání, jak se naváděcí systémy raket vzduch-vzduch zaměřovaly na cíl. „V pozici pro Aligátora jedna,“ odvysílal Burton. Na rádiovém kanále se opět ozval dispečer na palubě letadlové lodi Enterpřise a jeho hlas zněl naléhavě. „Crittere, cíl je sto třicet kilometrů od pobřeží. Pošlete ho dolů, odklad nepřípustný. Osm francouzských stíhačů Mirage jako záloha, přiblížení ze vzdálenosti osm nula kilometrů.“

„Máme je na radaru,“ oznámil Burton. „Pro dvojku, trojku, čtyřku od Crittera. Do funkce navedení na Aligátora jedna a dva. Zůstaňte ve formaci a držte výšku.“

Muži na křídlech vzápětí potvrdili, že mají rakety Sidewinders zaměřeny na motory Boeingu 747.

V kokpitu vedoucí F-čtrnáctky položil Chris Burton prst na spoušť a po kratičkém zaváhání oslovil interkomem parťáka za zády.

„Blackie, nenapadá tě něco, co jsme ještě nevyzkoušeli?“

„Jdi na to, Crittere. Prokristovyrány, mohla by to bejt letící atomovka.“

Burton se snažil zaplašit neodbytnou představu, která mu pulzovala v mysli: v sestřeleném boeingu, který s e střemhlav řítí do moře, křičí hrůzou stovky nevinných civilistů…

„Crittere, na co ještě čekáš?“ ozval se v interkomu z e zadního sedadla parťákův netrpělivý hlas.

„Zkusíme ještě jednu věc!“ promluvil Chris rozhodn ě do interkomu a vzápětí stiskl mikrofon, aby zbylým třem pilotům dal rozkaz držet formaci. „Blackie, zkus ještě jednu relaci aa VHF rádiu, frekvence jedna-dvacet-jedna-tec-ka-pět, a pověz mu, že jestli mě nebude následovat, tak ho sundáme.“

„Blackie rozumí,“ zaznělo v interkomu místo souhlasí.

„Critter základně,“ zahájil další rádiovou relaci s lodí Burton, „zkouším ještě jeden manévr, aby mě Aligátor nesledoval.“

Uvedl rakety do zajištěné polohy a polechtal ovladač plynu, aby mohl vklouznout těsně před boeing.

„Crittere, odpověď je negativní,“ zněla jednoznačná odpověď ze základny. „Ihned proveďte rozkazy.“

„Ještě ne, pane. Něco se mi na tom nelíbí.“

„Crittere, okamžitě zahajte palbu.“

„Vydržte, základno.“

„Zatraceně, odpověď negativní. Ihned odpalte ty rakety!“

„Critter letce, vyčkejte na pozici. Základno, vypálím z děl, abych upoutal jeho pozornost.“

„Crittere, odklad nepovolen. Držte se rozkazů.“

V kokpitu vedoucí F-čtrnáctky Tomcat Blackie stiskl na zadním sedadle tlačítko mikrofonu.

„Meridian let šest, Meridian šest, poslední varování pro vás. Opakuju, slyšíte poslední varování. Kromě kokpitu nevidíme nikoho na palubě, a jestliže nezměníte kurz na přistání v Alžírsku, sestřelíme vás. Opakuju, jestliže nezískáme nějaký důkaz o přítomnosti cestujících na palubě nebo o změně kurzu, zahájíme palbu. Je to vaše poslední šance.“ Berris přepnul na příjem. Žádná odpověď však nepřicházela.

Mezitím Burton srovnal letovou dráhu do postavení před nosem boeingu, zmáčkl spoušť a vypálil do noci dávku z děl. Svítící střely přeťaly před boeingem dráhu jeho letu a hluk způsobený střelbou byl v tu chvíli velmi působivý. Chris ještě jednou posvítil do pilotní kabiny baterkou a vzápětí otočil její světlo na svou pravou ruku, jíž naznačoval pilotovi, aby ho následoval a stočil sedmsetsedmačtyřicítku vlevo. Zdálo se mu, že pilot civilního letadla přikývl, a tak co nejjemněji stáčel F-čtrnáctku v širokém oblouku na levém křídle a modlil se, aby ho ten člověk následoval.

„Sleduju ho, Crittere…, vydrž.“ Blackie se natočil v sedačce co nejdále vlevo, až se mu popruhy zarývaly do těla. „Do psí díry. Pořád drží kurz. Ani ho nenapadlo stočit to za nás.“

V interkomu se ozvalo tlumené zaklení i z přední sedačky.

„Crittere, jaký je váš status?!“ ozval se ze základny hlas velitele jejich letky.

Burton vzdychl a stáhl ovladač plynu, aby znovu zaujal palebné postavení za Boeingem 747. Rakety uvedl do režimu vyhledání sledovaného cíle, a teď už se plně soustředil na splnění zadaného úkolu.

„Zaujímám původní pozici. Všechny možnosti vyzkoušeny.“

NA PALUBĚ BOEINGU 747, LET ČÍSLO ŠEST AEROLINIÍ MERIDIAN, VE VZDUŠNÉM PROSTORU – 0.35 MÍSTNÍHO ČASU.

Hlas, který nečekaně hlasitě zazněl z reproduktoru malého vyhledávacího rádia, polekal Jimmyho Robertse natolik, že málem přijímač upustil na zem. Obsah slov došel okamžitě všem a po zádech jim přejel mráz.

… sestřelíme vás. Opakuju, jestliže nezískáme nějaký důkaz o přítomnosti cestujících na palubě nebo o změně kurzu, zahájíme palbu. Je to vaše poslední šance.

Janie, která to také zaslechla, se k nim otočila a výraz v obličeji prozrazoval, jak jí ta slova otřásla.

Jimmy přitiskl tvář na okno vlevo v okamžiku, kdy se z té strany ozval štěkavý zvuk střelby.

„Oni na nás střílejí,“ sdělil jim Jimmy přes rameno. „Ty stíhačky střílejí. Viděl jsem kulky.“

Ve vteřině byla Janie vedle něj, zatímco Logan a Macnaughton vpadli do prostoru kuchyňky z první třídy.

„Byl přímo před námi,“ sděloval jim Roberts.

„Ještě jednou, co říkal? Ale přesně!“ vyhrkla Janie, srdce jí bilo na poplach, zatímco Jimmy napínal zrak, jestli venku něco neuvidí. Zahlédl pouze světlo majáčku, které zůstávalo pozadu, až zmizelo docela.

„Mluvil o tom, že neexistují důkazy, že by na palubě mohli být nějací cestující,“ opakoval Jimmy. „A taky řekl, že nás sestřelí, jestliže neuposlechneme.“

„Neuposlechneme v čem?“ zeptal se Brian ve chvíli, kdy se do kuchyňky tlačili další lidé.

„Co to jen proboha může znamenat?“ nechápavě se zeptala Janie a její rozčilení každou vteřinou vzrůstalo. „Proč potřebuje vidět cestující?“

V pilotní kabině zůstal Phil Knight naprosto ochromen a trvalo drahnou chvíli, než se vzpamatoval ze šoku, že viděl před sebou světelnou stopu střelby a slyšel tlumený rachot děl F-čtrnáctky. Copak nesestupoval na přistání v Marseille? Nedal mu snad pilot té stíhačky zvednutým palcem znamení, že je všechno v pořádku? Proč teď střílí?

Ve Philově zorném úhlu se znovu objevil bojový letoun, který se pak od nich odpojil, stočil se v oblouku vlevo a jeho tu nechal se sílícím pocitem strachu. Ta ostrá střelba svědčila o tom, že provádí opět něco úplně špatně, ale neměl nejmenší ponětí, co by to mělo být.

Phil znovu přejel zoufalým pohledem voliče radiostanic, jak se usilovně pokoušel přijít na způsob, jak by s nimi mohl navázat spojení. Pak mu blesklo hlavou, že má k dispozici palubní rozhlas. Tu myšlenku však ihned zavrhl jako nesmyslnou. Co by s ním asi tak mohl docílit? To má snad požádat o pomoc pasažéry?

Ale jistě! Odpověděl si v duchu a ten nápad mu připadal každou sekundou opodstatněnější. Jaká jiná možnost mi ostatně zbývá? Žádná.

Hrábl po sluchátku a aktivoval palubní rozhlas.

Mluví k vám kapitán. Nejspíš jsme se dostali do pořádného maléru a… bude potřeba veškerá pomoc z vaší strany, abychom se z něj dostali. Venku je bojový letoun, pokud jich není víc, a jak možná někteří z vás taky viděli, zahájil zrovna před chvílí varovnou střelbu. Domníval jsem se, že chce, abych přistál na pobřeží Francie v Marseille, která je přímo před námi. Teď ale nevím, co si o tom myslet, a bez rádiového spojení se s ním nemůžu domluvit.

Potřebuju… Musím přiznat, že vlastně nevím, co potřebuju. Je mi jasné, že jste byli na nejvyšší míru vytočení, a ani… tedy bylo to oboustranné…, ale teď jsme v tom společně, takže jestli má na palubě někdo… vysílačku s leteckým pásmem, nebo mobilní telefon, který funguje ve Francii nebo něco…, tak je nejvyšší čas, abyste mi dali vědět. Nemám představu, jestli nás skutečně hodlají sestřelit, nebo ne.

Už hodlal přerušit spojení, ale pak si to rozmyslel a ještě jednou zvedl sluchátko.

A ještě… omlouvám se za to, čím jste už museli projít.

Téměř okamžitě zazvonil v pilotní kabině zvonek.

„Ano?“

„Tady Janie. Asi před hodinou jsem zhasla světla, aby mohli všichni spát. Teď jsme ale na rádiovém skeneru zachytili vysílání ze stíhačky. Chtěli po nás důkazy, že jsou na palubě cestující. Máme tedy rozsvítit světla?“

„Proboha, ANO! Všechny je rozsviťte, Janie, a prosím vás… nažeňte všechny lidi do oken, aby je bylo vidět.“

Janie okamžitě rozsvítila všechna světla a zapnula palubní rozhlas.

Dávejte všichni pozor! Probuďte se! Všichni! IHNED SE VŠICHNI PROBUĎTE! Všichni v sedadlech u okna zapněte stropní světla a obličejem se přitiskněte do… ne, počkejte stropní světlo vám musí ozařovat obličej. Sleduje nás nějaká stíhačka a její pilot chce z neznámého důvodu vidět cestující. Udělejte tedy všechno, aby vás viděl. Postarejte se, aby se v každém okénku objevily osvětlené obličeje. Mávejte na něj, pohybujte se a hlavně si pospěšte, prosím! Rychle!

Spustila ruku se sluchátkem a pohledem sledovala Briana Logana, který klečel na kolenou a prsty nadzvedával poklop do šachty vedoucí k elektronice. „Co chcete dělat?“ zeptala se ho udiveně. „Ta vysílačka,“ odpověděl a bez dalšího vysvětlování trhnutím otevřel poklop a spustil se dolů. Popošla až ke kraji a pátrala očima ve slabém světle dopadajícím do šachty, ale nic neviděla, dokud se opět nevynořila jeho hlava. Vysoukal se ven a v ruce držel nějaký předmět.

„Co to je?“ chtěla vědět Janie a následovala ho, když v běhu ukázal ke schodišti na horní palubu a křikl na ni přes rameno: „To je vysílačka druhého pilota.“

Janie si uvědomila, že míří do kokpitu. Sáhla po nejbližším sluchátku a vyťukala na číselníku kód pilotní kabiny.

„Ano?“ ozval se Phil Knight.

„Kapitáne, tady Janie. Otevřete dveře kokpitu. Běží vám na pomoc doktor Logan. Našel vysílačku druhého pilota.“

„Cože, Logan?“

„Udělejte to, pane kapitáne, jestli jste své hlášení myslel vážně.“

„Už otevírám,“ zareagoval už bez dalšího zaváhání Phil Knight.

Janie přiložila dlaně k ústům a zavolala do Brianových vzdalujících se zad: „Briane, kapitán vám otevírá dveře!“ Viděla ještě, jak na ni zamával v okamžiku, kdy dobíhal ke vstupním dveřím do kokpitu.

Phil Knight natáhl ruku po tlačítku uvolňujícím západku ve vstupních dveřích.

„Co to děláte?“ obořila se na něj Judy, kterou zachvátil panický strach v okamžiku, kdy zaslechla cvaknutí odjišťovaných dveří.

„Jde sem Logan s vysílačkou druhého pilota.“

„Logan?“

„Ano.“

„NE!“ zaječela a chytila se opěradla kapitánova sedadla. „Nepouštějte ho dovnitř –je to trik!“

Phil zaslechl zvuk odtahovaných dveří a v témže okamžiku se Judy otočila a vyskočila z rezervního sedadla. Když zahlédl v jejích rukou vyprošťovací sekeru, bylo už pozdě.

„Judy, ne!“ zařval Phil, bleskově si odepnul pás a vrhl se z kapitánského místa dozadu, ale nohou se zachytil o středovou konzolu a hmátl do prázdna a upadl.

„ZŮSTAŇTE VENKU!“ ječela Judy a švihla sekerou po vcházející postavě.

Brian prudce uhnul doprava, aby se vyhnul Judyině útoku, a levou ruku zvedl instinktivně k obraně. Prostor ale byl příliš stísněný a útok ho zaskočil nepřipraveného. Sekera zasáhla horní část jeho paže, projela mu až na kost a síla úderu ho otočila, až přepadl dopředu na ležícího kapitána. Judy sekera setrvačností úderu vyklouzla z rukou, ale ona se okamžitě rozhlížela po další zbrani. Na přístrojové desce se rozblikala červená kontrolka a ozval se varovný signál, ale k jejímu vědomí nic z toho nedolehlo. Vůbec si neuvědomovala, že boeing začal v ostrém pravém náklonu prudce klesat, jak nechtěné kapitánovo kopnutí do sloupku řízení vyřadilo autopilota.

Brian vzhlédl do šílených očí Judy Jacksonové, která se ho právě chystala praštit do hlavy hasicím přístrojem.

Phil sice nechápal, kde se vzala rostoucí kaluž krve na podlaze, ale ve chvíli, kdy zahlédl, jak Judy zvedá nad hlavu hasicí přístroj, byla jeho reakce okamžitá. „JUDY! PUSŤ TO! IHNED TO PUSŤ!“ Dalo mu práci se vyškrábat zpod zraněného doktora, ale celou dobu se snažil nespouštět Judy z očí, a neušlo mu, že nepatrně zaváhala.

Nyní tam strnule stála, v doširoka rozevřených očích výraz paranoika, a pak se nezvladatelně roztřásla. Těžkou ocelovou láhev stále držela nad hlavou, když prolétla dveřmi Janie Bretsenová a vrhla se k ní.

Kokpitem se přitom neustále rozléhalo neodbytné varovné houkání. Philovi se konečně podařilo pokleknout, ale když chtěl vstát, nohy mu na kluzké podlaze pokryté krví podklouzly. Teprve když se mu podařilo rukou zachytit sedadla, dokázal se natočit tak, aby viděl na přístrojovou desku.

Autopilot. Jdeme rovnou dolů.

Ještě několikrát mu podklouzla noha, ale když se pevně chytil opěradla, podařilo se mu usednout do levého sedadla.

„Co to proboha děláš?“ vykřikla Janie a vytrhla Judy kovovou láhev z rukou a odhodila ji stranou. „Cos to jen provedla?“ Trhla s Judy dozadu a vystrčila ji z pilotní kabiny, otřesená z úděsného pohledu na ošklivě zraněného Briana Logana ležícího na podlaze. Hrubě Judy smýkla k několika mužům, kteří právě přicházeli chodbičkou. „Podržte ji, prosím vás. Vůbec ji nesmíte pustit,“ přikazovala Janie. Jeden z mužů chytil hysterií ochromenou Judy za ruce a zkroutil jí je za záda, aby se nemohla hýbat.

Janie se rychle vrátila do kokpitu. Vůbec si nedokázala vysvětlit, jak Brian Logan přišel k té příšerné ráně na levé paži.

„Panejo.“

„Vzala na něj tu zatracenou sekeru,“ vysvětloval Phil, zatímco už pracoval na tom, aby stabilizoval letadlo. Stáhl plynové páky a v oblouku srovnal boeing na úroveň křídel, když zároveň opatrně zvedal špičku letounu vzhůru. Pak se úzkostlivě ohlédl na Janie, která se snažila otevřít krabici první pomoci.

„Musím mu stlačit cévy,“ řekla na vysvětlenou.

„A já musím dostat tu vysílačku,“ pokoušel se Phil stanovit pořadí nezbytných úkonů.

„Je tady… za mnou…“ podařilo se Brianovi procedit s velkým úsilím mezi stisknutými zuby. „Přelezte… mě…“

„Kde to je?“

„Tady vpravo… na podlaze,“ odpověděl Brian.

„Pospěšte si!“ pobízel Janie kapitán. „Hlavně, prosím vás dělejte!“

ÚŘAD NÁRODNÍ BEZPEČNOSTI, CHANTILLY VE STÁTĚ VIRGINIA

„Buď začal s úhybnými manévry,“ zaslechl David Byrd hlas pilota F-čtrnáctky, který právě zaujal palebné postavení, „nebo se chystá k obratu. Nevím přesně, co z toho bude. Čekejte, základno…, možná jde střemhlav dolů.“

David chytil Johna Blaylocka za předloktí, aby upoutal jeho pozornost. Plukovník, jenž se shrbený nad telefonem právě snažil vymáčknout z jiné sekce Úřadu národní bezpečnosti definitivní vyjádření, mu připadal, jako kdyby zestárl o deset let.

„Co se děje, Davey?“ zeptal se šeptem. „Johne, už je to tady. Dostali zelenou. Každou chvíli to odpálí.“

Blaylock si vzdychl a přikývl. „Nezavěšujte. A prosím, dělejte na tom dál,“ pronesl k někomu do telefonu a vstal. „Potřebujeme pouze základní rozbor… Nečekejte, až budete mít absolutní jistotu. Sdělte mi zkrátka hrubé údaje, jakmile vylezou z počítače.“

Spustil ruku s telefonem a obrátil se na dva analytiky v přední části místnosti.

„Georgi, Sandro? Řekněte jim, aby to zastavili. Už mám důkaz o tom, že obrázky z Nigérie jsou falešnou stopou.“ George Zoffel se otočil na křesle a jeho hlas zazněl dotčeně a ostře. „Cože?“

John mu to zopakoval, ale zarazil se, než dokončil větu. Už nezbývalo dost času. I kdyby George Zoffel a Sandra Collingsová souhlasili s jeho závěry bez námitek, museli by ještě přesvědčit své protějšky z CIA v Langley.

John Blaylock popadl sluchátko, přepnul páčku na odchozí hovory, a jak nejrychleji dokázal, vyťukával číslo z digitálního asistenta Palm Pilot. Pak ihned zvedl ruku v gestu naznačujícím oběma analytikům energické „čekejte“.

„Co máš zase proboha tentokrát, Johne?“ zeptal se Zoffel a s napětím se obrátil k Davidu Byrdovi. „Máte alespoň vy nějakou představu, o co mu jde?“

David zavrtěl hlavou.

V pozadí ohlásil pilot F-čtrnáctky, že zaujal palebné postavení a je připraven k palbě. „Rozumím, základno, právě říkal Critter. „Vyhledávání cíle opět funkční. Zmírňuje klesání a vrací se na původní kurz. Čekám na ustálení. Potvrďte povolení k odpálení raket.“

Davidovi pokleslo srdce.

„Dejte mi Sandyho,“ žádal někoho John. „Krycí jméno Big Bird. IHNED!“

Mezitím David naslouchal rádiové relaci z Enterprise opakující povolení k útoku.

Neuběhlo ani pět sekund a John zřejmě dostal k telefonu onoho Sandyho.

„Bille, zastav útok a dej mi dvě minuty, abych to vysvětlil.“

Na druhém konci linky, v operačním středisku Bílého domu, admirál Bill Sanderson doslova vyskočil ze židle. „Johne?“

„Věř mi, Bille. Jsem v Úřadu národní bezpečnosti. Zastav je. Počkám.“

Sanderson nezaváhal ani v nejmenším. Prudce zvedl telefon horké linky do štábní místnosti letadlové lodě Enterpřise. „Řekněte Critterovi, ať nezahajuje palbu.“

Jakmile Boeing 747 přestal prudce klesat, zapojil velící poručík Chris Burton navádění rakety na jeho levý vnější motor. Prst měl připravený na tlačítku spouště, když se v interkomu zabudovaném v helmě ozval Blackicho hlas ze zadní sedačky.

„Crittere, vypusť ji. Už jsme ve stodvacetikilometrovém pásmu. I když mu v téhle vzdálenosti vypálíme všechny čtyři motory, mohou trosky dopadnout už na pobřeží.“

Od chvíle, kdy se Chris Burton pověsil za cestovní letadlo, honily se mu neustále hlavou výjevy z dávného sestřelení plného korejského Boeingu 747. Pro sovětské piloty, kteří té noci zabili přes čtyři sta cestujících, neexistovalo žádné odpuštění, přestože jednali přesně podle rozkazu. Pilot, který tehdy vypálil osudné střely, byl už navždy ocejchován jako vrah. A na něj teď možná čekal podobný osud… Možná.

V mikrosekundách se mu honily hlavou nejrůznější myšlenky a obrazy, když silou vůle nutil prst, aby rakety odpálil. Nakonec mu rychlostí světla prolétla hlavou stále se vracející věta: Jako voják nemám na vybranou.

„NEZAHAJOVAT PALBU, Crittere! Opakuji, nezahajovat palbu. Potvrďte příjem.“

Ten rozkaz byl tak šokující, až měl zpočátku pocit, že hlas ze základny existuje jen v jeho představách. Na vteřinu zapochyboval, jestli dobře slyšel.

„Základno, zopakujte rozkaz,“ požádal Chris. „Říká ti…, abys ji neodpaloval, Crittere. Základna hlásí, stáhnout se. Nezahajovat palbu,“ zazněl z interkomu parťákův hlas.

„Rozumím, základno,“ odvysílal Chris. „Nezahajovat palbu.“ Předal rozkaz F-čtrnáctkám na křídlech a čekal. Nedokázal pochopit, jak to, že najednou vidí na křídlech sedm-set-sedmačtyřicítky odrazy světel, když ještě před vteřinou tam žádné nebyly.

Co to může být? Položil si v duchu otázku. Vybočil o pár set metrů vlevo, aby měl na trup civilního letounu lepší výhled.

V pilotní kabině se Janie protáhla kolem středové konzoly a natáhla ruku pro příruční vysílačku pod pedály kormidla druhého pilota. „Není tady.“

„Upustil jsem ji… tam… Cítil jsem, jak mi vyklouzla,“ trval na svém Brian.

„Kapitáne, nemáte nějaké světlo?“

Phil přikývl, chvíli lovil v aktovce a pak jí hodil malou baterku. Chytila ji ve vzduchu a znovu se ponořila pod pravou přístrojovou desku.

„Už ji vidím. Je zaklíněná za pedály kormidla.“

„Pod pedály?“

„Nemůžete… posunout levý pedál kousek dozadu?“

Phil uposlechl a smýkl boeingem vpravo.

„Mám ji,“ vítězoslavně prohlásila Janie a vysoukala se zpátky.

Podala vysílačku Philu Knightovi, ale ten ještě pořád měl obě ruce na beranech řízení.

„Hned to bude,“ prohlásil a dokončil vybočení. Natáhl ruku ke krytu proti oslnění a opět zapojil autopilota, když ještě upravil rychlost klesání a kurz. Potom sáhl po vysílačce a snažil se najít frekvenci pro nouzové hlášení.

OPERAČNÍ STŘEDISKO BLLÉHO DOMU, HLAVNÍ MĚSTO WASHINGTON

„Tak spusť, Johne,“ promluvil Bill Sanderson do telefonu. „Ještě nezahájili palbu, ale už jsme nebezpečně blízko francouzských břehů. Tak to zkrať.“

„Dvě věci,“ začal John Blaylock. „Za prvé, ve zprávě odeslané z boeingu už před hodinami se objevilo jméno, které nikdo kromě kapitána Knighta nemohl znát. Je to lékař, jmenuje se Logan a přistoupil v Londýně. Už tam byl na aerolinky Meridian rozpálený do bělá, protože nechaly jeho těhotnou ženu zemřít během jednoho z dřívějších letů. Možnost, že by to teroristé věděli a použili jeho jméno, je v tomhle případě hodně za vlasy přitažená. Za druhé jsem právě obdržel předběžné výsledky analýzy, kterou jsem nechal provést jednou ze specializovaných sekcí tady v Úřadu národní bezpečnosti, a ty zvrátily naše závěry.“

„Jak?“

„Naše přesvědčení, že se jedná o skutečného trojského koně, spočívalo na předpokladu, že cestující byli z letadla vysazeni v Nigérii. To jsme odvodili z družicových záběrů. Domnívali jsme se, že jsou na nich cestující v postavení rukojmích, a těm snímkům jsme věřili mimo jiné proto, že na nich byla zachycena spousta bělochů. Při dalším průletu satelitu jsem nařídil provést spektrografické anylýzy pokožky bělošských rukojmí. Z výsledků vyplývá, že se jedná o šedesát osm procent vápenného fosťátu a různých sloučenin, jejichž základem je obyčejný jíl, dvacet jedna procent peroxidu vodíku a o stopové prvky.“

„Přelož mi to, Johne,“ reagoval na ta sdělení Sanderson. „Zbývá ti dvacet vteřin.“

„Bahno, admirále. Bílé bahno plné jílu. Když se jím potře pokožka, vypadá na družicových snímcích bílá. Vodili nás celý večer za nos, milý příteli. Všichni na těch snímcích jsou lidi doktora Onitsy přestrojení za bělochy – a my jim to spolkli. Můžete tu smečku ohařů odvolat.“

„Ještě počkej, Johne,“ požádal ho Sanderson. Personální šéf Bílého domu se otočil a rychle předal nově získané informace prezidentovi a ještě připojil nezbytné varování.

„Pořád ještě není vyloučeno, že letadlo hodlá provést útok s cestujícími na palubě, které tam drží jako rukojmí.“

Prezident zavrtěl hlavou. „To už je riziko, které nám nezbývá než podstoupit, Bille. Dostaňte ho bezpečně na zem.“

Rádiový kanál mezi letadlovou lodí Enterpřise a pilotem vedoucí F-čtrnáctky Tomcat, který byl stále ještě připojen na společný odposlech, teď ožil vzrušeným hlasem Chrise Burtona.

„Základno, tady Critter. Teda, no… díky bohu, že jste nás to nenechali spustit. V kabině letadle zrovna rozsvítili všechna světla a ve všech oknech jsou vidět obličeje. Pane, tenhle letoun je plný mužů, žen a dětí.“

NA PALUBĚ PREZIDENTSKÉHO LETOUNU AIR FORCE ONE

Prezident se zhluboka nadechl. Připadalo mu, že je to snad poprvé za celou hodinu. Pak už se předklonil a pozorně naslouchal líčení Billa Sandersona, který mu odvyprávěl i zbývající podrobnosti z telefonického rozhovoru s Johnem Blaylockem a odpovídající potvrzení od vedoucího pilota, že letadlo je plné cestujících.

„Myslím, že to ten Critter řekl už všechno za nás,“ poznamenal prezident tiše. „Díky bohu. Nechybělo mnoho, a měli jsme na svědomí přes tři sta lidských životů.“

Do prezidentových slov vpadla další rádiová relace z vedoucí F-čtrnáctky.

„Základno, právě jsme navázali rádiokontakt s kapitánem sedm-set-sedmačtyřicítky. Mluví s námi na nouzovém kanálu příruční vysílačky. Hlásí vážně zraněného cestujícího na palubě, který silně krvácí a potřebuje okamžitou lékařskou pomoc. Předáváme požadavek na nouzové přistání v Marseille.“

Bill Sanderson naznačil prezidentovi, aby měl strpení, protože operační středisko bylo zahlceno směsicí hlasů a navíc pokračovalo hlášení od Crittera.

„Máme tu také dvě letky francouzského letectva, ale přímý rádiový kontakt nemožný.“

Sanderson se na okamžik odvrátil a vydal řadu příkazů, pak se otočil zpátky k digitálnímu obrazu prezidenta a s úlevou si oddechl.

„Velení francouzského letectva akceptuje naše ujištění o letadle.“

„Co jsme jim pověděli?“

„Že… jsme ten poplach způsobili omylem.“

Prezident se krátce zasmál. „To se jim bude náramně líbit, Bille. Určitě o tom na příštím summitu uslyším.“

„Jak je na tom?“ zeptal se kapitán Janie, která Brianovi Loganovi, ležícímu na podlaze kokpitu, přikládala na paži tlakový obvaz.

„Jde to…,“ odpověděl za ni Logan a dodal: „Zvládáme to, ale budu se muset dostat rychle do nemocnice.“

„Už máme před sebou jen padesát kilometrů,“ odpověděl Phil a naklonil lehce boeing, aby špička letadla mířila přímo na letiště v Marseille.

„Meridian šestko…“ V příruční vysílačce zapraskal hlas pilota stíhačky.

Phil přístroj zvedl, aby odpověděl. „Pokračujte.“

„Kapitáne, předali jsme zprávu o vašem požadavku na přistání kvůli nouzové zdravotní situaci a z řídicí věže v Marseille máte povolení k přistání na dráze tři-čtyři, přímo ve vašem kurzu. Už vidíte světla?“

Phil na obrazovce počítače řízení letu zkontroloval zbývající vzdálenost, pak vyhlédl předním oknem do noci a zaměřil pohled na řadu přibližovacích světel pulzujících v dálce.

„Rozumím,“ promluvil Phil do vysílačky. „Ranvej v dohledu.“

„Předáváme sdělení o pojíždění. Na konci dráhy sjet vpravo a vypnout motory. Posuvné schůdky a lékařská pomoc na vás už budou čekat.“

„Děkuju, námořníci,“ odpověděl Phil.

Nastala krátká pauza, po které se ozval znovu týž hlas. „Jsme fakt rádi, že jste v pravou chvíli rozsvítili všechna světla v letadle, kapitáne.“

„Rozumím,“ bylo to jediné, na co se Phil zmohl. Konečně mu začalo docházet, že se před chvílí ocitli až na samém okraji propasti, na jejímž dně se nacházel zásah raket vzduch-vzduch do motorů jejich sedm-set-sedmačtyřicítky.

„Mohla byste něco… pro mě udělat?“ požádal Brian slábnoucím hlasem Janie.

„Samozřejmě. Co by to mělo být?“

„Můj… kufřík. V první třídě. Prosím vás, ať mě tady odtud nevynášejí bez něj.“

„Vezmeme vám ho.“

„Ne! Já totiž, bez něj nemůžu… vystoupit.“

Janie se na něj na vteřinu pozorně zadívala a vzpomněla si, jak ho pevně třímal v rukou. „Proč?“ zeptala se. „Co je v něm?“

Na krátkou chvilku zavřel oči, jak překonával bolest. „Je to něco… čistě osobního.“

„Vydržte. Hlavně vydržte,“ domlouvala mu a její hlas zněl naléhavě.

Rutina důvěrně známých úkonů předcházejících přistání nakonec přehlušila i Philův doutnající strach, že se nejspíš jedná o jeho poslední přistání v postavení kapitána. Spustil podvozek, nastavil klapky do polohy plného vysunutí, pak stáhl plynové páky a opatrně snižoval úhel klesání.

Bylo to jedno z nejhladších přistání ve Philově kariéře.

Epilog

.

ÚŘAD NÁRODNÍ BEZPEČNOSTI, CHANTILLY VE STÁTĚ VIRGINIA 19.12 VÝCHODNÍHO LETNÍHO ČASU

„Takže nakonec všechno dobře dopadlo, Johne?“ zeptal se David Byrd, opírající se o přehnaně mohutný, jako hasičské auto červený pickup Johna Blaylocka se zdvojenými koly zadní nápravy. Sledoval staršího plukovníka, jak ze zadní schránky pod dodávkovou nástavbou loví dvě plechovky ležáku Guinness.

„Víte…, řekl bych, že jste zachránil život asi tak třem stovkám lidí, vážený plukovníku Byrde.“

„Já že je zachránil? To sotva.“

John se otočil a vesele se na něj uculoval. „A to za jeden jediný den.“

„Je to tady v Chantilly vždycky takhle napínavé?“

„Ne,“ odpověděl Blaylock a hodil Davidovi plechovku piva. „Většinu času lidi jako George Zoffel bojují s nekonečnou nudou. Práce spojená s analyzováním jednotlivých pixelů dokáže být pořádná nimračka. Připouštím ale, že tentokrát to bylo jiné. Dnes tekly všem pořádně nervy.“

David se zasmál. „Nevšiml jsem si, že byste je měl nějak pocuchané.“

„To samozřejmě ne,“ odpověděl Blaylock a otevřel plechovku s ležákem. „Ti z nás, co jsou dostatečně inteligentní, aby odolali svodům létání na stíhačkách, a pilotují leda tak transportní stroje patřičně vybavené splachovacími hajzlíky, samozřejmě žádné nervy nemají. A jéje, omlouvám se,“ zarazil se v hraných rozpacích. „Zapomněl jsem, že jste létal jako flígr na F-patnáctkách.“

„Prosil bych stíhací pilot, žádný flígr.“

„U mě jste jednou flígr, a tím zůstanete.“

John vytáhl dvě pivní sklenice a jednu nabídl Davidovi, který nevěřícně zavrtěl hlavou. „Nemůžu uvěřit, že vozíte vzadu v autě celý bar.“

„Propaguju heslo Vždy připraven.“

„Á, to je skautské moto,“ usmál se David. „Vsadím se, že jste taky získal skautského orla průzkumníka.“

„Ne, já jsem byl holčičí průzkumník. A těch jsem prozkoumal docela dost.“

„Prosím?“

„Tedy technicky vzato, jsem byl u skautského chlapeckého oddílu. A jasně, že jsem udělal zkoušky na orla. Ale během letních táborů mě daleko víc zajímalo hledání děvčat než veverek nebo co to celá ta horda podnikala.“ John stáhl dolů zadní dveře nástavby pickupu a vylezl nahoru, rozložil dvě zahradní židle a obrátil se na Davida. „Vylezte si sem nahoru a posaďte se.“

David vyšplhal na korbu, přitáhl si jednu židli a oba se na několik minut odmlčeli. V rukou hýčkali sklenice guinnessu a sledovali baldachýn hvězd nad hlavou protkaný zářícími světly letadel přilétajících i odlétajících z nedalekého Dullesova letiště.

Byl to David, kdo první prolomil ticho.

„Johne, odkud znáte personálního šéfa Bílého domu Williama Sandersona tak dobře, že na něj máte přímé číslo a že se vám ho podařilo okamžitě přesvědčit?“

John čekal s odpovědí, dokud neodezněl hukot motorů vzlétajícího proudového letadla.

„Před Pouštní bouří byl Bill Sanderson námořním kapitánem pověřeným úkoly pro obrannou zpravodajskou službu, Davide. Po tři roky jsem se mu hlásil a stali se z nás kamarádi.“ John se podíval na nebe, zhluboka se nadechl a potom pokračoval. „Miluju noční vzduch, vy také?“

„Tak proto. Vy a Sanderson jste přátelé.“

John přikývl a lehce zaťukal sklenicí piva na opěrku židle do rytmu nějakého neslyšitelného nápěvu. „Je to skvělý člověk. Prezident má velké štěstí, že ho má jako personálního šéfa, a já měl velkou kliku, že jsem si získal jeho důvěru a navíc i přátelství.“

Zvuk křupajícího štěrku vyrušil jejich rozjímání. Zpoza zadní části vozu se vynořil George Zoffel.

„Seňore Zoffele,“ přivítal ho John se srdečným úsměvem. „Myslel jsem, že jsme vám popřáli dobrou noc.“

„To ano,“ potvrdil George a zadíval se Johnovi na několik vteřin velice upřeně do očí, potom zvedl dlaň pravé ruky a rozhlédl se kolem.

„Co… tady, lidi, děláte? Chtěl jsem, aby vás zdržela ostraha u brány, až pojedete ven, abych vám mohl ještě říct pár slov, ale sdělili mi, že jste pořád ještě tady na parkovišti a pořádáte mejdan v autě.“

David zavrtěl hlavou. „Tohle je vážně braná nutná dekomprese, Georgi, žádný mejdan.“

George Zoffel přikývl a zachoval vážnou tvář. „To si dovedu zcela živě představit.“

„Pořád jsi na mě naštvaný?“ zeptal se John.

George Zoffel si rozložitého plukovníka několik vteřin mlčky měřil se zakloněnou hlavou a výraz ve tváři mu pomalu roztával.

„Víš, Blaylocku, čím mě vždycky dostaneš? Je strašná dřina na tebe dlouho zuřit, ať vyvoláš jakoukoli pohromu.“

John se obrátil na Davida a pozvedl sklenici. „Na to si připiju, jsem vyvolávač pohrom.“

Zoffel se ušklíbl v hraném znechucení. „Právě jsme tam uvnitř prodělali zatraceně ošklivou krizi, během níž se ti podařilo nadzvednout mandle naprosto všem lidem ze zpravodajské služby, ale ty si tady klidně sedíš a cucáš pivo, jako kdyby se nechumelilo. Nádavkem ke všemu ještě kazíš morálku důstojníkovi v aktivní službě.“

„To já ne, to pan Guinness, abys věděl.“

„Na tom nesejde.“

„Co tě sem vlastně přivádí? Máš pro zlobivé hochy nějakou novinku?“ připomněl mu John.

„Myslel jsem, že by tě to mohlo zajímat… Francouzi potvrdili, že na palubě boeingu nebyly žádné bomby, viry ani zhoubné chemikálie. Kromě záchodů ovšem, ty byly téměř zamořené, ale to je asi tak všechno.“

„Takže díky bohu, že jsem dostal tu zprávu o spektrografické analýze včas,“ poznamenal John jakoby na okraj a neušel mu kyselý výraz na Zoffelově obličeji.

„To jo…,“ pokračoval Zoffel, „pro francouzské úřady to muselo být hotové cirkusové představení, o sdělovacích prostředcích, které tuhle část historky neznají, ani nemluvě. Soustředují se na vzpouru cestujících, ne na fakt, že pilot té sedm-set-sedmačtyřicítky ji málem nechal smáznout z nebe.“

„Pořád ještě se vzpouzejí?“ zeptal se John.

„Bylo nám řečeno, že asi polovina z cestujících se po vystoupení z letadla domáhala, aby kapitán a hlavní letuška byli zatčeni, a vedoucí kabiny naopak požadovala, aby byl uvězněn doktor, kterého se pokusila rozetnout ve dví sekerou. Kapitán boeingu prozatím odmítá pronést cokoli před kýmkoli, dokud nebude mít vedle sebe právníka.“

David Byrd se předklonil. „Zmínil jste se o nějakém doktorovi?“

„Vzpomínáte si na jméno Logan?“ zeptal se jich George Zoffel a vyprávěl jim, co věděl o osudném vstupu obviněného únosce do pilotní kabiny. „Ať už je to, jak chce, ať se předtím přihodilo cokoli, v okamžiku, kdy se ho pokusila rozetnout vejpůl, nesl právě kapitánovi vysílačku pro nouzové volání a dovnitř se nedobýval. Mimochodem, do nemocnice ho dopravili včas, takže se z toho dostane.“

„Proč vůbec kapitán v Nigérii přistával?“ zajímalo Johna. „A co se stalo druhému pilotovi?“

George Zoffel se opřel o bok vozu. „O druhém pilotovi nikdo nic neví a aerolinie Meridian se to snaží rozluštit. Zatím vás jistě pobaví, že náš starý známý generál Onitsa už je zase o deset milionů dolarů bohatší. Téměř okamžitě, jak se těch deset milionů z první splátky výkupného od nigerijské vlády objevilo na účtu banky, nechal si je Onitsa predisponovat někam jinam a tam je vyzvedl. Spočítali jsme si, že asi půl hodiny nato si nigerijská vládní elita mohla prohlédnout rukojmí živě na CNN, jak se v Marseille vynořují z letadla. Titíž rukojmí…“

Blaylock mu skočil do řeči: „… kteří údajně měli být s Jeanem Onitsou někde uprostřed džungle.“ John se uchechtl. „Dokážu si představit, že se Nigerijci cítili poněkud roztrpčeni.“

„Nevyjádřil bych to diplomatičtěji,“ zazubil se potutelně George. „Nejlepší z toho je ale e-mail, který zaslal Onitsa nigerijské vládě. Zachytili jsme ho před pár minutami. V naprosté vážnosti jim oznamuje, že rukojmí jsou v Marseille jen proto, že se spolehl na to, že nigerijská vláda dostojí slibu a zaplatí výkupné. On prý osobně nařídil jejich propuštění v přesvědčení, že se vláda zachová správně. Potom měl tu drzost jim udat číslo bankovního účtu, aby měli kam poslat zbytek peněz v úhrnné výši dvou set devadesáti milionů dolarů.“

„Vy si děláte legraci,“ nemohl té historce uvěřit David.

„Ne, nedělá,“ odpověděl za něj John. „Takový už je náš doktor Onitsa. Ten chlápek je snad největší oportunista na světě, navíc s velice osobitým smyslem pro humor.“

„Mluvíte, jako kdybyste ho osobně znal,“ utahoval si z něj David, ale smích mu ztuhl na rtech, když mu došlo, že George Zoffel se nesměje a John Blaylock vážně pokyvuje hlavou.

„Ne. TO NEMYSLÍTE VÁŽNĚ! Skutečně jste se s ním setkal?“

„To je na dlouhé povídání, Davide,“ vyhýbavě odpověděl John. „Ale doktor Onitsa je pořádně vypečený chlapík.“

Zoffel našpulil rty a podíval se na Johna Blaylocka.

„Ještě jednu maličkost, Jonathane,“ poznamenal.

„Ale jistě.“

„Vzpomínáš, jak jsi mluvil telefonem z řídicí místnosti s Randym Bradym, jedním z našich spektrografických techniků, a naléhal na něj, aby provedl okamžitou analýzu světla, odrážejícího se od paží údajných rukojmí?“

„Samozřejmě,“ odpověděl John. „To přece zvrátilo běh událostí, hned jak mi poskytl předběžné výsledky.“

George Zoffel se nepřestával usmívat. „Tak, tak.“

„A co je s ním?“

„Randy se hrozně moc omlouval, že mu to trvalo tak dlouho, než ti zavolal kvůli té analýze. Hrozně ho trápilo, když mu řekli, že už jsi odešel.“

„Ach tak, volal kvůli konečným výsledkům toho rozboru. To je dobře. Ale nemusel se vůbec omlouvat,“ dodal John. „To první vyhodnocení svůj účel splnilo. Takže… jak zněla konečná analýza látky, která způsobila, že paže lidí na snímku vypadaly bílé?“

„V podstatě se potvrdilo složení, které jsi udal admirálu Sandersovi. Bylo to bílé bahno složené z jílu, křídy, lupku a vody, to vše dohromady. Tím jim potřeli kůži, aby vypadali jako běloši. Bylo to rychlé, levné a pro družicové záběry velmi účinné.“

„Tak to vidíš, jak je doktor Onitsa zatraceně mazaný,“ uzavřel téma John. „Ale řekni, Georgi, ještě něco mi…“

„A navíc,“ pokračoval Zoffel a naprosto ignoroval Blaylockův pokus změnit předmět hovoru, „Randy vzkazuje, abych ti vysvětlil, Johne, že během těch napjatých chvil, kdy jsme se chystali sestřelit Boeing 747 a tys mu zavolal, musel nejdřív vyslat k satelitu sestavu pokynů, než mohlo být vyhodnocení tvého požadavku provedeno. Právě obdržel předběžné výsledky, když jsem s ním mluvil… potom, co jsi odešel.“

„Jak to předběžné výsledký?“ opakoval David s nechápavým výrazem a byl by rád věděl, proč se John Blaylock najednou odmlčel.

Zoffel přikývl. „Jo předběžné. Byla to jeho první zpráva. Randy zavolal teprve teď, než jsem odešel sem za vámi.“ George Zoffel se otočil a už zády k nim jim ještě na rozloučenou zamával.

„Dobrou noc, pánové. To se vám povedlo.“ Odcházel k budově a nechal Johna Blaylocka zamlklého, zatímco David Byrd se pomalu otočil a nechápavě se na něj podíval.

„Takže předběžné?“

John jen pokrčil rameny.

„Vy jste to prachsprostě odhadl?“ nechtěl věřit David.

„No, abych…“

„Vy… jste napovídal personálnímu šéfovi Bílého domu, že máte důkazy, a zatím jste si je vycucal z prstu?“

John Blaylock upíjel s přehnaným potěšením pivo, opřel se o opěradlo zahradní židle a upíral klidný pohled do dálky. „Neměli jsme čas smlouvat,“ prohlásil. „Chystali se ty nešťastníky sestřelit.“

„Ale, propánakrále, Johne, co kdyby ten aeroplán byl prázdný, pasažéři by byli jako rukojmí pořád ještě v Nigé-rii a skutečně by se jednalo o trojského koně?“

„Vv jste byl přesvědčen o tom,“ řekl s neutrálním výrazem v obličeji Blaylock, „že se o nic takového nejedná. A na mě to udělalo ohromný dojem. Copak nevíte, že my záložáci se vždycky skláníme před našimi zářnými vzory v aktivní službě?“

Davidovi se nedařilo najít správná slova a začal se zadrhávat. „A, a, ale… to byl můj osobní rozbor situace…, nebyl založen na ničem konkrétním. Co kdybyste neměl pravdu?“

„To není správně položená otázka, Davie,“ odpověděl na to John a levou rukou si podepřel hlavu v týlu. „Korektní by bylo, kdybyste se zeptal: K čemu by došlo, kdybych zaváhal? Čekal-li bych na potvrzení, o němž jsem už stejně věděl, že nemůže přijít včas, co pak? Byli bychom zabili přes tři sta mužů, žen a dětí na základě chybného předpokladu, ke kterému jsme došli.“ Natáhl ještě ruku se sklenicí a poklepal Davidovi na rameno, aby dodal svým slovům váhu.

„Přesvědčil jste mě, Davide. Chtěl jsem víc důkazů, to ano, ale už na to nebyl čas. Musel jsem se spolehnout na svůj instinkt. A také na ten váš.“

MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ V MARSEILLE – 5.15 MÍSTNÍHO ČASU

„Teď mám zase já otázku na vás, pane inspektore,“ ozvala se Janie Bretsenová a podívala se na anglicky mluvícího francouzského policejního důstojníka. Další dva muži a jedna žena, kteří zapisovali výpovědi cestujících a posádky, zvedli jako na povel hlavy.

„Zajisté,“ povzbudivě jí odpověděl monsieur Christian LEBourgat.

„Existuje už plán, jak dostat naše cestující do cíle jejich putování? Už to jsou čtyři hodiny, co jsme přistáli.“

Příjemně se zasmál a přikývl. „Vaše aerolinie posílají náhradní letadlo i s posádkou. Už je na cestě z Londýna. Vezmou cestující do Kapského Města a nový pár pilotů dopraví vaše letadlo zpátky do Londýna. Vy jste to nevěděla?“

Zavrtěla hlavou.

„Vidím, že jste vyčerpaná, slečno Bretsenová, ale tady jsme už skončili.“

„Zatknete někoho?“ zeptala se.

Inspektor zavrtěl hlavou. „Ne,“ ujistil ji a zavřel notes. „Všichni mohou svobodně odejít. Včetně vás, samozřejmě. Žádala jste o mezinárodní hovor, oui?“

„Ano, žádala.“

Uvedl ji do vedlejší místnosti a promluvil nejprve s operátorkou, než jí předal sluchátko. „Tady ta dáma je připravena vás přepojit.“

Janie poděkovala a vytáhla z peněženky kousek papíru. Vyhledala švýcarské číslo a sdělila ho operátorce. Po několika minutách hovoru se opět objevila v hale a zjistila, že inspektor na ni čeká.

„Usmíváte se, slečno Bretsenová. Byly to dobré zprávy?“

Janie přikývla a vylíčila mu případ Janny Levyové, která málem zahynula při autonehodě. Také o zoufalém závodu s časem jejích rodičů, kteří se předevčírem vydali přes Atlantský oceán, a o překážkách, které jim společnost Meridian a systém letecké dopravy stavěly do cesty.

„Jejich dcera nabyla vědomí krátce poté, co dorazili k jejímu lůžku, a doktoři věří, že má šanci se z toho dostat,“ uzavřela Janie celý příběh. „Ani vám nedokážu vypovědět, jak moc se mi ulevilo.“

„Neobvyklé, aby zaměstnankyně aerolinií byla tak pohnuta obavami o svěřené cestující,“ prohlásil inspektor zdvořilým tónem. „Obzvlášť v těchto dnech.“

Martinu Ngumemu sklouzl loket z opěrky sedadla. To ho prudce vytrhlo z dřímoty, jako už tolikrát předtím.

Protřel si oči a zkontroloval čas na nástěnných hodinách.

Čtyři hodiny, pomyslel si. Čtyři hodiny od doby, co jsme přistáli, a já jsem právě teď měl vystupovat z letadla v Kapském Městě.

V paměti mu vyvstal obrázek, jak následuje ostatní cestující z letadla do přelidněné čekací haly, kde byl každý jednotlivě vyslýchán.

Martin pozoroval telefonní budku na druhé straně čekací haly. Někdo z šiku policistů a zástupců aerolinií mu předtím angličtinou se silným přízvukem slíbil, že mu hned ráno pomůže zavolat domů. Uprostřed noci by to stejně nemělo žádný smysl. V sousedství malého obchůdku v Sowetu se rozhodně v tuhle dobu nebude vyskytovat nikdo, kdo by zvedl zvonící veřejný telefon, natož aby mu cokoli sdělil o osudu jeho maminky.

Martin se obrátil na stejně ospalého muže vedle sebe.

„Nevíte, kdy budeme moct pokračovat v letu do Jižní Afriky?“

Muž zavrtěl hlavou a ještě si stačil povzdechnout, když ožil místní rozhlas.

Žádáme pana Martina Ngumeho, aby laskavě prokázal svou totožnost pracovnici letiště stojící u dveří. Voláme pana Martina Ngumeho.

Martin si na okamžik myslel, že je to ještě součást snu. Snad znovu prožívá podobnou situaci, kdy ho před mnoha hodinami v Londýně vyzývali k témuž.

Ale ne, tohle byl jiný hlas.

Martin se vymrštil ze židle, zamával a pracovnice se k němu rychle vydala.

„Vy jste Martin Ngume?“

„Ano, to jsem já.“

„Pojďte laskavě za mnou, pane Ngume. Máte telefonní hovor.“

„Já? Ale kdo…?“ Zachvátila ho hrůza, která mu zpřeházela všechny myšlenky. Následoval ženu, a vůbec nevnímal, co mu říká, když mu podávala sluchátko.

„Haló?“

„Martine? Jsi to ty?“ zeptal se s napjatým očekáváním dobře známý mužský hlas.

„Ano. To je Philip. Před očima se mu vybavila podoba jednoho ze spolubydlících. „Jsi to opravdu ty, Philipe?“

„Člověče, kdo jiný by to mohl být? Jsem tady u nás doma. Viděli jsme tě na CNN, když jsme se dozvěděli, že tvoje letadlo má nějaký průšvih, že vás snad všechny unesli, či co to povídali. To je ale teď už jedno, na každý pád jsem strašně rád, že jsi v pořádku. Byla to úplná anabáze, než jsem se ti dovolal.“

„Já jsem v pořádku, Philipe, cožpak o to, ale… Pořád ještě nevím vůbec nic o mamince a asi se to ještě pořádně protáhne, než dorazím do Soweta.“

„Má se dobře, Martine, můžeš mi věřit.“ Ve Philip ově hlase zazníval potutelný tón.

„Moc rád bych ti věřil,“ řekl Martin sklesle, „jenže když taková starší paní zmizí a nikdo neví, kam se poděla aebo co se s ní stalo, je to o strach.“

„A víš ty co, stará vojno? My víme, kam odjela, a taky víme, že se má náramně, i když má o tebe starost.“

Martinovi chvíli trvalo, než mu došel význam slov. „Vy… vy něco víte? Jak to? Vy jste s ní mluvili! Copal se vám podařilo tam dovolat?“

„To ne, teda vlastně jo, mluvili jsme s ní. A byla to určitě ona.“

Martin zavřel oči a zavrtěl hlavou. Sluch ho určitě klamal! Jenom slyšel to, co by slyšet chtěl.

„Ale úplně jistý si tím nejsi, viď, Philipe? Jak zněl její hlas?“

„Martine, je tvoje maminka malá černá paní se širokým úsměvem, která vypadá hodně nóbl?“

„Ano…, to ano, ale proč… Já ti teď nerozumím.“

„Vzpomínáš si na ten článek, co o tobě vyšel v novinách?“

„Ano, vzpomínám.“

„Nějakého měkkosrdcatého prachatého chlápka tady z Chicaga nejspíš dojalo, jak jsi tam říkal, že chodíš na vysokou místo maminky, a tak se rozhodl, že jí musí dát možnost vypravit se do Států, a to radši dřív než později. Zaplatil nějakému právníkovi v Kapském Městě, aby to všechno zařídil. Když ten právník tvé mamince napsal, všechno nechala ležet a… Že je to tak, paní Ngumeová?“ odmlčel se, jak se zřejmě obrátil na někoho poblíž telefonu. „Ano…, kývá. Když dostala dopis od právníka, odešla z domova, aniž cokoli komukoli řekla, nasedla do vlaku do Kapského Města, a je to jen pár hodin, co tady vystoupila z limuzíny a začala tě hledat. Mělo to všechno být velké překvapení. Tady ji máš, můžeš si s ní popovídat.“

„Martine?“ Při prvním zvuku mámina hlasu ucítil Martin, jak se mu oči zalévají slzami. Mrazivé tušení, že už ji nikdy neuvidí, ho neopouštělo dlouhé hodiny, takže úleva, která se teď dostavila, ho zasáhla takovou silou, že začal tiše vzlykat. Mezitím poslouchal, jak ten blízký hlas nepřestává nadšeně vyprávět o svém fantastickém dobrodružství.

„Máš báječné kamarády, Martine,“ právě pronášela. „Koupili mi jeden takový ten velký hamburger a vůbec udělali všechno, aby se taková stará ženská jako já cítila opravdu vítaná.“

„Zůstaň tam, mami,“ dokázal se konečně mezi slzami zasmát. „Už jedu. Přijedu za tebou do Ameriky a budeme si toho mít hrozně moc co povědět.“

CHICAGO – O PĚT TÝDNŮ POZDĚJI

Náměstkyně státního návladního Spojených států Debbie Randallová seděla na pohodlném zadním sedadle pronajaté limuzíny, ignorovala nesouhlasné pohledy svého kolegy a soustřeďovala pozornost na papíry na klíně.

„Cožpak si nemůžeš vychutnávat jízdu autem a povídat si se mnou?“ stěžoval si Alex Brownlee.

„To bych mohla,“ odpověděla mu Debbie, ale nezvedla oči od listin se soudní obžalobou za vraždu, z níž byl obviněn jistý Brian Logan. „Než se ale setkáme s tím informátorem, ať už je to, kdo chce, musím si celý případ ještě jednou projít.“

„Je to naprosto jasný případ, Debbie,“ oponoval jí Alex a v nestřeženém okamžiku si dopřál pohled na půvabné linie jejích ňader. „Vyhozený lékař se rozzlobí na aerolinie a chladnokrevně se rozhodne utlouct pilota k smrti.“

Debbie se na něj podívala a zavrtěla hlavou. „Je to všechno, jen ne jasné. Je to tragický příběh, v němž hraje roli slepá zuřivost a náhle se naskytnuvší příležitost. Ale přestože se obhajoba vytasí s duševní chorobou, nakonec ho stejně odsoudíme.“

„Bude to ale dost obtížné prokazovat, nemáme-li pilotovo tělo,“ usuzoval Alex.

„Tenhle problém nás dost možná nebude trápit.“

„Ty si myslíš…, že ten člověk, se kterým se máme setkat, něco ví?“

Přikývla, zvedla hlavu a obhlížela okolí. Byli stále ještě asi patnáct kilometrů od letiště v Palwaukee, soukromé přistávací plochy na sever od letiště OHare.

„Vím jedině to,“ pokračovala Debbie, „že šéf měl před pár hodinami nějaký telefonický hovor a ten, s kým mluvil, byl právě na cestě letadlem do Palwaukee. Náš neohrožený vůdce prohlásil, že jelikož my dva jsme buřiči, kteří ho dotlačili, aby tu obžalobu odsouhlasil jen proto, abychom mohli učinit prohlášení o vzpouře za letu, potřebujeme si toho dotyčného taky zajet vyslechnout.“

„To ale není jen prohlášení o vzpouře za letu, Debbie. My taky žalujeme doktora, který zavraždil člena posádky civilního letadla.“

„Vždyť víš, jak se šéf kroutil a vůbec se mu nechtělo to obvinění vznést, když se nenašlo tělo. Nigerijci už po něm pátrají tři týdny a nenarazili na jedinou stopu,“ připomněla mu.

„Pořád mě moc mrzí, že jsme Loganovi nepřišili letecké pirátství, Debbie. Taková žaloba by byla alespoň pořádná zábava.“

„Moc velká, to jo, mít případ, který se vypařil zároveň s přistáním. Dovol, abych ti připomněla důkazní nouzi. Většina cestujících tohle obvinění popírá, kapitán si není jistý, co se vlastně stalo, a jediné, co na Logana skutečně máme, je nahrávka z hlasové schránky v pilotní kabině. A tam je jenom jeho prohlášení v palubním rozhlase a v interkomu, kde se dožadoval, aby letadlo letící do Kapského Města skutečně letělo do Kapského Města.“

„Ale pokusil se převzít velení nad letadlem násilím,“ trval na svém Alex. „O tom jsme se už přece dohadovali víckrát.“

„Ano, ale jenom dohadovali. On prohlásí, že neměl v úmyslu se ničeho zmocnit a že se tím výrazem jen slovně oháněl. Koneckonců nařídil kapitánovi, aby letěl tam, kam měl letět tak jako tak. Tomu říkám hodně kulhavý únos. Už jsi někdy stál před porotou, která se ti začíná pochechtávat a nepřestane, dokud se všichni nezačnou řehtat, až se za břicho popadají, a nakonec všichni spadnou smíchy ze židlí?“

„To ne,“ ujistil ji Alex a sám se při té představě rozesmál.

„Věř mi, žádná legrace to není.“

Právě když jejich limuzína zahýbala před letištní budovu v Palwaukee, zpomaloval na ranveji štíhlý dvoumotorový Gulfstream V.

„To je on?“ zeptal se Alex. Debbie si to ověřila v malém digitálním notebooku a přikývla. „Myslím, že ano…, jestli jsem si přečetla správně číslo na kormidle. Vlastně jsou to písmena místo obvyklých čísel. Možná je to britský způsob registračního označení. Přiletěl o něco dřív.“

Rozhlédla se kolem sebe a všimla si i dalších aut a lidí zjevně čekajících na totéž letadlo. Vedle služebního vozu postávali dva celní důstojníci.

„Jak je patrné, nejsme jediní, kdo mu přijel naproti až na letiště,“ poznamenala poněkud překvapeným tónem.

Gulfstream zastavil, motory začaly snižovat otáčky a vpředu se spustily schůdky. Dva celní inspektoři vystoupali na palubu a zmizeli v útrobách letadla, ale jeden z nich se po několika vteřinách vrátil a zamířil přímo k řidiči jejich automobilu.

„Máte tu nějaké lidi z úřadu státního návladního?“

„To jsme my,“ zavolala na něj Debbie.

„Fajn. Potřebují vás na palubě.“ Otočil se a odkráčel zpátky k gulfstreamu, aniž by cokoli vysvětloval. Debbie s Alexem vystoupili a šli za ním.

Jakmile Debbie vkročila do letadla, ovanula ji příjemná vůně luxusní kůže. Celník ukázal doprava a nápadně krásná černoška v uniformě letušky je dovedla do přepychového interiéru, kde na ně čekal muž v pohodlném sportovním oblečení.

Debbie mu podala ruku a představila se.

„Těší mě,“ odpověděl muž. „Jsem rád, že jste sem vážili cestu.“ Potřásl rukou i Alexovi a pokynul jim, aby se posadili.

„Smím se vás zeptat na vaše jméno?“ požádala ho Debbie.

„Nejprve,“ vyhnul se odpovědi muž, „chci vědět, jestli jste ti právníci, kteří se zabývají žalobou na doktora Briana Logana?“

Oba unisono přikývli a muž pokračoval. „Rovněž chci vědět, z čeho jste ho mohli obvinit, či spíš z čeho jste ho už obvinili a proč?“

Debbie zaváhala a podívala se krátce na Alexe a neznámý znovu promluvil.

„Podívejte, dojeli jste sem jen proto, že vedoucí vašeho oddělení chtěl, abyste se mnou spolupracovali, a já vám zaručuju, že pro vás mám ty nejdůležitější informace, které jste až dosud v tomto případě měli. Takže prosím, odpovězte na mou otázku.“

Debbie si povzdechla a přikývla a předložila mu řadu možných obvinění, které by byli mohli vznést. Konečně se ve svém líčení dostala až k rozhodnutí, že Logana obviní z vraždy prvního stupně.

„Byl obviněn, předveden k soudu a propuštěn na kauci. Až na to, že nemáme Abbottovo tělo, se jedná o jasný případ s očitým svědkem.“

„Tím jistě nebude nikdo jiný než vedoucí kabiny, vidle?“

„Přesně tak.“

„Judy Jacksonová?“

Ještě než Debbie přisvědčila, vyměnili si s Alexem udivené pohledy. „Ano.“

„Byl bych čekal, že aerolinie Meridian už Jacksonovou vyhodily. A měly by pro to celou řadu pádných důvodů, kdyby chtěly.“

„To jste odhadl správně, protože k tomu už došlo,“ přiznala Debbie. „Ty důvody však nesnižují její důvěryhodnost jako svědka vraždy Gartha Abbotta.“

„No, jak myslíte,“ pravil muž zamyšleně. „Pravda ovšem je, že i když je Judy Jacksonová nepochybně přesvědčena, že to viděla správně, ošklivě se mýlí. Brian Logan nejenže Gartha Abbotta nezabil, ale ani mu v nejmenším neublížil.“

Alex se naklonil dopředu, ruce sepjaté, v obličeji pečlivě nacvičený výraz nesouhlasné skepse.

„A co vás opravňuje takový soud vynést, pane? Jaké důkazy můžete pro své tvrzení předložit?“

„Sebe sama,“ opáčil muž. „Já sám jsem tím oprávněním.“

Alex se zase opřel zády o opěradlo, zavrtěl hlavou a rozzlobeně se zamračil. „Takže vy jste vytáhl dva velice zaneprázdněné náměstky státního návladního přes celé město jen proto, abyste jim sdělil pouze vlastní názor?“ Obrátil se na Debbie a chystal se vstát z křesla. „Tohle je absurdní. Pojď, půjdeme odtud.“

„Počkej,“ zarazila ho Debbie a upřeně pozorovala muže naproti sobě. „Co přesně myslíte tím, že vy jste tím oprávněním?“ zeptala se ho.

„Vy snad nepotřebujete tělo Gartha Abbotta, abyste se mohli pustit do Loganova trestního stíhání?“

„Nemusíme ho mít. Rozhodně by pomohlo, kdybychom tělo měli, ale…“

„Vím přesně, kde je.“

Oba právníci si vyměnili překvapené pohledy a Alex se posunul na kraj otočného přepychového křesla. „A kde je?“

„Tady.“

„Přímo tady?“ zeptala se Debbie. „Na palubě tohoto letadla?“

Muž přikývl. „Jo. Přímo před vámi.“ Vysoukal si levou nohavici, pod níž se objevila sádrová dlaha, a nespouštěl oči z jejich obličejů. „Jsem Garth Abbott, a jak staré úsloví praví, zprávy o odchodu z tohoto světa bývají někdy silně přehnané.“

Carol Abbottová seděla v obývacím pokoji obklopená několika přáteli, ale nikdo z nich netušil, jaký vnitřní neklid prožívá. Také nikdo nic nevěděl o ostrých slovech, jež padla mezi ní a Garthem, když spolu naposled mluvili.

Garthův telefonát přes satelit z nějakého místa nad Atlantským oceánem přišel jako blesk z čistého nebe a prořízl se hořkostí pocitu viny, kterou do té chvíle cítila kvůli tomu, jak se rozloučili. Ale Garth nezemřel, a teď byl tady! Zmatek v Carolině duši se mísil s obrovskou úlevou. Vždyť měla za sebou celé týdny bolesti a truchlení a výčitek vířících kolem ní v bludném kruhu, a to kvůli manželovi, kterého se téměř definitivně rozhodla opustit.

Garth k ní zamířil rovnou od dveří opíraje se o berli.

Ta odlétla na koberec, když chytil Carol do náručí a pevně ji k sobě přitiskl. Líbal ji na ústa i na krk, až ji celou rozcuchal. Nakonec se zahleděl do jejích utrápených očí.

„Myslela jsem…,“ nedokázala Carol dokončit větu.

Ostatní se kolem nich začali tlačit a on přijímal podávané ruce i objetí a pak nechal Carol, aby ho odvedla ke gauči. Zvedl ruku, aby se pokusil zarazit příval otázek.

„Ve zprávě, kterou jsme dostali, se psalo, žes měl roztříštěnou nohu, Garthe. Mysleli…, tedy ten doktor, kterého obvinili, že tě zabil, si myslel, žes vykrvácel.“

Zavrtěl hlavou. „Krvácel jsem silně, ale kulka naštěstí nezasáhla tepnu. A jak se ukázalo, kulkami mě neprovrtali vzbouřenci, ale vojáci nigerijské vlády, kteří se právě v tu chvíli rozhodli podniknout protiútok.“

„Takže oni tě nechali ležet těžce zraněného na ránveji,“ nakousl pokračování příběhu jeden z kolegů od aerolinií Meridian.

„Žádní oní, Keithe,“ opravil ho Garth, „byl jenom jeden. Náš starý kamarád Phil Knight.“

„Ale o tom přece víš, že ho vyrazili, ne?“

Garth zavrtěl hlavou. „Nevím. Ale neřekl bych, že mě to překvapuje. Chystal jsem se toho zmetka zabít vlastníma rukama. Zvlášť ve chvíli, kdy jsem tam ležel a koukal na tu hliníkovou bestii, se kterou jsme tam přiletěli, jak se drkotá kolem a jde do vzduchu beze mě. Ani vám nedokážu popsat, jak mi bylo. Vůbec jsem tomu nemohl uvěřit! Taková sprostá zrada, tak naprosto se na mě vykašlat.“

„Celé aerolinie to šokovalo, Garthe,“ poznamenal Keith.

„Natož mě. Něco ti ale řeknu. Trvalo mi to celé dlouhé týdny, než jsem k tomu došel, ale je to pravda. Vina byla víc na straně Meridianu než na straně Phila Knighta. Jak si do háje mysleli, že to může dopadnout, když přeřadili kapitána, který měl zkušenosti jen z vnitrostátních linek, do mezinárodní sekce? Copak neměli povinnost ho pořádně vycvičit a přezkoušet? Poslali ho na porážku a já nemám rozhodně v úmyslu zůstat zticha.“

„Co se dělo, když tě tam Knight nechal?“ osmělila se konečně Carol.

„Protiútok vystřídal další protiútok,“ vyprávěl Garth. „Když jsem sledoval, jak letadlo odlétá, uviděl jsem jednoho z těch, co po mně stříleli, jak se jde přesvědčit, jestli jsem mrtvý. Kopl mě do žeber a otočil mě a já se snažil předstírat, že je po mně. Přivřenýma očima jsem jasně viděl, jak na mě namířil. Pak ale přiletěla kulka bůhví odkud a on se svalil na zem mrtvý. Najednou se nade mnou objevila impozantní postava velitele vzbouřenců, nějakého generála Onitsy, se kterým jsem jednal, hned jak jsme tam přistáli. Zvedl mě ze země, zatímco jeho muži zalehli a kryli nás palbou. Pak jsem nakonec bolestí přece jen ztratil vědomí. Probral jsem se až po třech dnech v nějaké mrňavé polní nemocnici a on seděl u mé postele a usmíval se na mě. Ukázalo se, že je původní profesí chirurg. To on mě dal zase dohromady.“

„Ale… jak ses dostal odtamtud?“ vyptávala se dál Carol.

Vyprávěl jim o vymáhání výkupného a o deseti vyplacených milionech a o Onitsově roli vůdce hnutí odporu.

„Nedovedu posoudit, jestli je to, čeho se snaží dosáhnout, zavrženíhodné, ale dokáže být jemný, když chce, a je velice inteligentní. Vládní vojska po nás zuřivě pátrala celé týdny…, tedy přesněji řečeno po něm. Jak mi řekl, taky kvůli tomu mi nemohl dovolit zavolat domů. Má satelitní telefony, spojení, veškeré vybavení… Ten člověk je blázen do elektroniky. Útoky plánuje s pomocí digitálního asistenta Palm Pilot a na laptopu! Slíbil, že mě dopraví domů svým proudovým letadlem, jakmile to půjde, a slovo dodržel.“

„Tím chceš říct, že ten gulfstream…?“ překvapeně se zarazil uprostřed věty Keith.

Garth přikývl. „Ten je jeho, i když je to samozřejmě maskované přes celou šňůru nejrůznějších společností.“

Na Garthovi se začala viditelně projevovat únava, a když se konečně skupina přátel rozloučila a nechala je samotné, Carol se neklidně uvelebila v jeho náručí. Nevěděla stále, jak se má chovat či co má říct.

Pak uslyšela, jak se Garth zhluboka a dlouze nadechl. Rty měl téměř u jejího ucha, když začal přerývaně mluvit. „Máme… teď dost času, Carol. Bude trvat… hodně dlouho, než budu moct zase lítat.“

Odtáhla se od něj, aby mu viděla do obličeje, a ve smutných očích se jí objevil provinilý lesk. „Promiň mi to, Garthe. Je mi to hrozně líto.“ Rukou si přikryla ústa, ale on jí ruku něžně odtáhl a políbil ji.

„Máme toho hodně co dávat do pořádku… oba dva,“ konejšil ji. „A omlouvat bychom se také měli oba. Ale už mám za sebou takové… dá se říct konzilium. S tím nigerijským doktorem jsme si dost povídali, třeba když jsem se tehdy po probuzení pral s bolestí…, ale i v dalších týdnech, kdy jsme byli spolu. Všechno mi to tam venku v noci připadalo tak neskutečné… Víš, optimismus toho člověka je nakažlivý a dokáže ti změnit úhel pohledu na svět.“

Rozpačitě přikývla.

„V každém případě,“ pokračoval zamyšleně, „i když jsem si zoufal, že ti nemohu zavolat domů, abych ti řekl, že jsem v pořádku…, jsem měl dost času na přemýšlení. Uvědomil jsem si, kolik ses mi toho za poslední léta asi pokoušela povědět… a já to neslyšel.“

„Garthe…,“ snažila se ho přerušit, ale zvedl prst, aby ji utišil.

„Ne…, jen mě vyslechni. Zřídka se věci mají tak, jak vypadají. Třeba s tou sedm-set-sedmačtyřicítkou. Přetopený kotel naplněný rozhořčenými pasažéry… A příčinou jejich oprávněného rozhořčení byl přístup Meridianu. Jenže pokaždé, když jsem měl pocit, že už konečně vím, kdo měl a kdo neměl pravdu a koho považovat za škůdce, všechno se to najednou obrátilo. A stejné to bylo s Onitsou. A ani my dva na tom nejsme jinak. Mám tě rád, Carol. Dostali jsme druhou šanci a zdá se mi, že bychom se jí měli chopit. Začneme tím, že budeme jeden druhému naslouchat. Co ty si o tom myslíš?“

Poprvé od chvíle, kdy vešel do dveří, cítil, že v ní napětí povoluje a její úsměv je skutečný a spontánní. Přestože jí tekly slzy, její rty našly jeho ústa v polibku, za nímž se skrývala touha.

HLAVNI BUDOVA LETECKÉ SPOLEČNOSTI MERIDIAN, CHICAGO VE STÁTĚ ILLINOIS O ŠEST MĚSÍCŮ POZDĚJI

Do malé zasedací místnosti vešel před Philem Knightem jeho právní zástupce, a zatímco se jeho klient rozhlížel kam se posadit, zavřel za nimi dveře. Phil si sundal tmavé brýle, za nimiž se cestou sem skrýval. Naštěstí ani média, ani žádní rozlícení zaměstnanci společnosti Meridian se neukázali, aby na něj doráželi. Pocítil podivnou vděčnost. Po tom, co ho pronásledovali celé měsíce a vláčeli tiskem, ani nemohl uvěřit tomu, že ho teď nechali na pokoji.

„Cítíte se dobře, Phile?“ zeptal se právník z Asociace linkových pilotů.

„Jo, je mi fajn,“ odpověděl Phil bezbarvým hlasem, i když pochyboval, jestli ve skutečnosti ještě ví, co ta fráze znamená. Jak se může ještě kdy v životě „cítit dobře“? Jediné, co kdy uměl, bylo pilotovat linková letadla, a s tím byl teď konec. Pravda, odbory nadělaly trochu statečného povyku kvůli jeho opětovnému uvedení do funkce a uspořádaly statutární slyšení, kterého nyní čekalo, ale uvědomoval si, že je to zcela zbytečné. Nicméně jiný způsob, jak se mohl propuštěný pilot domoci navrácení do funkce, neexistoval.

Odbory měly bezpochyby v úmyslu pouze se formálně zhostit své povinnosti dané smlouvou, podle níž mu museli zastoupení poskytnout. Nějaké velké nasazení se od nich očekávat nedalo. Každé jeho rozhodnutí během osudného letu bylo posuzováno jako chybné, stupidní, případně ještě jako něco horšího, a většina pilotů s tím souhlasila. Přistání v Nigérii, opuštění druhého pilota, o kterém si myslel, že je mrtvý… Nikdo nebral v potaz, že se snažil zachránit přes tři sta lidí… Obecné mínění bylo jednoznačné: Phil Knight nemá právo být kapitánem letadla aerolinií. Na základě takového konsensu pak byla všechna fakta vhodně utříděna, aby odpovídala zamýšlenému závěru.

U aerolinií Meridian žádná vina shledána nebyla. Nejrůznějším soudním obviněním a veřejným odsouzením budou čelit prostě tím, že všechno hodí na hlavu Phila Knighta, a také prohlášením, že ony samy byly podvedeny. Budou tvrdit, že pokud došlo k nějakému selhání samotného systému, tak jedině v tom, že nedokázal odhalit Phila Knighta jako podfukáře, kterému nemělo být nikdy dovoleno zasednout do kokpitu mezinárodního linkového letadla.

Daň, kterou zaplatila manželka a děti, mu připadala hrozivá. Jejich víra v něj byla otřesena, důvěra v celý systém vzala za své. Jestli měli mít po tom všem ještě jako rodina nějakou naději, muselo by to být někde jinde. Nezbylo by než se přestěhovat do skromnějšího domu, zatímco on by si musel hledat práci například jako pilot nějakého nákladního aeroplánu létajícího po nocích s bagáží, nebo snad někde v zahraničí. Šeky na dvě stě tisíc dolarů ročního platu a neomezené volné letenky pro rodinu, spolu s hrdostí, že je významným kapitánem aerolinií, to vše patřilo nenávratně minulosti.

„Phile, než začnou, možná bychom si to měli všechno ještě jednou projít,“ navrhl právní zástupce asociace.

Phil zavrtěl hlavou. „Není co procházet. Je to plýtvání vaším časem.“

Cesta do jednacího sálu byla utrpením. Před ním stál stůl pokrytý bílým ubrusem, za nímž seděli provozní viceprezident společnosti, hlavní pilot, vedoucí výcviku a několik dalších profesně starších kapitánů. Jeho situace by se docela dobře dala přirovnat k pozici kapitána válečného námořnictva, který přišel o loď a teď stojí před skupinou rozzuřených admirálů. Zásady byly podobné, závěry stejně předurčené.

Rozhořčení těch, kteří budou posuzovat jeho odvolání proti propuštění, se jen sotva dalo skrýt za maskou předstíraného klidu.

„Ne, pane předsedo,“ odpověděl Phil v jednom okamžiku probíhajícího slyšení. „Nevěřím, že má rozhodnutí byla chybná ve smyslu předpisů, ale jestli ano…, a já si uvědomuji, že nikdo něco podobného slyšet nechce…, pak to byly plody výcviku, který jsem prodělal, nebo spíš jeho nedostatečnosti. Nikdo mi nesdělil věci, o nichž se očekávalo, že je nějak sám o sobě nasaju ze vzduchu.“

Právní zástupce Asociace linkových pilotů chytře přivedl na svědeckou lavici celý zástup vzájemně se podporujících soudních znalců, kteří potvrdili nutnost i technickou správnost Knightových nouzových přistání v Katsině i Londýně – zvlášť ve světle mizerných interních předpisů aerolinií Meridian týkajících se těchto výjimečných situací. Philův bývalý zaměstnavatel se bránil předvedením vlastních svědků, kteří obhajobě oponovali a vyvraceli a zesměšňovali každý bod, který by mohl mluvit v kapitánův prospěch. Nicméně když bylo slyšení zhruba v polovině, přistihl se Phil, jak někde v hloubi duše hýčká jiskřičku naděje, že rozhodnutí by se mohlo i zvrátit v jeho prospěch. Dopodrobna byl citován jeho neposkvrněný záznam z dob, kdy létal jako kapitán na vnitrostátních linkách, včetně svědectví dávného přítele a bývalého druhého pilota, který měl tu odvahu a postavil se nechuti ostatních pilotů mluvit v jeho prospěch.

Avšak příznivá svědectví a prohlášení učiněná na jeho podporu skončila poměrně brzy, a Philovi neušlo, jak se obličeje jeho soudců znovu zatvrzují.

Náhle se za jeho zády ozval zvuk otvíraných dveří.

„Promiňte, nejdu příliš pozdě?“ zeptal se muž, který vešel spěšně do místnosti. Hlas mu připadl vzdáleně povědomý, ale Phil, který už zase ztrácel víru v osvobodivý verdikt, se neobrátil.

„Kdo jste?“ zeptal se viditelně zaskočený předseda vyšetřovací komise.

Muž popošel k jeho stolu a začal předávat papíry jednotlivým členům komise, pak se otočil a předal po kopii i právním zástupcům společnosti. Nakonec se zastavil před Philem Knightem, jenž konečně zvedl hlavu, a kývl mu na pozdrav. Phil cítil, jak mu srdce kleslo ještě hlouběji, když se na něj ten člověk usmál a obrátil se k vyšetřovateli. Levou ruku měl stále zavěšenou na pásce.

„Jsem doktor Brian Logan,“ představil se a v téže chvíli se dveře za nimi opět otevřely. „Dostavil jsem se společně se zaměstnancem aerolinií Meridian, prvním důstojníkem Garthem Abbottem, který právě vešel.“

Vyšetřovatel s povzdechem přikývl a pokynul k lavici svědků. „Máme vás skutečně oba na seznamu svědků, ale už jsme si mysleli, že se nedostavíte.“

„Omlouvám se jménem obou,“ promluvil zase Logan. „Pan Abbott na mě čekal a letadlo, kterým jsem přiletěl z Bostonu, se opozdilo.

Než začneme, chtěl bych, aby přítomní na tomto slyšení věděli přesně, proč jsem tady i já. Všichni víte, že se soudím s vašimi aeroliniemi o miliony dolarů, protože jeden z vašich kapitánů odepřel při letu mé ženě lékařskou pomoc. Jistě jste si také vědomi, že bylo vůči mně staženo obvinění z vraždy Gartha Abbotta, na němž se vaše aerolinie tak aktivně podílely. Ovšem druhý pilot letu číslo šest stojí nyní tady za mnou, a jak je patrné, je bezpochy by živý. Jistě je vám známo, že se mezi námi nastřádalo hodně zlé krve, a také jste jistě informováni – ostatně jsem to veřejně prohlásil v tisku –, že jsem si přál, aby Phil Knight přišel o práci. Přitom jedinou tuto záležitost jste provedli skutečně bez nejmenšího odkladu. Garth Abbott a já tu jsme dnes proto, abychom se beze zbytku ujistili, že za všechny stupidity, k nimž došlo během letu šest, budou zodpovědni ti, jimž to přináleží. Patrně vás však ohromím tím, že tu nejsem proto, abych někomu tu vinu přisoudil. Chci se o ni podělit s kapitánem, se všemi rozzuřenými cestujícími a i s vámi jako vedoucími velmi chybujícího a velice se provinivšího systému, jenž navíc naprosto selhal, když měl připravit tohoto muže pro povolání mezinárodního pilota.“

Odmlčel se, aby svým slovům dodal patřičný důraz.

„Pánové, jsme tady, abychom podpořili odvolání pana Phila Knighta vůči vašemu rozhodnutí zbavit ho kapitánské funkce.“

„Kdy komise oznámí výsledek jednání?“ zeptal se Brian Logan, když podával ruku Garthovi Abbottovi okénkem velkého rodinného stejšnu jeho ženy.

„Za čtrnáct dnů, maximálně za měsíc. Zavolám ti, až se něco dozvím.“

Vůz se rozjel, Garth ještě zamával na rozloučenou a už u něj zastavil dvoumístný kabriolet. Řidička se naklonila ke dveřím pro spolujezdce, aby je otevřela, Brian Logan nastoupil a věnoval ženě za volantem obdivný pohled.

„Moc si vážím toho, Janie, jak jste to všechno tak bezvadně zkoordinovala,“ prohlásil uznale. „To, že jste přijela až na letiště, dovezla mě sem a ještě počkala, až to vyřídíme. To od vás bylo velice obětavé.“

„To nestojí za řeč.“

„A především vám chci poděkovat, že jste mi vůbec zavolala a přišla s tím návrhem.“

„Jak to tam uvnitř probíhalo?“ zeptala se, když zamířila k nedalekému nájezdu na dálnici vedoucí k letišti OHare.

Když zabočili před letištní budovu American Airlines a Janie zastavila, byl už Brian se svým vyprávěním u konce.

Váhal s rukou na pojistce dveří a s očima upřenýma na řidičku.

„Jezdíte někdy do Bostonu?“

Odpověděla mu úsměvem, který ho rozehřál způsobem, jaký nepocítil od chvíle, kdy ztratil Daphne.

„Mám Boston moc ráda, ale jen málokdy mě tam někdo pozve.“

Cítil, jak se mu tělem rozlévá radostné uvolnění a něžně stiskl její ruku.

„Zvážila byste někdy v blízké budoucnosti cestu do Bostonu a dovolila mi, abych vás provedl po městě?“

„Zvážila bych to, to ano,“ odpověděla a opětovala stisk. „Zavolejte mi, jestli se vám bude chtít.“

Brian přikývl. „Ano, ozvu se.“

„Uložil jste je k odpočinku?“

„Prosím?“

„Popel vaší ženy a nenarozeného chlapečka. Měl jste je sebou v kufříku během letu.“

Brianovi lehce poklesla brada, když se na ni zadíval. „Jak jste to uhodla?“ zeptal se konečně.

Usmála se na něj. „Dala jsem si to dohromady.“

Kývl hlavou. „Ano. Daphne milovala oceán. Najal jsem si loď.“

„Tak je to nejlepší.“

„Ještě jednou vám děkuju,“ zopakoval a trochu neobratně vystoupil.

„Udělal jste dnes správnou věc, Briane,“ zavolala na něj ještě otevřenými dveřmi Janie.

Přikývl, zabouchl dveře a ještě se naklonil zpátky do otevřeného okénka.

„Nevím, jestli to, co jsem tam dnes řekl, Philu Knightovi nějak pomůže, ale věřte mi, mně to rozhodně pomohlo. A za to musím poděkovat vám, Janie.“

Usmála se na něj. Odstrčil se od dveří zdravou pravičkou, zamával jí a vmísil se do davu lidí pospíchajících k letištní budově.

Janie Bretsenová sledovala jeho vysokou postavu, dokud nezmizela za automatickými dveřmi letištní haly. Ještě chvíli potom od nich nedokázala odtrhnout zrak. Zhluboka se nadechla, a když zařadila rychlost, po tváři se jí rozlil veselý úsměv.

Poznámka překladatele

V textu překladu byly z důvodů zachování přehlednosti a srozumitelnosti díla převedeny fyzikální veličiny do metrické soustavy. Je však třeba přiznat, že se tak stalo na úkor jisté autenticity textu. Veškeré jednotky, které se používají v popisech letových situací, a hlavně v rádiových relacích mezi piloty a řídícími letového provozu, jsou v původním díle samozřejmě uváděny v angloamerickém úzu, který je do značné míry charakteristický pro skutečný letový provoz a má mezinárodní platnost.

Pro informaci čtenáře zde zaznamenáváme, o jaké fyzikální veličiny jde, a doplňujeme též jejich převodní součinitele:

Vzdálenost letu – v mezinárodních námořních mílích (INM) – vzdálenost odpovídající jedné minutě zeměpisné délky na rovníku 1 INM = 1852 m

Výška letu, viditelnost, nadmořská výška – ve stopách 1 stopa = 0,305 m

Rychlost letu, případně rychlost větru, rozdíl mezi rychlostí letu a větru (tzv. „airspeed“) – v uzlech (mezinárodní námořní míle za hodinu) 1 uzel= 1,852 km/hod

Rychlost klesání či stoupání – ve stopách za minutu 1 stopa/min = 0,305 m/min

Množství paliva, hmotnost apod. – v librách 1 libra = 0,454 kg

Z anglického originálu Turbulence vydaného nakladatelstvím G. P. Putnanťs Sons v New Yorku roku 2002

přeložil Matouš Ibl

Redigoval Ondřej Preffer

Obálku navrhl Ivan Brůha

Vydala Euromedia Group k. S. – Knižní klub v Praze roku 2004 jako svou 2588. Publikaci

Odpovědný redaktor Jakub Sedláček

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 496

Sazbu zhotovila Knižní sazba Hogen, s. R. O., Horní Jiřetín

Tisk Tlačiarne BB, spol. S r. O., Banská Bystrica

Vydání první

John J. Nance je autorem řady knih, bývalým kapitánem jedné z významných amerických leteckých společností a mezinárodně uznávaným expertem pro oblast aviatiky. Píše odborné články do novin a jako konzultant a analytik spolupracuje s televizní společností ABC. Žije v Tacomě ve státě Washington. Dlouholetá profesionální kariéra i letecké zkušenosti se napevno vtiskly do jeho literárního stylu, jemuž dominují autenticita vyprávění a smysl pro dramatické napětí. Kromě thrilleru Křídla Medúzy, který se stal předlohou pro americký televizní snímek, vydal Knižní klub v loňském roce též Nancovy romány Před přistáním a Protivítr.

Knižní klub

Přeložil Matouš Ibl

Copyright 2002 by John J. Nance

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. This edition published by arrangement with G. P. Putnanťs Sons, a member of Penguin Group (USA) Inc.

Copyright of the Czech edition Euromedia Group k. &. 2004

Translation Matouš Ibl 2004

ISBN 80-242– 1220-X

Památce mého otce Josepha Turnera Nanceho

1917-1977

odborníka v oboru mezinárodního práva, veterána pilota armádních leteckých sborů a vojenského letectva USA

a také nejlepšího táty, jakého si chlapec může přát.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai