Záhadná ikona

Bill Napier

(2006)

Hodnocení:

*

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Antikvář Harry Blake obdrží zajímavou zakázku, má ocenit čtyři sta let starý deník odkázaný bohatému velkostatkáři. Nejprve to vypadá, že se jedná jen o kuriózně šifrovaný deník mladého plavčíka, který se roku 1585 plavil se slavnou expedicí sira Waltera Raleigha ve službách královny Alžběty. Když je však Harryho klient zavražděn a jeho vlastní život se ocitne v ohrožení, uvědomí si, že právě otevřel dveře k záhadě, pro kterou jsou jiní ochotni zabíjet…

Poté co při svém pátrání požádá o pomoc uznávanou námořní historičkku Zolu Khanovou, objeví Harry ještě něco. Z dešifrovaného textu se postupně vynořují matoucí zmínky o „tajném cíli“, hrozivá odhalení vražd, k nimž docházelo na moři, a nakonec šokující objev: odkaz na místo uložení posvátné relikvie nedozírné ceny, která na více než tisíc let zmizela ze světa.

Harry a Zola se vydávají po stopě, jež je zavede k dávnému a velmi nebezpečnému spiknutí, které se táhne staletími a má v rukou nepředstavitelnou moc - může doslova změnit a navždy zvrátit běh dějin.

Z anglického originálu Shattered Icon

přeložil Jan Kozák

© Bill Napier, 2003

Translation © Jan Kozák, 2006 ©

Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2006

ISBN 80-7217-423-1

Objevují se takzvané Hvězdy, jež lidem kradou duše a přetvářejí je v nemyslící bestie, takže zničí civilizaci, kterou sami vytvořili.

Soumrak, Isaac Asimov

CALUMOVI

I.

BOŽÍ ZEMĚPISNÁ DÉLKA

KAPITOLA 1

Pták se ladně nese po obloze, pomalu, lenivě krouží vysoko v horském termálním víru. Jemné, precizně sladěné pohyby křídel, výsledek působení odvěkých evolučních sil, udržují hlavu ptáka ve vzestupném proudu v dokonalé rovnováze a jeho černé oči se upírají do bodu pět set stop pod ním. Ty oči se zaostřují na veliké nehybné zvíře. Odvěké instinkty ptákovi sdělují, že to veliké zvíře je v nesnázích.

Nad člověkem se krátce mihne stín. Něco velkého, ale on netuší co. Namáhavě otevře oči, ale zpočátku vidí jen ostré slunce. Potom temnou siluetu vysoko na nebi: pták, překrásný tvor, vznášející se v horském ovzduší.

A další. A další.

Potřebuji se napít. Mám jazyk jako z olova. Tvář mi hoří, je orosená potem.

Teď už jsou jich spousty.

Oni krouží okolo mě. Klesají níž.

Jedno káně přistává asi dvacet yardů ode mne. Jakápak ladnost: mohutný ostrý zobák, lysá hlava, dlouhý vyzáblý krk, veliké pařáty. A ty černé blýskavé oči.

A za mnou mohutné máchání velkých křídel, a šelestivý zvuk, jako když se do sebe pustí dva ptáci. Skoro u mého krku.

Nemohu se hnout!

Teď už na mě hledí několik párů očí. Není v nich žádné slitování, nemá smysl prosit či argumentovat, kontakt našich myslí není možný. Přibližují se opatrnými, drobnými přískoky. Jako Indiáni stahující se kolem vozové hradby.

Nejprve se zaměří na mé nejměkčí partie, na oči. Pak možná na uši a na nos. Pak se pustí do mého krku a tváří, zatnou se mi do masa.

Nechci umřít, takhle ne. Nechci být sežrán zaživa mrchožrouty.

„Není to totéž jako soudní entomologie, abych uvedl příklad.“

Profesor – alespoň tím dojmem působí – je malý, neduživý, vrásčitý mužík s upocenou vyzáblou tváří a semknutými ústy, jež tvoří tenké, podle vyhlížející rty. Na sobě má laciný šedý nylonový oblek, v jamajském klimatu zcela absurdní jev, a v podpaží mu vystupují tmavé skvrny potu. Jeho křiklavá vázanka je u krku značně povolená. Sklání se nad stolem, na němž leží nevelký dřevěný artefakt. Ten se skládá ze tří panelů spojených panty tak, že dva postranní lze složit na ploše prostředního. V prostředním dílu je vsazen malý obdélník ze sukovitého dřeva. Na postranních panelech jsou malby: vlevo matka s dítětem, vpravo ukřižovaný Kristus na pozadí černého bouřkového nebe. Profesor si ten zvláštní předmět prohlíží pod velkým zvětšovacím sklem.

„Entomologie?“ Druhý muž se podrbe na hlavě.

Profesor se škrobeně usměje. „Jde o hmyz. Kdyby to byl hmyz, měli bychom velkou databázi DNA. Jak ovšem vidíte, máme před sebou kus dřeva, nikoli hmyz, a dřevo je přece mrtvé. Existují určité speciální testy, které bychom mohli provést, abychom otestovali, zda se nejedná o ten či onen konkrétní druh – je to napouštění vzorků, jejich ozařování ultrafialovým světlem a tak dále. Ty se však hodí jen pro identifikaci neobvyklých čeledí stromů, zpravidla nepříliš známých druhů z Jižní Ameriky. Kupříkladu čeleď Vochysiaceae akumuluje hliník z půdy a její dřevo při aplikaci speciálního činidla zmodrá.“

Mezi popravčími síněmi se tahle vyjímá svým komfortem, ba přepychem. Místnost je to vskutku veliká. Celou jednu stěnu tvoří pouze francouzská okna. Za nimi je široký balkon a ještě dále temné rozlohy půlnočního Karibiku.

V koutech sotva slyšitelně šeptají drahé klimatizační přístroje. Podlaha je dlážděná dovozovým italským mramorem, její vzor sestává z velkých pestrobarevných čtverců. Nábytek je masivní, tmavě hnědý a zdobně vyřezávaný v mexickém stylu. Jsou zde volně rozmístěny exotické stojací lampy a vázy, zdi jsou zdobeny jamajskými obrazy, jež jsou charakteristické zářivými odstíny základních barev.

Na nízkém, hluboko se bořícím bílém péřovém kanapi jsou usazeni tři lidé. Uprostřed je vousatý muž, vysoký a urostlý třicátník. Sedí vzpřímeně, napjatě a ostražitě a vskrytu zvažuje, jaké jsou šance na přežití. Ani ne dvacetiletá dívka po jeho levém boku, ležérně oblečená v džínách a bílém svetru, lapá zhluboka po dechu a přerývaně odfukuje. Má pohmožděnou tvář, oči vytřeštěné strachem, a musí se snažit, aby nepozbyla sebekontrolu. Po mužově pravé ruce je žena, jíž je rovněž něco přes třicet. I ona je ležérně oblečená, i ona zvažuje, jaké jsou šance na přežití, i ona dospívá k téže beznadějné odpovědi. Všichni vědí, že dokud profesor mluví, zůstanou naživu. Jejich problémy začnou, až zmlkne.

Naproti nim stojí za stolem dva muži. Jedním z nich je profesor, druhý musí být Středozemec, nejspíš Řek. Je malý a podsaditý, nápadný svou ostře řezanou tváří s hlubokými vráskami. Na sobě má černé kalhoty a rozhalenou košili, kolem krku mu na řetěze visí stříbrný kříž – nebo svastika.

Na leštěném stole před Řekem leží těžký černý revolver, který má na dosah ruky. Jeho společník stále hovoří.

Kromě Řeka je v místnosti ještě šest dalších ozbrojených lidí, pět mužů a jedna žena. Žena sedí uvolněně v křesle v jednom koutě místnosti, hlavu položenou na opěradle. I na ní jsou patrné středozemské rysy; na sobě má dlouhou, těsně přiléhavou růžovou večerní róbu a spoustu zlata. V klíně jí spočívá revolver. Ostatní muži si hoví porůznu v křeslech, vlastně až na mladého černého Jamajčana s dredy. Ten sedí se zkříženýma nohama na polštáři plněném polystyrénovými kuličkami, zbraň položenou na podlaze, a balí si velký joint. Zdá se, že jej více zajímá jeho joint než zajatci. Žena je však bedlivě sleduje, jako když kočka upírá zrak na myš, na rtech chladný polovičatý úsměv. Čas od času pootočí bubínkem své zbraně, vždy jen o jednu komoru, jako by se ujišťovala, že je nabitá.

„Se snímacím elektronovým mikroskopem je spousta práce, a abych vám pravdu řekl, nejvíce mi vždy posloužila tahle lupa. Například si vezměte,“ říká profesor, zatímco pozorně studuje dřevo, „že na světě existuje osmnáct tisíc druhů stromů, ale mně stačí jen pár vteřin s touhle čočkou v ruce, abych to množství zredukoval na několik set možností.“

A drmolí pořád dál. Jeho malá černá očka září nadšením, rty jsou upjatě sešpulená. „Na kmenech stromů lze pozorovat úžasné příklady potrubního vedení. Tady jsou řetězce velkých buněk, které přenášejí vodu z kořenů až k listům, a další řetězce, které dopravují cukernatou tekutinu, kterou vyrábějí listy, kmenem stromu zpátky dolů. Různé druhy mají svá potrubí různě uspořádaná, rozumíte. Ach, a tohle je zajímavé. Tady máme velké struktury smíšené s menšími, drobnějšími buňkami. To znamená, že mohu eliminovat celou velkou skupinu stromů, zejména měkké dřeviny. Myslím si, že jsme to zredukovali na jasan, bílý ořech či dub.“

Mladý Jamajčan povídá: „Jo.“ Právě skončil s balením jointu. Vytahuje tenký modrý zapalovač, škrtne jím a zabafá. Spirály marihuanového dýmu se začínají linout vzhůru. Muž se dívá, jak stoupají ke stropu, a ve tváři se mu usazuje výraz spokojenosti.

Profesor zvedne oči od lupy. „Ježíš Kristus byl s největší pravděpodobností ukřižován na kříži zhotoveném z bílého dubu, který tehdy byl a dodnes je běžně rostoucím stromem na Středním východě. Před pár desetiletími bylo na hoře Ararat v Turecku objeveno něco jako loď. Ukázalo se, že je to uděláno z bílého dubu, a nadšenci v tom spatřují důkaz, že se jedná o Noemovu archu.“ Opět ten upjatý, povýšený úsměv. „Existuje několik druhů dubu, quercus robur, quercus rubra…“

„Doktore…“

Avšak profesor zřejmě nevnímá, že v jeho společníkovi stále pobublává vulkán netrpělivosti, „…a já vám mohu říci, že právě tenhle konkrétní kus dřeva je bílý dub.“

Řek povídá: „Co nám to tu říkáte, doktore? Že to dřevo pochází ze Středního východu?“

„Naneštěstí se bílý dub nachází i v Severní Americe. Před dvěma sty lety se ještě často používal na stavbu lodí. Avšak tohle dřevo je dle mého názoru mnohem starší než dvě stě let. A mezi severoamerickým a středovýchodním bílým dubem jsou jisté nepatrné rozdíly. Já si myslím, že tohle není severoamerický bílý dub. Ano, pochází ze Středního východu. A je velmi, velmi starý.“

Řekovi došla trpělivost. Ptá se: „Je to ta ikona, nebo ne? Ano, nebo ne?“

Profesor se triumfálně usmívá. „Samozřejmě že korektní ověření stáří by vyžadovalo použití radiokarbonové metody. Ale mohu bezpečně vyloučit, že by se jednalo o nějaký rafinovaný soudobý padělek.“

Pro zajatce ta poznámka znamená rozsudek smrti. „Děkuji vám, doktore.“ Řek mohutně vydechne, jako kdyby se otevřel přetlakový ventil. „Myslím, že teď už můžete jít. Cassandro, odměna pro doktora. Vezmeš si to na starost?“

Profesor mírně sklopí hlavu. „Rád bych byl hodně daleko od tohoto ostrova, nežli…“ – podívá se letmo po zajatcích – „…nežli tu dojde k nějaké nepříjemnosti.“

Řek ukáže zuby. „Než tu k něčemu dojde, budete dávno pryč.“ Žena v růžovém natáhne zkřížené nohy, vstane z křesla a zamíří k zajatcům. Její podpatky ostře klapou na kamenné podlaze.

Profesor se naposledy podívá po zajatcích, tentokrát trochu nervózně. „Viděli mou tvář, rozumíte.“

„Doktore, pokud jde o to, nemusíte si dělat vůbec žádné starosti.“

A žena zvedá zbraň.

KAPITOLA 2

Obchod už v podstatě zavíral. Janice před chvílí odešla se svým obvyklým zvoláním „Čaóó!“ a já jsem se chystal aktivovat alarm, když za dveřmi na dvojitých žlutých pruzích pomalu zastavil kaštanově hnědý rolls-royce. Lilo jako z konve a ten muž během chvilky, co vystoupil z vozu a vběhl do mého obchodu, jaksepatří zmokl.

Čas od času jsem ho zahlédl v lincolnských ulicích. Byl drobný, zavalitý, bělovlasý, měl malá stažená ústa a drobná očka a jeho pleť svědčila o jeho životní zálibě – portském. Mluvil hlasem muže středního věku, nepochybně absolventa soukromé střední školy, a postřehl jsem slabý náznak přezíravé nadřazenosti, což mě jako rodilého proletáře uráželo. „Pan Blake? Harry Blake?“

„Osobně.“

„Jmenuji se Tebbit. Toby Tebbit.“

Tebbitovi. Naše místní šlechta, která si žila v závětří za Lincolnem, obklopena vysokými hradbami a dobrou tisícovkou akrů zalesněné půdy. „Sir Toby?“

„Osobně.“ Otřel si z kabátu z velbloudí srsti několik dešťových kapek. „Pane Blakeu, mohu-li jít přímo k věci. Hledám pomoc v jisté záležitosti. Obdrželi jsme balík doručený z Jamajky. V zásadě se jedná o hromadu papíru. Velmi starého, pokud mohu soudit.“

„Jak jste přišel k –?“

„K tomu se dostanu,“ řekl mírně podrážděným tónem člověka, který není zvyklý, aby mu druzí kladli otázky. „Byl bych vám vděčný, kdybyste mi mohl ty papíry ocenit.“

„Zajisté. Máte je s sebou?“

„Měl jsem dojem, že bude lepší, když si je přijedete prohlédnout k nám.“

„Není problém. O obchod se mi postará asistentka. Zastavím se tedy zítra v deset hodin.“

Tebbit stroze kývl, ohrnul si límec a vyšel ven, aby v dešti přeběhl krátkou vzdálenost mezi naším vchodem a svým rolls-roycem. Ani se neobtěžoval dát mi svoji adresu.

Druhý den ráno bylo nebe modré jako šmolka, ale na obzoru se začínala kupit temná mračna. Za volantem své postarší toyoty jsem opustil Lincoln a ujížděl po venkovské silnici krajinou. Po několika mílích jsem odbočil na úzkou příjezdovou cestu, na jejímž kraji stál strážní domek. Cedule na kamenném sloupku hlásala: PICARDY HOUSE. Na dalším sloupku stálo upozornění: SOUKROMÝ POZEMEK. VSTUP BEZ POVOLENÍ ZAKÁZÁN.

Cesta měla asfaltový povrch a byla lemována nízkým kovovým plotem. Vinula se mezi poli, na nichž místy rostly duby a pásly se ovce. Stromy asi po míli zhoustly, pastviny vystřídal lesík. Po levé straně jsem minul jezírko; u krátkého mola byl uvázaný veslový člun. Po průjezdu zátočinou jsem přijel na velké štěrkové nádvoří s fontánami, zastřihanými keříky a sochami v italském stylu, jež byly v módě mezi lidmi, kteří si před jedním nebo dvěma sty lety drželi v personálu zahradníky. Rodinné bohatství shromážděné za dobrých deset generací na mě chladně shlíželo, když jsem stoupal po mechem nazelenalých schodech a klepal těžkým mosazným klepadlem. Dveře se takřka vzápětí otevřely.

Bylo jí asi devatenáct, měla tmavé oči a černé, do culíku stažené vlasy a na sobě černý svetr a džíny. Rychle mne zhodnotila pohledem. „Táta přijde za chvíli.“ Vykročil jsem za ní širokou chodbou a vešli jsme do místnosti, jež připomínala pracovnu. Měla asi třicet stop na délku a dvacet na šířku a ode zdi ke zdi ji pokrýval axminsterský koberec. Celou jednu zeď zakrývala knihovna: byly v ní úhledně vyskládané staré knihy s drahými vazbami, které, jak jsem tušil, nikdo nikdy nevzal do ruky. Dívka mi pokynula k pohovce, vyzvedla si do klína perskou kočku a s pohledem upřeným na mě se posadila. V místnosti bylo chladno.

Opět ten zkoumavý pohled. „Takže vy jste Harry Blake.“

Řekl jsem: „Ano.“

„Já jsem Debbie. Co děláte?“

„Jsem antikvář. Specializuji se většinou na staré mapy a rukopisy.“

„To zní nudně.“

„To tedy ne, pokud máte nějakou představivost. A co vy?“ zeptal jsem se. „Máte nějaké zájmy?“

„Většinou kluby a koně.“ Uličnicky se usmála. „A hezký chlapy.“

Přišel její otec, oblečený ve starém svetru a plandavých kalhotách. „Tohle je soukromá záležitost, Deb. Až půjdeš ven, zavři za sebou dveře.“

Debbie pustila kočku na zem a uraženě odkráčela, sálajíc teenagerskou zlostí.

Sir Toby mi pokynul ke stolu u velkého arkýřového okna. Za ním jsem viděl trávník a o kousek dál stromy. Ve stínu lesa jsem stěží rozeznal tenkou siluetu muže v holínkách, černého labradora a pušku.

„Ani jsem nevěděl, že mám na Jamajce příbuzného,“ postěžoval si sir Toby.

Odmlčel se, jako kdyby čekal na nějakou mou poznámku; já jsem pouze kývl. Sir Toby si odfrkl a pokračoval: „Muže jménem Winston Sinclair. Vypadá to, že jsem jeho nejbližší příbuzný. Ten muž zemřel bez majetku.“ Řečeno mírně zahanbeným tónem.

„Chcete, abych se na ty materiály podíval?“

„Obchodujete se starými dokumenty, ne?“

Pod arkýřovým oknem stála dřevěná krabice asi o velikosti plechovky na sušenky. Sir Toby ji vyzvedl na stůl. Na boku krabice bylo tiskacím písmem napsáno: Silver Hills Coffee. 20 kg. Sir Toby zalovil rukou pod obalem a podal mi štos kvartových papírů o tloušťce zhruba tří palců. „Nedává mi to smysl. Co na to říkáte vy? Je to nějaký rukopis, ne?“

Stránky byly v dobrém stavu, ačkoli inkoust byl věkem zahnědlý a rožky stránek byly trochu poznamenané práchnivinou, jak říkáme my antikváři. První stránku zabíral roztažený název, napsaný trošinku neumělým rukopisem: MÉ CESTY DO AMERIKY A NA MEXICKÉ SOUOSTROVÍ, KDE SE NALÉZAJÍ OSTROVY JAMAJKA A KUBA. Pod názvem stálo autorovo jméno: JAMES OGILVIE. Nikdy jsem o něm neslyšel. Všechny stránky měly vybledlý vodotisk. Podržel jsem horní stránku proti oknu. Stěží jsem rozeznal korunu a kolem ní dvě soustředné elipsy. Mezi elipsami jsem přelouskal slova: STÁTNÍ LISTINNÝ ÚŘAD JEJÍHO VELIČENSTVA. Stáří rukopisu jsem odhadem určil na čtyři sta let. Slovům jsem však nerozuměl; musela být psána nějakým druhem těsnopisu.

„Vypadá to spíše na deník,“ řekl jsem. „Jeho přepsání by mohlo nějakou dobu trvat.“

„Jak dlouho?“

„Možná několik dní.“

„Dnes večer jedu do Londýna a vrátím se až v neděli.“

„Není problém. Necháme to být, dokud se nevrátíte.“

Sir Toby se zarazil. „Abych pravdu řekl, moc rád bych to už měl z krku. Proč si to neodvezete hned? Až se vrátím, sdělíte mi odhad ceny.“

„Nevím, jestli chci nést takovou odpovědnost. Co kdybych vyhořel, co kdyby mě vykradli?“

Další váhání, během něhož sir Toby zvažoval možná nebezpečí. Pak řekl: „Já to riziko podstoupím. Je tu však jedna věc.“ Ztišil v prázdné pracovně hlas: „Diskrétnost. Z důvodů, které vás nemusejí zajímat, si nepřeji, abych byl dán s tím deníkem do spojitosti.“

„Nechám ho u sebe v bytě. Žiji sám. Nebude o něm vědět nikdo jiný než já.“ Pokusil jsem se baroneta zaskočit: „Sire Toby, souvisí s tím dokumentem něco, co mi tajíte?“

„Samozřejmě že ne, co vás to napadlo!“ Vytlačil ze sebe ironický smích.

„Kdo byl ten jamajský právník?“ zeptal jsem se.

Sešpulil nelibě rty. „Proč by vás to probůh mělo zajímat?“

„Pokud tam bude něco z historického hlediska zajímavého, možná bych potřeboval vyhledat zdroj.“

Sir Toby ztuhl. „Nic takového neuděláte. Omezíte se na přepsání dokumentu. Prostě mi předejte svůj překlad, odhad ceny a fakturu.“

Zvedl jsem balík ze stolu. „Po víkendu se u vás zase zastavím.“ Sir Toby stroze kývl. Otočil se ke knihovně, a když jsem odcházel z pracovny, předstíral, že si čte v knize.

Venku jsem spatřil Debbie v roli femme fatale, kterak si hoví na kapotě auta jako modelka na autosalonu.

„Lidé občas mají dojem, že je táta trochu příkrý,“ řekla. „Já ne,“ zalhal jsem. „Příští týden se tu zřejmě opět zastavím.“

Sklouzla ladně z kapoty a naklonila se mi do okýnka. „Potrpíte si na super jízdu?“ zeptala se, oči dokořán zvědavostí. Úkosem jsem na ni pohlédl a odburácel pryč. V lesích po levé ruce jsem slyšel práskání střelby.

KAPITOLA 3

V obchodě byl ten den klid, a tak jsem dal Janice na odpoledne volno a zavřel jsem o něco dřív.

Doma v bytě jsem vyndal rukopis z krabice a uložil ho do sejfu v ložnici. Byl to postarší guardsman s dvanácticifemou kombinací, samostatným klíčem a ohnivzdornou výplní a měl dřevěné obložení, takže vypadal jako noční stolek. Normálně jsem v něm nepřechovával nic cennějšího než pas, několik skoro vybraných kreditních karet a tenkou hromádku bankovek.

U Koruny a mučedníka měli plno, jako ostatně každou středu večer, ale já jsem si našel koutek pro sebe. Přišel ke mně Barney a absolvovali jsme náš obvyklý rituál: on se mě zeptal, co si dám, já jsem řekl kuře na kari a pintu piva a on odešel, aby mi to přinesl. Záplava světel a klábosení v taverně mi po šedivém tichu Tebbitova mauzolea udělaly dobře. U vedlejšího stolu se slavily narozeniny a pět nebo šest kancelářských pracovnic už bylo pěkně v náladě. Jedna se předkláněl a polohlasně mluvila. Zachytil jsem pár útržků: „…líbánky… gumové rukavice… bylo mi řečeno, že musím sahat na tu ohavnou věc…,“ po čemž následoval ječivý ženský smích. Raději jsem se soustředil na své pivo, neboť jsem byl mírně rozrušen událostmi toho dne, které mi nedávaly smysl.

Dojedl jsem a dopil druhé pivo, když jsem spatřil Barneyho, jak na mě ze vzdáleného konce baru mává telefonním sluchátkem. Prodral jsem se k němu, zaskočen tím, jak někdo může vědět, kde mě má v tuto dobu hledat.

„Pan Blake?“ Její angličtina byla ucházející, ačkoli souhlásky zněly poněkud drsně. Měla středozemský nebo turecký přízvuk a hádal jsem, že to bude zhruba moje vrstevnice, tedy třicátnice.

„Máte ve svém vlastnictví něco, co vám dal Toby Tebbit?“

Jak se to sakra dozvěděla? Opatrně jsem řekl: „Možná.“

„A Tebbit vám o obsahu neřekl nic?“

„S kým mluvím, prosím?“ zeptal jsem se.

„Můžete mi říkat Cassandra. Mám ohledně té věci informace, o něž bych se s vámi ráda podělila.“

Tavernou se rozlehl další výbuch ženského smíchu. Zakryl jsem si rukou druhé ucho. „Poslouchám.“

„Měli bychom se setkat, ale nikdo nás nesmí vidět, jak spolu mluvíme, pane Blakeu. Znáte modlitebnu v katedrále?“

„Myslíte Langlandovu zádušní kapli?“

Spojení se přerušilo.

Noční vzduch mi po pobytu ve vyhřáté taverně připadal studený. Vlekl jsem se na Steep Hill a v mysli mi vířily všelijaké možnosti, z nichž ani jedna nedávala smysl. Katedrála byla stále otevřená. Kývnutím jsem pozdravil ženu u kostelní pokladničky. Uvnitř obrovského mysl vyprazdňujícího interiéru prodlévalo několik pozdně večerních turistů. Zamířil jsem ke vzdálenému konci, prošel podél velkého transeptu a odbočil jsem vpravo do malé kamenné místnosti s masivními dveřmi a mřížemi na okénku. Na ceduli stálo: MÍSTO PRO TICHÉ SPOČINUTÍ V PŘÍTOMNOSTI BOŽÍ. A na další: TICHO, PROSÍM.

Uprostřed místnosti stál malý stolek, na kterém hořely svíce. U jedné zdi se tyčil prostý dřevěný kříž, ve druhé vysoká a úzká vitrážová okna. Podél zdí stály tvrdé dřevěné sedačky, byl tam také chrlič a bohorodička s dítětem, oba robustních tváří jako sochy na Velikonočním ostrově. V kapli nikdo nebyl.

Čekal jsem. Asi po deseti minutách jsem v prostředí kaple začal pociťovat mírnou tíseň; možná to bylo tím tichem, možná panovačnou přítomností ikony. Otočil jsem se, že půjdu, když vtom jsem ustrnul při pohledu na ženu, která stála tiše ve dveřích a pozorovala mě.

Měla krátké černé vlasy a zahnutý nos, možná to byla Řekyně, Italka nebo i Turkyně. Na sobě měla vycházkový oblek a rozhodně nebyla místní. Zahleděla se mi přímo do očí. „Pan Blake?“

„Ano. A vy jste kdo?“

„Půjdu rovnou k věci, pane Blakeu. Ráda bych to koupila.“

Zavrtěl jsem hlavou, celý zmatený a nesvůj. „O tom si budete muset promluvit se sirem Tobym. Mimochodem,“ – ztišil jsem v prázdné katedrále hlas – „jak vůbec víte, že ten deník má? Ta informace je důvěrná.“

Mávla zamítavě rukou. „Naneštěstí je Tebbit v Londýně a já ten dokument potřebuji rychle získat.“

Obrátil jsem se na ni: „Tady je zima. Nemůžeme si o tom promluvit někde, kde bude tepleji? Třeba nad sklenkou vína?“

Zavrtěla netrpělivě hlavou.

Pokrčil jsem rameny. „Je mi líto. Nemohu vám pomoci.“

„Jsem oprávněna nabídnout vám za to dvacet tisíc liber.“

V pracovně sira Tobyho jsem cenu deníku v duchu odhadl na něco mezi jedním a třemi tisíci dolary. Na okamžik mě napadlo, jestli ta žena není nějak psychicky vyšinutá. Něco mi na ní nesedělo; jestli to byla řeč těla nebo přímost, s jakou se na mě obrátila, či snad mírný nádech fanatismu, který se z ní zdál vyzařovat, to jsem nemohl říci. „Rád bych vám pomohl, ale není to moje, takže to nemohu prodat.“

Opět to netrpělivé zavrtění hlavou. „Já nemám na handlování čas. Potřebujeme ten deník okamžitě. Sdělím vám nejvyšší možnou částku, což je padesát tisíc liber. Můžete je mít zítra ráno, hotově, pokud chcete.“

Padesát tisíc! Začalo mi to připadat neskutečné, jako kdybych sledoval nějakou scénu ve filmu. Žena na mě zkoumavě hleděla, pokoušejíc se číst v mé mysli. „Je mi líto, ale když to není moje, jak to můžu prodat?“

„To je ale hlavolam,“ přikývla zamyšleně a přejela si prstem bezděčně po šíji nahoru a dolů. Pak řekla: „Je tedy odpovědí sto tisíc liber?“

Asi jsem musel zblednout. Určitě jsem cítil, jak mi vyschlo v ústech. Ta žena mluvila smrtelně vážně. Mohl jsem to poznat podle toho, jak se její široká ústa stáhla napětím a jak na mě upírala svůj zneklidňující pohled. Pokud se dvacet tisíc liber jevilo jako nesmyslná suma, pak sto tisíc nahánělo hrůzu. Mohl bych vyrovnat svůj přečerpaný účet, splatit půjčku na auto a úvěr z kreditek a pořádně bych srazil hypotéku na byt. Ve skutečnosti jsem se na chviličku zarazil. Ale pak už jsem jí říkal: „Je mi líto, ale v tomhle rozhovoru je zbytečné pokračovat. Proč si někde nezjistíte, kde je Tebbit, a nepožádáte ho, aby telefonicky udělil svůj souhlas k prodeji?“

„Faktem je, že Tebbit nemůže deník prodat, protože není jeho. Patří lidu, který zastupuji.“ Odmlčela se. „A vy nemáte právo mít ho ve svém držení.“

Náznak výhružného tónu v jejím hlase byl tak letmý, že jsem nevěděl jistě, jestli se mi to nezdálo. Zeptal jsem se: „Lidu, který zastupujete?“

Stroze odvětila: „S tím si nedělejte starosti.“

„Já to nechápu. Pokud je ten deník váš, proč se ho snažíte koupit? Proč prostě neprokážete své vlastnictví? Jděte na to soudní cestou, pokud je to nutné.“

Zavrtěla hlavou. „To by navodilo…“ – zarazila se, hledajíc to správné slovo – „komplikace.“

„Stejně jako kdybych vám ho prodal já bez souhlasu sira Tobyho. Podívejte, on se v neděli vrátí. Proč si s ním nepromluvíte potom?“

„Vy tu věc Tebbitovi vrátit nesmíte. Ale vidím, že budeme muset najít jiné způsoby, jak vás přesvědčit.“ Obdařila mě úsměvem plným čiré zášti a dodala: „Ještě se potkáme, pane Blakeu.“

„Budu se těšit.“

Usmála se ještě víc a za chvíli už jsem slyšel, jak její vysoké podpatky klapou po kamenném dláždění chrámové lodi.

Dal jsem si pět minut na uklidněnou, protože jsem byl pěkně roztřesený. Venku slabě mrholilo a u stánku s hot dogy stál hlouček rozjařených lidí: poznal jsem úřednice, které ten večer slavily narozeniny U Koruny a mučedníka. Zamířil jsem se po cestě, která obcházela katedrálu, a odbočil jsem ke svému bytu, který byl na konci slepé uličky, kde stálo několik domu s nóbl obchody. Ulička byla liduprázdná.

Pod pouličním osvětlením jsem si připadal ohrožený, a tak jsem rychle zahnul na štěrkový dvorek, kde jsem lovil klíče z kapsy a čekal, že se na mě z křoví každou chvíli vyřítí banda násilníků. Spílaje si za svou příliš bujnou fantazii zasunul jsem klíč do bezpečnostního zámku a otočil jsem. Pak jsem strčil další klíč do dozického, samozřejmě špatný. Nejistou rukou jsem zkoušel další, až jsem nakonec našel ten správný a dveře se otevřely.

Potmě jsem šmátral po vypínači. Chodba byla prázdná. Zamířil jsem jí do obývajícího pokoje: rovněž prázdný. Ovšemže. Potichu jsem prošel do ložnice, kde jsem odolal směšnému pokušení nahlédnout pod postel. Pak jsem chodil po bytě a kontroloval dveře a okna. Vrátil jsem se na chodbu, pověsil si sako a skopl z nohou boty, přitom jsem se usmíval a vzdychal úlevou a v duchu si nadával do idiotů.

Byl jsem v kuchyni, kde jsem si narychlo připravoval rajčatový sendvič, pořád se usmívaje nad svou hloupostí, když vtom jsem spatřil na okenním parapetu dešťovou vodu. Jen pár kapek.

Když jsem tentokrát, s nožem na chleba v ruce, procházel byt znovu, otevíral jsem i šatní skříně a díval se pod postel. Nakonec jsem šel otevřít sejf a přitom jsem cítil, jak mě polévá hrůza. Avšak můj Guardsman G400 s klíčem, klávesnicí a ohnivzdornou výplní byl neporušený a mně se udělalo mdlo úlevou.

Sházel jsem ze sebe oblečení a jedl v posteli sendvič, zatímco jsem listoval deníkem, z něhož jsem nerozuměl ani slovu. Nakonec jsem ho vrátil do sejfu a zhasnul světlo.

V hlavě mi vířilo plno věcí, ale ani tomu jsem nerozuměl. Poslouchal jsem, kde se co šustne, ale slyšel jsem jen vytrvalé bubnování deště na střechách aut a občasné zachvění ledničky. Občas jsem nakoukl do potemnělých koutů svého pokoje.

Když jsem usínal, pomyslel jsem si, že kdyby nebylo dešťové vody na kuchyňském parapetu, nikdy bych nebyl zjistil, že někdo v bytě byl.

Nakonec jsem toho příliš nenaspal. Zčásti proto, že bylo příjemné ležet v posteli jako v lůně a poslouchat uklidňující ševelení deště na okenní tabuli. A zčásti kvůli záhadnému deníku, o němž sir Toby dosud neměl tušení, deníku od příbuzného, o němž ani nevěděl, že ho má, deníku, který u něj přesto navozoval mírně paranoické stavy. Ale hlavně kvůli temným stínům v mém pokoji a mlhavé předtuše nadcházejících potíží.

KAPITOLA 4

Kolem osmé ranní jsem si ve spěchu připravil míchaná vejce, a zatímco jsem se díval, jak se nízko nad poli za okny bytu prohánějí černá mračna, vytočil jsem telefonní číslo. „Sir Toby?“

„Ano?“

„Tady Harry Blake.“

Chvilka váhání, potom se ozvalo: „Blakeu. Jak jste mě ksakru našel?“

„Vaše dcera mi sdělila, že obvykle pobýváte v hotelu Cavendish. Je tu problém. Někdo se pokouší zmocnit rukopisu.“

„Cože?“ Po drátě ke mně dolehlo překvapení a zděšení.

„Nabídli mi za to spoustu peněz, sumu přímo absurdní. Odkázal jsem je na vás, ale oni si mysleli, že byste neměl zájem. Dotyčná žena navíc tvrdila, že má na rukopis právoplatné právo.“

Chvilka váhání. Potom řekl: „To je nesmysl.“

„A ještě něco. Někdo se mi vloupal do bytu. To nemůže být shoda náhod.“

„Chcete říct, že vás vykradli? A co rukopis?“ V jeho hlase zazněl úlek.

„Nedostali se k němu. Sire Toby, myslím, že mám právo vědět, do čeho jdu.“

„Do čeho jdete? Nevím, co tím myslíte.“ Ten muž lhal a já jsem to věděl. A on věděl, že to vím, a bylo mu to úplně jedno.

Jeho arogance mi šla na nervy. Řekl jsem: „Nejspíš zavolám policii.“

Tebbitova odpověď byla uspokojující: „Ne. To v žádném případě.“

„Ale já to udělám, sire Toby. Pokud mi neřeknete, oč tu kráčí.“

Mlčení tentokrát trvalo déle. Nakonec řekl: „Byl bych rád, kdybyste mi v této věci důvěřoval. Opravdu vám nemohu říci, oč tu jde.“

„Až ten telefon zavěsím, sire Toby, znovu ho zvednu, abych nahlásil vloupání a zmínil se o vašem deníku.“

„Já nemám ve zvyku se doprošovat, pane Blakeu.“

„Mluvte, sire Toby. Buď se mnou, nebo s policií.“

„Ať už si myslíte na jakoukoli částku, já ji zdvojnásobím.“

„Tím by se vám všechno zatraceně prodražilo. Máme co do činění s nějakým alžbětinským těsnopisem. Bude mi trvat několik dní, než to přepíši do moderní angličtiny, i kdyby se mi podařilo ten těsnopisný systém vypátrat, jako že už možná neexistuje. V těch dobách se hodně psalo šifrovaně.“

„Podívejte, prostě to udělejte, ano? Ztrojnásobte tu svou zatracenou částku. A prokristapána, držte ten rukopis v bezpečí a svůj jazyk za zuby.“ Spojení se přerušilo.

Chviličku jsem nad tím seriózně uvažoval, zatímco černá mračna se blížila. Pak jsem zvedl telefon a vytočil další číslo.

Janice byla na mé nenadálé absence zvyklá a mohl jsem obchod na několik dní s klidem svěřit do jejích rukou. Peníze sice nepotřebovala, ale už dávno měla nárok na zvednutí platu a já jsem pořád marně čekal na nějakou raritu, mapu nebo dokument, která by mi na aukci u Christieho vynesla půl milionu. Sbalil jsem si věci do cestovní tašky, strčil jsem ji do kufru a rozjel se po M1. Minul jsem Nottingham a za doprovodu Mozartovy hudby jsem se dlouho, takřka krokem ploužil kolem Birminghamu a pak dále po M40, zatímco nějaký karibský DJ, s ročním příjmem desetkrát vyšším než můj, mi svým blábolením zpříjemňoval cestu do Oxfordu. Silnice byla ucpaná a já jsem neustále stíral z předního skla mastnou vodní tříšť. Do toho mě pronásledovaly fantastické myšlenky, že jsem sledován, ale ve zpětném zrcátku jsem nic divného nepozoroval. Jak bych však mohl? přemítal jsem.

V Oxfordu jsem se vlekl po Woodstock Road, zaparkoval jsem v areálu školy sv. Eduarda a v dešti jsem zamířil přes čtvercové nádvoří, podél školního kostelíka. Muž, který na mě čekal u vchodu do společenské místnosti, byl padesátník s rozcuchanou kšticí bílých vlasů, jež kontrastovala s jeho formálním oblekem. S úsměvem na mě hleděl přes obroučky svých srpkovitých brýlí. „Harry, rád tě opět vidím. Tak ukaž, co máš? Dáme se do toho.“

Posadili jsme se do měkkých křesel na horní galerii, kousek vedle baru. Bylo po druhé hodině a ve společenské místnosti se nikdo nezdržoval. Když jsem se posadil, vytáhl jsem z kufříku deník. Můj přítel listoval stránkami a pozorně si je prohlížel.

„Úžasné. Máš pravdu, Harry, pochází to z alžbětinské doby, o tom není pochyb, a je to napsáno v některém z prvních tajných kódů.“

„Dokážeš ten kód identifikovat?“ Hovořil jsem se světově uznávaným expertem na alžbětinské šifry.

Fred Sweet zabručel: „Vypadá to na velmi raný kódovací systém. Jako by ho vymyslel sám Timothy Bright, což by znamenalo, že rukopis je z roku 1588 nebo z let bezprostředně poté. Až na to, že jsou tu nepatrné rozdíly. Autor možná používal dřívější verzi Brightova systému.“

„Ale podívej se na ten vodotisk, Frede. Je to Španělské Nizozemí. Co dělá alžbětinský deník na papíru ze Španělského Nizozemí?“

Fred Sweet podržel jeden arch proti oknu a zahleděl se na něj přimhouřenýma očima. „Máš pravdu. Ten papír pochází ze Španělského Nizozemí.“

„To je divné. Jako kdybychom se dívali na memorandum britské vlády z roku 1940 napsané na nacistickém dopisním papíru.“

Pokrčil rameny. „Možná, možná taky ne. Španělský útlak v Nizozemí na sklonku 16, století již více či méně polevil. A Nizozemí se jen hemžilo anglickými agenty. Ale souhlasím, je to zvláštní.“ Zvědavě ke mně zvedl zrak. „Kdes k tomu probůh přišel?“

„Odpusť, Frede, ale můj klient si přeje zůstat v anonymitě.“ Vyznělo to velmi tajemně, jako by se jednalo o nějaké spiknutí. „Ale potřebuji ten kód rozluštit.“

„Vyzkoušej Brightovo Umění znakového psaní zkráceného, rychlého a tajného. V univerzitce to budou mít.“

Poděkoval jsem Fredovi, nechal jsem auto na školním parkovišti a nasedl do přeplněného autobusu, který mě zavezl do centra Oxfordu. Na svou čtenářskou kartu jsem obvykle chodil do mapovny v nové univerzitní knihovně, ale Timothy Bright by měl spadat do kategorie vzácných knih, tedy staré knihovny, jejíž budova stála na druhé straně Broad Street. Prošel jsem přes první bezpečnostní zónu a vystoupil po spirálových dřevěných schodech do Arts Endu, sto stop vysokého prostorného sálu – prostě gotická fantazie. Za druhou bezpečnostní bariérou, jejíž hlídač se potýkal s křížovkou v Daily Mirroru, jsem se ocitl ve vnitřní svatyni, obyčejné chátře navždy zapovězené: v knihovně vévody Humpreyho, jež byla skoro stejně stará jako kniha, kterou jsem hledal.

V Absolventské studovně jsem si objednal Brighta a asi hodinu jsem čekal u přepážky, až mi ho přinesou, hltaje očima groteskní výjevy a erby na stropě, nasávaje nosem lehkou vůni starých knih. Když mi knihovnice s úsměvem na rtech přinesla malou, v kůži vázanou knihu, byla už tma. Našel jsem si volnou židli v jedné z úzkých alkoven a posadil se mezi postaršího vědce s nervózním tikem a dívku v minisukni, která měla růžový laptop. Položil jsem knihu na dlouhou úzkou polici a opatrně jsem v ní listoval. A poznával jsem jednotlivá slova. Můj starý dobrý přítel Fred měl pravdu: klíčem k Ogilvieho deníku byl Brightův kódovací systém.

Uvnitř této sanctum sanctorum platí přísná pravidla. Mluvení je krajně nevhodné. Rukopisy z doby před rokem 1901 se nesmějí xeroxovat. Ruční fotokopírky jsou přísně zakázané. Rovněž fotografování, nejen knih, ale i interiéru knihovny. Nesmějí se používat propisky. To znamená, že pokud chce člověk něco okopírovat, je odkázán na laptop nebo obyčejnou tužku. Rozhodl jsem se pro tužku a pustil se do dlouhé, úmorné dřiny. Profesor odešel kolem šesté večer a dívka za chvíli po něm. Zůstal jsem v alkovně sám.

Krátce po deváté, kdy už se ozýval můj močový měchýř a bolely mě prsty, jsem si nejasně uvědomil, že vedle mě někdo stojí. Nevěnoval jsem mu pozornost, dokud si omluvně neodkašlal. „Pane Blakeu?“

Mladý muž, s krátkými černými vlasy a mosaznou náušnicí. Elegantně oblečený v třídílném obleku, se zelenou vázankou. Cizí člověk, který mě oslovil jménem. Už zase. Hrklo mi v žaludku. „Ano?“

„Máte jistý dokument, který vám nepatří. Chci, abyste mi ho předal.“

Snažil jsem se potlačit náhlé zděšení. „Na to zapomeň, kámo.“

„Vy asi nechápete situaci. Mám instrukce získat jej za použití jakýchkoli prostředků.“

„A předpokládám, že pod sakem máte pouzdro a v něm automatickou pistoli Beretta, co?“

„Ne, jen pero s otráveným hrotem.“ Jeho výraz se nezměnil. „My jsme seriózní lidé, pane Blakeu. Ani po vás nežádáme, abyste se dopustil něčeho špatného. Jen vstaňte a odejděte a rukopis nechte, kde je. Vraťte se do svého bytu v Lincolnu, kde naleznete obálku, jejíž obsah vás velmi uspokojí. Je ve vašem zájmu, abyste to udělal, věřte mi.“

„Pokud vy jste poctivě smýšlející učenec, pak já jsem čínský papež. Jak jste se sem sakra dostal?“ Čerpal jsem odvahu z prostředí knihovny, kde platila přísná bezpečnostní pravidla.

„Psst!“ Z alkovny na druhé straně chodby na nás zlostně pohlédla nějaká bělovlasá žena. Porušovali jsme pravidlo mlčení a její tvář byla zvrásněna rozhořčením.

Mladý muž na mě chvíli upíral ledově pichlavé oči, pak odešel stejně tiše, jako přišel. Třas se u mě dostavil až poté, co odešel.

Počkal jsem pět minut a pak jsem Brighta u přepážky vrátil. Když jsem se optal hlídače, potvrdil mi, že dotyčného džentlmena nikdy předtím neviděl, ale do knihovny prý dnes chodí spousta cizích lidí a ten muž měl čtenářskou kartu. Rychle jsem si v bezpečnostní úschovně vyzvedl tašku a vmísil jsem se mezi studenty na mokrých lesklých chodnících Broad Street. Přecházel jsem ulice z jedné strany na druhou, vracel jsem se, zabíhal jsem do úzkých uliček a postranních vchodů krčem a po chvíli se zase vynořoval a vůbec jsem se choval jako idiot, než jsem došel na autobusovou zastávku v Gloucester Greenu. V autobuse bylo místo pouze k stání, ale po několika zastávkách se trochu uprázdnil a já jsem využil příležitosti, abych si prohlédl houf cestujících, z nichž mi každý připadal jako gangster z nějakého krváku. Ale tito zločinci se zastávku od zastávky trousili z autobusu ven. V objektu školy sv. Eduarda jsem došel v pořádku k autu, vděčně jsem se svezl na sedadlo a s elegantním odpichem jsem zamířil z Oxfordu pryč.

U Bicesteru, několik mil za Oxfordem, jsem zastavil na noc v jednom hotelu. Rychle jsem si objednal hamburger a na pokoji jsem ho snědl, když jsem napřed zatarasil židlí dveře. Jídlo mi celou noc leželo v žaludku jako kámen.

Druhý den jsem nechal auto před hotelem a rozjel jsem se do Oxfordu autobusem. Zdvořilý hrdlořez z předchozího dne se tentokrát neobjevil. Málem bych ho byl pustil z hlavy jako přelud. Obědval jsem v taverně Kings Arms, zády ke zdi. Na sklonku večera jsem pořád opisoval Brighta a ruka mě bolela od psaní. Vracel jsem se stejným stylem jako den předtím a odjel jsem autobusem Thames Transit, který vezl hrstku unaveně vyhlížejících cestujících.

Bicester byl až na pár neškodných opilců skoro liduprázdný. Zahnul jsem z Sheep Street vlevo do ztichlé uličky. Dva mladí lidé asi dvacet yardů přede mnou se do sebe náhle zaklesli a začali tančit valčík. Připadlo mi to divné, když vtom mě do ledvin bolestivě udeřila čísi ruka a vteřinku nato jsem schytal úder pěstí do oka. Zhroutil jsem se v mukách na zem a přitom mi kdosi vytrhl z ruky kufřík. Zatímco jsem ležel na chodníku a sténal, pomyslel jsem si, že to byla krásná ukázka odvedení pozornosti.

S pomocí zdi domu jako opěry jsem se zvedl do stoje. Řekl jsem si, že raději rychle zamířím do hotelu, dříve než přijdou na to, že kufřík je prázdný. Na pozdrav recepční jsem jen zabručel, zakrývaje si rukou oteklé oko. Naštěstí si myslela, že jsem opilý.

V pokoji jsem provedl totéž opatření jako den předtím: zapřel jsem pod dveřní kliku židli. V ústech jsem měl sucho a celý jsem se třásl, ale nejvíc mne sužovala prudká bolest v ledvině. Vytáhl jsem Ogilvieho rukopis zpod košile a pohodil ho na postel. Někde na těch stránkách něco bylo. Ale co? Studená voda mě zaštípala do oka a ještě více to bolelo, když jsem si ho letmými doteky osušoval. Zvedl jsem telefon a zavolal dolů do hotelu. Sendviče už došly, ale v baru měli brambůrky a limonády. Když mi to obsluha přinesla, sházel jsem ze sebe oblečení.

Teď jsem měl konečně všechno, co jsem potřeboval k tomu, abych se mohl pustit do zdlouhavého a vleklého přepisování Ogilvieho rukopisu do angličtiny. Nažhavil jsem svůj laptop. Neviděl jsem důvod, proč bych měl psát alžbětinskou angličtinou, a tak jsem text rovnou převáděl do moderní podoby, aby byl siru Tobymu k užitku, dokonce jsem měnil fráze, které by vyznívaly příliš archaicky.

Byl to deník, či alespoň zápisník. Napsal ho chlapec, James Ogilvie. Místy text proložil básněmi, veršovánkami a psacím písmem v latince, bez použití těsnopisu, a tyto pasáže jsem opsal tak, jak byly, v shakespearovské podobě se vším všudy. Ignoroval jsem třas, ignoroval jsem bolest. A zatímco jsem bušil do klávesnice, zmítán mezi hněvem a odhodláním, po ruce několik balíčku brambůrek a plechovek seven-upu, začalo se mi 21. století rozpouštět před očima a stroj času mě pozvolna přenášel o čtyři sta let zpátky do minulosti, do podivného a nebezpečného světa mladého Jamese Ogilvieho.

KAPITOLA 5

Nemyslete si, že jsem nevzdělaný syn nějakého chudého pastýře, dohnaný bídou k tomu, aby hledal obživu v dalekých zemích. Můj otec byl pastýř, to ano, ale byl to i farmář, kterému patřila většina údolí v Tweedsmuiru. Když zemřel, má matka se v neslušném spěchu vdala za muže, který byl zarputilý, protivný a nízký, jak duší, tak tělem. Pocházel z rodiny Drumelzierů, žijící několik leagů severněji, o níž šla pověst, že podřezává hrdla kolemjdoucím pocestným kvůli jejich měšcům. Choval se barbarsky a odporně páchl, jako mnoho mých krajanů. Avšak má matka byla plytké stvoření, jakož i marnivé, a snadno se nechala jeho lichotivými slovy svést. A tak se stalo, že se tento mrzký muž, s pomocí nízké vychytralosti, stal dědicem půdy, která měla připadnout bratrovi a mně.

Ne, já nejsem negramotný pasák ovcí. Ve skutečnosti jsem se, díky své píli a nezměrné pomoci pastora z naší farnosti, naučil číst a psát. Pastor Dinwoodie byl zvláštní člověk. Nepocházel z našich končin. Někteří o něm vykládali, že byl pirátem, jiní zase, že utekl před anglickou královnou po nezdařeném spiknutí proti ní. A ještě další říkali, že na jeho protáhlé a smutné tváři vidí, že jeho minulost je poznamenána nějakou tragédií. Jeho kázání byla velmi chmurná, ale já věřím, že taková byla v těch dobách kázání všech mužů ve službách Božích. Ale zároveň to byl člověk vzdělaný, který se zdál, ať už z jakéhokoli důvodu, nacházet útěchu v samotě našeho údolí.

Právě díky pastorovi jsem se seznámil s Euklidovými Elementy a se spisy řeckých a římských učenců. Můj otec nám ve své poslední vůli vyčlenil peníze na vzdělání, a tak jsme se s bratrem Agnusem a čtyřmi kovářovic dcerami učili číst, psát a počítat. Často jsem se po výuce zdržel a mluvili jsme s pastorem o mnoha věcech. Dříve hodně cestoval, to bylo jisté, ale nikdy mi neprozradil proč nebo v jakém postavení. Rád si přihnul a občas, když se mu večer rozvázal jazyk a hořící rašelina osvětlovala jeho pokoj rudou září, se rozpovídal o věcech, za něž by, tuším, mohl být pověšen jako kacíř. To vše jsem do sebe vstřebával, jako když vyschlá rostlina vstřebává vodu. Přiznávám, že ve své nadšené – ba zoufalé – touze učit se jsem si mnohokrát vzal do hor některou z pastorových knížek a četl si v ní, místo abych dohlížel na ovce.

Bylo podivnou ironií (pastor to slovo často používal: pochází z řeckého eironeia a znamená nečekaný protiklad; Sokrates se k ironii uchyloval ve svých proslovech), že pastor, muž vládnoucí obrovským věděním, se rozhodl ukrýt v našem údolí, zatímco totéž vědění v mé duši probouzelo stále větší pocit nespokojenosti. Začal jsem si v horách připadat jako mezi vězeňskými zdmi, které mě oddělovaly od velkého světa venku. Abych pravdu řekl, začal jsem si myslet, že kdybych strávil život jako chovatel ovcí, příliš dobře bych s ním nenaložil.

Můj nevlastní otec mi od mého rostoucího neklidu nijak neulehčil. Vyklubal se z něj takový ignorant, že většího by stěží hledal. A nejen to, byl to také jeden z nejagresivnějších lidí, zvláště když si přihnul whisky. Často mě bil, z nepatrných důvodů nebo i bezdůvodně, ale nikdy ne tehdy, když byl nablízku můj bratr; Agnuse, silnějšího a většího z nás dvou, nechával na pokoji.

Několik měsíců po svatbě své matky a po zvláště surovém zkopání jsem nevlastního otce zpráskal ve velkém hněvu lopatou. Se skuhráním a modřinami se uchýlil do krčmy U pastýřské hole a ten večer jsem ho více neviděl. Druhý den jsem řekl matce, že odcházím na jih do Anglie, možná i do Londýna, abych si ve světě žil po svém. Následovaly slzy a protesty, ale já jsem vycítil, že je v jádru šťastná, že se zbaví svého nejmladšího a nejneposlušnějšího syna, který se k hospodaření na polnostech stejně příliš nehodil a navíc měl hlavu plnou podivných myšlenek a nesmyslů (a taky, jen kdyby to věděla, kacířství).

Večer před odchodem z údolí jsem se vypravil za pastorem, který bydlel půl leagu od nás. Měsíc byl v úplňku a jeho světlo jako by pronikalo tunelem tvořeným vysoko vířícími mračny. Kopce zářily nadpozemským jasem a bylo snadné vidět v temných stínech čaroděje. Pastor – znal jsem ho jen pod tímto titulem – se právě věnoval láhvi a neslyšel mě přijít. Místnost byla vyhřátá a rudě osvětlená sálající rašelinou, zatímco pastor seděl natažený na židli a zíral do ohně; na podlaze vedle něj jsem uviděl bibli a téměř prázdnou láhev. Promluvil, aniž ke mně vzhlédl:

„Takže odcházíš? Do města anglické královny, na to velké hnojiště?“

„Ráno.“

Otočil se ke mně. Líce a oči měl zarudlé, ale jestli od ohně, nebo od whisky, tím jsem si nebyl jist. „O životě za hranicemi Tweedsmuiru nic nevíš, Jamesi.“

„Jak je to možné? Jen se podívejte, co jste mě naučil.“

Zavrtěl hlavou. „Vzdělání je skvělý štít a smrtící zbraň, ale příliš daleko s ním nedojdeš. Potřebuješ zkušenosti a vyrážíš sám do města, které je hříšnější než Ninive.“

„Byl jsem už v Lanarku.“

Krátce se zasmál. „Lanark není Ninive.“ Odmlčel se a pak se zeptal, skoro jako by říkal nahlas svoje myšlenky: „Uvidíme se ještě někdy?“

„Pane, kdo jiný to může říci než Bůh?“

„Ano, kdo? Nu dobrá, naučil ses mnohem víc než abecedu a máš bystřejší rozum než všichni hoši tvého věku, které jsem kdy potkal. Ale budeš potřebovat víc než to.“ Nejistě vstal a přešel k malé černé truhle v koutě místnosti. Mnohokrát jsem si kladl otázku, co v té truhle je, ale nikdy jsem se neodvážil zeptat. Nyní však pastor otáčel klíčem ve visacím zámku a zvedal víko. „Tohle bude doplňkem tvé bystrosti.“ K mému údivu vyndal černou koženou pochvu a z ní vytáhl dlouhou, tenkou dvoubřitou dýku. Podával mi ji, s uctivostí takřka posvátnou. „Námořníci jí říkají záludná dýka. Byla na takových místech a dělala takové věci, o nichž nebudeš chtít nic vědět. Vyhrň si rukáv,“ vybídl mě. Uposlechl jsem. On mi připnul pochvu k předloktí. „Mnoho rukojetí, jako je tahle, neuvidíš. Říká se tomu slonovina a je vyřezána z klu slona.“

Mě však více zajímalo dvojité ostří dýky. Dotkl jsem se ho a vyjekl jsem nečekanou bolestí. Bylo ostřejší než kterýkoli z nožů, s nimiž jsem kdy přišel do styku.

„Zasuň ji zpátky do pochvy. Pak ji rychle tas a snaž se, aby sis při tom neprořízl kůži.“

Učinil jsem tak. V kožené pochvě byl výstupek, který držel dýku uvnitř, ale odpor jsem snadno překonal zatažením za slonovinovou rukojeť.

„Ještě jednou.“

Provedl jsem to několikrát po sobě. Zjistil jsem, že dokážu dýku tasit v jediném okamžiku.

„Teď si shrň rukáv a zopakuj to.“

Učinil jsem tak.

Pastor přikývl. „Ještě jednou, rychleji.“

Zkoušel jsem to, až jsem nabyl jistotu, že dokážu tasit dýku zpod rukávu v jediném okamžiku.

Pastor spokojeně přikývl. „Tohle je tvá přítelkyně,“ řekl. „Nikomu jinému nedůvěřuj. Použij ji, jen když budeš muset. Ale když ji použiješ, učiň to znenadání, a s velkou zuřivostí a smělostí.“

Začal jsem mu děkovat, ale on mě netrpělivým gestem umlčel. „Další dobrý přítel. Sloužil mi dobře, ale už ho nepotřebuji.“ A zpod postele vytáhl tyč, sahající asi po rameno, s ostrým kovovým bodcem na konci. „Je šťastnější na čerstvém vzduchu než schovaný pod postelí. Mariňáci mu říkají útočné kopí. Stačí trochu zkušeností, je však velmi účinné. Proti tomuhle není žádná obrana –“ a znenadání trhl kopím z výše kolen k mému žaludku, až se jeho bodec zastavil asi palec ode mě. Při pohledu na mé zděšení se zasmál. V rudém světle ze sálající rašeliny, s vodnatýma a blýskajícíma očima, vypadal přímo ďábelsky. „A pokud zasáhneš protivníka sem,“ – sklouzl hrotem do míst těsně nad mé slabiny – „bude mu trvat hodiny, možná dny, než zemře v agonii.“

„To bych žádnému člověku neudělal, ani kdyby to nebyl křesťan.“

Pastor se zatvářil, jako kdyby k tomu měl co říci, ale potom změnil názor. Místo toho odtáhl závěs u postele. „Snad ještě jeden, poslední přítel.“ Pod neustlanou postelí měl polici s knihami. Jednu vytáhl a strčil mi ji do rukou, bezmála rozpačitě. Opět jsem chtěl něco říct, ale on zavrtěl hlavou a natočil mě rameny ke dveřím. Když jsem odcházel, řekl: „Nemohu ti dát lepší radu než tuhle, Jamesi. Drž se svých zbraní, spoléhej na vlastní úsudek, nikdy se k nikomu moc nepřibližuj. A teď běž, a ať tě Bůh provází, pokud nějaký Bůh je.“

Odešel jsem, hlavu ve víru podobném tomu, který honil mračna nade mnou. Přece svět za údolím nemůže být tak nebezpečný, jak naznačoval můj opilý učitel, přemítal jsem. Pastor byl muž ve službách Božích. Ale já si začínal klást otázku, jakému Bohu slouží.

Druhý den ráno jsem přelezl přes spícího bratra a potichu slezl po žebříku na zem. Zpoza závěsu, který zakrýval otvor ve zdi, za nímž spali mí rodiče, se ozývalo mohutné chrápání. Jedno z těch prasat se zavrtělo. Tlumok jsem měl připravený. Když jsem ho zvedal ze země, uslyšel jsem zašeptat své jméno: „Jamesi!“ Agnus na mě shora hleděl, tvář bledou a napjatou. Neměl jsem mu co říci. Mlčky jsem mu zamával, srdce naplněné smutkem. Vzduch venku byl studený a vlhký. Dal jsem se po honácké stezce, jež vedla kolem rušného Tweedu, a zatímco z temných kopců se snášela mlha, zahnul jsem na jih, pryč od chatrče, kde jsem doposud žil.

Když jsem ušel asi půl leagu, míjel jsem kovářství se zavřenými okenicemi. Domov Fiony; Fiony s dlouhými černými vlasy a veselým úsměvem; Fiony, kterou bych si, kdybych v údolí zůstal, mohl jednoho dne vzít za ženu. Bylo jí patnáct, stejně jako mně. Má vůle v tomto bodě málem selhala, neboť jsem věděl, že jakmile projdu kolem, možná ji už nikdy nespatřím. Přesto jsem prošel, i když s rozechvělými koleny a bolestí v srdci.

Tou dobou se začala mlha zvedat a cesta vedla těsně podél široké bažiny, jež byla zdrojem obživy Tweedu, a potom měla obcházet okraj Ďáblovy hovězí kádě. Dal jsem se po té nebezpečné cestě, našlapuje s krajní opatrností. Velká kotlina dole tonula v mlze, jako by uvnitř bublala voda. Poté se cesta příkře svažovala k Moffatu, kde z tuctu komínů stoupala k obloze oblaka dýmu. V poledne jsem už procházel přes vesnici, aniž jsem cestou potkal živáčka.

Nyní jsem dospěl na hranici svého světa. Krajinu za Moffatem jsem neznal. Začal se mne zmocňovat pocit dobrodružství, smíšený s obavami. Pokračoval jsem dále na jih a večer se honácká stezka napojila na širší cestu, která vedla ke Carlislu a dále.

Měl jsem dost stříbrných mincí od matky, abych si za ně mohl několik týdnů kupovat jídlo. Pastorovo kopí jsem nesl v rukou a jeho dýku jsem měl schovanou v rukávu, s pochvou připnutou řemínky k zápěstí. Během své dlouhé cesty jsem si mnohokrát položil otázku, jaká je asi minulost toho podivného muže a jaké příběhy by mohla dýka vyprávět. Ale ať už to bylo jakkoli, kopí a dýka mi dávaly pocit bezpečí. Lupič, který by mě chtěl přepadnout, by riskoval krk.

V tlumoku jsem měl nejen měšec s penězi, ale i malou bibli a – Bůh žehnej pastorovi – překlad Plutarchových Životů od Thomase Northa. Zbytečná přítěž? Má matka by to řekla. Ale ve dnech, jež měly přijít, ke mně moudrost těchto mužů svobody – Solóna, Publicoly, Tita Quinctia Flaminia a Caia Maria – prosvítala skrze mlhy času, ozařujíc mi cestu v děsivé temnotě, a jejich společnost mi dodávala sílu. Jsem opravdu přesvědčen, že bez nich bych se dneška nedožil.

Možná si myslíte, že vesnický hoch, pohybující se sám v neznámém území, by snadno padl za kořist úskokům mazaných šejdířů, kteří by se tvářili jako přívětiví společníci, kdežto jejich skutečným záměrem by bylo ulehčit mi od peněz. A někteří to vskutku zkoušeli, již na konci prvního dne mé cesty, když jsem za soumraku zastavil v jednom pěkně rušném a vesele hlučícím hostinci. Nebudu vás však obtěžovat s líčením dobrodružství, jež mě potkala během dlouhé cesty na jih – píši za okolností, kdy je třeba s pergamenem nakládat šetrně, a taky za okolností, kdy musím psát rychle, neboť mé přežití není ani zdaleka jisté. Stačí říci, že jsem si poradil se všemi, které jsem potkal, a že když jsem o tři týdny později vcházel do Londýna, peníze utracené do poslední mince a podrážky bot dotenka ošoupané, byl jsem okřesaný a ne nezpůsobilý pobývat ve světě lidí.

Opar z toho velkého města jsem spatřil o dobrý půlden dříve než město samo.

KAPITOLA 6

Když jsem se k městu blížil, začal jsem míjet domy, jaké jsem nikdy předtím neviděl. Byly jako paláce, skoro stejně velké jako hrady, které jsem zdálky tu a tam zahlédl během své poutě na jih. K některým vedly dlouhé a široké cesty a obklopovaly je stromy a keře zaříznuté do vzorů, jež byly očividně dílem lidských rukou. Cesta se rozšířila, a co chvíli mě předjížděli jezdci na koních, občas osamělí, jindy po dvou nebo po třech; byli vybraně oblečení a měli dlouhé tenké meče v pochvách. Pak jsem mohl vidět, že domy jsou menší a více shluklé a že na zahrady už nezbývá skoro žádné místo.

Začali mne míjet jedinci, kteří si mě téměř nevšímali. Během celé dlouhé cesty ze Skotska jsem raději putoval sám – spoléhaje na vlastní úsudek, jak by řekl pastor. Nevítaní společníci se u mě setkali se zarputilostí a zamlklostí a brzy si našli záminku, aby se ode mne odpojili. Zde jsem žádné takové potíže neměl. Nikdo mi ani nekývl na pozdrav.

Asi hodinu poté, co jsem dospěl na hranici města, jsem procházel podél řad k sobě slepených domů a lidé po stovkách chodili po ulicích pokrytých vrstvou špíny. Vzduch tu páchl hůř než v našem kravíně. Mnohokrát jsem musel obcházet hnůj a odpadky. Říkal jsem si, jak se mohou lidé spokojit s takovým životem. Začal jsem si všímat, že po mně vrhají zvědavé pohledy, a usoudil jsem, že předmětem jejich pozornosti je má halena, mé krátké kalhoty, moje čapka a mé kopí. Dvě mladé ženy kolem mě dokonce proběhly se smíchem, zakrývajíce si rukama ústa. Všiml jsem si, že mají tváře pokryté nějakým bílým práškem, což mi připadlo velmi divné.

A jak jsem se blížil ke středu toho velikého města, neustále sílil okolní shon a hluk. Muži za sebou táhli káry naložené zeleninou, v krámech měli vystavené maso hemžící se mouchami, ženy nosily koše s chlebem a moukou a do toho další jezdci na koních, kteří měli punčochy jako má matka a košile, které měly místo límců volánky z bílé látky. I tito muži měli meče a zpravidla se davem nesli s jistou nadutostí, zatímco koně působili stejně honosně a arogantně jako jejich majitelé. A byli tam i zablešení otrhanci, kteří vysedávali v ulicích s nastavenými dlaněmi a čekali na mince. Jeden nebo dva hráli na mandolíny jako žebráci v Lanarku.

Brzy jsem zjistil, že kráčím úzkými uličkami se spoustou krčem, uprostřed velkého kraválu a shonu, jak se kupci překřikovali a káry převážely sudy, trámy, žoky vlny a mnoho dalších výrobků. Prošel jsem kolem velké věže, která stála na kopci; měla čtvercový základ a z každé ze čtyř rohových vížek vlály prapory. Moji pozornost však neupoutala tahle věž, ale popravčí lešení vedle ní, na němž visela těla tří lidí.

O kus dále jsem spatřil velký oblouk a u něho čtyři vysoké kůly, na nichž bylo naraženo něco, co vypadalo jako tuříny. Když jsem se přiblížil, ke své hrůze jsem zjistil, že jsou to lidské hlavy, vysušené, vybledlé, s pokleslými čelistmi a prolezlé mouchami, které jim bzučely v uších, očích a ústech. Po kůlech se táhly dolů tenké tmavé skvrny. Nemohl jsem uvěřit takovému barbarství. Ať už spáchali cokoli, nebyli to snad křesťané, kteří měli právo na křesťanský pohřeb? Když jsem pod tím obloukem procházel, měl jsem co dělat, abych se nepozvracel. Nikdo z davu, který se rojil kolem, si té úděsné podívané zjevně nevšímal.

Na sklonku odpoledne, kdy nebe potemnělo a věstilo bouři, jsem kráčel podél široké řeky, o níž jsem věděl, že je to Temže. Nahoru a dolů po tom vodním pásu pluly malé lodě, mnohé s nákladem na palubě. Už jsem je předtím viděl na obrázcích, ale nyní jsem poprvé spatřil skutečné lodě. Zcela mě uchvátily, až jsem málem zapomněl na ohyzdné hlavy, pod nimiž jsem předtím prošel. Kráčel jsem podél nábřeží, kolem ráhnového jeřábu, se kterým právě vykládali sudy patrně s francouzským vínem, až jsem došel k mostu a připojil se k davu, který po něm přecházel na druhou stranu. To už byla skoro úplná tma. Pořád jsem byl bez peněz a neměl jsem kde hlavu složit a zmáhala mě velká únava, protože jsem toho dne ušel čtyři leagy.

Londýn jižně za řekou byl očividně velmi chudý, ale vládlo tam i velké veselí, či tak se to alespoň jevilo. V ulicích se potloukali opilci. Nějaká hodně stará žena, snad čtyřicetiletá, s jasně rudými rty a bíle zamoučenou tváří, mě obdařila podivným, nepříjemným úsměvem. Nevšímal jsem si jí a šel jsem dál. Byla cítit květinami a potem. Sotva jsem ušel padesát kroků, zatarasili mi cestu čtyři mladíci, jen o několik let starší než já. Měli ploché čapky s pery a dlouhé tenké meče, které se jim houpaly u pasu. Jejich chování se mi nelíbilo.

Nejstarší z nich, individuum s plochým obličejem, matně rudou tunikou a tenkými jezdeckými kalhotami, mě zvednutím ruky zastavil. „Odkudpak jsi přilez, vesničane? Ze Skotska?“ Jeho přátelé propukli v chraplavý smích, zatímco se rozestupovali okolo mě. „A kdes ukradl to oblečení? Stáhls ho ze hřbetu ovce?“ Další smích. Chtěl jsem se protlačit kolem něj, ale on mě strčil do hrudi a řekl: „Ještě jsem s tebou neskončil, chlapče.“ Tváří se octl asi stopu od mé a měl odporný dech, silně podbarvený portským.

„Mně se zase nelíbí, jak vypadáš,“ odvětil jsem.

Pohlédl na mě ve zlostném údivu a pak mě praštil do tváře. Byl to tvrdý a nečekaný úder a já se zapotácel, až jsem málem padl na zem, přitom jsem upustil kopí, na něž mi okamžitě stoupl. Nabyl jsem rovnováhu a znenadání, se zuřivostí a smělostí, jsem tasil z pochvy svoji dýku a vrhl jsem se mu po krku. Mladík ztuhl, oči vytřeštěné hrůzou. Propíchl jsem mu kůži na krku, až se objevila krev, a hlasitě jsem řekl, aby naplno pocítil můj hněv: „Vskutku pocházím ze země Skotů, pane. Máte k tomu co říci?“

S tváří bílou jako stěna zavrtěl hlavou a odcouval, ale já jsem koutkem oka spatřil, jak jeden z jeho společníků sahá po meči. Odhadl jsem, že jeho zbraň má zhruba délku paže, ale mé kopí bylo delší, mělo asi dvě délky paže.

Proti výpadu vedenému z výše kolen k žaludku není žádná obrana. Upustil jsem dýku, chopil se kopí a opřel se do něj plnou svou vahou, neboť jsem postřehl, že jsem ve smrtelném nebezpečí, a tak či onak jsem už byl patřičně rozlícený. Kovový hrot kopí, asi v délce jednoho prstu, zajel muži do břicha. Zhroutil se jako podťatý a válel se po zemi, vřískal bolestí a držel se za břicho, zatímco mezi rukama mu tryskala krev. Jeho společníci se dali s pokřikem na útěk – jací stateční mládenci! – a nechali ho skučet na zemi. Všiml jsem si, že žena, která se na mne jen před chvílí usmívala, zmizela neznámo kam. Sebral jsem ze země svou dýku a pokračoval v cestě, zatvrdiv své srdce před bolestnými výkřiky toho muže.

Neušel jsem ani sto kroků, když vtom mě kdosi znovu zastavil, tentokrát mladík v mém věku, oblečený víceméně v hadrech. „Viděl jsem to,“ řekl s přízvukem, kterému jsem stěží rozuměl. Slovo „jsem“ vyznělo jako „zem“.

Dodal: „Ty seš v těchto končinách cizincem?“

„Jo, a co má bejt?“ vypravil jsem ze sebe chraplavým hlasem, který se chvěl rozrušením z předchozích událostí.

„Tohle je Southwark, nebezpečný místo, kde po setmění není radno bejt. Je tu spousta zlodějů a kapsářů.“

„Jo, a ty seš možná jeden z nich.“ Dýku jsem měl opět schovanou pod rukávem, ale v mžiku ji mohl mít u krku.

Zasmál se. „Jmenuju se Michael,“ řekl. „A protože seš v těchto končinách cizincem, můžeš vzít jed na to, že zdržovat se tady je pro tebe velkej risk.“

„Před chvílí jsi viděl, jak jsem se s panem Riskem vypořádal.“

„Jakpak by ne!“ Muž vzadu za mnou sebou stále mlátil o zem a kvílel. Ostatní ho obcházeli a nevěnovali mu příliš pozornost. Myslím, že v Michaelově hlase jsem postřehl obdiv, i když nevím proč. „Kde bydlíš?“ zeptal se.

Zaváhal jsem, zda se mám tomu úplně cizímu člověku svěřit, ale usoudil jsem, že nepředstavuje bezprostřední nebezpečí. „Nemám žádný místo pobytu, a kdybys mě snad chtěl nějakým trikem připravit o měšec, nemusíš se namáhat. Žádný peníze nemám.“

„A co jídlo?“

„Jedl jsem včera.“

„Pojď se mnou.“

Usoudil jsem, že pohybovat se v této nepřátelské oblasti na vlastní pěst je jistě nebezpečnější než následovat toho hocha mého věku. Se všemi smysly napjatými kráčel jsem za ním ulicemi. Ve vzduchu se vznášel zápach lidských výkalů mísící se s báječnými vůněmi jídla, které se linuly z krčem, jež jsme míjeli. Michael po chvíli odbočil do hlučné a osvětlené putyky. Nad vchodem byl vývěsní štít s namalovanou galérou, podobnou jako ty, které jsem si rád prohlížel v pastorových knihách. Uvnitř panoval takový rámus, že větší jsem jaktěživ neslyšel, ani v hostincích, kde jsem přenocoval během cesty na jih. Bylo tu horko od té tlačenice těl a hučícího ohně v krbu kousek ode dveří.

„Najdi nějaký místo,“ řekl a zmizel kdesi ve vzdálenějším koutě nálevny. Náhoda tomu chtěla, že u jednoho stolu se právě zvedali tři muži, všichni opilí, a chystali se odejít.

Prodral jsem se davem ke stolu, poutaje na sebe nemalou pozornost, zřejmě kvůli svému kopí – i když krev z hrotu jsem si už setřel – a posadil jsem se. Brzy se objevil můj společník se dvěma velkými džbány piva. „Nalej to do sebe,“ řekl. „Jídlo bude za chvíli.“

„Proč to děláš?“ zeptal jsem se. „Jsem pro tebe cizí člověk. A řekl bych, že charita ti taky bude cizí.“

Můj společník se zazubil a pozvedl džbán. „Mám svý důvody,“ řekl.

„Má to co dělat s těma hrubiánama?“

„Má to co dělat s tím, jak ses s nima vypořádal.“

Napil jsem se piva. Bylo silné. Bylo mi jasné, že jestli ten džbán vypiju, budu stejně opilý jako mnozí z návštěvníků krčmy. Řekl jsem si, že budu ze zdvořilosti usrkávat, ale že nepozřu více než jeden doušek.

„Takže Skot?“

„Jo.“

„Přišels hledat práci do velkoměsta.“

„To je pravda.“

„Bez peněz a bez noclehu.“

„Máš mě přečtenýho. Ale ne celýho. Jsem taky bdělej, naštvanej a ozbrojenej.“

Hoch se znovu usmál. „A to je v těchto končinách správný. Ale ze mě strach mít nemusíš.“

„To nemám, můžeš bejt klidnej.“ Ke stolu přišla žena asi ve věku mé matky, s horní částí poprsí nestydatě obnaženou, a nesla dva talíře s dušeným masem, chlebem a příbory. V rozpacích jsem nevěděl kam s očima. Trochu zděšeně pohlédla na mé kopí, ale neřekla nic. Pustil jsem se hladově do jídla. Všiml jsem si, že můj společník po mně při jídle co chvíli pokradmu pokukuje. Kožené pouzdro od dýky mě příjemně hřálo na předloktí.

„Ozbrojenej, říkáš,“ a pokynul hlavou k mému kopí. „Tohle ti v těsnejch prostorách nebude moc platný.“

Napadlo mě, že v tom šeru možná neviděl, jak jsem si vedl s dýkou. „Na boj zblízka mám jiný prostředky.“

Opět se usmál. Tváří se nějak moc spokojeně, pomyslel jsem si. „To ti věřím. Jsou všichni Skoti takoví válečníci?“

Můj společník mávl rukou a houkl na muže v opačném koutě nálevny. Byl úplně holohlavý a měl tmavou pleť jako lidé, které jsem viděl jen na ilustracích z cest sira Johna Mandevilla v knize pastora Dinwoodieho. Na sobě měl zelenou blůzu, jakou jsem na muži dosud neviděl – mívaly je pouze ženské na tržnicích v Lanarku a Biggaru. Měl svalnaté a pomalované paže. V jeho tváři se vyjímal velký nos a řada žlutých zkažených zubů. Přisedl si k našemu stolu a postavil na něj džbánek s pivem.

„Tohle je Turek.“

Ostražitě jsem opětoval mužovo kývnutí.

Michael se k němu naklonil blíž, i když nehrozilo, že by jeho slova mohla přehlušit okolní kravál. „Tohle je Skot. Ani ne před deseti minutami zabil chlapa. Viděl jsem to na vlastní oči.“

Turek zůstal zírat.

„Možná není mrtvej. A já jsem se jen bránil.“

Turek pohlédl na mé kopí. „Co je to za blázna, že si myslí, že může s tímhle vejít do přeplněné krčmy a nepoutat pozornost? Proč nejseš na útěku? To Skoti zabíjej tak nestydatě? A to nevidíš, že tě z každýho kouta zvědavě sledujou?“

„Abych pravdu řekl, pane, viděl jsem v tomhle městě už tolik divnejch věcí, že se o zvědavce příliš nestarám.“

„A viděli to, jaks ho zabil, i další lidi?“ Turek stále kulil oči.

„Ten muž měl tři společníky, kteří utekli, aby si zachránili krk.“

„To mě nepřekvapuje.“ Turek se napil ze svého džbánku. „Popiš je.“

„Měli jemný tuniky s bílejma volánkama kolem krku, plochý čapky s pérama, meče a byli o něco starší než já.“

„To nebyli kapsáři,“ řekl Turek, „ale šlechtičtí synci.“ Sykl skrz mezeru mezi zuby a pak zavrtěl hlavou. „Strčils hlavu do oprátky, milej Skote. Už teď po tobě určitě jdou. A než skončí noc, možná už do hodinky, tě dopadnou a uvězní v Newgateu. A pak, pokud nejseš bohatej…“ přejel si nataženými prsty přes ohryzek a zazubil se.

„Ale já jsem nic špatnýho neudělal,“ řekl jsem zděšeně. V hlavě se mi vybavily lebky, které jsem viděl naražené na kůlech.

Turek se nepřestával usmívat. „Ty nic nechápeš. Možná maj bohatý tatíčky. Policejní soudce bude vědět, co má dělat, a když ne, měšec zlata mu to připomene.“

Cítil jsem v kostech, jak mě prostupuje strach a zoufalství. Odstrčil jsem od sebe talíř. „Pak musím vypadnout,“ prohlásil jsem a pohlédl vystrašeně ke dveřím, které se právě v tu chvíli otevřely. V úleku jsem popadl své kopí, ale dovnitř vešly jen dvě ženy středního věku, jež měly na tvářích hustou vrstvu běloby a líčidel a na sobě křiklavé a umouněné šaty, na jejichž lemech ulpívala špína z ulice.

„Jo,“ odvětil Turek, jenž neuměle napodobil můj přízvuk, „ale kam?“

„Zpátky do Skotska. Když si vezmu, co jsem už viděl tady na tom hnojišti, lituji, že jsem kdy odešel.“

„A to seš rychlejší než jezdci? Odpusť mi, ale seš, jak se to jen řekne? Nápadnej. Jo, nápadnej.“ Turek si prohlédl odshora dolů můj oděv a obdařil mě nepříjemným úsměvem.

„Mám lepší nápad,“ ozval se Michael.

Vycítil jsem past, ale nevěděl jsem co dělat.

„Tady Skot hledá nějaký ubytování a práci.“

„Práci?“ zahučel Turek silným, ba drsným hlasem, ale já jsem v něm postřehl ještě něco. Už jsem se měl na pozoru a neměl jsem daleko k tomu, abych jejich společnost v příští chvíli opustil. „Tu mu můžu nabídnout.“

„A co je to za práci?“ zeptal jsem se.

Turek se pořád usmíval. „Je to práce, která ti pomůže uniknout před šibenicí. To by mělo stačit.“

Přistoupila k nám nějaká dívka. Trochu se podobala Fioně, ale byla o něco starší, nebo tak alespoň vypadala. A opět měla ten divný prášek na tváři – asi to bude nějaká londýnská móda, usoudil jsem – a rudě nabarvené rty. Také ona měla, jako servírka v krčmě, značně obnažené horní partie poprsí. Nasadila si předstíraný úsměv. „Je libo, pánové?“ Můj společník ji mávnutím ruky poslal pryč, jako kdyby se zbavoval mouchy. Mně se jeho postoj jevil urážlivý, ale žena si z toho zjevně nic nedělala a přesunula se k vedlejšímu stolu. „Co je libo?“ zeptal jsem se.

Oba v údivu pohlédli nejdřív na mě, pak na sebe, načež propukli v smích. Turek řekl: „Chceš říct, že nevíš?“ Michael se předklonil. „Ženy tu za peníze prodávaj svý těla. Mnoho pánů míří večer přes most za zábavou. I tady je několik takovejch.“

Chvíli mi trvalo, než mi to došlo, a když konečně ano, nemohl jsem uvěřit, že by taková hříšnost byla vůbec možná. Myslel jsem na Fionu, která se jí věkem i vzhledem blížila, ale byla plachá a laskavá a veselá, a nemohl jsem pochopit, jak mohou být ženy tak rozdílné. „A to se nebojí o svou duši?“ zeptal jsem se, šokován a současně fascinován.

Turek se zasmál, jako kdyby se mi povedl nějaký duchaplný vtip. „Na tomhle místě, Skote, jsou naše duše odsouzený k zatracení.“ V tom okamžiku mě napadlo, jestli jsem raději neměl zůstat v údolí, nebo jestli přece jen nemám riskovat dopadení a vyrazit na cestu dlouhou padesát leagů, jež mě dělily od domova.

„Bydlíme v suterénu jednoho domu nedaleko odtud. Činže je levná, ale dnes v noci u nás můžeš přespat jako náš host. Zítra si promluvíme o té práci.“ A zabil plácnutím blechu na své svalnaté paži.

„Myslel jsem, že bych mohl pracovat v dílně nebo se i uplatnit jako někdo, kdo umí psát.“ Zeptal jsem se znovu: „Co je to za práci?“

Turek se na mne potutelně usmál a poklepal si prstem z boku na svůj velký nos. To mě popudilo a prohlásil jsem: „Hned mi to řekněte, nebo vám poděkuju za jídlo a půjdu si po svejch.“

„Máš sotva čas na to, abys dopil pivo,“ řekl Michael. „Tví džentlmeni už budou dávno za mostem a možná už po něm mažou zpátky v doprovodu svejch kámošů. Rozhodni se, Skote. Turek, nebo kat? Kdo to bude?“

KAPITOLA 7

Svým novým společníkům jsem nevěřil ani za mák a rozhodl jsem se, že nebudu spát. Ležel jsem na vlhké slámě, tlumok pod sebou a ruku ovinutou kolem kopí. Netrvalo dlouho a celé tělo se mi začalo hemžit lezoucími blechami. Potmě jsem naslouchal chrápání tuctu či více lidí uvnitř přeplněné místnosti a záhadnému šelestění v koutě. Vnímal jsem pach potu, vlhka a špatného vína a nyní i moči. Bylo to odporné, můj nos na to nebyl stavěný.

Přesto jsem musel usnout. Neboť když jsem otevřel oči, malým okénkem vysoko ve zdi prosvítalo dovnitř kalné šedé světlo.

Posadil jsem se. Končetiny mě svědily a byly pokryté malými zarudlými štípanci. Rozhlédl jsem se a náhle jsem zatoužil po hřejivé společnosti svého bratra namísto těch odporných cizích lidí, kteří leželi natažení všude kolem.

Michael v rozedraném oblečení spal v koutě, ústa dokořán, ale Turek byl pryč. S tlumokem a kopím v ruce jsem překročil spící zbídačená těla. Venku, v jakémsi úzkém průchodu, jsem zalapal po zdánlivě čerstvém vzduchu. Vzadu za rohem byly latríny, kam musely zřejmě chodit stovky nájemníků, jak jsem soudil podle oken, která na mě shlížela ze všech stran. U jediné vodní pumpy močil pes.

Ukročil jsem zpátky do průchodu, pevně rozhodnut, že musím najít cestu ven z tohoto bídáckého města, ale Turek již stál na ulici. Zeširoka se na mě usmíval žlutými skvrnitými zuby. „Skote, musíme tě co nejrychleji dostat odtud.“ Objevil se Michael, který si ještě protíral oči.

„Zbav se toho,“ řekl Turek a pohodil hlavou k mému kopí.

„Nikdy. Minulou noc mi zachránilo život.“

„A dnes ráno tě dostane na šibenici.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Paličatej blázne,“ řekl Turek. Otočil se a vedl nás hbitě na sever, přes most, který jsem předchozí noc přešel. Minuli jsme velkou skvrnu, větší než člověk, v místě, kde jsem rozpáral útočníkovi břicho. Přemýšlel jsem, jestli tu noc přežil a jestli teď někde neumírá v agonii. Michael cosi zamumlal k Turkovi a přitom mu skvrnu ukazoval.

Turek řekl: „Skote, jestli se tu objeví stráže nebo horda mladejch pánů, nečekej a práskni do bot. Budeš se muset zachránit, jestli to půjde.“

V jitřním světle, bez toho hluku, shonu a opilého řádění, působila tato část města vskutku hrozivě. Všude špína a puch. Tu a tam člověk spatřil nějakou ženu, jak se potácí kolem nebo schlíple sedí v postranní uličce.

Za mostem jsme zahnuli doprava. Zde panoval čilý ruch, i v tuto časnou ranní hodinu. Přiblížilo se k nám několik pánů v sedlech. Turek vykulil oči strachem. „Tvý kopí, ty skotskej blázne!“ zasyčel. „Zbav se ho!“

Zavrtěl jsem hlavou, i když se mi roztřásly nohy. Panstvo projelo kolem.

O něco dále na nábřeží jsme začali potkávat obchodníky, kteří táhli káry naložené láhvemi a pytli. Turek kráčel nedočkavě vepředu, skoro běžel, jako by se blížil k azylu. Jeho úzkost byla nakažlivá a i já jsem přidal do kroku, ačkoli jsem se bál, že by náš spěch mohl upoutat nežádoucí pozornost. Mí společníci se rozhodli, že mi neprozradí, co je to za práci, na kterou mě vedou, a já jsem neviděl důvod se ptát.

Viděl jsem již takový obrázek v jedné z pastorových knih, ale tváří v tvář skutečnosti mi spadla brada. Turek postřehl můj údiv a vzdor svému zjevnému napětí se rozesmál.

Ta loď měla tři vysoké stěžně, skasané plachty. Mezi stěžni a palubou se porůznu táhla masa lanoví, která mi připomněla pavučinu. Podél boků měla loď čtvercové otvory. Muži obtěžkaní sudy, pytli a truhlami se po lodním můstku plahočili nahoru a dolů. V doku jsem spatřil skupinku pánů, jak spolu rozmlouvají, vystrojení většinou v saténu tlumeně zelených, žlutých a rudých odstínů.

Začínal jsem chápat, co je to za práci, kterou mi Turek nabízí.

Věřím, že v tomto okamžiku jsem se mohl ještě otočit a dát se na útěk. Místo toho jsem se zeptal: „Kam pluje?“

„Nikdo neví. Nastupuješ dobrovolně?“

Měl jsem svoji dýku a kopí a věděl jsem, že tomu hromotlukovi bych utekl. Ale kam? Zpátky do páchnoucího suterénu v Southwarku? Do oprátky? Nepochybuji, že by Turek křikl: „Vrah!“ – aby shrábl odměnu, kterou by mé dopadení mohlo obnášet. Ve své představivosti jsem uzřel sám sebe, jak jsem naražený na kůlu a jak mi ve všech otvorech bzučí mouchy. Tak či onak jsem šel do světa, abych si v něm vydobyl své místo, ne abych skončil jako utečenec nebo žebrák. A navíc bylo na té velkolepé lodi cosi lákavého, snad ostré povely důstojníků, které k nám doléhaly z paluby, ty vůně a ten shon a vidina tajemných zemí, které by mohla navštívit a které bych jinde než na obrázcích pastora Dinwoodieho nikdy nespatřil. A říkal jsem si, že ať se bude dít cokoli, budu mít alespoň co jíst a lepší místo na spaní, než by byl blechami zamořený suterén nebo cela odsouzence v Newgateu. „Jak dlouho ta plavba potrvá?“

Turek pokrčil rameny. „To nevím.“

Mí společníci čekali. Podíval jsem se na ně, pak znovu na loď, načež jsem pokračoval v chůzi k ní. Michael a Turek se ke mně připojili každý z jedné strany, ve tvářích úsměvy od ucha k uchu. Tušil jsem, že je možná čeká menší odměna, když mě nalákají na palubu.

„Ať je vidět, že nastupuji o vlastní vůli jako svobodný člověk a že mě k tomu nikdo nenutí.“

Turek vesele přikývl. Ať se zachová tak či onak, tušil jsem, že to bude záviset na výši jeho odměny.

Postavili jsme se do krátké řady. Jakýsi rudolící muž seděl u sudu, na němž měl položený papír, pero a inkoust. Bylo vidět, že se s Turkem zná. „Už zase k nám, Ferhate?“

„Jo, mistře Twissi.“

„Nehlásí se ani hospodská spodina. Tvý zkušenosti přijdou vhod. A možná si tentokrát přijdeme na víc.“ Pak se pan Twiss podíval na mě. „A cos to sem přivedl za střevli, Ferhate? Tvý jméno, hochu?“

„James Ogilvie, pane.“

„A co je tohle?“ prohlížel si zvědavě mé kopí.

„Používám to k lovu ryb, pane.“

Cítil jsem, jak Turek tají dech.

„Za svou drzost si tenhle mládenec, než naše cesta skončí, vyslouží nejedno zmrskání,“ řekl pan Twiss napůl žertem.

„Tohle je lodní ubytovatel, Skote. Nemůžeš s ním takhle mluvit.“

„To brzo zjistí,“ řekl pan Twiss. „Troufám si říct, že seš v nějakým maléru.“

Zůstal jsem zticha, i když srdce v hrudi mi tlouklo jako splašené.

„Možná ve vážným maléru, co?“

Protože jsem nevěděl, co říct, nadále jsem mlčel. Pan Twiss se na mě zblízka díval.

Pak pokrčil rameny. „To je tady jedno. Máš nějaký námořnický zkušenosti?“

„Ne, pane.“

„Umíš něco?“

„Umím číst a psát.“

„Myslel jsem něco užitečnýho.“ Myslím, že používal ironii v sokratovském stylu. „Čím se živíš?“

„Můj otec byl farmář.“

„Aha! Proč jsi to neřekl dřív? Budeme mít tentokrát na palubě dobytek. Můžeš se o něj starat.“

A napsal mé jméno na list papíru. „Seš teď po dobu trvání plavby na královniným seznamu. Trestem za dezerci je smrt. Najdi si volný místo a pak běž pomáhat s nakládáním. Neflákej se. Musíme stihnout večerní příliv.“

Pocítil jsem mohutný příval vzrušení a úlevy.

Na palubě byl otevřený průlez, jímž chodily řady mužů dovnitř nebo ven. V závěsu za Turkem jsem nemotorně slezl po strmých dřevěných schůdcích. Potom tam byly další schůdky a dlouhá temná chodba.

„Loď bude pěkně přelidněná,“ prorokoval Turek. „Ať si mezi kanony spí ostatní, protože kanony tady určitě budou.“ Chodba ústila do rozlehlé a nízké místnosti. Musel jsem shýbnout hlavu, abych nenarazil do trámů. Mezi trámy jsem uviděl natažené dlouhé úzké sítě. „Vyber si hamak a dej si do něj věci.“ Hodil jsem do jedné ze sítí svůj tlumok, kopí a kabátec a připojil se k procesí mužů, kteří kolovali po palubě.

To dopoledne jsem spolu s ostatními mariňáky, samými drsně vyhlížejícími chlapy, koulel veliké sudy s vodou a pivem do sítě, která byla zavěšena na dřevěném jeřábu. Skupina siláků pak zvedla tu obrovskou váhu do vzduchu a pootočila jeřábem, aby bylo možné spustit těžké sudy nákladovým jícnem do temných hlubin lodi. Pomáhal jsem i s uskladňováním těchto velkých sudů v přítmí nákladního prostoru.

V poledne jsem měl namožené všechny svaly a bolela mě záda. Tou dobou začal z nitra lodi stoupat dým, mísící se s pachy dehtu a potu, jež byly všudypřítomné, a my jsme na pokyn pana Twisse přerušili práci a slezli po širokých žebřících do prostorné místnosti se stoly a lavicemi. Tady převládala silná vůně dýmu z hořícího dřeva, jež vycházela z přilehlé otevřené kuchyně. Stáli jsme ve frontě, a když na mě přišla řada, dostal jsem suchary a velký džbán piva. Ukázalo se, že suchary jsou tvrdé jako kámen. Vzduchem se rozléhaly rány, jak s nimi muži třískali o rohy a hrany lavic.

„Hungere!“ houkl Turek, jenž seděl vedle mě, na nějakého námořníka. Malý svalnatý mužík, který si nesl plnou misku sucharů, se usmál a sedí si naproti nám. „Pořád se zdárně vyhejbáš syflu? A chceš se znova mermomocí vytrestat, co?“

„Jo,“ odvětil muž jménem Hunger. „Kam myslíš, že plujeme? Já to rozhodně nevím.“ Naklonil se blíž. „Ale je to moc malá posádka na tak velkou loď.“

Turek přikývl. „To mě napadlo taky. A zásob je poskrovnu. Povídaj, že za touhle expedicí je sir Walter Raleigh.“

„Hospodský žvásty,“ odvětil Hunger pohrdlivě.

„To ani nezkusíš hádat?“ Turek k mému údivu rozlomil suchar mezi zuby a začal ho hlasitě křoupat. Já jsem do sebe lačně nasával pivo: dopolední práce byla tvrdá a vyschlo mi v hrdle.

Hunger řekl: „Budeme pátrat po karibským zlatě. Musel jsi vidět ty střílny – jejich deset, čili dost na to, aby nahnaly posvátnou bázeň každýmu španělskýmu kapitánovi.“

„Jo, prázdný střílny. A kde jsou kanony, který tam patřej? A kde jsou kanonýři, kteří je maj obsluhovat? Máme na palubě sotva dost lidí na rozvinutí plachet.“

„Což zakrátko uděláme, vsázím se.“ To řekl další muž, který si k nám přisedl. Dým mě začínal štípat do očí, ale nikdo další tomu zjevně nevěnoval pozornost. Rozkašlal jsem se a napil se znovu piva. Nebyl jsem na něj zvyklý a začínalo na mě působit, ne však nepříjemně.

„Karibský zlato. O tom žádná, pane Chandlere,“ přitakal Turek. Začal jsem mít dojem, že na téhle výpravě se snad každý s každým zná.

„A taky auto-da-fe, pokud loď nebude líp obsazená, než je.“

„Auto-da-fe?“ zeptal jsem se.

Muž se na mě překvapeně podíval. „Ty nevíš, co je to auto-da-fe?“

Zavrtěl jsem zmateně hlavou.

Muž pohodil hlavou nazad a rozesmál se. „A Turek tě na palubu nepochybně nalákal, nemám pravdu?“

„Měl jsem svý důvody, abych na loď nastoupil, a nepotřeboval jsem, aby mě Turek přesvědčoval.“

„Dej si pozor, abys mladýho Skota neurazil,“ řekl Turek napůl žertovným tónem.

Michael se nadšeně přidal: „Je hodně vznětlivej a schopnej krajního násilí. Viděl jsem ho při tom na vlastní oči, na zemi zůstali skučet tři chlapi, kteří si zkoušeli vtlačit zpátky vnitřnosti.“

Rozhodl jsem se, že tato tvrzení nebudu popírat, protože jsem si myslel, že taková pověst by mi mohla v příštích dnech zajistit mezi mými společníky jistou ochranu.

„Vsadím se, že ten lehkej náklad je jen lest,“ řekl muž jménem Hunger. „Má to zmást Mendozovy zvědy. Podle mě obeplujeme Portsmouth a nabereme další muže a zásoby. Pak se uvidí.“

Pln zvědavosti jsem se zeptal: „Mendoza?“

Muž jménem Chandler na mě pohlédl: „Co jste to vy Skoti za zaostalce? Víte vůbec něco?“

„Vím, jak podřezávat hrdla,“ řekl jsem.

Chandler na mě upřel přimhouřené oči. Nepochybně hodnotil, nakolik jsou má slova jen planým vychloubáním a nakolik jsou míněna doopravdy. Neměl však čas říci něco dalšího. Mezi námořníky procházel podsaditý, zavalitý muž, který měl v ruce krátkou hůl. Držel ji jaksi podivně a já jsem si až po chvilce všiml, že mu chybí dva prsty. Tvář měl tak zarostlou vousy a licousy, že vypadal jako rozběsněné zvíře. Nyní se zastavil u naší lavice. Malá prasečí očka, tvrdá jako kámen, se upírala na mě. „Dojezte a vraťte se k nakládání.“

„Jo, pane Saltere.“ Ponížený tón v Turkově hlase mě velmi zaskočil. Jaksi jsem si nemyslel, že by má pověst patnáctiletého hrdlořeza mohla na pana Saltera učinit výraznější dojem.

Příštích několik dní bylo tak kouzelných, že to stěží mohu popsat. Poslušni drsných povelu pana Saltera jsme vyšplhali po lanoví a rozvinuli plachty. Z vysokých stěžňů jsem viděl na většinu Londýna a dokonce krajinu za ním. Když se pak vítr opřel do plachet, začali jsme klouzat po Temži. Turek mi cestou ukazoval Greenwich a Psí ostrov a řeka se zvolna rozšiřovala, až jsme na konci prvního dne pluli snad míli od nejbližšího břehu. Pak se na zádi lodi rozsvítila velká lucerna a nesli jsme se tmou dále. Zanedlouho se mi začalo dělat zle a za smíchu ostatních jsem musel proběhnout chodbou, vylézt potmě po schodech a došmátrat se na kraj lodi, kde jsem vyprázdnil svůj žaludek do moře.

Třetího dne, v reakci na halasné povely pana Saltera, se loď začala stáčet k nějakému velkému městu s obrovským přístavem. Na všech stranách se táhly řady pěkných bílých domů a obchodů a ulice města se hemžily lidmi. Právě jsem s Hungerem a Turkem rozvinoval jednu plachtu; její název mi byl záhadou, ale její výška mi spolehlivě naháněla strach. „Co je to za město?“

„Plymouth, Skote!“

Klouzali jsme podél dlouhého nábřeží, kde se vršily hromady pytlů, sudů a dalších zásob. Mávalo nám několik dětí.

Pronesli jsme se kolem plachetnice, ne o moc menší než ta naše. „Lyon,“ pronesl Hunger obdivně.

„A Roebuck,“ řekl Turek. „Ale co je tohle za lodi?“

Myslím, že Turek neuměl číst. Hunger řekl: „Dorothy a Elizabeth.“

Neměli jsme však čas kochat se tou podívanou. Po zakotvení v doku následovalo další nakládání. Byly tam desítky vojáků. V údivu jsem zjišťoval, že mnozí mají kopí jako já. A byla tam taková kupa proviantu, že větší jsem ještě neviděl: truhly, soudky, bedny, pytle, obří sudy a proutěné koše plné sušených ryb a sušených švestek. A taky dost barelů s jablečným moštem, vínem a pivem, aby celá ta shromážděná výprava vydržela opilá několik měsíců v kuse.

Z doku se ozval drsný výkřik: „Udělejte místo!“ Po nábřeží pochodovala velká skupina vojáků v námořních uniformách, s krátkými holemi v rukou, kteří mezi sebou strkali několik tuctů mužů všeho věku, ztrhaných a šedolících. Vypadalo to, že někteří z nich jsou opilí.

„Kdo to je?“ zeptal jsem se Turka. Právě jsme kouleli sudy do sítě, aby ji muži u jeřábu mohli zvednout.

„Podle vizáže vězni,“ odvětil Turek. „A hospodská spodina.“ Jako by zapomněl, že i jeho jsem poprvé potkal v hospodě.

„Násilně naverbovaní,“ sdělil mi Hunger. „Lidi se teď bojej sloužit na moři. Což není žádnej div, po expedici sira Humpreyho.“

Další námořník, později jsem se dozvěděl, že se mu říká Hltoun, přerušil práci, aby se protáhl a utřel si zpocené čelo. Řekl: „Povídá se, že před tou pohromou bylo u kormidla lodi slyšet divný hlasy a že ulovili harpunou podivný mořský tvory. A před tou bouří, která je potopila, spatřil pan Cox bílý útesy, který po přiblížení lodi zmizely.“

„Nesmysl,“ řekl mi pan Chandler. „To astrologové odrazujou chlapy od týhle plavby. Planetární konjunkce nejsou dobrý. Jupiter a Saturn se sešly na třiaosmdesátce a zahájily věk Ohnivýho trigonu. Začíná nám období velkejch katastrof. Thomas Porter předpovídá mnoho násilí pro cestovatele a Euan Lloyd nás varuje, že budou vichřice, mlhy, opary, bouře a četný ztroskotání.“

„Povídačky akorát tak pro ženský,“ sdělil mi Hunger. „Je pravda, že mnoho námořníků takovým nesmyslům rádo věří. Ale ne, Skote, ve skutečnosti od týhle plavby odrazuje chlapy něco, co pochází z tohoto světa, ne z toho duchovního nebo hvězdnýho. Je to strach z auto-da-fe.“

Opět ten výraz, opět vyslovený se strachem: auto-da-fe. Zdá se, že ani lákadlo jako karibské zlato nemohlo v mužích ten strach potlačit.

Další tři dny jsme se lopotili, až nám v zádech praštělo, abychom nacpali podpalubí Tigera vším možným. Na palubu bylo po částech vyvlečeno a tam složeno deset masivních kanonů. Měl jsem dojem, že ta velká děla mají na Turka a jeho přátele uklidňující vliv. Potom na loď nastoupili mariňáci a vojáci a rázem zde nebylo k hnutí, jak byla přeplněná. A pak se konečně dostavilo panstvo. Odpoledne se chýlilo ke konci, když mi Turek naléhavě pokynul, ať jdu za ním k boku lodi. Naklonili jsme se přes zábradlí a shlíželi dolů na nevelkou skupinu mužů. „Tamten je Walter Raleigh,“ řekl tónem, v němž jsem postřehl něco jako posvátnou bázeň. „Je to královnin oblíbenec, právě povýšenej do rytířského stavu. A ten muž vedle něj je Thomas Harriot.“

„Kristepane! Philip Amadas,“ vyhrkl Hunger se zděšením v hlase, když z kočáru vystoupil drobný mužík.

„A co jsou zač tihle?“ zeptal jsem se. Neboť z druhého kočáru se vynořili dva muži velmi podivného vzezření, v doprovodu dvou dalších pánů.

„Zná je celej Londýn,“ řekl Turek. „To je Manteo a Wanchese. Divoši z Ameriky.“

„A teď už je to víc než jasný,“ prohlásil Hunger. „Míříme do Ameriky.“

„Cestou přes Západní Indii, o tom žádná,“ řekl Turek. „A trochu si zapleníme.“

„Díky Bohu za ty kanonýry,“ pravil Hunger.

Po zbytek dne jsem se měl co ohánět: na palubu mezitím přibyla kuřata, vepři a kozy. V úzkém čtverci na palubě, který mi přidělil pan Salter, pro ně moc místa nebylo, ale věřím, že jsem vše dobře zorganizoval, a cítil jsem jakousi hrdost, že se mi podařilo zapojit se, byť skromně, do tohoto velkolepém podniku. Páni konečně nastoupili, většina na palubu Tigera. Raleigh zůstal v doku, potom odjel v kočáře. Když druhý den ráno za úsvitu, 9. dubna 1585, lodě potichu vyklouzly z plymouthského přístavu, pociťoval jsem podivnou směsici vzrušení a obav.

Trvalo mi však celých třináct dní, než jsem v sobě sebral odvahu zeptat se Turka na auto-da-fe.

KAPITOLA 8

Netrvalo dlouho a došlo k mé první konfrontaci s panem Salterem. Jsem vděčný za výprask, který mi uštědřil. Ne proto, že mě naplnil nenávistí k jeho brutální osobě, což byla pravda, ale proto, že mě naplnil odhodláním opustit za každou cenu řady hospodské spodiny a připojit se k panstvu.

Poslušen instrukcí a napodobuje věrně Turka jsem šplhal po lanoví, lezl po stěžních a tahal za lana, až jsem měl ruce rozedřené, drhl jsem palubu a dělal všechny věci, které po nás palubní mistr pan Salter požadoval.

Podivný pocit, který pozvolna sílil v mé hlavě, se nějak spojil s mým žaludkem. Pocit neklidu, který je těžké popsat, s postupem dne pomalu narůstal, až mi bylo mizerně po celém těle. Zakrátko už jsem si přál, abych nežil.

Incident, který přivodil můj výprask, se přihodil v nejvyšším bodě lodi, na hlavní brámové plachtě. Turek seděl obkročmo na ráhnu, zatímco já, pln hrůzy, jsem podle instrukcí tahal za lano. Z tohoto bodu jsem mohl vidět dalších pět lodí expedice, roztroušených kolem nás na jiskřivém moři. Kolébaly se ze strany na stranu a nahoru a dolů a dělaly vývrtky, jak je vítr honil po vlnách. V této výšce se kolébání lodě velmi znásobilo. Dokonce jsem si vybavil princip páky, který formuloval Aristoteles, ale byl jsem příliš zkroušený a zděšený, než abych ho domýšlel. Zatímco stěžeň se kymácel ze strany na stranu, ten hrozivý pocit ještě zesílil. „Turku,“ řekl jsem. „Já budu zvracet.“

„To je tím kolébáním lodi, Skote.“ Zdálo se, že na něj to nemá žádný vliv. „Teď chytni tady tohle a zvedej. Zaber, seš snad ženská?“

„Jak mám to kolébání lodi zastavit?“

„To nemůžeš, ty hlupče. Ale časem si na to zvykneš.“

O tom jsem pochyboval: hluboko pode mnou viselo přes zábradlí několik zkušených mariňáků, kteří měli šedé tváře. Jeden z nich začal zvracet do moře. To už na mě bylo příliš. „Musím hned dolů.“

„Teď nemůžeš, Skote.“ Turek mě zpražil zlostným pohledem. „Až poté, co rozvineme plachtu.“

Ale já musel. Za každou cenu jsem se musel dostat k boku lodi a vyprázdnit co nejrychleji obsah svého žaludku. Opatrně jsem se šinul po ráhně a vyhýbal jsem se Turkovi. Přitom jsem se musel dost vyklonit a chytit se ho za ramena, zatímco nohama jsem poslepu krokoval po laně. Vtom mi jedna noha uklouzla a já se několik vteřin vznášel mezi životem a smrtí na rozkomíhané lodi, Turek mi přitom zatínal nehty hluboko do předloktí. Ale podařilo se mi ho obejít a pln vděčnosti jsem se dostal k hlavnímu stěžni. Začal jsem rychle slézat po provazových příčkách, zatímco vítr mi třepetal košilí.

Pan Salter na mě hleděl, v očích směsici nepřátelství a zmatku. Otevřel ústa, aby na mě zakřičel. Naneštěstí mi právě v tu chvíli hrkla do pusy žluč a já jsem zvrátil obsah žaludku: vytryskl ze mě bílý napěněný proud, obsahující napůl strávené kousky sucharů, sušených ryb a hrachu. Pan Salter chtěl uskočit stranou, ale kvůli naklánění paluby to byl skok nemotorný a mé zvratky skončily přímo na jeho hlavě a na kabátci. Kdosi zamumlal: „Bože, hochu, ten tě zabije.“

Začal jsem lézt po lanoví vzhůru a přál si, aby vedlo až někam do mraků, ale pan Salter mě svým velitelským zařváním svolal zpátky dolů. Kapesníkem si utíral zvratky z hlavy a krku, zatímco já jsem stál před ním a celý se chvěl. Potom si sundal kabátec a položil ho na palubu a pomalu zvedl hůl, kterou upustil, když uskakoval. Byla krátká, naleštěná, úzká u rukojeti a na konci rozšířená. Několikrát jí klepl do dlaně své tříprsté ruky. Neřekl nic, ale jeho bodavé modré oči sršely zuřivostí.

První úder jsem schytal do žaludku. Byl to tvrdý vzhůru vedený výpad holí, kterou držel oběma rukama. Po tom úderu jsem se zlomil v pase a skácel se na palubu, neschopen nadechnutí. Salter mě pak zvedl za vlasy z paluby a začal mě bít po holeních, pažích, nohách, žebrech – všude, kam holí dosáhl. Když mi vlasy konečně pustil a já se svezl na palubu, mlátil mne pro změnu do zad a hýždí. Začal jsem si říkat, co když mu ta zuřivost vydrží celý den a jestli budu na jeho konci naživu. Ale nakonec, zatímco jsem tak ležel tváří dolů a sténal, jsem zaslechl vzdálený hlas, jak říká: „A teď se kliď z paluby, ty skotskej bastarde!“

Když jsem té noci ležel ve svém hamaku a zkoušel usnout, neschopen najít nějakou pozici, v níž bych nepociťoval trýznivou bolest v té či oné pohmožděnině, řekl mi pan Bowler z Cornwallu, který se ve čtyřiaosmdesátém plavil s Frobisherem: „On tě nemá rád, Skote.“

„Proč ne?“ Stěží jsem se zmohl na slovo. „Byla to nešťastná náhoda.“

„Umíš číst. Připadá si před tebou jako ignorant.“

„Jo,“ ozval se ze tmy něčí hlas. „Aspoň však Salter nepůjde po hřbetech nám.“

„Jen si čti klidně dál, skotskej mládenče.“ Kolem mého místa zaburácel mužský smích. V tu chvíli jsem k nim všem pocítil velkou a vášnivě prudkou nenávist. A zatímco jsem tam ztuhle ležel a tělo mi trnulo po výprasku mnohem horším, než jaký mi kdy uštědřil nevlastní otec, a myslel jsem si, kéž jsem nikdy neodešel z domova!, rozhodl jsem se, že si budu nějak muset najít místo v podpalubí, z dosahu pana Saltera, jeho pichlavých očí a obušku. Neboť pokud by se mi to nepodařilo, určitě by nadešel den, kdy bych mu vrazil do žaludku svoji dýku, ne jednou, ale několikrát, a to by byl můj konec.

Několik hodin jsem se převracel ze strany na stranu, jak mi to jen bolest dovolila, chvílemi jsem se nořil do zlých snů a chvílemi zas naslouchal vrzání lodi a chrápání mužů kolem sebe a do toho jsem vnímal zápach potu a dehtu. Krátce po půlnoci jsem na palubě zaslechl rytmické klapání kroků. Někdo tam chodil sem a tam, sem a tam. Noční hlídka, předpokládal jsem.

V jednu chvíli, bylo to v časných ranních hodinách, ke mně průlezem dolehly ztišené mumlající hlasy. Pak jsem zaslechl divný tlumený úder, po němž následovalo ticho. Několik okamžiků nato jsem uslyšel jakési škrábání, ale nevěděl jsem, co to je. Jako by někdo vlekl něco po palubě. A pak opět ticho, nepočítám-li tisíceré noční zvuky, jejichž zdrojem byla loď. Za jiných okolností by mě má zvědavost přiměla vstát a vydat se na průzkum. Avšak vyčerpání a bolest z pohmožděnin mi zabránily, abych se o to zajímal.

Druhý den ráno jsem se probudil tak ztuhlý, že jsem ani nemohl opustit hamak. Ruce jsem měl oteklé a při každém nádechu mě píchlo v žebrech. Turek mi přinesl vodu, ale neměl jsem sílu pozřít suchary, které mi nabídl, ani když je svými žlutými zuby rozlámal na kousky. Dva mariňáci v tu chvíli hráli vrchcáby a rachotili kostkami na velkém stole. Ale potom se podpalubí na většinu dne vylidnilo a já jsem tam zůstal sám, napůl spící, napůl bdící.

Odpoledne mě ze špatného snu vytrhly kroky scházející po žebříku pod průlezem. Když jsem zaostřil zrak, zjistil jsem, že je u mě pan Harriot a že si mě zblízka prohlíží. Řekl: „Ty mi nijak nepomůžeš.“

„Pane?“ Vyšlo to ze mne jen jako zašeptání.

„Posledních několik hodin jsi na palubě nebyl, mám pravdu?“

„To je pravda, pane.“

„No jistě. Přišli jsme o pana Holbyho. Naposledy byl viděn včera u večeře.“

Pan Holby. Jeden z pánů. Vybavila se mi matná vzpomínka. Nebyl to sen? Ne, byla to skutečnost. „Pane, dnes ráno v časných hodinách jsem slyšel podivný rozruch. Ale možná to s panem Holbym nijak nesouvisí.“

Pan Harriot nic neřekl, ale očima mě povzbuzoval, abych pokračoval.

„Nahoře na palubě spolu mluvili dva lidé. Potom se ozval slabý úder a pak zvuk, jako by někdo něco vlekl. A vzápětí ticho.“

Mužův výraz se nezměnil. Po chvíli řekl: „Nechceš tím doufám říct, že pan Holby byl sražen a vlečen přes palubu?“ Aniž jsem tušil, do čeho zabředám, poněkud zděšeně jsem odpověděl: „Ne, pane. Jen vám oznamuji, co jsem slyšel.“

„A slyšel jsi šplouchnutí?“

„Ne, pane.“ Vyštrachal jsem se do sedu. Hrdlo jsem měl vyprahlé. Vítr mezitím zesílil a loď se kymácela stále víc. Skrze průlez jsem zahlédl temná, rychle plující mračna. „Jak se jmenuješ, hochu?“

„James Ogilvie, pane.“

„A co se ti stalo?“

„Pozvracel jsem pana Saltera, pane.“

V jednom okamžiku jsem si užasle pomyslel, že jsem v jeho očích zahlédl záblesk pobavení. Napadlo mě, že další taková příležitost se mi už nenaskytne. Smělost a zoufalství mne přiměly, abych dodal: „A umím číst a psát. A četl jsem Plutarchovy Životy a znám Euklidovy teorémy.“

Ten muž se na mě v údivu zahleděl, jako kdyby k němu promluvila hlávka zelí. „Opravdu? A jak tedy zní Pythagorova věta?“

„Že čtverec nad přeponou pravoúhlého trojúhelníka je roven součtu čtverců nad ostatními dvěma odvěsnami.“

Jeho údiv ještě vzrostl a já jsem chtě nechtě musel dodat: „A objevil jsem jiný způsob, jak to dokázat, než za použití nůžek a rotací trojúhelníků po způsobu Euklida. Mohu tuto větu dokázat dělením. Vezmu velký čtverec nad odvěsnou a rozdělím jej na kousky, které mohu přeskupit tak, aby přesně zapadly do dvou menších.“ Pamatoval jsem si to dobře. Jednou odpoledne jsem si tu hru zkoušel s dřívky v naší stodole, zatímco naše kráva, obávám se, zůstala nepodojená.

Pan Harriot tiše stál, zatímco se v duchu potýkal s představou mluvící hlávky zelí. Pak řekl: „Zázraky Boží se budou dít stále. O Pythagorovi si ještě promluvíme, pane Ogilvie. Ale prozatím nikomu nepovíš, co jsi minulou noc slyšel na palubě. Drž jazyk za zuby, ani o tom nehlesni.“

„Budu, sire. Budu.“

Na schodech se pan Harriot krátce zastavil a ohlédl se po mně, očividně zmatený. Když se jeho kroky vzdálily, skoro jsem zapomněl na své modřiny. Nestydím se přiznat, že jsem plakal štěstím. Řekl jsem pánovi, že nepatřím k hospodské spodině, kterou lze udřít k smrti na lodním lanoví. Povykládám mu o svém novém důkazu Pythagorovy věty. Kdoví, možná by Euklides mohl být mou spásou! Do hodinky, pořád ztuhlý a trpící závratí, jsem byl znovu na palubě, vdechoval jsem vlhkostí prosycený vzduch a chvěl se vzrušením, že se mohu této plavby účastnit.

Neměl jsem však čas přemýšlet nad svým štěstím, jestli se vskutku ukáže být štěstím. Pan Holby byl stále pohřešován a probíhalo prohledávání lodi. Uviděl mě Turek a já jsem se k němu a k Michaelovi připojil v lodních útrobách. Nesli jsme hořící dehtem napuštěná lana, jimiž jsme si svítili. Uvnitř lodi jsem se stále nevyznal a brzy jsem ztratil ponětí o tom, kde jsem, když jsem následoval Turka po žebřících a temných chodbách. Když jsme míjeli lodní kuchyni, ucítil jsem silnou vůni dýmu z hořícího dřeva. V nejhlubších útrobách lodi, kde už jsem si myslel, že na další úrovni musí být moře, panoval opravdu odporný zápach.

„To je mořská voda v nádní,“ vysvětlil mi Michael.

„Co je to nádní?“ zeptal jsem se.

Michael se zasmál. „Skote, to je mezera mezi nákladním prostorem a kýlem lodi. Mořská voda do něj prosakuje a vytváří ten hnusný zápach. Seš tak nevzdělanej, že se mě teď zeptáš, co je to kýl?“

Ignoroval jsem ho a vykročil za vracejícím se Turkem, jehož mihotavý stín mi připomínal nějakého džina.

V temném podpalubí jsme prolézali mezi sudy a pytli a kolem sebe jsme slyšeli pisklavé zvuky a cupitání, zatímco rudé oči v temných koutech odrážely světlo z našich lan. Vtom jsem jedno z těch velkých a nebezpečných zvířat nechtě zahnal do úzkých. Postavilo se na zadní a zuřivě na mě vytřeštilo oči. Nejistě jsem na něj zůstal hledět. Náhle kolem mě cosi prosvištělo. Ozval se úder a zezadu radostný výkřik, když se Turkův nůž zabodl do těla velké krysy. Ležela a třepala se, připíchnutá k pytli s obilím. Když jsem se nad ní sklonil, viděl jsem, jak jí z těla do všech stran prchají tucty blech. Kdybych byl takový trik zkusil se svou dýkou, byl bych krysu zasáhl rukojetí nebo ji nejspíš úplně minul. Turek nemusel nic říkat; viděl úžas v mých očích. Obnažil své žluté zuby ve vědoucím, triumfálním úsměvu. Cenná lekce. Poté co jsem se vypořádal se čtyřmi muži v Southwarku, dospěl jsem ve svém sebeklamu k představě, že jsem něco jako bojovník. Ale ve srovnání s mužem jako Turek jsem vůbec žádný válečník nebyl!

Nyní mi po výprasku začaly tuhnout svaly. Každý pohyb mi působil stále větší bolest. „Pokračujte dál,“ řekl jsem. „Já se po panu Holbym poohlédnu sám.“

Rozdělili jsme se. Skoro jsem nepochyboval o tom, že pan Holby šel minulou noc přes palubu a že je mezi námi vrah. Ale podle instrukcí pana Harriota jsem o tom nesměl nikomu nic říct.

Brzy mi došlo, že schovat se uvnitř lodi by pro člověka nebyl žádný problém. Muselo tam být dobrých sto tichých zákoutí, kde by se dalo ukrýt tělo. Stále více jsem ztrácel ponětí o tom, kam mě nohy nesou, zatímco jsem klopýtal přes skladiště a temné chodby a vzhůru dolů po žebřících; občas jsem cestou narazil na pytle s potravinami, občas na zásoby dřeva, velké nádoby s olivovým olejem, maso naložené ve slané vodě, hromady lan, balíky plachtoviny, sudy s vodou a pivem a přihrádky s dělovými koulemi. Krysy byly všude, po stovkách či po tisících. A vždy když jsem si pomyslel, že už jsem prozkoumal každou píď lodi, objevil jsem další místnost s dalším nákladem. Dehtem napuštěné lano mi už skoro dohořívalo, a proto jsem hledal nějaký žebřík, po němž bych se dostal nahoru na čerstvý vzduch, ale vtom se z příďové části lodi ozval výkřik.

Hlouček námořníků se tam již tísnil kolem sudů, když jsem dorazil k nebohému panu Holbymu. Alespoň jsem předpokládal, že je to pan Holby. Ve skutečnosti jsme viděli pouze dvě holé skvrnité nohy, které trčely zpod haldy pivních sudů dvakrát vyšší než člověk. Tmavá kanoucí tekutina, která tvořila louži kolem jeho chodidel, nebyla rozhodně pivo. Byla to krev z jeho rozdrceného těla.

KAPITOLA 9

Úkolu vyprostit rozdrcené tělo pana Holbyho zpod sudu jsem byl ušetřen. Zvonek povolal všechny na palubu. Když jsme se vynořili z průlezu, stál tam pan Salter. Práce na ráhnoví nečekala a on na nás hulákal své instrukce. Říkal jsem si, že ten muž určitě neví, jak mluvit normálním hlasem. Vítr zesílil, avšak já jsem již měl pokoj od mal de mer, jak říkají Francouzi, která mě sužovala předešlého dne, a napadlo mě, jestli mi ji z těla nevyhnal ten výprask.

Sotva jsem mohl chodit, o lezení nemluvě. Když pan Salter viděl, jak bídně na tom jsem, přistoupil ke mně a zeptal se: „Potřebuješ nahoru pomoct, Ogilvie?“

Věděl jsem, co by ta pomoc obnášela. „Ne, pane,“ řekl jsem poníženým tónem, který se příčil mé přirozenosti. Přinutil jsem své končetiny, aby vyvlekly tělo po provazovém žebříku nahoru. Alespoň se dostanu z dosahu jeho obušku.

Ani ne po deseti minutách pobytu nahoře mě pan Salter železným hlasem svolal dolů. Představil jsem si, jak mě bije holí po potlučených žebrech a končetinách, a sevřel mě takový strach, až jsem si myslel, že raději skočím z předního stěžně vstříc smrti, než abych čelil dalšímu výprasku. Když jsem však před něj předstoupil, nemaje blízko k omdlení, on mi prostě řekl: „Kapitán tě chce hned vidět.“

Nemohu popsat pocity, které mě zaplavily, když jsem stanul u stolu sira Richarda Grenvilla v jeho velké kajutě. Ten muž měl tvář jako z žuly. Vedle mne stál pan Harriot. Úplně stejně jako prve jsem vypověděl svůj příběh o tom, jak mě pan Salter zbil, jak jsem nemohl spát kvůli bolesti a jak jsem slyšel podivný zvuk, jako kdyby někdo něco vláčel po palubě nade mnou. A když jsem domluvil, kapitán na mě chvíli chladně hleděl a pak se o mně ti dva začali bavit, jako kdybych tam nebyl. „Co o tom chlapci víme?“

„Víte toho stejně jako já, Richarde. Je tu ještě jedna věc. Zdá se, že někde získal útržkovité znalosti, má bystrou mysl a matematické schopnosti, možná i značné, které ještě musím do krajnosti prověřit.“

„Další rodící se proklatý čaroděj, podle toho, co říkáte,“ zabručel sir Richard. „My však potřebujeme vědět tohle: Můžeme se spolehnout na jeho svědectví? Je důvěryhodný?“

„Zatraceně, Richarde, Holby zmizel. Jestli není na palubě lodi, pak je na dně oceánu. Nevyskočil. Ani nebyl strčen, jinak by byl vykřikl. Ogilvieho příběh se shoduje s jedinou rozumně znějící možností. Holbyho buď zapíchli, nebo omráčili a poté svrhli přes palubu.“

„Napřed Holby a pak ten tesař.“

Tesař! Takže ten muž pod sudy nebyl nakonec Holby, ale druhá oběť.

„Zdá se, že mezi sebou máme vraha, Richarde.“

„Ano. Ale jaký je motiv, Harriote?“ Ti dva muži hleděli zasmušile jeden na druhého. V tom okamžiku jsem vycítil – ne, poznal jsem – že tato plavba má nějaký tajný cíl. A ať už byl ten tajný cíl jakýkoli, někdo na palubě se ho pokoušel zmařit.

Sir Richard si náhle opět uvědomil moji přítomnost. „Nech nás o samotě,“ nařídil mi stroze.

Došel jsem již ke dveřím, když pan Harriot řekl: „Ogilvie. Potřebuji asistenta. Myslím si, že by ses lépe uplatnil v mých službách než na stěžních. Souhlasíte, Richarde?“

Sir Richard mávl ledabyle rukou na znamení souhlasu. Říkal jsem si, jestli by svatý Petr mohl způsobit více radosti, kdyby mávnutím ruky poslal nehodnou duši do nebe.

„Poznáváš Polárku?“

„Ano, sire. Navádějí nás k ní Medvědice. Tady je, na konci Malé medvědice. A zde máme ukazatel ze souhvězdí Velké medvědice. Obě Medvědice krouží na obloze, ale nikdy neklesnou pod obzor. Všechny ostatní hvězdy na obloze se zdají rotovat kolem Polárky, ale to je iluze. Je to ve skutečnosti Země, co se točí. Hvězdy jsou upevněny na obloze, zasazeny v křišťálové kouli.“

„A kdybys stál na severním pólu, kde by byla Polárka?“

„Přímo nad hlavou. Všechny hvězdy se pohybují v horizontálních kruzích kolem ní.“

Nacházeli jsme se uprostřed lodi, dost daleko od velké lucerny na záďové palubě, abychom dobře viděli na oblohu. Pan Harriot měl před sebou zvláštní kalíšek, zhotovený z jílu, a v něm měl nasypanou nějakou doutnající bylinu. Dutou trubičkou z něj nasával kouř a vdechoval ho do úst. „Teď si obuj kouzelné boty. Jdi obřími kroky po povrchu Země směrem k rovníku. Co vidíš na obloze, když se přemísťuješ na jih?“ Na chvíli jsem se zamyslel, protože jsem nevěděl, jakou odpověď ode mě pan Harriot očekává. „Sire, Polárka již nebude nad hlavou. Kdybych šel v kouzelných botách k rovníku, klesala by Polárka na obloze níž a níž.“

„A až bys byl na rovníku?“

„Polárka by pak spočívala na obzoru. Všechny hvězdy by se pohybovaly ve vertikálních kruzích kolem osy spojující sever a jih. A kdybych šel od rovníku dále na jih, Polárka by mi zmizela z dohledu. Až na to, že bych viděl druhou polárku, tu nad jižním pólem.“

„Až na to, že žádná taková hvězda není. Portugalští obchodníci a misionáři, kteří cestovali ve vnitrozemí nebo po přímořských trasách kolem cípu Afriky, jižní oblohu popsali. Portugalští mořeplavci cestovali ještě dále na jih než misionáři. Viděli na jižní obloze mnoho divů. Viděli hvězdu o velikosti pytle a čtyři zářivé hvězdy ve tvaru kříže. Viděli dokonce jižní pól nebe pouhou délku kopí nad obzorem. Ale nepopsali žádnou jižní polárku. Přesto my na severu známe spolehlivý způsob, jak najít svoji zeměpisnou šířku na povrchu zemském.“

Odmlčel se. Já jsem řekl: „Jde o to určit výšku Polárky nad obzorem. Pokud je nad hlavou, musíte být na severním pólu. Pokud spočívá na obzoru, vaše loď se musí nacházet na rovníku. A je-li šedesát stupňů od nadhlavníku, jsme šedesát stupňů od severního pólu země, čili třicet stupňů od rovníku To značí, že naše zeměpisná šířka je třicet stupňů.“

„A já mám přístroj právě za účelem měření výšky nad obzorem. Říká se mu Jakubova hůl a zakrátko tě naučím, jak se s ním pracuje. Nuže, Ogilvie, znáš způsob, jak určit naši polohu v jižním nebo severním směru. Ale teď vyvstává otázka, jak určit polohu ve směru východním či západním. Vezmi si nás, plavíme se po prázdném oceánu. Kolem tebe není nic než vlny a mořské příšery. Jsme sto leagů od Anglie? Tisíc? Jak daleko jsme od Karibiku nebo od Ameriky?“

Cítil jsem, že mě zkouší. Ve snaze zalíbit se mu jako štěně novému pánovi jsem zoufale lovil v hlavě odpověď. Pouze s krajní neochotou jsem musel přiznat: „To nevím, sire.“ Pan Harriot se zasmál, svíraje trubičku mezi zuby. „To neví ani nikdo jiný, mladý Ogilvie, takže nebuď tak zkroušený. Představ si linii vedoucí od severního pólu Země přes Londýn k jižnímu pólu. Je to linie zeměpisné délky. Pokud je Slunce podél této linie ve své nejvyšší poloze, pak je v tomtéž okamžiku i ve své nejnižší poloze ve vztahu k protější linii zeměpisné délky, vzdálené sto osmdesát stupňů.“ Matně mi svitlo. „Ale pokud víme, v kterém okamžiku je v Anglii poledne, a pokud poledne na naší lodi nadejde šest hodin později, pak musíme mít za sebou čtvrtinu cesty kolem zeměkoule, protože Slunci trvá dvacet čtyři hodin, než oběhne Zemi. Proto je naše zeměpisná šířka devadesát stupňů od linie v Anglii.“ Stěží jsem dokázal potlačit svou hrdost nad tím, že jsem mu poskytl takovou odpověď.

Pan Harriot se usmál. „Jak ale můžeš říct, kdy je v Anglii poledne?“

„Nastavte hodiny na poledne, když budete opouštět Anglii! Kdykoli hodiny na lodi ukáží poledne, v kteroukoli denní či noční dobu –“

„Jaké hodiny? Přesýpací? Egyptské vodní hodiny? Pružinové hodiny? Ty stěží ukazují správně čas na pevné zemi. Na zvedající se a klesající lodi jsou k ničemu.“

„Pak jsem bezradný, pane Harriote.“ Viděl jsem, že selhávám – nejen jako bojovník, nejen jako námořník, ale i jako učenec. Napadla mě hrozivá myšlenka, že mi snad v životě přeci jen náleží nízká role pasáka ovcí.

Harriot se znovu zasmál. „Netvař se tak zděšeně! Na tomto problému ztroskotaly i nejlepší mozky v Anglii a všude jinde. Ale protože stále zbývá probádat půlku zeměkoule a objevit obchodní trasy, které nás zavedou do Kitaje, zatímco z Ameriky se přivážejí obrovské poklady, bude člověk, který jednou vyřeší problém přesné navigace, nepředstavitelně bohatý.“

KAPITOLA 10

TAJNÝ CÍL!

Kolem třetí hodiny ranní už mé oči odmítaly zůstat otevřené byť jen o minutku déle. Doklopýtal jsem do postele a vklouzl pod chladivou pokrývku. Ponořil jsem se do říše snů plné plujících plachetnic, zabijáckých dýk a hlav na kůlech, a byl tam obušek z tvrdého dřeva, který se zvedal a dopadal, zvedal a dopadal, jak pořád dokola tloukl tělo patnáctiletého hocha, a Salter, jenž se stružkami zvratků na hlavě a tváří zkřivenou hněvem křičel: „Tajný cíl, tajný cíl, co je to za tajný cíl?“

V šedivém jitřním světle jsem vynechal snídani, zaplatil jsem italské majitelce hotelu, hodil jsem aktovku s rukopisem do kufru toyoty a odjel pryč, podle ukazatelů na North Road. Na dálnici jsem nasadil rychlost devadesát mil v hodině a po většinu cesty jsem se držel v nejkrajnějším pruhu. Připadal jsem si pěkně naštvaný.

Zčásti za tím byla profesionální ješitnost. Tebbit mě rozlítil. Nesnáším, když se mnou někdo jedná jako se sluhou, kterého lze lusknutím prstů vyloučit z podniku, z něhož by se mohlo vyklubat jedinečné historické bádání. A určitě bych si to nenechal líbit od nějakého podřadného příslušníka nižší šlechty, který si zřejmě myslel, že je pánem světa. Expedice na Roanoke byla prvním pokusem kolonizovat Severní Ameriku; Tebbit obdržel deník, který k tomu měl co říci, a já jsem chtěl vědět co. Každopádně jsem pochyboval, že má vlastnické právo upírat mi můj podíl historie.

Cítil jsem se oprávněný k účasti ještě z dalšího důvodu: stále mě bolela ledvina. Během jízdy po dálnici mi neustále zněla v hlavě slova tajný cíl.

Ať se propadnu, jestli si tohle nechám proklouznout skrz prsty; nikdo nemůže čekat, že to jen přeložím a půjdu od toho.

V poledne jsem se vrátil do svého bytu. Pořád dokola jsem vytáčel Tebbitovo číslo, ale bylo neustále obsazené, a tak jsem se do Picardy House nakonec rozjel. Uvítal mě pohled na působivé seskupení bentleyů a jaguárů, až jsem si na okamžik pomyslel, že jsem se připletl do nějakého večírku, ale vtom jsem spatřil uniformovaného policistu a lidi v bílých overalech, kteří se motali kolem zadních dveří policejní dodávky.

Policista ve žluté vestě dopraváka na mě zakroužil prstem a já jsem stočil okýnko. „Co tu pohledáváte?“ Snažil se o autoritativní tón, ale k Salterovi měl daleko.

„Chci mluvit se sirem Tobym.“

„Takže nejste příbuzný?“

„Ne, sotva toho muže znám.“

„Je už dva dny po smrti, pane. Copak nečtete noviny?“

Trvalo mi několik vteřin, než jsem tu zprávu vstřebal. Až na to, že měl prokvetlé tváře, vypadal Tebbit před třemi dny docela zdravě. Napadlo mě, jestli ho neskolil infarkt. „Možná bych měl vyklidit pole.“

V tom okamžiku se u předních dveří objevila Debbie, jež mluvila s někým, kdo vypadal jako právník. Na sobě měla tmavě šedý zapínací svetr a dlouhou černou sukni. Působila věcně, ba chladnokrevně. Uviděla mě a zamávala. Zamával jsem jí v odpověď.

Policista se předklonil a důvěrným tónem řekl: „S dcerou se znáte? Super kost, chcete-li to vědět. Matka jí zemřela už před lety a ona je jedinej potomek. Představte si zdědit v jejím věku takový jmění.“

„Pokud je to pohřeb…“

„Kdepak, pane, sir Toby je ve městě v márnici. Tohle jsou jen truchlící přátelé a rodina. Člověk by řekl, že sir Toby si žil pěkně na vysoký noze.“ Policista se naklonil ještě blíž; jeho dech byl cítit česnekem. „A tihle lidi vypadaj, jako by jim patřila půlka Lincolnshiru.“

Právník mířil ke svému BMW nejnovější řady a Debbie sešla ladně po schodech ke mně. „Pane Blakeu? Harry?“ Nevěděl jsem, co na to říct. „Debbie, je mi líto, že se dozvídám o –“

„No jistě, byl jste pryč. Tátu zabili, abyste věděl.“

„Cože?“

„Zloději.“ Řečeno jakoby mimochodem. „Tak už pojďte dál.“

Vzal jsem rukopis a s pocitem mírné závratě jsem za ní vykročil do domu. Přes dveře do pracovny vedla modrobílá páska s nápisem POLICEJNÍ ZÓNA, VSTUP ZAKÁZÁN. „Lidi od policie říkali, že už skoro skončili. Až do dnešního rána byl celý dům jejich.“

Zavedla mě do dlouhé potemnělé místnosti, v jejímž středu stál masivní stůl obklopený asi dvaceti židlemi. Na stole byly nápoje a jednohubky a kolem postávalo několik desítek lidí. Tlumeně mezi sebou rozmlouvali a vrhali po mně zvědavé pohledy.

„Myslím, že jsem přišel nevhod,“ začal jsem.

„Ne, nepřišel. Už jste dokončil překlad?“ zeptala se a přitom kývla na rukopis v mé ruce. Bezděky si hryzala ret. Měla trochu skelný zrak a mě napadlo, že je zřejmě nadopovaná sedativy.

Nedostal jsem šanci odpovědět. Od skupiny se odpojil malý podsaditý muž, bělovlasý čtyřicátník, a přitočil se k nám. Byl překvapivě podobný zesnulému siru Tobymu, tatáž malá, projektily připomínající očka a stažená ústa. Podíval se na Debbie a potom na mě. A jako sir Toby se nesnažil být přátelský. „Co tu pohledáváte?“

„Jmenuji se Blake. Jsem antikvář. Sir Toby mě požádal, abych mu přeložil a ocenil jistý rukopis. S lítostí se dozvídám –“

„O to se nestarejte. Prostě to tu nechte.“ A pokynul hlavou ke stolu.

„Překlad ještě není dokončen. Chtěl jsem se o rukopisu pobavit se sirem Tobym.“

„Co se dá dělat, to už nebude možné. Prostě zanechte rukopis na stole.“

„Odpusťte, ale nevím, s kým mluvím.“

„Jsem jeho bratr.“ Řečeno o oktávu výš, aby dal najevo své podráždění nad mou troufalostí. „Pokud máte starosti o honorář, pošlete mi fakturu na tuhle adresu.“

„To bude v pořádku.“ A příště použiji boční vchod, ty odporná ropucho.

„Co jste zjistil, Harry?“ Debbie měla klidný a starostlivý hlas a já jsem si říkal, jak mohlo tak sympatické mládě vzejít z téhle arogantní rodiny.

Otevřel jsem pusu, ale Tebbitův bratr si vzal slovo jako první. „Jsem si jist, že to teď nehraje roli, Debbie. A předpokládám, že pan Blake má jiné věci na práci.“

„Strýci Roberte, ten deník patřil tátovi a on chtěl vědět, co v něm je.“

„Asi bych už měl jít, Debbie,“ navrhl jsem.

„To byste myslím měl,“ souhlasil úsečně strýc Robert. Obrátil jsem se k Debbie: „Je to deník, který si vedl plavčík, jenž se účastnil jedné námořní výpravy ve službách královny Alžběty. Používal jistý tajný kód, který se mi podařilo dešifrovat. Měla byste vědět, Debbie, že mi za to nabídli dost velkou sumu peněz, řekl bych až nesmyslnou částku, jež dalece převyšuje tržní cenu rukopisu. A já nevím proč.“

Debbie vytřeštila oči. „No ne! To zní báječně! Vím, že to tátu velmi nadchlo, když se deník objevil. Myslí si, že by v něm mohlo být něco o naší rodině. Co tam podle vás může být?“

Strýc Robert řekl: „Sbohem, pane Blakeu.“

Debbie pokračovala: „Ráda bych, abyste se do toho ponořil hlouběji, Harry. Proč by lidé za ten deník nabízeli spoustu peněz? Musí v něm být něco zajímavého. Možná i něco cenného?“

„Jak už jsem řekl, pane Blakeu. Sbohem.“ Mužova tvář začínala růžovět.

Debbie nasadila pánovitý tón, který zněl od teenagera působivě. „Harry, ráda bych, abyste to dovedl dál. Zjistěte, co je v tom deníku, který tátu tak nadchl a který přiměl cizí lidi, aby za něj nabízeli nesmyslné peníze.“

Tvář strýce Roberta byla zvrásněná hněvem. „Debbie, ty nabízíš bianko šek úplně cizímu člověku. Copak nevidíš, že tě vezme na hůl? Já nehodlám stát a dívat se, jak se to děje. A teď,“ – ukázal na mě zlostně – „vypadněte.“ Kolem nás se v kruhu začínalo šířit ticho spolu s vibracemi, jež lidé nemohli nevnímat.

Debbie zrudla ve tváři. „Strýci Roberte, vy s tím nemáte nic společného. Pokud v tátově vůli nezazní něco jiného, patří ten deník mně. A vy honorář neplatíte, to já. Harry, pustíte se do toho?“

„Udělám vše, co bude nutné, abych tě uchránil před –“ Přerušil jsem příval jeho slov. „S radostí, Debbie. Budu vás průběžně informovat.“

Inspektorka byla zdvořilá.

Zatímco jsem vyprávěl svůj příběh, seděla a s vážným a pozorným výrazem poslouchala. Seržant vedle ní si činil poznámky. Připomínal mi náčelníka Sedícího býka: takový podsaditý, bělovlasý, vrásčitý a nezúčastněný muž.

„Jaká je tedy hodnota toho rukopisu?“

„Velmi by zaujal historiky, kteří se zaměřují na toto období.“

Trpělivě přikývla; nepochopil jsem ji. „Myslela jsem tržní hodnotu. Šestnácté století, to je dost starý deník, ne?“

„Ano, ale není to jako třeba první vydání od Buentinga nebo Theodora de Bry, či jako něco od Waltera Raleigha. Kdo kdy slyšel o Jamesi Ogilviem? Možná byste to prodala galerii na New Bond Street nebo na East 54 za patnáct stovek dolarů. Soukromý sběratel by mohl zaplatit víc.“

„Ach.“ Podle toho, jak to řekla, jsem poznal, že rukopis v jejích očích velmi pozbyl na ceně. „Co jste říkal, že je to za rok?“

„1585. Tři roky před Španělskou armádou.“

„A popisuje expedici do Severní Ameriky?“

„Přesně tak.“

„Bylo v rukopisu něco, co by mohlo být z obchodního hlediska zajímavé? Řekněme něco, co by mohlo vést k zakopanému pokladu?“ Zdvořile se usmála, aby zmírnila urážku, jež se v její otázce tajila: snažila se přizpůsobit mentalitě blázna.

„Kdepak, nic takového jsem tam nenašel. Je to přímočarý popis jedné z prvních expedic Waltera Raleigha, v podání mladého plavčíka.“

„Takže to není důvod ke spáchání vraždy?“ Další zdvořilý úsměv.

„Absolutně žádný, pokud vím. Mohu jen říci, že se ho velmi chtěli zmocnit jistí dost podezřelí lidé.“

Přikývla. „Říkal jste, že ten deník pochází z Jamajky?“

„Ano. Sir Toby tam měl příbuzného, o němž nevěděl, nějakého Winstona Sinclaira. Ten muž zemřel a jeho právník poslal deník siru Tobymu.“

„Takže vám děkuji za vaše informace, pane Blakeu. Je vždycky dobré pořídit si ucelený obraz.“ Inspektorka vstala a podala mi ruku, náčelník Sedící býk s povzdechem zaklapl notes.

U dveří jsem se otočil. „Jak vlastně sira Tobyho zabili?“

„Vám to neřekli? Vypadá to, že vyrušil nějaké lidi ve své pracovně. Přivázali ho k židli, dali mu roubík a způsobili mu hodně bolesti. Moc vám toho říci nemohu, jen to, že tam byla spousta krve. Ve skutečnosti zemřel na infarkt. Jeho dcera byla v nočním klubu, když se tohle všechno dělo. Velmi ji to rozrušilo, když se vrátila domů.“

„Obyčejný lupič by ho určitě jen praštil do hlavy, nemyslíte? Nevypadá to spíše na to, že ti lidé něco hledali?“ Standardní odpověď: „V tuto chvíli nemůžeme nic vyloučit. Kdy jste se sešel s tou ženou v katedrále?“

„Asi v deset večer.“

„To bylo ve středu?“

„Ano.“

„A kdy jste volal siru Tobymu?“

„Druhý den ráno v sedm hodin. Ve čtvrtek. Kdy sira Tobyho zabili?“

„Mezi desátou a půlnocí večer toho dne. Hned jak jste mu zavolal, nasedl na vlak zpátky do Lincolnu. Kde jste byl ve čtvrtek tou dobou?“

„Zalezlý v posteli v jednom hotelu v Bicesteru. Sám.“ Dal jsem jí adresu. „Nějaká žena se pokouší deníku zmocnit a o dvacet čtyři hodin později je sir Toby mučen a zabit. A vy říkáte, že tu není žádná spojitost.“

Inspektorka nasadila úsměv. „To říkáte vy, pane Blakeu.

V deníku není nic zajímavého. Je to tak, ne? Není tam nic, proč by lidé byli ochotni zabíjet?“

„Doktorka Khanová?“

„Zola Khanová, u telefonu.“

„Jmenuji se Blake, Harry Blake. Neznáte mě, jsem obchodník se starými mapami.“

Následovala odmlka, načež se jí do hlasu, měl jsem dojem, vetřel náznak chladu: „Z Lincolnu?“

To mě překvapilo. „Ano, je to tak.“

„Krátce jsme se potkali, pane Blakeu, před pár lety na knižním veletrhu v Ross-on-Wye. Terra Nueva.“

Zatraceně. Teď jsem si na tu ženu vzpomněl. Jen jsem si nedal Zolu Khanovou, námořní historičku, do spojitosti s osobou, na niž jsem narazil na knižní výstavě.

„Vzpomínám si,“ řekl jsem. „Gastaldi z roku 1584, kterého jste mylně identifikovala jako Girolama Ruscelliho.“ Po drátě mě zasáhl mráz. „Mylné identifikace jste se dopustil jen a jen vy, o tom vás ujišťuji.“

Rozcházeli jsme se v názoru na autorství Terry Nuevy, mapy ze 16. století. V sázce samozřejmě nebylo šest set dolarů, na něž byla ohodnocena, ale profesionální čest. Bylo to na jednom z těch bujarých alkoholických večírků. Pěkně jsme se rozohnili a Khanová mi ve finále před očima vyjevených kolegů vynadala do ignorantů. Já jsem ji nazval jedovatou čubkou.

Odkašlal jsem si, zatímco v duchu jsem začínal pochybovat, zda byl tenhle telefonát dobrý nápad. „Doktorko Khanová, dostal se mi do ruky deník, který napsal někdo na palubě Raleighovy expedice z roku 1585.“

„Cože? Expedice na Roanoke?“

„Ano.“

„A vy jste kápl na deník, který si vedl někdo na palubě lodi?“

„Ano, plavčík jménem James Ogilvie.“

„Ale to je fantastické! Kde jste to proboha sehnal?“

„Je to nepochybně fantastické, ale to není vše. Abych pravdu řekl, potřebuji vaši pomoc. Myslím si, že ten deník obnáší víc, než je napohled zřejmé, a otázka vlastnictví je, řekl bych, nejasná. Můžeme se sejít?“

„Ano, jistě. A samozřejmě přineste ten deník. Kde jste?“

„V Lincolnu. Ale mohu se do Londýna rozjet hned. Čím dříve, tím lépe.“

„Asi byste nestih zastavit se ještě dnes večer v Národním námořním muzeu, viďte?“

Působila stejně napjatě jako já. „Ale ano. Řekněme kolem páté.“

„Připravím zatraceně dobrou paellu,“ řekla.

Pokud do toho nepřidáš jed, pomyslel jsem si.

A dodala: „A slibuji, že to neotrávím.“

„Utrhněte mu hlavu. Ne, víc zaberte, o to jde. Teď těsně nad očima uřežte chapadla.“

„A co mám dělat s tímhle?“ zeptal jsem se s lesklým tělem v ruce.

„Pod dřezem je koš.“

„Moc dobrý na to nejsem,“ řekl jsem, zatímco jsem zápolil s kousky hlavonožce.

„Problém je, pane Blakeu –“

„Harry, prosím –“ upustil jsem kluzké tělo, pak jsem ho zas zvedl a nesl do koše, pokoušeje se překonat pocit mírného odporu.

„Tak dobře, budeme si tykat. Problém je ta Tebbitova vražda. Přece nemůžeš myslet vážně, že má nějakou spojitost s tím rukopisem?“

Chvilku jsem počkal a pak jsem vrhl kradmý pohled jejím směrem. Byla taková, jakou jsem si ji pamatoval: žena něco před čtyřicítkou, černé vlasy sahající po ramena, dlouhé volně visící náušnice, hladká pleť a přízvuk, z něhož jsem poznal, že strávila několik let ve Státech. Vyzvedl jsem ji v Národním námořním muzeu a jeli jsme malý kousek cesty k ní. Ukázalo se, že bydlí ve třetím poschodí, v prostorném a moderně zařízeném bytě s krásným výhledem na Greenwich Park. Masivní dvojitá skla účinně tlumila dopravní ruch. Po zdech visely neznámé obrazy, ale rodinné fotografie chyběly. Pokud jsem dobře viděl, žila sama.

„Možná se ho pokoušeli přesvědčit, aby mi nařídil vydat jim deník. Ale vypovědělo mu srdce.“

Obdařila mě zpytavým pohledem, jako by se ptala, jestli to myslím vážně. „To je příliš komplikované. Je to čirá fantazie.“

„Co vůbec víš o mé fantazii?“ pronesl jsem žertovně.

„A co ty víš o mé?“ Dlouhým tenkým nožem, který mi připadal ostrý jako břitva, porcovala ďasa mořského. „Teď se musíš zbavit chrupavky. Ne nožem. Zmáčkni to, takhle.“ Z konce chapadla vyskočila oválná chrupavka. „Dobře. Teď dej pryč membránu – tu hnědou tkáň.“

Šťáral jsem se v tom, ruce až po lokty od rybího slizu. Zola uprostřed energického krájení řekla: „A ty jsi o té autenticitě přesvědčený? Jen se podívej, jak šeredně ses spletl u Ruscelliho.“

„Myslíš Gastaldiho. Vodotisk Španělského Nizozemí by šlo jen těžko zfalšovat. A ukázal jsem rukopis Fredu Sweetovi z Oxfordu. Autenticitu ani náznakem nezpochybnil. Tohle je od tebe sprosté.“

„Řeknu ti to znovu, Harry. Tvoje představa, že něco v tom deníku posloužilo jako dostatečná motivace k tomu, aby byl sir Toby zavražděn, je prostě čirá fantazie.“

„Pro mě je to vážná záležitost.“

„Ale policie ti to nezbaštila.“

„Myslí si, že jsem podlehl sebeklamu, jako kdybych měl samčí menopauzu nebo tak něco.“

Zola výmluvně ztichla. Pak řekla: „Fajn, propláchni to zevnitř studenou vodou, a až s tím skončíš, začni porcovat chapadla na kroužky.“

„Asi jsem trochu přecitlivělý,“ řekl jsem, zatímco jsem se potýkal s kluzkými chapadly.

„Co by asi mohlo být ve čtyři sta let starém rukopise, aby to zavdalo důvod k vraždě?“

„Přesně na to se ptám.“

Začala pražit maso a rýži na velké dvouuché pánvi, kterou postavila na těžký plynový sporák.

„Odpověď zní: nic.“

„Nezapomínej, že mě napadli. Ukradli mi kufřík. Já jsem s tou možností počítal a nesl jsem rukopis pod košilí.“

„Zavazadla se přece kradou v jednom kuse. Fajn, tohle je dobré.“ Sladce se na mě usmála a prohlásila: „Teď můžeš začít trhat hlavy garnátům.“

„Co to říkáš? Ty si snad myslíš, že jsem to zfalšoval?“ řekl jsem, abych ji vyprovokoval.

Zola si promnula oči. Byly dvě hodiny ráno. Na stole v jídelně jsme po večeři zanechali špinavé nádobí a nyní jsme seděli na bílé kožešinové předložce u plynového krbu, kolem sebe rozložené papíry.

„Nevadilo by ti, kdybych se převlékla do něčeho pohodlnějšího?“ zeptala se.

„Jistě že ne,“ odvětil jsem a v duchu si říkal, nač se mám připravit.

Zmizela ve svém pokoji a po několika minutách se vrátila v bílém hedvábném pyžamu posetém měsíčky, hvězdičkami a medvídky. Žlutými písmenky na něm měla napsáno „Wild Nights“. Hedvábný župan červené barvy jí sahal po kotníky, na zádech se jí vyjímal čínský drak. V uších měla pořád ty dlouhé kyvadlovité náušnice. Rozlil jsem do sklenic zbytek vína – pili jsme již druhou láhev – byl to Chablis, který jsem splašil v Sainsbury’s.

Zola řekla: „Jsou tam věci, které mi nesedí.“

„Například?“

„Thomas Harriot byl navigátor. V těch dobách se navigátorovi říkalo lodivod, přičemž je doloženo, že lodivodem byl Fernandez. Je tam spousta takových drobných nesrovnalostí. A taky jedna velká. Harriot kouří dýmku. Každý školák ví, že tabák přivezl do Anglie Walter Raleigh, ale Harriot ho musel mít z předchozí expedice Amadase a Barlowa.“ Položil jsem si ztěžka ruku na hlavu. „Ale to ti já vysvětlit nemůžu. Koukni tady na ty pavučinové prasklinky. Je to standardní železogalový inkoust, který na papíře po staletí pracoval. Pokud nebude v nejbližších deseti letech ošetřen fytátem, je po rukopise. Rozhodně to tedy nemůže být padělek.“

„Ty to nechápeš, Harry, ale to je v pořádku, už z Ross-on-Wye vím, že nejsi dvakrát bystrý,“ zachichotala se Zola. „Já tvrdím, že ten, kdo by si dal tu obrovskou práci, aby padělal deník, by si dal záležet i na tom, aby dal do pořádku detaily. Soudím, že historikové chápou věci špatně. V těchto nesrovnalostech je síla, nikoli slabost.“

Protáhl jsem si nohy. „Tyhle pokusy zmocnit se rukopisu. Nemohly by nějak souviset s tajným cílem expedice?“

„Tajný cíl. Jo, to mě vážně bere.“ Zola popadla stránky a začala jimi listovat. „Pokračujme ve čtení. Tedy pokud se ti nechce do postele.“ Zpytavě se na mě zahleděla. Zamyslel jsem se nad tím. „Pokračujme ve čtení.“

KAPITOLA 11

Zpočátku jsem věřil, že o vraždách víme pouze kapitán, pan Harriot a já. Dmul jsem se pýchou, že mohu být součástí úzkého vnitřního kroužku zasvěcených. Avšak věděl jsem jen málo o tom, jak se šíří řeči ve stísněném prostoru lodi.

A vskutku, po smrti tesaře a záhadném zmizení pana Holbyho se po Tigeru začaly šířit zvěsti jako mor. Viděl jsi, jak opatrně nosiči rozprostírají váhu zásob, vysvětloval mi Hunger. Nacházeli jsme se v tichém zákoutí kotevní šachty, kde jsme hráli složitou hru, které on říkal šachy. Kdyby se totiž během bouře nebo většího vlnění posunuly, mohly by narušit rovnováhu lodi a způsobit její převrácení. Dokázal bys zvednout sudy s vodou, strčit pod ně tesaře a nechat je znovu klesnout, aby rozdrtily jeho tělo? ptal se mě. Samozřejmě že ne. To by nesvedl nikdo. Musela být povolána na pomoc nějaká ďábelská síla. O tomhle vysvětlení jsem nijak valně nesmýšlel, ale s žádným lepším jsem nepřišel; každopádně po chvíli jsem vše pustil z hlavy, stržen radostí nad tím, že jsem dal panu Hungerovi „šach mat“, jak říkal.

Jak dny míjely a na lodi začal převládat rutinní život, záhadná úmrtí ustoupila do pozadí jako něco vzdáleného. Smrt, jak jsem brzy zjistil, byla běžnou součástí lodního života. Někteří zkušenější námořníci se naučili přeskakovat z jednoho provazového žebříku na druhý, aby nemuseli slézat ze stěžně a pak šplhat na druhý. Ten postup se však neobešel bez rizika, jak jsem zjistil jednoho dne – na palubě za sebou jsem uslyšel zadunění, a když jsem se otočil, uviděl jsem očividně mrtvého námořníka, jak leží se zlámaným vazem na palubě, uprostřed svých zděšeně hledících druhu. Ještě téhož odpoledne zabalili muže do plachtoviny zatížené kameny a při velmi povrchním obřadu ho svrhli přes palubu. Jako by nikdy neexistoval.

Každý den kolem poledne – či alespoň v době, kterou jsem na poledne odhadoval – jsem zamířil na záďovou palubu. Poledne bylo v době, kdy slunce stanulo na nejvyšším bodě na obloze, a pan Harriot, který změřil jeho výšku, dokázal spočítat zeměpisnou šířku Tigera a jeho flotily. Když jsme však míjeli ostrovy, známé jako Kanárské, obloha potemněla a v tu ránu zmizel pan Harriot i slunce, zůstala jen nízká, rychle plující temná mračna, mohutně se kymácející loď a vyděšené mumlání sklíčených lodníků. Dokonce i starší muži, jako byl pan Bowler, získali pochmurný výraz, což jen umocnilo můj pocit neklidu.

Odpoledne mi Hltoun přišel říct, že mě k sobě volá pan Harriot. Měl jsem obsluhovat pány, podávat jim brandy a suchary. Po celé dny se dosud nemluvilo o ničem než o vraždách, ale když jsem vešel do společenské místnosti, jeden z pánů, bledý kudrnatý mladík jménem Marmaduke StClair, vyprávěl nějaký dlouhý příběh, na jehož konci zazněla salva smíchu. Pan Harriot seděl v koutě a četl si. Z úst mu opět trčela jeho krátká trubička zakončená kalíškem. Hořící bylina v kalíšku, jak jsem se později dozvěděl, byla přivezena do Anglie teprve minulý rok, námořní průzkumnou výpravou Amadase a Barlowa. Dým vydával štiplavý, ne však nepříjemný zápach.

Toto nové ovzduší nonšalance mezi pány obnovilo moji důvěru. Věděl jsem, komu mám důvěřovat, když jsem měl volit mezi muži, kteří se honosili vysokým původem a vzděláním, a negramotnou hospodskou spodinou a vězni, a opouštěl jsem společenskou místnost lehkým krokem. A v přítmí podpalubí, kde se lotři a hrubiáni, když hráli kostky a obrázkové karty, jeden druhému svěřovali se svými stížnostmi a obavami, jsem si četl o životě Philopoemena, který roku 208 před Kristem zavraždil tyrana Machanidase, a cítil jsem se povznesený. Kéž bych jen mohl vést takový život jako velcí zákonodárci, válečníci a filozofové minulosti!

Avšak kolébání lodi se po celé odpoledne stupňovalo, kvílení větru v lanoví zesilovalo a reptání posádky bylo čím dál znepokojivější.

Jako páně Harriotův pomocník a stevard jsem obsluhoval u stolu, kde seděli páni a důstojníci, a pohyboval se hbitě mezi lodní kuchyní a velkou kajutou, kam jsem jim nosil jídlo. Byla to povinnost, kterou jsem vykonával s velkou radostí. Obvykle jsem tiše stál v pozadí. Páni mou přítomnost brzy přestali brát na vědomí a vzpomněli si jen tehdy, když bylo třeba nalít brandy nebo odnést talíře. Sir Richard přibral na výpravu i hudebníky, ale musím přiznat, že vrzání jejich nástrojů u tabule s večeří ve mně příliš velkou lásku k hudbě neprobudilo. Když ovšem hudebníci odešli a brandy začala téct plným proudem, rozproudila se i konverzace pánů. Naslouchal jsem jí s velikou dychtivostí a každý večer jsem se mohl naučit tolik, co mě pastor Dinwoodie naučil za všechna léta, kdy jsem byl jeho žákem. A o nocích, kdy jsem ležel ve svém hamaku, jsem zase slýchal příběhy úplně jiného ražení. Jako by na téže zeměkouli existovaly dva světy, které se navzájem vůbec neprolínaly.

Brzy jsem zjistil, že někteří z pánů hledí na pana Harriota s nedůvěrou. Měl vášeň pro matematiku. Avšak ta, jak jsem se od něj ke svému údivu dozvěděl, se stále pokládala za jedno z černých umění, jež souvisela s čarováním či magií, ačkoli na nových univerzitách se geometrie, aritmetika a astronomie vyučovaly. Hovořil o pythagorejském názoru, že poměry čísel jsou spojeny s hudební harmonií a také s pohyby planet – co se týče druhého tvrzení, dodal, je to pouhá fáma, jež vzešla kdesi v Evropě.

Když se však stočila řeč na kopernikovskou herezi, jež umísťovala do středu vesmíru Slunce, nikoli Zemi, vycítil jsem, že to začíná být nebezpečné. Tváře zvážněly, muži se začali předklánět a pozorně naslouchali. A po požití příliš velkého množství brandy se pan Harriot směle rozpovídal o podivných názorech italského mnicha Giordana Bruna. „Byl před dvěma roky v Oxfordu. Věří, že hvězdy jsou koule jako Slunce, rozptýlené v nekonečném prostoru, a že kolem těchto hvězd jsou světy a v těchto světech žijí tvorové.“

„A v co věříte vy, Thomasi?“ Tón sira Richarda zněl nebezpečně, ale můj mistr si toho zřejmě nevšiml – nebo nechtěl všímat.

„Že alespoň v této věci má pravdu.“

„V myslích prostých lidí mohou být takové ideje nebezpečné,“ postěžoval si Anthony Rowse.

„Ten muž je neapolský kacíř!“ vykřikl Marmaduke. „Byl vyloučen z dominikánského řádu. Jednoho dne ten blázen shoří na hranici.“

„I já jsem ho slyšel v Balliolu,“ řekl Rowse. „Mluvil příznivě o Kopernikově kacířství, že prý se Země otáčí a hvězdy nehybně stojí. Ve skutečnosti to byla jeho hlava, co se motalo, a jeho mysl, která nezůstane chvíli v klidu.“

To vše bylo příliš na sira Richarda, kterého tak přemrštěné kacířství rozlítilo, a protože byl rovněž opilý, zařval jako býk a vypálil z pistole do vzduchu. Kulka se odrazila od trámu, z nějž odlétla tříska, a zasáhla do ruky jednoho z hudebníků. Ten s kvílením vyběhl z kajuty, krev z něj stříkala na všechny strany, zatímco kapitánův řev přešel v chraplavý smích.

„Je to však matematika, co vám umožňuje cestovat po zeměkouli, sire Richarde,“ ozval se směle mladý muž, Abraham Kendall, který nedávno dokončil Oxfordskou univerzitu. „Kde byste byl bez navigačních schopností Johna Deea a Thomase Harriota?“

Politik Anthony Rowse od pití dočista zbrunátněl v obličeji. Pohrdavě máchl rukou ve vzduchu. „K čertu se Školou noci a vašimi okultními herezemi a ďábelskými trojúhelníky. Není nad psí zápasy a nevěstinec.“

„Obojí by ti tady na moři bylo víš k čemu, Anthony.“ Harriot si nyní doplňoval svůj dýmající kalíšek.

„Ve tvých úvahách je příliš mnoho fantazírování, Thomasi,“ trval na svém Rowse. „Planety kroužící kolem Slunce! Lidé v jiných světech! Takovým věcem přece nemůžeš věřit.“ Mohutně si lokl brandy, až vytřeštil oči.

„Ale ano, Anthony, věřím.“

Rowse se posměšně ušklíbl. „Příště nám řekneš, že jednoho dne budou lidé létat jako ptáci přes oceány.“ A zamáchal rukama jako pták křídly.

„Nebo na Měsíc!“ zaburácel sir Richard, jemuž mezitím také zbrunátněla tvář. Myslel jsem, že co nevidět sklouzne ze židle. Zakousl se do vinné číše, podrtil sklo mezi zuby a vyplivl střepy, zíraje zlostně na pana Harriota. Utřel si z brady stružku krve a já v tu chvíli pojal přesvědčení, že jsem ve společnosti šílenců. Hudebníci se ještě nevrátili ke svému vrzání; ti tři, kteří v kajutě zůstali, se krčili v koutě.

Ale já jsem si i uprostřed toho blázince uvědomoval, že kolébání lodi se stupňuje a že hučení větru v plachtoví a lanoví je stále zběsilejší. Čerpal jsem útěchu ze skutečnosti, že nikdo z pánů si toho zjevně nevšímá nebo se o to nestará.

Noc přinesla černočernou tmu a větrné poryvy a Tiger se potácel nahoru a dolů na vlnách, jež byly vysoké jako on sám, a kolébal se ze strany na stranu jako kyvadlo, až se mi z toho znovu chtělo zvracet. Jako obvykle jsem následoval pana Harriota na palubu, v ruce Jakubovu hůl a lucernu. Vícekrát jsem se musel zachytit lanoví, abych se uchránil před pádem, a jednou jsem klopýtl a málem jsem upustil Jakubovu hůl, což by mělo důsledky, na něž jsem si ani netroufal pomyslet.

Postavili jsme se rozkročmo na záďové palubě, lucerna se houpala a naše těla se kývala ze strany na stranu tak, aby vyvážila pohyby lodi. Kdykoli jsme se vynořili na vrcholu vlny, mohl jsem všude kolem sebe vidět světélkující body z ostatních lodí flotily, ale pak jsme se zase vrhli dolů a neviděl jsem nic než černou vodu a ještě černější nebe. Stáli jsme na palubě dobrou půlhodinu, déšť nám máčel oblečení a prosakoval do kůže, ale nespatřili jsme jedinou hvězdu. Nakonec pan Harriot, stojící v dlouhém černém plášti, který se mu lepil k prosáklým nohám, řekl: „No dobře,“ a vzdali jsme to.

V promoklém oblečení jsem si vlezl do hamaku a vleže jsem se třásl, zatímco se o mě pokoušel spánek. Ze všech stran jsem slyšel vrzání a dunění Tigera, v nichž se skoro ztrácelo chrápání a drmolení ostatních spících mužů. A zatímco jsem ve tmě poslouchal, jak se vlny tříští o trup a jak vítr skučí uíí! v lanoví, snažil jsem se pochopit fakt, že se nacházíme v obrovském rozbouřeném oceánu, který nás může pohltit jako pamlsek. A když jsem vklouzl do toho podivného světa na pomezí bdělosti a spánku, říkal jsem si, jaký Boží záměr byl za stvořením tak obrovského království slané vody a jak hluboko asi sahá a jací tvorové mohou číhat v těch největších hlubinách. Snadno se mě zmocnil strach.

Probudil mě zvuk nárazu. Jak jsem byl dezorientovaný uprostřed takřka úplné tmy, nepoznával jsem své okolí a chvíli trvalo, než jsem tmu prohlédl a zjistil, že spací kóje je na boku, že podpalubní trámy se natočily a tvoří takřka kolmou stěnu, zatímco můj hamak zůstal ve vodorovné poloze. Myslel jsem, že loď půjde co nevidět ke dnu, a v hrůze jsem se otočil, čekaje, že skrze mřížkoví vtrhne do nitra lodi mohutná vodní stěna. Nic takového se nestalo, ale Tiger hlasitě sténal, jakoby bolestí. Dlouhý stůl, židle a dvě truhly ležely bez ladu a skladu na stěně trupu. Když jsem očima uvykl tmě, viděl jsem, že jedna truhla se nárazem otevřela a že její obsah – ponejvíce oblečení – čvachtá ve vodě. Takřka vzápětí se vše začalo posouvat opačným směrem. Ke své hrůze jsem zjistil, že jsem v podpalubí sám.

Vykulil jsem se z hamaku a rázem jsem byl napůl vržen, napůl odvalen po mokrém podpalubním trámoví na boční stěnu trupu, kde jsem žebry narazil do rohu dlouhého stolu a vykřikl bolestí. Ozvalo se Bum! a já přísahám, že se trup lodi prohnul dovnitř, jako by do něj udeřilo veliké kladivo. Když se loď počala vyrovnávat, odvalil jsem se na bok, zatímco stůl hrozil, že padne na mě jako já předtím na něj. Vstal jsem, spalován bolestí v boku. Chytil jsem se stolu, abych získal rovnováhu, a napůl jsem doklopýtal, napůl doběhl k žebříku, po němž jsem se vyškrábal nahoru. V polovině jsem se musel přidržet, abych nespadl zpátky.

Myslel jsem, že je stále smolná tma, než jsem zjistil, že palubní průlez je zavřený. Poklop byl přiražený a odmítal se hnout. Musel jsem ho odtlačit proti silnému větru. Když jsem se po pobytu v temném podpalubí ocitl na šedivém světle, musel jsem přimhouřit oči. Smetající se vodní tříšť mě štípala do tváře jako skleněné střepy. Zjistil jsem, že hledím přímo do černé zpěněné vody, a musel jsem se chytit kliky, abych si zachránil život, protože jsem zůstal viset nohama nad mořem. Pak se loď naklopila na levobok, poklop se zapráskl a já jsem ovinul ruce kolem zábradlí.

Kolem se hnala nízká černá mračna, jež byla sotva výše než vlny, které teď připomínaly menší hory, daleko vyšší než Tiger.

Námořníci se od kosatky po vratiplachtu činili nahoře, zatímco pan Salter, svírající lanoví na přední palubě, hulákal nadávky a rozkazy, kterým jsem nerozuměl a které muži uprostřed toho rámusu určitě nemohli slyšet. Oči měl zčernalé únavou.

Vtom se zvedla vlna vysoká jak kopec za naší farmou v Tweedsmuiru. Přihlouple jsem na ni koukal v přesvědčení, že se nad námi zalomí a roztříští nás na kousky. Ale Tiger se po ní rozjel jako hopsající racek, směřuje vzhůru po jejím strmém úbočí.

Z vrcholu této monstrózní vlny jsem zahlédl moře plné dalších bíle zpěněných monstrózních vln, táhnoucích se od obzoru k obzoru a překrytých vodorovně se smetající vodní tříští a deštěm. V dáli jsem uviděl osamělý stěžeň. Ale to už Tiger klouzal černou brázdou dolů a přitom se strmě nakláněl.

Čtyři muži na čelenu, křečovitě se držící rukama i nohama, tahali za uvazovací lana. Když Tiger nabral rychlost, zmizel čelen pod vodou, a když se opět vynořil, drželi se ho už jen tři. Několik vteřin nato se z vody vynořila hlava a zběsile mávající ruka, jenže loď již opět stoupala po další vlně a muže to unášelo k zádi. Poznal jsem pana Treanora, rodilého Ira. Mihl se několik yardu ode mě, křičel, polykal vodu, oči plné hrůzy, ale jeho slova zanikla v burácení bouře. Nedalo se nic dělat a vzápětí mi zmizel z očí za hřebenem další vlny.

Vtom lodí škubl nenadálý náraz větru, který ji naklonil doleva, až se skoro položila na bok. „Mazej nahoru, slyšíš mě?“ hulákal na mě Salter a ukazoval na muže, kteří se zoufale drželi ráhna na předním stěžni. „Mazej tam, ty skotskej bastarde! Uvolni přední plachtu,“ ječel vysokým, bezmála hysterickým hlasem. Neměl jsem ponětí, co po mně palubní mistr chce, ale viděl jsem, že se ke mně blíží se sekyrou v ruce, ohnutý proti prudkému větru, a výraz jeho tváře mi říkal, že by bylo lepší skočit do moře než neposlechnout. Vrazil mi sekyru do ruky a já si počkal, až se paluba nakloní tak, abych mohl přeběhnout k hlavnímu stěžni. Když se poté naklonil nad vodní propast, obemkl jsem ho rukama nohama a moře se ocitlo jen několik palců ode mě. Následoval další přeběh, klouzání po palubě, závod s vlnou o to, kdo bude dřív u lanového žebříku, a pak už jsem se škrábal po plandajících provazech nahoru, zatímco mistrovy nadávky byly stěží slyšet přes kvílení větru, ÍÍIÍÍÍ!, všude kolem.

Turek s lesknoucí se lysinou a tepajícími žilami na krku mi nahoře vyrval sekyrku z ruky a začal sekat do lana, do kterého se zapletl cíp plachty. Musel jsem vyvinout všechny síly, abych se oběma rukama udržel na mokrém ráhnu, a byl jen zázrak, že Turek, který se držel jednou rukou a druhou se oháněl sekyrou, nebyl při divokém kymácení stěžně shozen z lodi. Vítr tu foukal silněji a voda, jež mi prýštila do tváře jako tvrdé kamínky, byla i v této výšce slaná, takže se tu stále mísila vodní tříšť s deštěm. Nyní jsem uviděl, že na mohutném bílém moři je rozptýleno několik dalších stěžňů.

Pan Salter cosi křičel. Loď se řítila dolů, až jsem zjistil, že i z ráhna předního stěžně hledím vzhůru na obří vlnu. Přelila se přes palubu, uchvátila Saltera ve výši pasu a odtrhla ho od lana, kterého se držel. Smetla ho napříč palubou, až se udeřil do hlavy o levý bok. Zůstal tam ležet omráčený a zdálo se, že není schopen vstát. Ale to už se přihnala další vlna. Paluba Tigera se naklonila k ní. Pan Salter se zoufale snažil postavit, ale bylo vidět, že ho velká vlna co nevidět dostihne. Slezl jsem bleskově dolů a rozběhl se o závod s blížící se monstrózní vodní stěnou. Vlna k němu dorazila první a on na okamžik zmizel ve zvířené vodě. Když se vlna po chvíli vzdálila, držel se Salter palubního zábradlí a tělo se mu klátilo nad oceánem. Na čele měl velkou fialovou oteklinu. Snažil jsem se vytáhnout ho na palubu, ale v prosáklém oblečení musel vážit dvakrát více než já. Jak se tam udržel, to nevím. Vtom se však objevil divoch Manteo a hned začal zdvíhat jeho ztěžklé bezvládné tělo a společně jsme ho vyvlekli na palubu. To už se Salterovi řinula z pusy voda a divoce koulel očima. Dík milosti Boží a hrubé síle jsme se dostali k poklopu, otevřeli jsme ho a podařilo se nám spustit palubního mistra, nyní v bezvědomí, po žebříku do podpalubí, kde jsme ho zvedli do mého hamaku.

Odklopýtal jsem směrem ke kajutám pánů, překračuje přitom šedolící vojáky, abych vyhledal lékaře, pana Oxendalea. Našel jsem ho, jak chrápe uvázaný prostěradly ke svému lodnímu lůžku, zatímco hlava mu při kymácení lodi bouchala o přepážku. Po podlaze kajuty se sem a tam koulely dvě prázdné karafy od vína. Jeho spolubydlící, Anthony Rowse, tiše stál a držel se trámu nad hlavou. Sledoval mě beze slova, v očích výraz štvaného zvířete. Nemohl jsem se ubránit pohrdání. Odešel jsem a nechal jsem ho tam.

Nevím, jak dlouho jsme stáli uprostřed té tmy a kolébání a drželi se trámoví. Občas to vypadalo, že pan Salter nedýchá, a já jsem si říkal, jestli není mrtev. Divoch mu čas od času strčil prst pod nos a konejšivě zabručel. Mně se po chvíli udělalo nevolno a rozjektaly se mi zuby. Zprvu jsem si myslel, že je to způsobeno pohyby lodi, ale příznaky se zhoršily, nyní mě střídavě polévala horkost a chlad.

Musela uběhnout dobrá hodina, než nás shora zaplavilo světlo a vodní tříšť; tlumené cukání v mém žaludku během té doby zvolna sílilo, až přešlo v ostrou bolest. Nejprve jsem si myslel, že se poklop otevřel nárazem, ale poté začal scházet dolů kapitán. Jak se přidržoval žebříku, z oděvu se mu řinula voda. Cestou se chytal dřevěných nosníků a stropního trámoví, až přivrávoral k nám, načež potichu pohlédl na pana Saltera. Přemýšlel jsem, zda se mám odvážit promluvit, ale pak jsem řekl: „Je naživu, sire.“

Sir Richard, který se oběma rukama držel hamaku, na mě upřel pronikavý modrý pohled. „Na tebe jde nějaká horečka, mladíku. Protože jsi uznal za vhodné dát pana Saltera do svého hamaku, najdi si teď jeho lůžko a uvaž se na něj.“ Otočil se a po všech čtyřech se zase vyštrachal po žebříku nahoru.

Divoch zřejmě rozuměl. Kývl na mě a poslal mě mávnutím ruky pryč. Odklopýtal jsem k ubikacím pánů, podél stále spícího lékaře a zděšeného pana Rowse, až jsem došel ke kajutě, kterou obýval pan Salter se Simonem Fluddem, lodním architektem.

Simon Fludd byl u sebe v kajutě. Ležel na podlaze. Tvář měl temně brunátnou a jazyk, který mu trčel z úst, byl téměř černý. Oči měl tak vytřeštěné, až to vypadalo, že mu vyskočí z hlavy. Byly černé a já si až po chvíli uvědomil, že je to kvůli roztaženým panenkám, které zabíraly skoro celou plochu bulv. Ruce a nohy měl natažené jako dítě při záchvatu vzteku a prudce se mu chvěly. Stěží mohl dýchat a z úst se mu draly zvuky, jako kdyby se dusil.

Tehdy jsem pochopil, že vrah, nebo Satan, mezi námi dosud neskončil. A když se úpějící a dunící Tiger začal opět naklánět a pan Fludd zasípěl a zachroptěl a já se zachvěl a na tváři se mi vyrazil pot a do úst mi hrkla žluč, pomyslel jsem si, že jeho obětí jsem se stal i já. A řekl jsem si, že už na tom stejně nezáleží: travič a oběti, kapitán a páni, vojáci a celá loď už co nevidět zmizí pod vlnami a do nezměrných hlubin s sebou vezmou i svá tajemství a pikle a vše sejde ze světa.

KAPITOLA 12

Později jsem se dozvěděl, že v područí horečky jsem strávil tři dny. Měl jsem matné vzpomínky na to, že jsem měl ústa a jícen v jednom ohni a že mi otírali tvář a čelo, a vybavuji si, jak otevírám oči a hledím na divocha Mantea, jenž mi zvedá hrnek ke rtům, a jak mi hrdlem stéká teplé kozí mléko.

Ráno čtvrtého dne jsem se probudil ve svém hamaku, slabý jako křehotinka, ale při vědomí, že ať už mě soužilo cokoli, jed nebo horečka, je to z mého těla venku. Dva námořníci přerušili vrchcáby, aby mi pomohli z hamaku a odvedli mě ke schodům, po kterých jsem pomalu vylezl. Na palubě se plachty nadouvaly svěžím větrem, a i když na obloze stále plula mračna, byla vysoko a lehounká a na tváři jsem vnímal teplý vzduch. Moře bylo klidné. Pan Chandler, původem z Devonu, na mě přátelsky mávl.

„Věšelo se tady. Dva chlapi. Jo, jo, měli jsme tu pěkně rušno, zatímco jsi churavěl.“

„Věšelo se?“

„Dva vojáci. Snažili se podněcovat ke vzpouře, prohlašovali, že loď je prokletá a že do Novýho světa se živej nikdo nedostane. Aspoň oni už ne.“

Sešel jsem do kajuty pana Harriota. S Femandezem hleděli oba na mapu.

„Jsi připraven ujmout se opět svých povinností, Ogilvie?“

„Ano, sire.“

„Dobře. Dnes odpoledne tě budeme potřebovat.“

S postupem dne bylo stále jasnější, že se schyluje k nějakému mimořádnému setkání. Všichni kapitáni se ve člunech dostavili na palubu Tigera. Tváře měli vzrušené, přísné, tvrdé. Lodní kuchyně obdržela předběžné instrukce a nyní se v ní linula vůně pečeného vepřového, šířící se nahoru a dolů po žebřících, všemi průlezy a podpalubními prostorami lodi.

Bylo tam pět kapitánů. Přirozeně sir Richard Grenville z Tigera. George Raymond, kapitán Lyonu, se dostavil na palubu jako první. Potom John Clarke z Roebucka, rychlé lodi holandského provedení s ráhnovými plachtami a vysokou zádí. Byla skoro stejně impozantní jako Tiger, ale zaslechl jsem mistra Fernandeze, jak říká Turkovi, že plavit v bouři by se na ní nechtěl. Pan Clarke byl malý a zavalitý a měl zlá ústa, jež mi připomněla mého nevlastního otce.

Pak mě ovšem povolali do kuchyně, a tak jsem zmeškal příjezd Arthura Barlowa z malé bárky Dorothy a rudolícího Thomase Cavendishe, kapitána Elizabethy.

S kapitány usedlo ke stolu šest dalších džentlmenů: John White, umělec a tichý muž, vedle něj Phillip Amadas, jenž si svými náhlými výbuchy vzteku nezadal se sirem Richardem, a kterému se proto každý raději vyhnul. Po levici sira Richarda seděl pan Ralph Lane, velitel vojáků a nejtvrdší muž, jakého jsem kdy kromě Drumelziera potkal. Pod stolem jsem slyšel dva jeho veliké mastify, jak ohlodávají a drtí v zubech kosti. Po pravici sira Richarda byl Simon Fernandez, portugalský námořník a krajně arogantní muž: mariňáci mu za zády říkali „svině“. A seděl tam i muž, který se stával mým rádcem a učitelem, to jest Thomas Harriot, a vedle něj Marmaduke StClair.

Během tohoto setkání mi připadla poměrně skromná role: měl jsem důstojníkům a pánům průběžně dolévat víno a brandy. Přesto jsem trnul vzrušením, že se smím účastnit této interní porady, byť jako pokorný sluha.

Co se týče účelu této schůzky, vyšel najevo při prvních slovech sira Richarda poté, co se všichni usadili ve velké kajutě: „Napřed Holby, potom tesař. Jednou, to může být nešťastná náhoda – možná Holby přepadl v opilosti přes palubu. Dvakrát, to už je podezřelé, ačkoli já sám nechápu, jak se ty sudy ocitly na tesaři. Ale třikrát? Tři záhadná úmrtí? Smrt pana Fludda způsobená otravou staví tuto záležitost mimo veškerou pochybnost. Na palubě Tigera je vrah. Co myslíte, Harriote? Je to jezuita, nebo čaroděj?“

„Nebo obojí,“ pronesl Raymond a přitom ukázal na svou číši. Rychle jsem vykročil, abych mu ji dolil, a pak jsem s karafou červeného vína pomalu obcházel stůl, pokoušeje se působit jako pravý sluha, to jest nenápadně, a přitom se zdržovat vždy v doslechu, aby mi neuniklo jediné slovo.

„Já za tím cítím jezuitu,“ prohlásil Ralph Lane, aniž dopřál panu Harriotovi čas na odpověď.

Sir Richard z hloubi plic zabručel; připomnělo mi to psa. „A za ním ruku španělského trůnu. Jsem vskutku nucen věřit, že mezi námi je najatý vrah? Někdo, jehož cílem je nezdar této výpravy? Možná i člověk, který sedí u tohoto stolu?“ Ledově modré oči sira Richarda klouzaly po všech přítomných, jako kdyby se pokoušel nahlédnout do duše každého z nich. Následovalo dlouhé rozpačité ticho. Marmadukeovi StClairovi hořely tváře.

Ticho přerušil John White. „Ale tesařovo tělo bylo rozdrceno vahou sudu. Žádný jezuita – ani kdokoli jiný, pokud jde o to – by nedokázal zvednout takovou váhu a zase ji spustit na jeho tělo. Vyžadovalo by to nadpřirozenou sílu. Já říkám, že je to dílo čaroděje. Někoho, kdo si umí povolat na pomoc ďábelské síly.“

„Ale náš cíl byl přísně střeženým tajemstvím!“ prohlásil George Raymond. „Jak by mohl být odhalen?“

Sir Richard vstal a přistoupil ke skříňce. Zpoza své tuniky vytáhl velký mosazný klíč, vzal ze stojanu křesadlovou pistoli a nějakou krabičku a zase se s tím posadil. Krabičku a pistoli umístil vedle své číše. Pocítil jsem záchvěv očekávání. „Nebuď blázen, Raymonde. Mendozovo hnízdo zvědů –“

„Ale Richarde, Její Veličenstvo vyhostilo Mendozu těsně před –“

„Ta zmije je pryč, to ano. Ale můžete mi říci, že mezi všemi dělníky v plymouthském přístavu, jakož i mezi dodavateli potravin a vín, kteří jezdili do doků a ven, nebyl ani jeden vyzvědač španělského krále? A že neviděli truhly se sušenými fazolemi a jutové pytle s hrachem a ostatními semeny na sadbu? Co by to bylo za blázna, aby neviděl, že máme v úmyslu založit pro Alžbětu kolonii?“

Totéž jsem již vyvodil při svých toulkách po velkém nákladovém prostoru Tigera. Ale nic takového bych přece neměl vědět. Buď si řekli, že jsem úplně bezvýznamný, nebo na mou přítomnost spíše zapomněli. Stál jsem opodál, tichý jako myška, nehybný jak králík.

„Chytrý nájemný vrah by se nechal na palubu naverbovat násilím,“ prohlásil pan White.

„Možná,“ řekl pan Harriot. „Ale pokud se jedná o pokus zničit nás, musel být naplánován měsíce předem, někým, kdo o výpravě věděl. To znamená někým z blízkého okolí královny.“

„Kriste na nebesích, Harriote, slyšíte svá vlastní slova? Zrádce u dvora?“ Amadasovi zrudly tváře, bezmála zfialověly. Obrátil do sebe další doušek brandy a luskl prsty, aniž na mě pohlédl. Přispěchal jsem, abych mu dolil uklidňující tekutinu. Jeden z Laneových mastifů při mém průchodu kolem výhrůžně zavrčel.

Vycítil jsem, že pan Harriot není ve své kůži. Tušil jsem, že odhaduje, v jaké je sir Richard náladě. Kapitán v tu chvíli působil dost vyrovnaně, ale jinak byl jako Stromboli, hora, o níž mi vyprávěl pastor. Všichni jsme z něj měli strach kvůli jeho nepředvídaným záchvatům zuřivosti.

Harriot řekl: „Ne všichni jezuité nebo katolíci jsou zrádci, Richarde. Tady Simon je pod protestantským převlekem katolík.“

„Je to Portugalec.“ Proneseno tónem, jakým by člověk řekl „je to sluha“ nebo „je to zloděj“. Fernandez odbyl poznámku sira Richarda úsměvem a pokrčením ramen, ale na jeden kratičký okamžik – a možná jsem si to jen představoval – jsem spatřil, že se v temných očích toho námořníka tají obrovská zášť.

„Doufám, že moje loajalita je nade vší pochybnost,“ ozval se Marmaduke StClair. „A jsem rovněž katolík.“

„Jistě, čert vás vem, alespoň však nejste rekusant.“ Richard ležérně nasypal prach do hlavně své pistole a začal ho pěchovat tyčinkou.

Voják Lane pohlédl přes stůl na Harriota. „Čarodějnictví? Říkáte, že je něco takového možné?“

Sir Richard se démonicky usmál. „Jsou chvíle, kdy z čarodějnictví podezírám Thomase.“

„Já v duchovní svět nevěřím,“ prohlásil směle pan Harriot. Marmaduke StClair se s vážným výrazem předklonil.

I on měl zrudlé tváře a číše vína, kterou jsem mu právě dolil, byla určitě čtvrtá. „Copak jste neslyšel o vymítáních, jež proběhla v Toulouse a Carcassone? Vymítáních, jež zhlédly tisíce svědků? Přičemž fakt, že dojde na vymítání, může znamenat jen to, že jsou přítomni duchové, které je především nutno zapudit.“

Sir Richard se zamračil. „Jezuitské nesmysly. Zosnované kněžími, kteří se snaží udělat dojem na hugenoty a odloudit je zpátky do své sféry falešných doktrín.“

„S velkým úspěchem, jak jsem slyšel,“ prohlásil Raymond.

Marmaduke nervózně usrkl vína. „Fakt, že posedlost démony existuje, se dále potvrzuje na příkladu Marthy Brosierové.“

„Slyšel jsem o ní,“ pravil Raymond skepticky.

„Hovoří latinsky a řecky, jazyky, které předtím vůbec neznala. Odhaluje tajemství, k nimž předtím neměla přístup. Zmocňují se jí křeče při čtení bible nebo při styku se svěcenou vodou.“

„Nechal jste snad mozek v plymouthských docích, Marmadukeu? A čekáte ode mě, že vám i s vínem spolknu kontinentální katolické lži?“ Nenávist sira Richarda ke Španělsku byla stejně legendární jako jeho vznětlivost; začal jsem se v duchu modlit, aby měl Marmaduke dost rozumu a nezmínil se o vymítáních v Cádizu a Madridu.

„A co William Weston.“

„Co je s ním? Další jezuita, a tudíž další lhář.“ Sir Richard poněkud zvýšil hlas. Začal jsem se obávat další Stromboli. Nyní pěchoval do pistole kulku. Jenže Marmaduke zřejmě necítil, jaká panuje atmosféra. Zarputile pokračoval: „Existuje John Darrell…“

„K čertu s vámi, ten chlap je puritán!“ Sir Richard praštil křesadlovou pistolí o stůl a já jsem dostal strach, že vystřelí mým směrem.

Ale zdálo se, že Marmaduke StClair má víc odvahy než rozumu. Tvář mu brunátněla stále víc. „Pokud není žádná posedlost a žádné čarodějnictví, proč bychom měli věřit v ďábly? A pokud nejsou žádní ďáblové, proč věřit v anděly? Domyslete to, sire! Jste jen tenounký list pergamenu od toho, abyste popřel existenci Boha!“

V tichu, jež následovalo, poznal i StClair, že zašel příliš daleko. Rázem zbledl, zatímco pleť sira Richarda pomalu získávala hluboce fialový nádech.

Do napjatého ticha promluvil Thomas Harriot. „Znám byliny, které po inhalaci ve formě dýmu navozují iluzi letu nebo proměny těla v kočku či psa. Avšak pozorovatel vidí, že žádný let ani žádná přeměna ve zvíře neprobíhá.“

„Ďáblův nástroj,“ pronesl Marmaduke.

„Myslím, že ne,“ odvětil Harriot. „Užívání bylin je posvěceno biblí. Vzpomeňte Žalm první sto čtyři, přeložený z Vulgáty: ‚Dáváš, aby rostla tráva dobytku, a bylina ku potřebě člověku.‘ Věřím, že víra v čarodějnictví pramení v převážné míře z těchto iluzí navozených bylinami. A ti, kdo těmto věcem věří, jsou většinou ženy, přičemž víme, že jsou to lehkověrná stvoření, náchylná k hysterii a iluzím.“

„Ano. Alespoň v tomhle se shodneme.“ Harriotova slova měla na kapitána uklidňující vliv. „Vy jste tedy spíše pro traviče, Thomasi, než pro zaříkávače nebo vyvolávače démonů?“

„Ve všech případech černé magie a čarodějnictví, které znám, se za údajnou posedlostí vždy skrývá přirozené vysvětlení. V každém případě, jak by mohl existovat duchovní svět?“ Ozvalo se rozhořčené vyjeknutí Marmadukea. „Nehmotná těla by mohla existovat jen tam, kde neexistuje hmota. Ale hmota má rozměry. Z toho plyne, že skutečná prázdnota nemůže existovat, protože nemůže mít žádnou délku, šířku či výšku. A bez prázdnoty není místa pro duchovní těla. Marmadukeovi ďáblové nemohou existovat. Mezi myslícími lidmi není pro nadpřirozeno žádné místo.“

„Existuje řetězec,“ trval na svém Marmaduke. „Pokud si volíme, zda věřit či nevěřit v čarodějnice, pak si volíme, zda máme věřit či nevěřit v ďábly nebo duchy, vzkříšení těla, nesmrtelnost duše, dokonce v Boha. Přerušme článek tohoto řetězce a ohrozíme ústřední principy víry.“

Malý Philip Amadas konečně promluvil do debaty. Jeho přízvuku jsem stěží rozuměl. „Marmaduke má pravdu. Pouze blázen popírá svědectví víry. Vy předpokládáte, že je něco nemožné, Thomasi, protože to nelze dokázat. Avšak tisíce osob viděly dít se věci, jež přírodu přesahují. Popíráním čarodějnictví vynášíte svůj vlastní názor na svědectví lidí přinášená po celé věky a popíráte možnost existence neviditelného světa, který leží mimo vaše smysly. To však není příznak racionálního člověka, nýbrž člověka, který je pln domýšlivosti a pýchy.“

Pan Harriot místo odpovědi pohodil hlavou nazad a zaburácel smíchem.

Nikdy v životě jsem neslyšel tweedsmuirské muže, že by debatovali o něčem víc než cenách ovcí. Ale zpochybňovat věci, o nichž v mém světě nikdy ani nepadla zmínka, zkoumat je s pomocí myslí, a jakých myslí! Duch Plutarchových Životů stále žil, filozofové, kteří přišli před Kristem, stále žili, tady, v kajutě těchto džentlmenů. Ve svém nadšení jsem vyhrkl: „Což ale Demokritos neřekl, že svět sestává z neviditelných částic, které se mezi sebou neustále strkají? Možná by duchové mohli obývat mezery mezi těmito atomy.“ Promluvila hlávka zelí.

V ohromeném tichu, jež následovalo, jediný zvuk vydávaly čelisti jednoho z Laneových mastifů, který pod stolem lačně rozkřoupával kost. Amadas, v jehož tváři se zračila zděšená nevěřícnost, po chvíli řekl: „Pověste ho.“

Kapitán Clarke promluvil: „Ne. Je to jen chlapec. Zmrskejte ho, až mu poleze ven páteř.“

Nechápal jsem to. Čeho špatného jsem se dopustil? Ztuhl jsem strachem.

„To nikdy,“ řekl Harriot pevným hlasem. „Ten chlapec je ze Skotska a neví nic o hodnosti či protokolu. Vzal jsem ho pod svá křídla a vedu ho k samostatnému myšlení, což je v těchto dobách dosti vzácná komodita.“

„Pak ho veďte i k tomu, aby držel jazyk za zuby, Thomasi,“ zavrčel sir Richard. „Je zde proto, aby servíroval brandy, ne aby se zapojoval do našich debat.“

Pan Harriot neřekl nic, ale otočil se ke mně a přiložil si prst na rty. Žádný takový pokyn jsem nepotřeboval; napříště už budu mluvit, jen když mne někdo vyzve.

Raymond řekl: „Ale ten hoch má pravdu. Jak by mohl člověk vyzvednout sudy na něčí tělo? Vyžadovalo by to sílu tří mužů. Což je jasným důkazem, že někomu na palubě pomáhají ďábelské síly.“

„Anebo,“ navrhl pan Harriot, „jsou tu tři vrahové.“

KAPITOLA 13

Na schůzce kapitánů nebyly vyvozeny žádné závěry. V dalším průběhu plavby se již žádné další porady konat nemohly, neboť druhá bouře, která se strhla krátce poté, od sebe lodě oddělila: moře bylo kromě jedné z Tigerových pinas až k obzoru prázdné – ta druhá se potopila. Pan Chandler mi však řekl, že sir Richard si nepochybně domluvil schůzku někde v Novém světě.

Nevím, zda vrahovi nahnaly strach ty popravy oběšením, ale surové vraždění přestalo. Jak míjel den za dnem a nic zvláštního se nedělo, začala atmosféra strachu polevovat a my jsme se začali těšit, až poprvé spatříme Ameriku.

Nikdy předtím jsem nepoznal nic takového, jako je dusné horko na obratníku Raka. Spodní prádlo jsem měl promočené potem. Vypral jsem si ho v mořské vodě, usušil na větru a do hodiny bylo opět mokré. Když se přiblížilo poledne, vystoupilo slunce vysoko na oblohu a takeláž vrhala jen krátké stíny na palubu, která se kyvadlovitě kolébala ze strany na stranu, zatímco Tiger brázdil zvlněné moře. Zdrženlivost mi zabraňovala, abych po ní chodil skoro nahý, k čemuž někteří ze starších mariňáků neměli daleko.

Plachty se však nadouvaly větrem, a pokud měla mapa mistra Fernandeze pravdu – přičemž pochybovat o ní by bylo hrubým přestupkem, zasluhujícím oběšení – měli jsme se za několik dní ocitnout na dohled od země zvané Puerto Rico, morem prolezlé džungle, jak mi řekl mineralog Joachim, pod nadvládou Španělů. Avšak sir Richard potřeboval čerstvé ovoce, vodu a dobytek a byl připraven opatřit si to za pomoci kanonů. Hlídky se zdály bdělejší než obvykle a ostatní mariňáci trávili čas na přídi, kde jim osmahlou kůži chladily krůpěje vodní tříště.

Jakmile jsem ráno obsloužil pány, neměl jsem celkem co dělat, a tak jsem si dopisoval deník. Když ve skleněných hodinách zbývalo písku na necelou hodinu přesýpání, šel jsem se poohlédnout po mistru Fernandezovi. Byl na záďové palubě, ve vážném rozhovoru s panem Harriotem a sirem Richardem. Kapitán měl křesadlovku zastrčenou za opaskem od meče. Tiše jsem stál v uctivé vzdálenosti a slunce se zatím pomalu sunulo do nejvyššího bodu. Kdybych je vyrušil, byl bych ztlučen za drzost. Kdyby ne a slunce by poledník minulo, byl bych ztlučen za to, že jsem lodivoda neupozornil. Moji pozici mi neulehčil ani fakt, že kapitán a Fernandez se podle všeho přeli. Oba měli rudé tváře a hlasitě a zlostně spolu mluvili, zatímco pan Harriot se je snažil uklidnit. Neměl jsem právo to slyšet. Pokud si vzpomínám, přeli se o nějakou maličkost.

Odkašlal jsem si. Jak vteřiny míjely, přistoupil jsem blíž. Pořád mě neviděli. Nakonec jsem se rozkašlal. Fernandez se otočil a zlostně na mě pohlédl. Náhle hrozilo, že si špatnou náladu vylije na mně, ale já jsem se postavil tak, aby na mě nedosáhl.

„Sire, polední zaměřování.“

Harriot na mě překvapeně pohlédl. „Ach. No tak mi přines Jakubovu hůl, Skote.“

Slezl jsem po žebříku a přešel krátkou chodbu, kde měli kajuty páni. Místnost pana Harriota byla malá a čistě uklizená. Jakubova hůl byla v truhle s navigačními pomůckami, která stála u zdi naproti dveřím, přímo pod čtenářským pultem. Truhla byla zamčená a klíč se nacházel v zásuvce stolu po levé ruce.

A napravo, pod lodním lůžkem pana Harriota, stála truhla z cedrového dřeva. Také k ní byl velký mosazný klíč, uložený v zásuvce stolu po pravé ruce.

Hleděl jsem na truhlu, spalován zvědavostí. Přísahám, že to bylo něco živoucího, co promlouvalo k mé nejniternější mysli. Říkalo to: „Otevři mě, odhal má tajemství. Nikdo se to nikdy nedozví.“

Mohl jsem vzít klíč z pravé zásuvky, vytáhnout cedrovou truhlu, otevřít její víko, prohlédnout si rychle její obsah, zavřít ji, vrátit klíč a vyběhnout po schodech s Jakubovou holí z lodivodské truhly, to vše v rozmezí jedné minuty.

Jakýsi bláznivý popud mne přiměl, abych zakázanou zásuvku otevřel. A klíč tam byl, ležel mezi psacími brky, lahvičkami s černým inkoustem, odpichovacími kružítky a pergameny, na nichž byly jakési znaky, které jsem ve svém rozrušení neměl čas zkoumat.

Rychle jsem se přemístil k lůžku a klekl si, uloživ si do hlavy přesnou pozici cedrové truhly, ještě než s ní hnu. Byla těžká a vytáhnout ji zpod lůžka trvalo mnohem déle, než jsem čekal. Už jsem to skoro vzdal a zastrčil ji zpátky, ale před očima jsem měl zámek a v ruce klíč. Napínal jsem uši, ale doléhalo ke mně jen slabé vrzání a sténání Tigera, který se trmácel nahoru a dolů na oceánských vlnách. Klíč se v zámku snadno otočil, i když se mi chvěly ruce. Otevřel jsem víko.

Uvnitř ležel černý úhledně složený plášť. A knihy, spousta knih. Ach, a jakých! S radostí jsem spatřil Plutarchovy Životy v překladu Thomase Northa, jež mi poskytovaly útěchu během dlouhé cesty z Tweedsmuiru. Avšak o ostatních knihách jsem ještě ani neslyšel. U některých tituly prozrazovaly, jaký je jejich obsah, třeba Kniha o sokolnictví od Tubevilla, Theatrum Mundi od J. Aldaye, Kniha mučedníků od Johna Foxe a Pojednání o Nové Indii od Richarda Edena. Další byly podle všeho příběhy, jako Zlaté epištoly od Guevary, v překladu sira Geoffreyho Fentona. Letmým pohledem jsem zjistil, že je tam i poezie, jako Astrophil a Stella od sira Philipa Sidneyho. V časové tísni jsem si netroufal zkoumat charakter jiných děl, jako byla Kananejská pohroma od Thomase Dekkera. A byly tam i knihy, které – jak jsem tušil – pojednávaly o zapovězených věcech: Decem Rationes od Edmonda Campiona, který byl prý popraven za velezradu, a Tajná alchymie od Humpreyho Grindala. A s rozechvěním jsem pohlédl na De Umbris Idearum od Giordana Bruna, mnicha, který riskoval život pro své kacířství. Rychle jsem zalistoval těmi nebezpečnými stránkami: psalo se tam o Pythagorovi, magii a okultních věcech.

Déle jsem se zdržovat neodvažoval. Když jsem však začal zasouvat truhlu zpátky, uslyšel jsem kdesi vespod bedny podivné zašustění. Zvědavým zrakem jsem sklouzl podél stěny a spatřil jsem malou štěrbinu. Měl jsem s sebou dýku. Zasul jsem ji do štěrbinky a k mému údivu se dno truhly odsunulo. Bylo falešné!

A pod tím falešným dnem byla mapa. Při pohledu na ni jsem se rozechvěl. Název se vyjímal v rohu: Indiarum Occidentalium, Pascaert van Westindien ende Caribise Eyelanden. Pod ním stálo malinkými písmeny WGB. A ty zářivé barvy. Na mapě byly ostrovy Západní Indie a linie, jež vyznačovaly čtyři Kolumbovy plavby, a názvy míst, pobřežní linie, mělčiny, mořské obludy a galéry. A především se zde táhla, zlehka načrtnutá perem, samostatná linka zeměpisné délky vedoucí přes obě Ameriky, ze země na severu zvane Virginia do země na jihu zvané Guayana. Na této lince byl vyznačen nejasný bod, dozajista tajný cíl, o němž jsem slyšel mluvit sira Richarda a Thomase Harriota. Ležel ve vnitrozemí, několik mil od pobřeží.

A byl tam rukopis, jednoduchý svazek pergamenových listů. Ten obsahoval další příběh. V návalu hrůzy jsem si uvědomil, že pouhé spočinutí zrakem na tomto rukopise ze mě učinilo špeha. Teď jsem věděl, že kdybych byl přistižen, kdyby v tomto okamžiku vešel do kajuty pan Harriot, byl bych odvlečen přímo na ráhno a oběšen.

Titulek byl napsán drobným úhledným rukopisem.

Jasné pojednání a pokorné doporučení naší milostivé královně Alžbětě, Jejímu Nejvznešenějšímu Veličenstvu k pročtení a uvážení v záležitosti nezbytné reformy obecného kalendáře ohledně počítání světských roků a dní, či jejich verifikování, v souladu s časem, kterýžto vskutku uběhl.

Autorem byl John Dee. Astronom anglické královny!

Nad titulek kdosi připsal: Tajný cyklus doktora Deea a tajný cíl naší výpravy. A na úpatí této stránky byl řádek napsaný třetí rukou. Stěží jsem rozluštil naškrábaná latinská slova: Quod defertur non aufertur. E.R. Tento řádek byl ožehnutý a tatáž ruka nad něj tiskacím písmem napsala: IACTA EST ALIA.

Plně si vědom toho, že kdybych byl dopaden, popravě bych neunikl, pohlédl jsem na stránku vespod. Možná že krajní nebezpečí, v němž jsem se nacházel, vyostřilo moje smysly, ale každopádně si přesně vybavuji ta slova:

Až pravda vyšla světlu vstříc

za vlády moudré Alžběty,

jež roku osmdesát tři

spjala rok světský s nebesy.

Osmdesát čtyři dává

rok zrodu Krista: tak tence

pel chyb na bissext sedá,

že den zrodu váže slunce.

Tři sta let sluncem nepohne,

ni o den mimo nový svaz:

Příroda nám již nevytkne,

Že zle ctíme její zlatý čas.

Kroky klapající na schodišti.

Kroky pana Harriota.

Zaplavila mě hrůza. Kroky se nyní rychle blížily krátkou chodbou. Nebyl čas zamykat truhlu nebo vracet klíč do zásuvky. Horečně jsem zatlačil truhlu zpátky, strčil jsem si klíč pod halenu, hned k měšci, rychle jsem vstal a otočil se k truhle s navigačními pomůckami.

Byl jsem zády k panu Harriotovi, když jsem sahal po Jakubově holi. Vytušil jsem jeho váhání, cítil jsem, jak očima těká po kajutě.

„Co tě zdrželo, hochu?“ zeptal se ostrým hlasem. Slyšel jsem podezření v každé slabice.

„Měl jsem potíže se zámkem, sire. Ale teď už to mám.“

„Pospěš si, ať nezmeškáme zaměřování.“

Popadl jsem Jakubovu hůl, stojan a křídu a následoval po schodech pana Harriota. Kolena se mi podlamovala a věděl jsem, že celý postup budu muset ještě zopakovat, dát mapy a knihy úhledně zpátky, zamknout truhlici a vrátit klíč, ještě než pan Harriot zjistí, že zmizel.

Nejsem schopen popsat muka strachu, jež mě po celé odpoledne stravovala.

Zavolali mě do kuchyně a zaměstnali přípravou jídla na večer. Jak jsem se pohyboval mezi společenskou místností a lodní kuchyní, často jsem procházel kolem páně Harriotovy kajuty. Po poledním zaměřování se on, sir Richard a mistr Fernandez společně odebrali do kajuty sira Richarda. Krátce poté Thomas odešel a zamířil přímo do své kajuty, kde zůstal.

Nemohl přece nevidět, že s truhlou se hýbalo. Nemohl si nejít do zásuvky stolu pro odpichovací kružítka a nezjistit, že mosazný klíč chybí. Pak nemohl nezjistit, že truhla byla odemčena a její obsah zpřeházen. Nosil jsem si rozsudek smrti pod halenou v podobě klíče, a přitom jsem si netroufal ho ztratit, protože musel být vrácen, pokud jsem se měl dožít večera.

V duchu jsem si představoval, jak mi kolem krku spočívá hrubé konopné lano a jak za něj námořníci táhnou, jak se mi hrozivě svírá hrdlo a jak se mi nohy odlepují od paluby, jak se mé tělo klátí ve vzduchu a jak to moře tváří vidím rudě, zatímco sebou škubu…

Vtom mi na rameno poklepal Turek.

Muselo být pozdní odpoledne. Stůl byl prostřen a z podpalubí doléhalo drnkání hudebníků.

„Máš se ihned dostavit za panem Harriotem.“

Zaklepal jsem na dveře a na jeho výzvu vešel. Něco psal a seděl zády ke mně. Jakubovu hůl měl na stole. „Ogilvie.“

„Sire?“

„Jsi nevěrný svému pánovi.“

„Sire?“ Cítil jsem, jak se mi smyčka kolem krku utahuje, a myslel jsem, že omdlím.

Otočil se ke mně. „Jsi v pořádku, hochu? Zdáš se mi nějaký pobledlý.“

„Jsem v pořádku, sire. Mám jen slabou mořskou nemoc.“

„A o mě se nikdo nestará. Přines mi nějaké víno.“

Dal jsem si záležet, aby na mně nebyl znát příval úlevy, který mi projel tělem. Přinesl jsem ze skladu karafu červeného vína. Zdálo se, že pan Harriot si mých třesoucích se nohou a rukou nevšímá. Tentokrát jsem si dal pro změnu záležet, abych víno nerozlil.

Když přišel večer, na horizontu spočinul veliký ovál krvavě rudého slunce a nebeská modř rychle houstla a lodí se neslo vrzání hudebníků.

Naděje, zoufalá naděje mi začala prosakovat do morku kostí. Zatímco nohy pana Harriota bezpečně spočívaly pod večerní tabulí a já jsem běhal s jídlem a pro jídlo mezi velkou kajutou a lodní kuchyní, mohlo by se mi podařit proklouznout do jeho kajuty a vrátit vše do původního, nezpřeházeného stavu a dát zpátky na své místo klíč.

K večeři se podávalo sušené hovězí, čerstvý chléb, máslo, med, sušené švestky a velká kvanta piva a vína. Turek a já jsme byli neustále v jednom kole. Po prvním chodu jsme začali nosit zpátky do kuchyně těžké zlaté talíře. Na chodbě jsem přidal svoji hromadu k Turkově.

„Co to děláš?“ zeptal se zděšeně.

Dveře velké kajuty se při kolébání lodi houpaly v pantech vpřed a vzad. Zvedl jsem prst ke rtům a otevřel dveře do kajuty pana Harriota.

Turek vytřeštil oči a zůstal s ústy dokořán. „Seš blázen, Skote!“ sykl. „To chceš tak mermomocí viset?“

Zavrtěl jsem hlavou a rychle jsem za sebou dveře zavřel. Přešel jsem k truhle a vytáhl ji. Zpočátku byla uvnitř příliš velká tma na to, abych rozeznal nějaké detaily, ovšem zpod dveří prosvítalo světlo z velké kajuty a mé oči pomalu – ach, tak pomalu! – uvykaly tmě.

Vysunul jsem truhlu zpod lůžka, úhledně jsem srovnal knihy tak, jak jsem je předtím našel, otočil jsem klíčem v zámku, přiskočil k psacímu stolu, vrátil klíč do zásuvky, rozběhl se ke dveřím kajuty a tam jsem se zarazil, zkoprnělý hrůzou.

Za dveřmi jsem uslyšel hlasy, mezi nimi Marmadukeův. Zachytil jsem jeho slova: „Pojďte se přesvědčit sami,“ a pak se dveřní klika počala otáčet.

KAPITOLA 14

Zmocnila se mě smrtelná hrůza. Ale co jsem mohl dělat?

Zalezl jsem pod lůžko a vtěsnal se za truhlu, aby mě zakryla před zraky mužů. Napočítal jsem čtyři páry nohou, jeden patřil divochovi Manteovi.

„Pospěš si, StClaire,“ řekl hluboký a naléhavý hlas. Patřil Kendallovi, mladému matematikovi. „Vystavujeme se strašnému riziku.“

„Byls to ty, kdo chtěl vidět důkaz,“ promluvil Marmaduke StClair, ale ne ten lehkovážný Marmaduke, kterého jsem znal ze společenské kajuty, kde hýřil humorem a vtipy. Tohle byl jiný Marmaduke, muž, jehož hlas podbarvovalo vědomí záměru.

„Přestaňte se hašteřit, vy blázni.“ Tímhle hlasem jsem si nebyl jist. Mohl by patřit politiku Rowsovi. „Ukaž nám tu mapu a relikvii.“

K mé hrůze se kdosi shýbl a vytáhl cedrovou truhlu. Přitiskl jsem se ke stěně kajuty. Truhla byla vytažena doprostřed místnosti. Stačilo jim jen sklonit hlavy, aby mě uviděli. Ale to už někdo vytáhl ze zásuvky klíč a já jsem uslyšel charakteristické lupnutí, jak se odsunulo falešné dno.

Ticho se tak protahovalo, až jsem si pomyslel, že mě museli spatřit. Potom se však ozvalo šustění papíru a zvuky, podle nichž jsem poznal, že rozložili na Harriotově stole mapu. Hovořil Rowse: „Tohle je ta linie?“

„Ano. Sedmdesát sedm západní délky,“ řekl Kendall. „Longitudinem Dei,“ dodal StClair.

„Boží zeměpisná délka, je to tak,“ řekl Rowse netrpělivě, hlas prostoupený strachem. „Ale stačí ujít pět leagů do vnitrozemí a člověk narazí na ďábla, jak to tak vypadá.“

„Richard není žádný blázen. A má s sebou Lanea. Dokáže to.“ Také StClair již podléhal nakažlivému strachu.

„A relikvie?“ Byl to Kendall. Hlas měl napjatý, nepochybně podbarvený strachem, ale ještě něčím: hrabivostí.

Kroky směrem k Marmadukeovu lůžku. Nechápal jsem, co se děje. Vzdor vší své hrůze jsem si nemohl pomoci, abych nevystrčil hlavu. Ke svému údivu jsem spatřil, jak Marmaduke odsouvá panel na lodní přepážce nad svým lůžkem. Pak něco velmi opatrně vyndal. Ať už se jednalo o cokoli, bylo to ploché, zabalené v černé látce a zjevně těžké. Když se muži otočili, vklouzl jsem zpátky pod postel, takže jsem neviděl, co to je. Slyšel jsem, jak rozbalují látku. Potom vyjeknutí a někoho – nejspíš Kendalla – jak se potichu latinsky modlí.

Rowse drsným hlasem řekl: „To je ono?“

„Ano, to je ono,“ říkal StClair. „A políbené královnou.“ Následovalo další dlouhé ticho.

„Ve jménu Božím, pánové, musíme to dokázat.“

„Jistě, Kendalle,“ řekl Rowse. „Ale všechno to skončí tady, pokud do dveří vejde Harriot.“

„Pak odsud, panebože, rychle vypadněme.“ Kendallův hlas trnul mučivým napětím.

Ozval se zvuk panelu zasouvaného zpátky na místo. Pak jsem slyšel, jak dávají věci zpátky do truhly, jak zasouvají kryt nad tajnou skrýší, a Manteo si klekl a tlačil truhlu zpátky pod lůžko, až do mě tvrdě narazila. Manteo zatlačil víc a vzápětí už nahlížel pod postel a hleděl přímo na mě. Nedal na sobě znát žádné překvapení a jeho výraz se vůbec nezměnil. V tom okamžiku jsem věděl, že bych raději utekl z lodi a skočil do oceánu, než bych čelil osudu, který by mi Grenville a ďábel uchystali. Ale divoch poté beze slova vstal a všichni odešli a mě zanechali roztřeseného a na pokraji pláče uprostřed tmy.

II.

BYZANTSKÝ KŘÍŽ

KAPITOLA 15

Zola vyskočila a odhopsala z obývacího pokoje. Slyšel jsem, jak vzrušeně pochází sem a tam v chodbě. Do toho pokřikovala: „Ano! Ano!“

„Spiknutí?“ zavolal jsem na ni.

„Ano, Harry. Lidé, kteří se snaží zhatit expedici, jejíž cíl měl být tajemstvím.“ Vrátila se zpátky do pokoje, hlavu sklopenou a bříška natažených prstů přitisknutá k sobě.

Zmateně jsem zakroutil hlavou. „Musí to nějak souviset s tou zeměpisnou délkou. Co je zvláštního na sedmasedmdesátém stupni západní délky? Na Boží zeměpisné délce?“

„To je mi nějak povědomé.“ Položila si ruce shora na hlavu, zavřela oči a zkřivila tvář.

„A jak tu délku vůbec našli? Neměli přece na palubě hodiny.“

„Já vím. Harrisonovy hodiny se objevily až ve 30. letech 18. století. Museli se tuším spoléhat na zatmění v předpověděných časech. Zjisti místní čas zatmění, porovnej ho s časem, kdy k němu dojde v Londýně, a máš časový rámec. Musela to však být zdlouhavá záležitost.“

„O co tedy těmto lidem šlo? A co sakra bylo za tím panelem?“ Pendlovky v předsíni odbily tři ráno. Náhle už jsem nedokázal udržet víčka. „Zolo, co ten pokoj pro hosty?“

„No jistě, já zapomínám. Honili tě gangsteři, byl jsi vyslýchanej kvůli vraždě a zmlácenej. Předpokládám, že se budeš chtít trochu vyspat.“

Šel jsem za ní po nějakých dřevěných schodech. Z nevelké podesty vedly troje dveře a ona jedny otevřela. Byla za nimi pěkná jednolůžková podkrovní ložnice. Ucítil jsem slabou vůni potpourri.

„Stačí to?“

„Benissimo.“ Byl bych to řekl a taky bych to tak myslel, i kdyby tam místo postele měla blechami zamořenou slámu.

Na policích po obvodu pokojíku stály vedle sebe úhledně seřazené panenky z padesáti zemí: Eskymáci s malinkými kopími, americké indiánské dívenky s loveckými noži, Skoti v kiltech, řečtí mladíci s krátkými sukněmi, za něž by je na Leicester Square zatkli, indičtí hoši s turbany, ti všichni na mě mlčky shlíželi. Trochu v rozpacích jsem ze sebe sházel oblečení a vklouzl do postele. Zjistil jsem, že ležím na matraci z koňských žíní, ve věku traktorů velmi těžko k sehnání, ale zato nedostižně pohodlné. Bolest hlavy, pohmožděniny, gangsteři, astronomické úplatky, protivná vrchnost, mladé nymfomanky, alžbětinské plavby – to vše se slilo do jedné křiklavé koláže, když jsem se zvolna nořil do bezesného spánku.

Náhle jsem se probudil.

Panenky ožily, cupkají po domě. Jsem vzhůru?

Pocit něčí přítomnosti.

To musí být nesmysl. V telepatii nevěřím. Panenky se blíží ke mně: padesát párů oček na mě hledí ze tmy.

Nějaký zvuk, sotva slyšitelný. Odhaduji, že v ložnici Zoly. Možná vstává, aby šla do koupelny. Pak zasténání, nebo snad zakviknutí, tak tlumené, že si nejsem jist, jestli to slyším.

Ležím nehybně jako mrtvola, napínám uši, srdce v hrudi mi divoce buší.

Prásk! Výkřik tak hlasitý, že mi to rve uši. Vyskakuji z postele a vrhám se ke dveřím. Ty se v tom okamžiku rozletí a praští mě do nosu. Cítím teplou krev a moře bolesti. Temná postava. Mohla by to být Zola, až na to, že mě udeří pěstí, tvrdá rána do ramene. Vykopnu potmě do výše žaludku, zasáhnu něco měkkého, až mě prsty zabolí. Ozve se Úúf! a já kopnu znovu, tentokrát boční stranou chodidla. Říkám si, jestli Zola není mrtvá.

Muž teď buší pěstmi do tmy. Ty údery jsou neúčinné a já se proti němu vrhám, s využitím svého devadesátikilového těla jako beranidla. Padá nazad skrz otevřené dveře a já slyším dva zřetelné nárazy, když se týlem hlavy praští nejdřív o zárubeň a vzápětí o podlahu chodby. Dopadám shora na něj. Chňapne mě za vlasy a já mu vrážím palce do očí a tlačím. Třese divoce hlavou ze strany na stranu, zachvácen panikou, ale já mu pořád jdu po očních bulvách. Mění taktiku a opakovaně mi bodá prstem proti očím. Musím ho pustit a odvalit se na bok, a v příští chvíli je útočník na mně, udeří mě a pak mi zarývá palce do krku. Snažím se mu odtáhnout ruce, ale na krku mi spočívá celá jeho váha, nemohu dýchat, začínám panikařit. Šmátrám mu po očích, začínám vidět světelné záblesky, jeho nehty se mi pořád zarývají do ohryzku.

Vtom se ozve kovové zazvonění a muž vyjekne jako raněný pes. Pouští mě, snaží se vyštrachat na nohy. Slyším šustot kroků a další zazvonění a pak se muž hlučně řítí ze schodů, v chodbě dole se ozývají kroky a domovní dveře se hlasitě zaprásknou, až se celý byt otřese.

Rozsvěcují se světla a přede mnou stojí Zola, triumfující a rozlícená, zrudlá a zadýchaná, posetá medvídky a půlměsíčky. V obou rukou třímá pánev. Je to jasně žlutá litá ocel, jež vypadá na to, že by dokázala rozdrtit lebku. „Dostal co proto.“

Zola je ve sprše, zpod dveří koupelny se linou chomáče páry. Přes dvojité sklo do bytu slabě doléhá hukot londýnské dopravy.

Zvedá se mi žaludek a strkám hlavu do kuchyňského dřezu, nevím, jestli nebudu zvracet. Když ten pocit přejde, otáčím kohoutkem a pouštím si na hlavu studený proud vody. Jemnými doteky si osušuji hlavu ručníkem – drhnutí je příliš bolestivé. Nalévám do konvice vodu a sleduji pod ní divoce syčící modré plamínky. Nemám nervy na to, abych se na sebe podíval do zrcadla. Ještě ne. Stále více si uvědomuji bolest. Ozývá se všude, v hlavě, v hrdle, v bránici, v nose. Zejména v nose. Alespoň mi přestal krvácet.

Sprcha se zastavuje a za chviličku se objevuje Zola, kolem těla omotaný žlutý ručník a kolem hlavy růžový. Na čele má modřinu. Poprvé si uvědomuji, že na sobě nemám nic než boxerky.

„Zavoláme policii,“ navrhuji. Voda v konvici začíná vřít a já se sháním po instantní kávě a šálcích. Žaludek mám pořád jako na vodě.

Její hlas je podbarvený hněvem: „V tom rukopise něco je, Harry.“

Ptám se: „Chceš znát napřed dobrou, nebo špatnou zprávu?“

Mávne zlostně rukou.

„Rukopis nezískali,“ říkám jí. Přinesl jsem ho ze svého pokoje. Leží na kuchyňském stole a já na něj spokojeně klepu rukou.

„A ta špatná zpráva?“

„Sebrali mi laptop. Měl jsem tam v souboru Ogilvieho deník.“

„Ale oni nevědí, co v deníku je, o nic víc než my,“ řekla.

„Kdepak, Zolo. Oni musí vědět, co hledají.“

„No tak si to s nimi rozdáme a najdeme to dřív.“ Suší si ručníkem vlasy, opatrně se vyhýbá modřině na čele a její hlas se ozývá kdesi pod záhyby růžového ručníku.

„To myslíš vážně? Ty v tom chceš pokračovat i po tomhle?“

Zola se zarazí, vykoukne zpod ručníku a upře na mě zmatený pohled. „Nic jiného mě nenapadlo.“ Strčí do zásuvky fén a začne provádět záhadné věci s kleštěmi na vlasy.

„Dokážeme na to přijít, Harry? Kdybych si vzala pár dní volna…“

„No tak to uděláme,“ říkám ležérně. „Těžko říct, do čeho se to pouštíme, ale já mám závazek vůči klientovi, i když je to náctiletá nymfomanka. Ale je ti doufám jasný, Zolo, že pokud jsme se rozhodli závodit, máme co dělat se silným soupeřem.“

„Což znamená, že by se mohli vrátit. Byli dva. Jeden čekal dole.“

„Příště by mohli přijít se zbraněmi,“ poznamenám. Do zbraní jsem dělal a nabažil jsem se jich víc než dost. Absolvoval jsem Severní Irsko, Kosovo a Záliv, než jsem z armády odešel a rozhodl se pro klidný život. Skoro jako pastor, říkám si.

„Tobě pořád leží v hlavě ta nereálná představa? Že Tebbit byl zavražděn, aby se dostali k deníku?“

„Přiznej si to, Zolo. Zase jsem měl pravdu.“ Začínám se celý třást.

Zola vypne fén, sedne si na kuchyňský stůl, nalije si mléko, uchopí oběma rukama hrnek s kávou, trošinku si povytáhne žlutý ručník a obdaří mě smyslným pohledem. „Ty žiješ sám, viď?“

„Jaks to poznala?“

„S takovým nafoukancem by nikdo nevydržel.“ Usrkne kávy a vzdychne.

„Ani já tu nevidím sebemenší stopu po nějakým partnerovi.“

„Byla jsem vdaná za báječnýho chlapa. Potkali jsme se před sedmi lety v Benátkách. Rozvedli jsme se.“

„To mě nepřekvapuje. Patrně zjistil, že se s tebou nedá žít, viď?“

„Svým způsobem jo. Nedokázal uspokojit mé sexuální požadavky.“

Vyprsknu do kávy. Při tom mi vystřelí bolest do lopatky a Zola se škodolibě zakucká. Pak jí úsměv z tváře zmizí a ona říká: „Myslíš se zbraněmi?“

„Možná. Což je dobrý důvod, abychom zavolali policii.“

„To ne, Harry. Pouze by nám deník na šest měsíců zadrželi a já nechci žít jako Salman Rushdie nebo informátor mafie. Nejlepší ochranu si zajistíme, když odhalíme dřív než ti čmuchalové, co v tom deníku je. Porazíme je v jejich vlastní hře. Co na to říkáš?“

„Měj rozum, ženská.“

Neříká nic.

„Nevíme, co jsou zač ani před čím stojíme.“

Pořád nic, jen ten upřený znepokojivý pohled, který ke mně vysílá přes šálek kávy.

Říkám si, čert to vem. „Raději bychom se měli někam uklidit.“

Přes dvojité sklo ke mně tlumeně doléhal časně ranní silniční provoz. Zrcadlo mi ukázalo tvář spíše uvolněnou než hezkou, s jedním okem, které sice stále vypadalo zajímavě, ale už se pěkně spravovalo. Spal jsem možná dvě hodiny, ale co na tom? Byl jsem pořád naživu. Zamířil jsem z veřejných záchodků zpátky.

Z kuchyně se linula vůně oprahnuté slaniny. Zola seděla za stolem u okna, oblečená v černém svetru a džínách, v uších stále ty cikánské náušnice z předchozího večera. Na stole před sebou měla deník. Řidič náklaďáku u vedlejšího stolu do sebe soukal anglickou snídani a naproti přes uličku seděla mladá dvojice se dvěma rozespalými dětmi. Jinak byl motorest prázdný.

„V tom studeným ranním světle mi to nepřipadá dvakrát správný. Proč by se z nás měli stát uprchlíci?“

„Nic takovýho nejsme. Jen se přesouváme do úkrytu, abychom protivníka porazili.“

Zolin výrok byl sporný, ale na spory bylo příliš brzy ráno. Vzal jsem si toast. „Mimochodem, kam vlastně míříme?“

„Do Devonu. Mám tam takovou schovku, rekreační chalupu mých rodičů.“ Zola se předklonila a ztišila hlas: „A už vím, oč Harriotovi a ostatním šlo.“

KAPITOLA 16

„Fajn, Harry, z tohoto se ti zavaří mozek. Pochybuji, že na to vůbec máš intelektuální kapacity.“

„Jen to vypal.“ Napadlo mě, že slovo „vypal“ možná není nejvhodnější, ale vyšlo ze mě jaksi samo.

„Vrať se k té pasáži o tajném cyklu doktora Deea.“ Nečekal jsem, že Zola jezdí v něčem obyčejném, a vskutku, byla to třicet let stará klasika, Reliant Scimitar s třílitrovým motorem, lehkou laminátovou karoserií a palubní deskou, jež připomínala kokpit letadla. Na masivní kapotě byly již patrné malé tenounké praskliny, ale černé kožené sedačky nejevily ani náznak průvěsu. Ne že bychom dostali možnost tuto latentní sílu využít: ploužili jsme se rychlostí několika mil v hodině po M25, kterou na dlouhém úseku opravovali. Ve vzduchu se vznášela lehká vůně parfému a kůže.

Zalistoval jsem stránkami. „Dobře, tady je ten rým. Cosi o tom, že ‚spjala rok světský s nebesy‘. A ještě něco: ‚Tři sta let sluncem nepohne, ni o den mimo nový svaz‘…“

„Přesně. První nápověda. Má to co dělat s kalendáři.“

„Zatím ti stačím,“ řekl jsem.

„Ale už to nepotrvá dlouho. A tady máme druhou nápovědu. Jaká je spojitost mezi Thomasem Harriotem a Johnem Deem?“

„Oba patřili ke Škole noci.“

Blížili jsme se ke konci zúženého úseku. Viděl jsem, že Zola obhlíží silnici před námi, odhaduje zrychlení a hledá mezery k zařazení. Řekla: „Děláš na mě dojem, Harry. Nečekala jsem, že umouněnej obchodník bude něco takovýho vědět.“

Odpověděl jsem: „Vím, že v londýnském kvartýru Waltera Raleigha, řečeném Durham House, se scházeli někteří z nejlepších myslitelů té doby. Lidé jako cestovatel Francis Drake, výrobce globusů Molyneux, dramatik Christopher Marlowe, královnin astronom John Dee, matematik Thomas Harriot a pár dalších. Vím, že část z nich se důvěrně stýkala s královnou. Vím, že byli obviněni jako škola ateistů a rouhačů, kteří praktikují podivné rituály, avšak ve skutečnosti diskutovali o věcech jako pravdivost Starého zákona, kopernikovská teorie, nová matematika a navigace. Byli to průkopníci moderní vědy, razili cestu budoucím výzkumům a přetvářeli Anglii ve světovou mocnost. Ale kromě toho – ne, příliš toho o Škole noci nevím.“

Silnice se rozšiřovala. Zola spatřila o kus dále mezeru a zařadila nižší rychlost. Cítil jsem, jak se mi záda tlačí do sedačky, když jsme s burácením zrychlovali, abychom se vymanili z kolony aut. Zola řekla: „Existuje tu magický trojúhelník: Raleigh, Harriot, John Dee. A teď mi dovol, abych ti poskytla nápovědu číslo tři. Koukni se, co královna Alžběta naškrábala na zprávu Johna Deea.“

Přečetl jsem to nahlas: „Quod defertur non aufertur. Dobře, sděluje Deeovi, že co je odloženo, nebude zrušeno. Bylo to však ožehnuto a nahrazeno slovy iacta est alea: kostky jsou vrženy.“

Zola plynně zrychlovala, až překročila rychlost sto mil v hodině. „Jaké kostky, Harry?“

„Něco, co souvisí s tajným cyklem, a kalendářem?“

„Šikula, jde ti to. A teď mi dovol, abych ti řekla o tajném kalendáři Johna Deea. Máme přestupné roky, říká se mu bissextile, zkráceně bissext, protože rok není dlouhý přesně tři sta šedesát pět dní, správně? Na konci každého roku zbývá zhruba čtvrtina dne. Počítáme příliš rychle.“

„Takže každý čtvrtý rok přidáváme den navíc, abychom ten posun zarazili. Máme přestupný rok.“

„Opatření, které se datuje už od Julia Caesara. Až na to, že ten posun není přesně čtvrtina dne. Počítání stále není tak docela správné a roční období mají stále nepatrný skluz vůči kalendáři. Není velký, rozhodně ne tak, aby se projevil za jeden lidský život, ovšem za třináct století od doby, co církev začala tenhle římský kalendář používat, se skluz vyšplhal na zhruba deset dní. Nakonec by nám Mikuláš chodil v létě.“

„Ale gregoriánský kalendář to napravil, ten, který stále používáme. Matně se mi vybavuje, že tento problém řeší tím, že některé z přestupných roků vynechává.“

„Jsou vyloučeny roky celých staletí, pokud jsou ta čísla dělitelná čtyřmi sty. Rok 2000 přestupný byl, ale rok 1900 nikoli. Gregoriánský kalendář se opakuje ve čtyřsetletých cyklech. Byly s ním však problémy, Harry. Za prvé byl katolický. Byl zaveden roku 1582 papežem Řehořem XIII., jinak také ožralým sukničkářem zvaným Ugo Compagni. Takže protestantské státy měly na výběr: mohly se buď dále držet svého kalendáře, se kterým by to šlo rok za rokem zvolna z kopce, nebo mohly zatnout zuby a přijmout lepší, to jest katolický. Tyhle věci byly otázkou života a smrti. Kalendářní data ti stanovují náboženské svátky, přičemž katolická a protestantská ideologie spolu vedly nesmiřitelnou válku.“

„Co tím chceš říct? Že John Dee vymyslel další kalendář?“

Zola přikývla. Ručička starého tachometru Smith se nyní ustálila na sto deseti mílích v hodině. Kolem nás se jeden za druhým míhaly ukazatele na Southampton. Zola řekla:

„Byla to nádhera. Za prvé lépe splňoval hlavní cíl občanského kalendáře, o nějž papež Řehoř i Filip Španělský usilovali. Šlo o to udržet datum 21. března, výchozí bod pro stanovení Velikonoc, co nejblíže vernální ekvinokce. Vernální značí jarní a ekvinokce rovnodennost, stejně dlouhý den a noc.“

„Zolo, prozradím ti, že jsem chodil jen na všeobecnou střední školu, ale tohle jsem věděl. Ale co s tím? Jaký to má význam?“

„Jsme tady svědky skryté války svedené před čtyřmi staletími, jež hrozí propuknout i teď. Tajné války. Ani dnes o ní skoro nic nevíme.“

„Války?“

„Mezi Kristem a Antikristem.“

Překvapeně jsem na ni pohlédl. Nežertovala. „To myslíš vážně, jo?“

„Smrtelně, Harry. Byla to bitva o duši a souvisela s kalendářem. Moderní kalendář, ten gregoriánský, spočívá na čtyřsetletém cyklu, sekvenci sedmdesáti devíti přestupných roků ve čtyřech stech letech. Nudná čísla, pro těžce pracující rolnictvo zcela bez významu. Avšak Dee vypracoval mnohem lepší systém přestupných let, systém, který hladce sladil kalendářní data s ročními obdobími. Osm se jich opakuje v třiatřicetiletém cyklu.“

„Třiatřicet let?“

„Délka Ježíšova života. Přihořívá, Harry. Prostému člověku v šestnáctém století by se kalendář, který by držel krok nejen s ročními obdobími, ale i se životem Krista, musel jevit jako božské vnuknutí. Čtyřsetletý kalendář papeže Řehoře by byl rázem k ničemu. Kdyby protestantské národy přijaly Deeův kalendář, úplně by katolickou církev převezly.“

„A to je všechno způsobeno přestupnými roky?“

„Šikula, už zase ti to pálí. První Deeův cyklus je A.D. 1 až 33. Jeho přestupné roky jsou A.D. 4, 8, 12, 16, 20, 24, 28 a 32. Druhý cyklus opakuje ten první, trvá od A.D. 34 až 66 a tak dále.“

„Čtyřletá mezera mezi přestupnými roky? Jako u gregoriánského systému?“

Zola zavrtěla hlavou, sešlápla pedál, prosvištěla kolem kolony a řekla: „Ne tak docela. Mezi posledním přestupným rokem jednoho cyklu a prvním přestupným rokem druhého cyklu je pětiletá mezera.“

„Není to složité? Jak se tyto přestupné roky počítají?“

„Je to hračka. Vezmi si 2004 A.D. Rozděl ho na 20 a 04 a po sečtení dostaneš 24. A 24 je dělitelné čtyřmi, takže 2004 je v Deeově systému přestupným rokem. Ještě se ti nezavařil mozek, Harry?“

„Ještě není ani zahřátej. To je tvůj rychlostní limit?“

„Jen když vezu bojácný pasažéry. A měl další neocenitelnou vlastnost.“

„Ehm?“

„Řekla jsem, že Deeův kalendář je lepší než papežův v tom, že umí každý rok sladit jarní rovnodennost s příslušným kalendářním datem.“

„Mozek se začíná dostávat do varu,“ přiznal jsem.

„Já vím, že nejsi dvakrát bystrý, Harry, ale určitě pro tebe nějaké uplatnění najdeme. V gregoriánském kalendáři může být mezi přestupnými roky vtěsnáno až sedm normálních let. A během těchto let uklouzne jarní rovnodennost bezmála o jednačtyřicet hodin. Není tedy možné držet se fixního data z jednoho roku na druhý. Jenže podle evangelia byl Ježíš vzkříšen v první neděli po prvním úplňku, jenž následoval po jarní rovnodennosti. Výsledek: kvůli tomuto skluzu Velikonoce pokaždé nepřipadnou na tu správnou biblickou neděli, řečeno astronomicky. Což je dost špatný, pokud seš pravověrněj křesťan.“

„A v Deeově tajném kalendáři. V tom ježíšovském?“

„V Deeově kalendáři není mezi přestupnými lety nikdy víc než čtyři normální roky, takže rovnodennost se v každém z těchto roků posune o necelých šest hodin, až ji pátý rok se svým přestupným dnem vrátí zase zpátky. Nikdy neuklouzne o víc než dvacet čtyři hodin. Teď předpokládej, že bys mohl zařídit, aby jarní rovnodennost každých třiatřicet let, na počátku velké pětileté mezery mezi přestupnými roky, nastala velmi krátce po půlnoci. V tom případě by už navždy cyklila uvnitř jednoho a téhož kalendářního data. Což by znamenalo, že Velikonoce by se nyní mnohem více blížily dni, který předpokládá bible. Už ztrácíš nit, viď?“ Velmi nerad jsem to přiznal: „Mozek už se vaří. Jak můžeš zařídit, aby rovnodennost v konkrétním roce nastala krátce po půlnoci? Nastane určitě tehdy, až nastane, ne?“

„Ale po jaké půlnoci? Po půlnoci v Honolulu, nebo po půlnoci v Greenwichi? Vzhledem k tomu, že Země je kulatá, Harry, nastává půlnoc na různých místech v různých dobách. Máš možnost měřit univerzální čas od konkrétního poledníku na Zemi, od nějakého veledůležitého poledníku, který definuje zeměpisnou délku jako nula stupňů.“

„Dovol mi hádat,“ řekl jsem. „Musíš svůj veledůležitý poledník umístit na sedmdesátý sedmý stupeň západní délky.“ Zola podřadila, předjela ze zakázané strany nákladní auto a rychle zase přidala na obvyklých sto deset. Přikývla. „Měř zeměpisnou délku z Virginie místo Greenwiche, zaveď Deeův tajný cyklus přestupných let a máš vyhráno.“

„Ale katolické impérium Filipa Španělského mělo na Boží zeměpisnou délku monopol,“ řekl jsem. „Ta linie vede přes Kubu, Jamajku, Panamu, Peru a tak dále.“

„Už to skoro máš, Harry.“

„Jasně, mám to. Angličané, operující ve vší tajnosti, založí kolonii na poledníku sedmdesátého sedmého stupně západní délky. Jakmile ji zřídí, oznámí světu, že vchází v platnost Deeův kalendář. Kalendář, který mapuje Ježíšův život, který více koresponduje s biblickými Velikonocemi, který je lépe sladěn s ročními obdobími. Jak přesvědčivé! Vliv Anglie mezi ostatními protestantskými národy vzroste a Antikrist, v osobě papeže, se bude marně snažit udat podřadný církevní kalendář, který jen nedávno zavedli. Protestanti vítězí na celé čáře. Ten náš John Dee byl panečku pašák.“

„A to o něm nevíš ani půlku. Vyvinul koncepci britského impéria, dělal do navigace a kartografie, překládal Euklida, měl největší knihovnu v Anglii, vlastnil Vojničův rukopis – šifru, kterou dodnes nikdo nerozluštil, založil rozikruciánský řád jako protipól jezuitů, dělal poradce královně Alžbětě v astronomických záležitostech a působil v Evropě jako její zvěd, pod krycím názvem 007.“

„Nula-nula-sedm? Ty kecáš!“

„Já ti nekecám, Harry. Byl to úplně původní James Bond.“

„Dobrá, věřím ti. Škola noci by si něco takového nemohla nechat ujít. Ostatně, jak jinak lze vysvětlit Harriotovu tajnou mapu? Nebo Ogilvieho tušení, že výprava má tajný cíl?“

Zola zkoumala silnici před námi jako generál na manévrech. Opět podřadila. „Rovněž to vysvětluje vraždy na palubě lodi. Grenville mluví o tom, že Mendoza má všude zvědy. Museli infiltrovat expedici. Pokoušeli se ji rozvrátit zevnitř.“ Třílitrový motor nespokojeně zavrčel, když se musela zařadit do pomalejšího pruhu.

„Marmaduke StClair, Anthony Rowse, Abraham Kendall. Velezrádci a vrazi.“

„Anebo vlastenci a bojovníci za svobodu. Záleží na tom, z které strany to bereš.“

Zamračená Zola zamířila s klokotajícím autem na výjezd z dálnice. „To však nevysvětluje zoufalou snahu zmocnit se deníku. Nevysvětluje to vraždu Tobyho Tebbita. Nevysvětluje to minulou noc. Sakra, to všechno se přece stalo před čtyřmi staletími.“ Frustrovaně potřásla hlavou. „Pořád jsme se nedostali k jádru věci.“

Listoval jsem stránkami deníku. „No jo. No jo, no jo, no jo.“

Netrpělivě vyhrkla: „No co?“

Řekl jsem: „Prima pokus, Zolo. Ale tady je ve hře mnohem víc než kalendáře.“

„Harry!“

„Zavařil by se ti z toho mozek, kdybys nějakej měla.“

„Ty řeči o vraždě…“

„Raději se soustřeď na cestu, holka. Já si to musím promyslet.“

KAPITOLA 17

„Ještě kousek na jih a budeme potřebovat člun,“ řekla Zola. Ploužila se se svým scimitarem po obvodu malé návsi směrem k úzké, strmě stoupající uličce. Zahlédl jsem mezi domy moře. Pak jsme nechali vesničku za sebou a zahnuli jsme vpravo po stoupající kamenité cestě, kterou lemovalo několik nabílených chalup. U poslední zastavila.

„Klíč,“ řekla a já jsem za ní vykročil po pěšince vedoucí k chalupě. Otevřely se dveře a vyběhl kokršpaněl, který mi začal očichávat nohy, a nějaká zavalitá žena středního věku řekla: „Vítej, Zolo, jak se vede? Přijelas na víkend?“

„Přesně tak, paní Murgatroydová. Tohle je kolega, Harry Blake.“

Paní Murgatroydová mě bleskově ohodnotila a její pohled jako by říkal: „Takže vy jste jen dobří přátelé?“

„Chcete vajíčka nebo mléko?“ zeptala se.

V chalupě rodičů Zola prozkoumala kredenc a pak začala rozdělávat oheň v kamnech. Pohodil jsem Ogilvieho deník na masivní farmářský kuchyňský stůl a začal jsem bloumat po chalupě. Byla rozlehlá, pohodlná a stará. Vyhlédl jsem ven na pěkně udržovanou zahradu a vinici hned za ní, přínos globálního oteplování. V chodbě tiše tikaly pendlovky. Ručičky ukazovaly, že je krátce po deváté ráno, ale já měl dojem, jako by byly čtyři odpoledne. Zamířil jsem zpátky do kuchyně a začal se shánět po instantní kávě.

„Nuže,“ řekla Zola. Právě jsme dojedli snídani, jež sestávala ze slaniny, vejcí a měkkých cornflakeů a seděli jsme nad třetí kávou toho rána.

„Nuže. Ogilvie se vrátil zpátky do Harriotovy kajuty. Chtěl zjistit, co se skrývá za Marmadukeovým tajným panelem.“

„Cože? To ten hoch tak toužil zemřít?“

„Chceš vědět, co našel, nebo bys radši dospala, cos zameškala?“

Zívla. „Až později. Jsme na závodní trati, nebo jsi zapomněl?“

KAPITOLA 18

Vím, že má zvědavost mě jednoho dne přivede na šibenici. I když opouštím pokoj pana Harriota s divoce rozbušeným srdcem v hrudi, vím, že během plavby, až se mi naskytne příležitost, budu muset odhalit tajemství, které se skrývá za panelem. Ďábel mi našeptává do ucha: „Co je to? Co je to za posvátnou věc? Proč je to tak důležité?“

Další dva dny mi uběhly ve znamení rutinních poledních zaměřování a zjišťování poloh hvězd, obsluhování pánů při jídle, praní jejich lůžkovin a oděvů a obhospodařování několika slepic a koz, které jsme měli na palubě. Tohle mě zaměstnávalo ve dne v noci a skýtalo mi to ochranu před projevy pozornosti pana Saltera, jehož odpor vůči mně neměl nyní škodlivější vyjádření než pronikavé pohledy. Přemýšlel jsem, zda si mám dovolit drzý úsměv, či dokonce nějakou poznámku, při vědomí, že se mi na kobylku jen tak snadno nedostane, ale rozhodl jsem se, že raději ne. Proč dráždit rozlíceného medvěda? Jednoho dne by dveře od jeho klece mohly zůstat otevřené.

Večery jsem samozřejmě trávil v podpalubí s Manteem a desítkou dalších námořníků, ale nikdy jsem s divochem nezůstal o samotě. Několikrát jsem se s ním minul na chodbě nebo jsem ho zahlédl v lodní kuchyni. Když jsem se jednou nakláněl přes zábradlí, zmocnil se mě silný pocit, že mě někdo sleduje. Otočil jsem se a byl to Manteo, seděl se zkříženýma nohama na palubě jako indický Buddha a nevzrušeně na mě hleděl. Věděl jsem, že by stačilo jediné jeho slovo, abych visel. Nicméně s tím, jak můj děs začal polevovat, vzrůstalo i mé odhodlání vniknout to kajuty pánů Harriota a Marmadukea. Nutkání odsunout panel a odhalit tajemství, které se skrývá za ním, bylo přímo zdrcující. Má zvědavost byla jako choroba, či jako dar od samého ďábla.

Tento druhý zločin ze zvědavosti jsem spáchal třetího dne poté, co mé málem dopadli při prvním. Čtyři námořníci z pinasy zemřeli na mor a z Tigera na ni posílali tři náhradníky. Přeloženi byli můj mladý přítel Michael ze Southwarku, Hunger a další muž, kterého jsem neznal. Místo aby pro ně poslali veslový člun, přiblížila se pinasa k našemu boku a hodili z ní lano. Mužům pak jednomu po druhém připnuli jakýsi postroj a každý musel přes mezeru přeručkovat po podpůrném laně. Moře bylo klidné, ale lano se stejně napínalo a povolovalo, občas někoho vymrštilo do vzduchu, občas zmáchalo ve vodě, k velké radosti přihlížejících námořníků. Zatímco přestup probíhal, hudebníci vyhrávali veselé písně. Ze zádi tu estrádu sledovali páni – kapitán, Rowse, Harriot, StClair, Kendall a další. Nikdy nebyla vhodnější doba.

Rychle po schůdcích dolů: za to by mě nikdo pověsit nemohl. Po chodbě na záď: pořád bezpečné. Ustavičné sténání Tigera nepřehlušovaly žádné zvuky. Všichni se nacházeli na palubě a sledovali estrádu.

Zaklepu, otevřu dveře a zase je za sebou zavřu. Panel se odsouvá a klouže snadno. Je za ním několik sklenic – jedna s usušeným zeleným hmyzem – dost podivné! – další s černými zkroucenými lístky, v ostatních je bílý prášek. Ale moji pozornost přitahuje černé hedvábí, v němž je něco zabaleno. Váha toho předmětu mě překvapuje. Rozbaluji vrstvy látky – již se celý třesu a napínám uši, jestli někoho neuslyším – a nacházím tohle.

Jsou to tři dřevěné panely. Prostřední měří asi stopu na výšku a devět palců na šířku. Další dva panely jsou k němu na bocích připevněny dřevěnými panty, aby se mohly složit na ploše hlavního panelu nebo naplocho rozložit. V prostředním panelu je, zapuštěný do dřeva, další kus dřeva, malý sukovitý obdélník. Tento ústřední kus dřeva je po obvodu lemovaný širokým pruhem stříbra, v němž jsou jako rozinky v pudinku rozesety diamanty, rubíny, safíry, smaragdy a žluté kameny, jejichž název neznám.

Po otevření levého panelu padne pohled na malbu zapuštěnou do dřeva. Je na ní žena s velkýma kravskýma očima, neuvěřitelně dlouhým tenkým nosem, malinkými ústy a špičatou bradou. Obnaženou má jen tvář: její hlava, vlasy, uši, krk a tělo jsou zahaleny tmavě zeleným šátkem. Na hrudi, tváří přitisknuté k její tváři, jí spočívá dítě zabalené v dlouhém rouchu. Má dlouhé kudrnaté vlasy a drobounké ruce a chodidla. Kolem hlav matky i dítěte je na obraze vidět svatozář a je na ní jakýsi nápis, jaký jsem předtím nikde nikdy neviděl. To vše se vyjímá na krvavě rudém pozadí.

Vůbec nevím, jak dlouho na ten div hledím. Přemýšlím, odkud pochází, kdo ho zhotovil a co znamená. Jaksi cítím, že účelem toho rozvržení, té symetrie, je poutat pozornost na malý obdélník z letitého dřeva v samém středu tohoto prazvláštního výtvoru.

Smích a kroky na schůdcích mě náhle vrhají zpět do přítomnosti a připomínají mi nebezpečí, jemuž jsem se vystavil. Chvatně skládám dřevěné panely, balím tu věc do látky, vracím ji zpátky do tajné skrýše a zasouvám panel. Vyrážím ven ze dveří, po chodbě a vzhůru po schodech na čerstvý vzduch a sluneční světlo, aniž jsem byl, pokud vím, zpozorován.

KAPITOLA 19

Zůstaň vzhůru, říkal jsem si. Zůstaň vzhůru. „Zkusme na to aplikovat nějakou logiku. Máme tu nějakou relikvii nebo tajný předmět. Musí to být to, po čem jdou Tebbitovi vrazi. Ne po zlatě, ne po diamantech, jen po tom kousku dřeva uprostřed té věci. Ogilvie popisuje triptych.“

Zola ležela natažená na gauči, pod hlavou peřinku jako polštář. Musel bych být z kamene, abych si nevšiml její postavy. Toho štíhlého břicha. Těch ňader. „Co je to triptych?“

„Přece ta věc, kterou popisuje. Je to ikona. Náboženská relikvie.“

„Dobře, Harry, ale co s tím? Zatím mi předkládáš jen slova.“

„Ikona převážená na tajné výpravě katolickými konspirátory. To musí mít nějaký náboženský účel.“

„Zatím ti stačím, Harry. Nechceš se projít?“

„Mnohem raději bych šel do postele.“

„Ale spolu se můžeme akorát projít.“

Oba jsme se zasmáli.

Pokračoval jsem: „Ale jaký náboženský účel? Pokoušeli se zhatit expedici, a pokud máme věřit tvé historce se sedmasedmdesátým stupněm západní délky, pokoušeli se založit protestantskou kolonii a uvést v platnost nový kalendář. Ale koukni na ten letopočet – 1585. Koukni, jak se to báječně shoduje s pokusem o svržení královny Alžběty v roce 1586, kdy se tam kolonisté měli usazovat.“

„Myslíš Babingtonovo spiknutí? To, kvůli němuž přišla o hlavu skotská královna Marie Stuartovna?“

Napil jsem se kávy, která byla napůl studená. „Já si myslím, že spojitost tu je. Existovalo spiknutí, jež mělo za cíl španělskou invazi do Anglie, jakmile bude Alžběta zavražděna.“

„Pokračuj ve svých vývodech, Harry. Pověz mi, jak to souvisí s posvátnou relikvií.“

„Myslím si, že je to kus dřeva z Kristova kříže.“

Zola nervózně zamrkala, posadila se a upřela na mě intenzivní pohled.

Zajímavé oči. Tmavé, inteligentní. Oči, které hledí přímo do duše. „Co to říkáš, Harry?“

„Pokud by se panovník dotkl nějaké památky na Krista nebo Pannu Marii, znamenalo by to potvrzení jeho božského práva vládnout.“

Zola obezřele řekla: „Zatím dobrý. Je to historicky doloženo.“

„Fajn. A teď řekněme, že by to dřevo políbila skotská královna Marie Stuartovna a nechala ho převézt na sedmasedmdesátý stupeň západní délky.“

Zola opatrně kývla.

Já jsem pokračoval: „Teď řekněme, že by Babingtonovo spiknutí uspělo. Řekněme, že s invazí španělských vojsk do Anglie by došlo k roztržce mezi skotskou královnou Marií a Alžbětou. Pak by Mariino právo na Severní Ameriku bylo stvrzeno tím, že políbila Kříž. Byla by to obrovská vzpruha pro katolickou věc. A jakmile by se Marie bezpečně usadila na trůně, získali by katolíci kontrolu nad magickou zeměpisnou délkou na severu i na jihu. Protestanti by nemohli uvést v platnost Deeův kalendář. Dokonce by se Římu naskytla možnost zavést Deeův kalendář a přisvojit si zásluhy. Pravé náboženství by slavilo triumf. Protestantská hereze by utržila katastrofální úder a nakonec by se mohla i zhroutit.“

„To je pěkná teorie, Harry. Velmi vybroušená, stejně jako ta moje. Ale já mám ještě jednu. Myslím, že ta rána do hlavy ti asi něco způsobila. Má to pouze jeden háček. Abys tu svou teorii uvedl do života, potřebuješ kousek nefalšovaného dřeva z Kříže. A teď mi sakra pověz, kde ho vezmeš?“

„Měli ho křižáci, či aspoň věřili, že ho mají. Říkali mu Pravý kříž.“

„Harry, máme jedenadvacáté století. Taková tvrzení spadají do říše legend.“

„Já vím.“

Zola hleděla přímo na mě. Chvíli si mne měřila, hlavu naklopenou na stranu, a potom odměřeně řekla: „Já tě respektuji, Harry, opravdu. Problém je v tom, že pokládáš sám sebe za jakéhosi nadřazeného tvora a myslíš si, že idioty jako já je velmi těžké pozvednout na tvoji úroveň myšlení. Sedíš tady a předpokládáš, že se ti vysměju do očí.“

„Máš pravdu, Zolo. Předpokládám, že imaginativní náhled na věc je nad rámec tvého chápání.“

„Ta tvoje teorie ve skutečnosti mnohé vysvětluje. Například vysvětluje, proč jsou lidé ochotni spáchat vraždu, aby se toho zmocnili. Jen pomysli, jakou komerční hodnotu by měl nefalšovaný kus dřeva z Kristova kříže. Pomysli, kolik by za něj zaplatilo nějaké muzeum. Pomysli, jakou prestiž by přineslo tomu, kdo ho bude vlastnit.“

„Fajn. Ale abych svoji teorii ověřil, vypadá to, že budeme potřebovat nějakého experta na náboženské relikvie.“

Zola ani nemrkla. „Já někoho znám.“

„A pokud na mé verzi něco je, musela existovat spojitost mezi Marmadukem StClairem a Tebbitovic rodinou, spojitost, která se datuje přinejmenším od křížových výprav. Najednou potřebujeme znát historii rodiny Tebbitů.“

„A kde ji seženeme?“

„Samozřejmě u Debbie. Mé náctileté nymfomanky.“

KAPITOLA 20

„Debbie?“

„Harry!“ Znělo to, jako by předtím plakala. A jako by měla přímo patetickou radost z toho, že mě opět slyší.

„Vím, že volám v nevhodnou dobu. Právě teď není vůbec vhodné ti volat.“

„Ale kdepak.“ Znělo to upřímně. Přemýšlel jsem, jestli v tom velkém mauzoleu pobývá úplně sama, nebo jestli je pořád přeplněné truchlícími příbuznými, anebo zda se tam nerozhodl usadit strýc Robert, aby převzal nad jejími záležitostmi kontrolu.

„Jde o ten deník. Myslím, že jsme něčemu na stopě.“

„Něčemu na stopě?“

„Ještě nevím jistě čemu, ale je tu něco, co je třeba vypátrat. Koukej, Debbie, ocenil bych jistou pomoc.“

Doslova jsem cítil, jak drát vibruje její zvědavostí. „Samozřejmě. Co pro tebe můžu udělat, Harry?“

Zhluboka jsem se nadechl. „Potřebuji vědět něco o vaší rodinné historii.“

„Myslíš tím, co dělal můj dědeček a podobné věci?“

„Ne, Debbie. Potřebuji informace z nejdávnější minulosti vaší rodiny. Až ze samých počátků.“

„Jejda! Máme velmi, velmi starou historii, Harry.“ Na chvíli se zarazila a pak náhle nasadila střízlivý, věcný tón, jako kdyby hovořila s řezníkem. „Zavolám vám –“

Do toho mužský hlas na konci drátu: „To je Blake?“ Strýc Robert. Tón měl drsný už předtím, ale tentokrát byl zvláště břitký.

„U telefonu,“ řekl jsem a přitom mi hrklo v žaludku. „Zopakuji vám to znovu, pane Blakeu. Přerušíte veškerý kontakt s mojí neteří. Pokud ne, spojí se s vámi moji právníci. Rozuměl jste?“

Zola stála na konci chodby s šálkem kávy v ruce a pozvednutým obočím. Naléhavě jsem jí prstem ukázal ke kuchyni. Chviličku jí to trvalo, ale pak se tam pružným krokem přesunula. Uslyšel jsem slabé lupnutí, jak v kuchyni zvedla sluchátko.

„Pane Tebbite, jsem svobodný občan ve svobodné zemi a budu si ksakru mluvit, s kým se mi zlíbí.“

Odtušil jsem, že Tebbit, stejně jako jeho bratr, nesnáší, když mu někdo oponuje. Každopádně měl co dělat, aby udržel hněv v hlase pod kontrolou. „Vy, pane, chystáte nějakou boudu. Váš zájem o mou neteř má jediný cíl, vymámit z ní co nejvíce peněz. Máte rovněž v držení deník, který patří naší rodině. Chci, aby mi byl doručen rekomando do čtyřiadvaceti hodin. Pokud ne, podniknu kroky za účelem jeho navrácení a přičtu vám k tíži právní výdaje. Kromě navrácení deníku nesmíte mít s touhle rodinou žádné další kontakty.“

„Chceš do toho trochu brandy?“ kývla Zola na můj šálek kávy. Měla nohy na kuchyňském stole a nebezpečně se zakláněla, balancujíc na dvou nohách židle. Obvykle si nenechám nahnat strach, ale po této nenadálé konfrontaci jsem zůstal trochu roztřesený. „Chystáš se udělat, co požaduje? Přerušit veškeré kontakty s Debbie?“

„To myslíš vážně?“ řekl jsem. „Jdi se vycpat.“ Řečeno s nabubřelostí, za níž má skutečná odvaha pokulhávala. Zola se zamračila. „To ti nedošlo, že strýc Robert jeví mimořádný zájem zmocnit se Ogilvieho deníku? A zabránit ti, abys do něj nahlížel?“

Lokl jsem si kávy. „To si piš, že došlo. Ale k čemu by mu to bylo? Ten by alžbětinskou šifru nepoznal, ani kdyby ho praštila do nosu.“

„Nebuď hloupej, Harry. Prostě si najme vlastního experta. A svou rodinnou historii zná. Pokud tam něco je, mohl by tě předstihnout.“

„A možná připravit Debbie o něco, co je právem její,“ spekuloval jsem. „Mimochodem, kde mají tví rodiče uschovanou brandy?“

O něco později toho odpoledne jsem zavolal Janice a pěkně jsem ji poprosil, aby mi obchod v příštích několika týdnech vedla sama.

„Máte tu vzkaz,“ řekla s trochou nezbednosti v hlase. „Přišel faxem.“ A přečetla ho: „‚Nemůžete mi volat domů, když tu slídí strýc Robert. Kde vás mohu zastihnout? Debbie.‘ Kdo je Debbie?“

„Jsme jen dobří přátelé,“ vysvětlil jsem. Dal jsem Janice číslo na Zolu a řekl, aby ho předala ve vší diskrétnosti Debbie, až příště zavolá. Teď už mi zbývalo jen čekat. Telefon zazvonil v sedm hodin, právě když jsem uvažoval o tom, že je čas, abych pozval Zolu někam na večeři. Dal jsem jí chvíli na to, aby zvedla kuchyňskou přípojku, potom jsem telefon vzal.

„Harry?“

„Debbie, ahoj.“

„Jsem v pracovně.“ Hovořila tiše. „Nemůžu najít svůj mobil. Vsadím se, že mi ho sebral strýc Robert. Celý den se tu potlouká. Připadám si jako ve filmu Prisoner of Zenda nebo tak něco.“

„Nemůže tě odposlouchávat, Debbie? Jsou tam telefonní přípojky?“

„Ano, v jedné z ložnic na horním podlaží. Ale strýc Robert teď hraje s jedním ze svých kamarádů snooker.“

„Chceš říci, že dům je prázdný?“

„Ne, Harry, strýc je tady, v kulečníkové herně. Je to hned nade mnou.“

„To se mi nezdá moc bezpečné.“ Sám jsem bezděčně přešel do šepotu.

„S tím si nedělej starosti. Fajn, jdeme na to. Tohle všechno jsem našla zapsané v jedné knize v tátově pracovně, ale většinu již znám. Myslím, že v archivu na Hullské univerzitě je uložena spousta pozemkových listin a rodinné korespondence, i když nemám ponětí, jak se to tam dostalo. Jsi připraven?“

„Spusť.“

„Fajn. Pocházíme ze dvou velkých statkářských rodin, z Tebbitů z Lincolnshiru a Maxwellů ze Skotska. Ve skutečnosti jsme Tebbit-Maxwellové, ale od druhého příjmení jsme upustili ve 20. letech, když se jeden prapradědeček chtěl stát poslancem za socialisty nebo něčím takovým. Existuje i menší statkářská rodina, Greenacreovi z Yorkshiru.“

„Zatím dobrý,“ řekl jsem povzbudivě.

„Nejdřív ti povím o maxwellovské větvi. Ve skutečnosti se nepovažuji za Maxwellovou, možná proto, že jsme od toho příjmení upustili. Je to vážně dost spletité a většinou nudné, jak se všichni brali mezi sebou, jen aby udrželi peníze v rodině. Na počátku minulého století rod málem vymřel, když zůstala jen jedna dcera, Gwendoline. Měla dvacet tisíc akrů půdy v East Ridingu a Lincolnshiru a Dumfriesshiru, k tomu ještě Caerlaverock Castle. Ale pak si v roce 1904 vzala patnáctého vévodu z Norfolku a to zajistilo pokračování linie a udrželo peníze v rodině.“

„Můžeš jít ještě dále do minulosti, Debbie?“

Ozvalo se šustění papíru. „Vida, maxwellovská strana měla asi před třemi sty lety problémy, když během jakobitské vzpoury vsadila na špatný tým. Čtrnáctý lord Maxwell unikl z vězení přestrojený za ženu, v šatech, které mu tam přinesla jeho manželka. Ti chudáci museli pak strávit zbytek života v exilu v Itálii, spolu s Bonnie Princem Charliem. Žili ve velkém horském městě zvaném Frascati, kousek od Říma.“

„To musel být těžký život,“ souhlasil jsem. Zatím jsem nepřipadl na žádnou spojitost.

„Přesto je rodina dodnes plná baronů a má nemovitosti po celém Skotsku.“

„Můžeš je vypátrat ještě hlouběji v čase? Myslím před jakobity?“

„Jistě. Maxwelly lze vysledovat až do jedenáctého století, k Udwinovi a jeho synu Maccusovi. Z Maccuse se stal Maccuswell, z nějž se stal de Maxwell z Caerlaverock Castlu a tak dále.“

Stále žádná spojitost s Ogilvieho deníkem, či alespoň jsem žádnou neviděl. „Dobře, Debbie. A co tebbitovská větev rodiny? Víš jistě, že pořád můžeš mluvit bez obav?“

„A co by mi měl strýc Robert udělat?“ Řekla to vzdorovitě, ale přesto stále šeptala. „Spojení Tebbitů s Maxwelly se datuje zhruba od roku 1600, kdy si jeden z Tebbitů vzal lady Joyce Maxwellovou. Koukneme se na ně. Ano, tady je máme. V patnáctém století se jim příliš dobře nevedlo. Tehdy žil sir Stephen Tebbit. On a jeho dva synové se u Floddenu roku 1513 připojili k vévodovi z Norfolku a v bitvě všichni zahynuli. Nejmladší syn dědil, ale ten zase přišel o hlavu za účast v lincolnshirských povstáních. Pozemky a panství propadly koruně, ale královna Alžběta část z toho vrátila vnukovi. Počkej.“

Linka na několik okamžiků ztichla. Potom: „Je to v pořádku. Právě šel na záchod. Fajn, byl tam další Stephen Tebbit, který během anglické občanské války vsadil na špatnou stranu. Cromwellův parlament jim jejich statky čmajznul.“

„Zdá se, že je to takový rodinný zvyk, Debbie. Podporovat zkrachovalce.“

„Díky, Harry. A jak to přijde, že já žiju v Picardy House a ty v nějakém brlohu v Lincolnu? Tebbitové se v příštích několika staletích udrželi nad hladinou jen díky štědrosti greenacreovské větve. Pak proběhl nějaký šikovný sňatek mezi blízkými příbuznými a jmění rodiny se zase rozrostlo, až jsme měli pět tisíc akrů v rozličných hrabstvích, několik tuctů paláců a opatství. Na zkrachovalce se nám nevedlo tak zle, řekla bych.“

„To vůbec ne, Debbie. Ale můžeš mi říct, jak to s vaší rodinou vypadalo v dávnější minulosti?“

„Myslíš opravdu dávnou? Jako za dinosaurů? Podíváme se.“

Další šustění papíru. Potom: „Fajn. Tebbitovskou větev můžeme vysledovat až k baronu Phillipovi, synovi Carra. Od Viléma Dobyvatele obdržel půlku Cheshiru. Jeden z Philipových potomků se přiženil do francouzské rodiny, byli to StClairové z Pikardie, původně de Clari. Ti nadělali jmění na křížových výpravách a jejich rodinné statky se poté rozrostly o Lincolnshire a York. Měli celkem šedesát panství. Nevím, jaký museli mít účet za topení, ale zřejmě si s tím hlavu nelámali.“

Křížové výpravy.

Křižák de Clari, z nějž se stal StClair z Pikardie.

Sinclair. Winston Sinclair, onen neznámý příbuzný, který poslal do Picardy House, Tebbitovic rodinného domu, Ogilvieho deník.

Kousek skládačky zapadl s úžasnou přesností na místo.

Uvědomil jsem si, že Debbie opět mluví: „A to je zhruba vše. Už doufám chápeš, že jako nuzák se s námi, lepší sortou, nemůžeš vůbec měřit. Harry, jsi tam? Bude ti to k něčemu?“

Právě jsem dokuchtil staromládeneckou večeři, když z horního patra sešla Zola v omračujících rudých šatech, jež se odstínem skoro vyrovnaly barvě vína, které jsem naléval. Světlo svíček – obyčejných, pro případ výpadku proudu, nikoli romantických, jaké se dávají na večerní tabuli – se jí odráželo na náušnicích a náhrdelníku z nepravých diamantů. Omáčka puttanesca byla ze sklenice, ale chutnala překvapivě dobře, a já jsem se těšil, až si dám svůj oblíbený zabaglione, do něhož jsem dal v nouzi sladké sherry místo marsaly al’uovo.

Zola se napila vína a zvídavě se na mě přes okraj sklenky zadívala. „Myslím, že Debbie je do tebe zabouchnutá, jak se to mladým holkám stává.“

„Nesmysl. Jsem pro ni jen něco jako velký roztomilý plyšák. Myslím si, že ve mně vidí náhradního strýce.“ Usedl jsem ke stolu a začal si namotávat na vidličku špagety. „Koukej, Zolo, měl bych odsud po večeři vypadnout. Můžu se ubytovat v hotelu ve vsi. Nemůžeme přece dovolit, aby ti paní Murgatroydová zničila pověst.“

Vykulila nevěřícně oči a pak se zachichotala. „A já si celé ty roky myslela, že dinosauři vyhynuli. Jen tak mimochodem jsem ve znamení Kozoroha, Harry. Jsem impulzivní, milující a vášnivá. A co ty?“

„Já jsem myslím Lev.“

Protáhla tvář. „Jsi věrný, ale studený a analyticky založený. Žádné nebezpečí pro mé panenství, čert aby to vzal.“ Pomyslel jsem si: Tady začíná být pěkně horko. Nahlas jsem řekl: „To příbuzenství se Sinclairy.“

„To příbuzenství se Sinclairy,“ zopakovala zamyšleně Zola. „Shoda okolností?“

„Ani jeden tomu nevěříme. Ten křižák, de Clari – rád bych zjistil, v čem měl prsty.“

Zola zamyšleně přikývla. A opět řekla: „Já někoho znám.“

KAPITOLA 21

Ukázalo se, že ten „někdo“, koho Zola znala, je majitelem Oxfordského muzea starožitností, kromě několika dalších titěrností podobného ražení, například, jak jsem věděl z tisku, ostrovů v Egejském moři a Karibiku. Na můj návrh jsme si domluvili schůzku v taverně, jedné z těch mnoha, které jsem v Oxfordu za studentských let navštěvoval. Stála kousek od Parks Road a vedli ji Paczynští, polští manželé v penzi. Zola přiburácela se svým scimitarem přesně v deset na parkoviště. Muž na nás již čekal.

Řečená taverna se jednou krátce objevila v televizním seriálu Inspektor Morse a na fádních panelových zdech místy visely černobílé fotografie předních aktérů seriálu, v jejichž záři se šťastně usmívali šedovlasí hostinští. Paní Paczynská vypadala pořád stejně až na to, že nyní měla sněhobílé vlasy.

Zolin „někdo“ byl padesátník, s prořídlými, ustupujícími vlasy a tlustými brýlemi. Na sobě měl u krku rozhalenou žlutou košili a modrou větrovku; zjistil jsem, že mi jeho oblečení jakoby fasované u armády spásy příliš nejde dohromady s faktem, že se pravidelně objevuje na dolních příčkách seznamu boháčů v Sunday Times. Jeho tvář se při pohledu na Zolu rozzářila, objetí bylo dost důvěrné, až jsem si položil otázku, jak dobře se spolu ti dva znají.

Seděli jsme u kulatého stolku. Na alkohol bylo ještě brzy, ale já jsem si přesto objednal ležák. Zolin přítel měl společníka: muž sedící naproti mně byl černý Jamajčan, který měl něco přes třicet, krátké přičísnuté vlasy a hladkou oválnou tvář. Měl na sobě černý oblek a jediným náznakem, že pod jeho konzervativním zevnějškem se skrývá něco jiného, byla stříbrná kravatová spona ve tvaru kytary. Vyjadřoval se plaše a zdráhavě, což mě na této schůzce dočista zmátlo.

Každý z nás měl fotokopii Ogilvieho deníku a všichni jsme do něj, zatímco jsem mluvil, nahlíželi. Mluvil jsem a mluvil, až mi vyschlo v ústech, a když jsem skončil, rychle jsem do sebe obrátil půlku své pinty.

Zavládlo zamyšlené ticho. Bylo toho na ne dost, měli co vstřebávat.

Ošuntělý muž se otočil ke svému společníkovi. „Co si o tom myslíte, Daltone?“ Hledal za tím očividně podvod.

Jamajčan na mě plaše pohlédl, načež se obrátil na svého společníka: „Domnívám se, že v první řadě, sire Josephe, se musíme ujistit, zda je dokument autentický. Jen si vzpomeňte na Hitlerovy deníky.“

Sir Joseph se na mě nezúčastněně podíval. „Jak na to odpovíte?“

Znal Zolu, mě si už také jistě ověřil: musel tedy vědět, že pokud je to podvod, byli bychom oběti, ne pachatelé. „Jsem o jeho pravosti přesvědčen. Mikroskopické trhlinky na okrajích inkoustu by nebylo možné padělat. Stejně jako papír. A viděl to Fred Sweet, který sídlí jen pár mil odsud.“ Zola seděla nalevo ode mne, před sebou červené martini. Řekla: „Je tam několik věcí, které se neshodují s historickými záznamy o plavbě na Roanoke.“

Sir Joseph pozvedl obočí. „Co to říkáš?“

„Že takových chyb by se žádný padělatel nedopustil, Joe. Jsou příliš snadno ověřitelné. Historikové se zde mýlí. Další věc. Expedice na Roanoke proběhla roku 1585, ale Ogilvie píše svůj deník těsnopisem, který byl zveřejněn až v roce 1588. Mohl by sice svůj deník napsat až po těch událostech, ale text se vyznačuje bezprostředností, jež napovídá, že o věcech obvykle psal jen několik dní poté, co se staly. Opět říkám, že padělatel by se takové chyby nedopustil.“

„Co z toho plyne?“ zeptal se sir Joseph.

„Je skoro s určitostí jisté, že Ogilvie měl přístup k těsnopisnému kódu, ještě než byl zveřejněn. Na lodi se nacházely některé z nejlepších mozků Anglie a tito lidé pravděpodobně znali kód od Thomase Brighta, ještě než ho vydal. V těch dobách žádné autorské právo neexistovalo.“

Sir Josef přikývl. „A jak říkáte, máme tu nezávislou autoritu v osobě pana Sweeta.“

„A já mám v držení originál rukopisu,“ řekl jsem. „Kdykoli je možné provést soudní ověření inkoustu a papíru, pokud k tomu dá majitel svolení.“

Zdálo se, že sir Joseph dospěl k rozhodnutí. „Dobrá tedy. Jsem nakloněn věřit tomu, že deník je pravý a že jeho pisatel, onen mladý muž ze Skotska, podává přímočarou výpověď,“ řekl, zatímco si pohrával se sklenkou pomerančového džusu. „A vy si myslíte, že intenzivní zájem zmocnit se rukopisu nějak souvisí s posvátnou relikvií, o níž je v něm řeč?“

„O nic jiného nemůže jít. A ‚intenzivní zájem‘ je slabé vyjádření.“

„Ano, ta modřina hovoří sama za sebe. Daltone, jak hodnotíte ten artefakt vy?“

Dalton hovořil měkkým, bezmála jemným hlasem. Měl slabý jamajský přízvuk. V jeho řeči se vyskytovaly zaoblené samohlásky standardního oxbridžského akcentu, ale měl jsem dojem, že jsem postřehl ještě něco jiného: možná francouzštinu, či přímo pařížský dialekt? „Je-li ten deník pravý, vypráví o něčem, co stěží dokážu vstřebat.“ Chvíli si hrál v prstech s kravatou a potom spustil hlubokým nadšeným hlasem: „Artefakt, který popisuje James Ogilvie, se dokonale shoduje s relikvií, která se pohřešuje už skoro tisíc let. Jde o část kříže, na němž byl ukřižován Ježíš Kristus. Takřečený Pravý kříž.“

Cítil jsem elektrické chvění v páteři. Čekali jsme. Dalton se napil ze sklenky coca-coly, odkašlal si a pokračoval: „Pravý kříž zapříčinil více smrti a zkázy než kterákoli jiná relikvie v historii. Znovuzískání Kříže z rukou muslimů bylo hlavním motivem páté křížové výpravy. Pokud doopravdy existuje, pokud by se měl někde objevit kousek opravdového Kristova kříže,“ – Dalton pohlédl na svého společníka – „umím si představit, že by muzea, bohatí jedinci nebo i náboženské skupiny byli ochotni zaplatit spousty peněz, aby ho dostali do svého vlastnictví.“

„Spousty peněz?“ přerušila ho Zola.

Sir Joseph odpověděl: „Chcete-li znát hrubý odhad, mé muzeum by zaplatilo deset milionů dolarů.“

Já na to: „Pěkná nabídka, sire Josephe, ale co by zaplatilo třeba Gettyho muzeum? Nebo nějaký bohatý americký kazatel? Či dokonce Vatikán? Myslel jsem spíše na padesát milionů.“ Sir Joseph po mně pohlédl úkosem.

Zola řekla: „Představte si, že by se kousek skutečného Ježíšova kříže dostal do vlastnictví nějakého pravicového amerického evangelisty. Propůjčilo by mu to obrovskou autentičnost. Tihle chlapíci prodávají náboženství jako mýdlo, a čím větší mají stádo, tím víc si nahrabou peněz. Ovládl by celý evangelický trh ve Státech. Jsou v tom veliké peníze.“

„Pokud se ukáže, že je vskutku pravý,“ řekl jsem. „Ale pokud vím, relikvie jsou většinou padělky.“

Dalton přikývl. „Máte naprostou pravdu, pane Blakeu. Ve středověku existovalo patnáct Ježíšových předkožek, tři hlavy Jana Křtitele a tolik kostí ze svátých a apoštolů, že by zaplnily celé skladiště, a to nemluvím o ampulkách s Kristovou krví a tak dále. Evropský král, který vlastnil kousek materiálu, kterého se dotkl Ježíš nebo Marie, měl něco, co mu propůjčovalo božské právo vládnout. Relikvie se používaly také k léčení chorob a podobně. Byla to velmi výnosná komodita. A taky cíl spousty loupeží a vražd. Na což se například odvolávali ikonoklasti.“

„Ikonoklasti?“

„Jinak také obrazoborci. Lidé, kteří bojovali proti náboženským obrazům. Ale i oni učinili v případě Kříže výjimku.“

„Ale pokud jsou skoro všechny relikvie padělky,“ zeptal jsem se, „v čem je Pravý kříž odlišný? Nedá se předpokládat, že po světě je tolik dřeva z domnělých fragmentů, že by se z něho poskládaly tucty křížů?“

Dalton se mírně usmál. „Ve skutečnosti ne. Směrodatnou práci na téma relikvie Pravého kříže napsal Rohault de Fleury roku 1870. Vypátral a katalogizoval všechny údajné fragmenty Kříže a sečetl jejich objemy. Vyšly mu asi čtyři litry, což budou asi dva nebo tři kilogramy, protože dřevo je lehčí než voda. Skutečný Kříž by vážil, povězme, sedmdesát pět kilogramů.“

„Bezpochyby však máme co do činění se středověkými padělky.“ Začínal jsem se opakovat jako poškrábaná deska.

„Skoro určitě ano, řekl bych. Až na tenhle. Myslím si, že tenhle konkrétní kousek je původní.“

„Ale jděte.“ V Blakeovi se ozval skeptik.

„Já mluvím velmi vážně, pane Blakeu.“ Řečeno klidně a sebejistě.

„Máte moji absolutní pozornost, Daltone.“

„K objevení Kříže došlo kolem roku 327 našeho letopočtu. Když se císař Konstantin zaručil, že pronásledování křesťanů jednou provždy skončilo, začal jeruzalémský biskup – muž jménem Makarius – provádět vykopávky, aby našel lokality různých posvátných míst, jako byla Kristova hrobka a Kalvárie.“

„To musel provádět vykopávky po pouhých třech staletích?“

„Císař Hadrián nechal posvátná místa zasypat. Což ale ve skutečnosti posloužilo tomu, že je zakonzervoval, dokud je Makarius znovu neodhalil. Mějte na paměti, že místní křesťané o jejich přesném umístění velmi dobře věděli. Tradovalo se to z generace na generaci. A právě během těchto vykopávek bylo znovu objeveno dřevo z Kříže.“

„A to je skutečná historie, nebo jen legenda?“

„Je to skutečnost, Harry. O těchto vykopávkách jsou zmínky v rozličných záznamech, jež pocházejí z doby bezprostředně poté. Svatý Cyril z Jeruzaléma píše o objevení posvátného dřeva v roce 347 po Kristu, jen dvacet let po proběhnutí vykopávek. Zápis z roku 359 našeho letopočtu uvádí, že byl nalezen fragment Pravého kříže. Peregrinatio Etheriae, od Silvie, o jehož autenticitě nikdo nepochybuje, se zmiňuje o tom, že kolem roku 380 našeho letopočtu bylo v Jeruzalémě uctíváno dřevo z Kříže.“

„To je učiněný recitál, Daltone.“ A vskrytu jsem si pomyslel: Ten chlap se ve svém oboru vyzná.

„Je tu však ještě něco. Při těch samých vykopávkách byla objevena i Kristova hrobka. Věrohodnost hrobky je asi na stejné úrovni jako v případě Kříže. Jasné?“

„Jasné.“

„Fajn. A teď. Když v Jeruzalémě navštívíte chrám Božího hrobu, uvidíte u tradičního místa hrobky stát fronty lidí. Ale tady je to s dokazováním těžší. Neinvazivní archeologie pana Biddleho z Oxfordu potvrzuje, že na tradičním místě doopravdy je prastará hrobka. Její věk zhruba odpovídá Kristově hrobce.“ Dalton se zaklonil a zavířil ve sklence coca-colou. „Dokumentace, historie a archeologie všechny tvrdí totéž. Jsou všechny důvody věřit, že dřevo, které bylo vykopáno, pochází z Kříže.“

„Takže Pravý kříž není tatáž kategorie jako patnáct předkožek Krista a tři hlavy Jana Křtitele?“

„Rozhodně ne. Je vysoká šance, že Kříž, který byl po těchto vykopávkách zrestaurován, byl pravý.“

„A co se s ním pak stalo?“

„Konstantin postavil nad posvátnými místy chrám Božího hrobu a Kříž tam byl přechováván až do roku 614. Pak propukla válka, Kříž byl ukořistěn a odvezen do Persie. Potom došlo k další válce a římský císař Heraclius získal Kříž zpátky a ten nakonec skončil znovu v Jeruzalémě. Při první křížové výpravě roku 1099 padl do rukou křesťanů. Pak se ho zmocnil Saladin, když roku 1187 dobyl Jeruzalém. Říká se, že jezdil ulicemi a vláčel za sebou Pravý kříž uvázaný k ocasu svého koně. Ale to už se dostáváme do říše legend.“

„A co se s ním stalo pak?“

Dalton se odmlčel, aby si odkašlal a dopil zbytek coca-coly. „V tomto bodě se nám začíná vlákno ztrácet. Břevno se ztratilo během páté křížové výpravy. Avšak odštěpky z Kříže byly údajně posbírány a po křížových výpravách přivezeny zpátky do Evropy. I tyto úlomky zmizely.“

„V každém případě to byly padělky.“ Jehla pořád drhla v téže drážce.

Dalton přikývl. „To bych myslel. Byla to éra padělání. Ale jak už jsem řekl, tohle se nevztahuje na Ogilvieho relikvii.“

„Proč ne?“

„Protože relikvie se padělaly na Západě, v Římě, Barceloně nebo Benátkách, a byla to středověká praxe. Ogilvieho popis dokonale sedí na jistý fragment Kříže, který předcházel křížovým výpravám o dobrých devět set let. Vraťte se ke svatému Cyrilovi, který popisoval znovunalezení Kříže roku 347 po Kristu. Vypráví nám rovněž o tom, že fragmenty Kříže byly rozptýleny po celém známém světě. Tyto fragmenty se dávno ztratily a nic se o nich neví. Až na jeden.“

Zamručel jsem.

„Ten, jehož popis byl před několika roky doslova vydolován ze svitku ukrytého ve výklenku nad pilířem ve svaté Sofii. Ne v chrámu, co je v Konstantinopoli, ale v menším kostele v Mitře v jižním Řecku, kam uprchli pozdně byzantští učenci v patnáctém století. Na svitku je inventář pokladů, které byly přechovávány v jednom kostelíku v Byzanci, než ho vyplenili křižáci. Zahrnuje popis posvátného triptychu, který obsahuje dřevo z Kříže. A dokonale sedí na Ogilvieho popis. Rovněž se zde píše, že dřevo bylo získáno od kláštera v pohoří Atlas.“

„Takže?“

„Takže na místě zvaném Tixter v pohoří Atlas, nedaleko města Constantine v Alžírsku, byl nalezen nápis, který uvádí seznam místních relikvií, mezi něž spadal i fragment Pravého kříže. Nápis pochází z roku 359 po Kristu.“

Pomyslel jsem si: Skládačka je kompletní… „Takže dřevo z Kříže bylo znovu objeveno kolem roku 327 po Kristu. Spolehlivě se ví, že část ho byla rozsekána a že odštěpky se krátce poté rozptýlily po světě. Víme, že něco skončilo v klášteře v pohoří Atlas a posléze se vrátilo, tou či onou cestou, zpět do Konstantinopole. Stalo se ústředním bodem posvátného triptychu, jehož popis máme z nějaké pozdně byzantské výspy. Popis přesně pasuje na to, co uvedl Ogilvie.“

Zola řekla: „Trefa.“

„A křižák de Clari, který je přímým předkem mé klientky, si přivezl triptych jako kořist z byzantského kostela a někteří členové pikardské rodiny jej po staletí ukrývali.“

Dalton prohlásil: „Dle mého názoru je to kus dřeva z Pravého kříže. Jediný kus, jímž si můžeme být jisti.“

Sir Joseph řekl: „Král mezi svátými relikviemi.“

Zola dodala: „Radiokarbonová metoda by tuto otázku zodpověděla.“

Dalton řekl: „Ale napřed tu svou ikonu sežeňte.“

Sir Joseph se malinko pousmál. „Přesně tak, pane Blakeu. Je koneckonců pořád ztracená. Což mě přivádí k návrhu.“

Byl jsem zvyklý utratit třeba tisíc liber za to, abych vypátral mapu za pět stovek, a málem jsem již složil slib chudoby. Snažil jsem se působit nenuceně, zatímco jsem čekal na návrh od jednoho z nejbohatších mužů v Anglii.

Sir Joseph řekl: „Pokud je to vskutku kousek Pravého kříže nebo se dá jen očekávat, že bude jako takový uctíván velkou částí populace, pak se nabízejí obrovské komerční možnosti. Představte si, jak by s tím mohlo naložit takové muzeum.“

Ani slovo o náboženském významu, všiml jsem si.

„Rád bych vás oba pověřil úkolem najít tu ikonu, bude-li to vůbec možné. Poskytnu vám plnou finanční podporu, kolik jen budete potřebovat. Pokud ji najdete a datovací zkouška C14 ukáže, že dřevo z ikony pochází z časů Krista, pak ji necháme nezávisle ohodnotit. Já triptych odkoupím za půlku jeho peněžní hodnoty a tato suma bude rozdělena, jak si budete přát, mezi vás a vaše kolegy.“

„A co když se při testu zjistí, že jde, vzdor našim očekáváním, o středověký padělek?“

Muž se usmál. „Pak přijdu o trochu peněz a vy promarníte trochu času.“

„To nepřipadá v úvahu. Pokud ikonu najdeme, stane se majetkem mé klientky. Každopádně Gettyho muzeum by ze své pozice mohlo nabídnout mnohem víc než odhadní cenu a pravděpodobně by to i udělalo, pokud by to bylo nutné, jen aby ikonu získalo.“

„Dokážete však sehnat v krátkém čase jiného sponzora?“

„Vlastně ano. Moji klientku.“ Nejspíš jsem lhal. Bylo pravděpodobnější, že kapitál z pozůstalosti Debbie bude na několik měsíců zmrazen, zatímco právníci se budou šťourat v závěti a strýc Robert bude do všeho strkat nos.

Sir Joseph vzdychl. „No tak dobře, dovolte mi vznést další návrh. Dovolte mi financovat vaše pátrání a výměnou za to mi poskytněte předkupní právo na Kříž. Jestliže Getty nebo Vatikán nabídnou víc, tratit budu já.“

Zola už kývala hlavou.

Já jsem řekl: „Ani to ne.“

„Mohl bych vyslat Daltona jako vaši konkurenci. Není mi vůbec jasné, že vaše klientka je skutečným vlastníkem relikvie. Ta by mohla připadnout nálezcům. Bylo by mnohem lepší, kdybychom spolupracovali a předem se dohodli na rozdělení zisku.“

Zola řekla: „Ráda bych si s Harrym promluvila o samotě.“

Nebe venku bylo šedivé a vzduch studený. Sedli jsme si na zídku lemující parkoviště. „Na co si to sakra hraješ, Harry? Koukni na to, co je v sázce! Musíme se tam hned vypravit.“

„Sháněl jsem odborný posudek na triptych, ne finančního sponzora. Bude nás financovat Debbie. Nepotřebujeme, aby se do toho pletl ten chlap.“

„Podpora ze strany velkého muzea by mohla být velmi důležitá, Harry. Tu Daltonovu expertízu bychom mohli potřebovat. Já ani nevím jistě, jestli bych ten posvátný triptych, který byl čtyři sta let ztracen, poznala.“

„Ale můžeme tomu Daltonovi důvěřovat? Pracuje pro sira Josepha. Jestli ikonu najdeme, mohl by s ní prostě zmizet a nechat nás na holičkách.“

„Ale jdi, Harry, znám Josepha už léta. Je nejvyšší čas, abys začal někomu důvěřovat.“

„Nemohu však vůbec nic dohodnout bez souhlasu Debbie. Má právo u všeho být, pokud je legálním vlastníkem.“

„Pokud. Tak jí zavolej.“

„Když tam slídí strýc Robert? Jestli ten chlap něco zavětří, vyloučí nás ze hry. A co hůře, mohl by vyloučit i Debbie.“ Po chvíli jsem dodal: „Což možná vysvětluje, proč chce tak vehementně získat deník a udržet mě stranou. Vraťme se teď dovnitř. A nech to handlování na mně.“

V taverně jsem siru Josephovi řekl: „Váš návrh by nebyl v souladu se zájmy mé klientky.“

„Ale vaše klientka, pokud vím, není k zastižení a vy potřebujete peníze teď hned. Po stopě možná jdou i další. Mám dojem, že realismus volá po troše pružnosti. V každém případě vlastnictví ikony je problém, o němž by se mohly vést, jak jsem si jist, dlouhodobé a nákladné spory.“ Ten muž na něco narážel.

„Mám závazek vůči své klientce.“

„Kterému nemůžete dostát pro nedostatek kapitálu. Bude vaše klientka ráda, když si necháte proklouznout příležitost mezi prsty a toho předmětu se zmocní někdo jiný?“

Promluvil jsem k Daltonovi: „Pokud ten triptych stále existuje, někde na Jamajce, kde byste začal hledat?“

„Myslím si, že dobrým výchozím bodem by byl onen jamajský právník.“

„Přesně tak. Ale protože jeho klientem je Tebbitová, s vámi by se nebavil. Jste namydlení, ještě než vůbec začnete.“ Obrátil jsem se k siru Josephovi. „Mám protinávrh.“

Opatrné „Ano?“

„Já budu pátrat po dotyčném předmětu, s ohledem na zájmy mé klientky, a vy budete celou operaci financovat. Výměnou za to doporučím své klientce, aby vám na tu věc poskytla předkupní právo, samozřejmě na základě nezávislého ohodnocení. Takhle se nedostanete do situace, v níž byste musel licitovat s Gettyho muzeem nebo někým jiným.“

„Vy předpokládáte, že vaše klientka bude v případě nálezu vlastníkem ikony. Není však jasné, že bude mít na vlastnictví vůbec nějaké právo. Mohou se vyskytnout další uchazeči a komplikace, jež budou souviset s nalezeným pokladem, právy majitele pozemku a bůhví čím ještě.“

„Ta ikona byla v její rodině po tisíc let.“

„Kdybychom se o tom přeli, dali bychom právníkům pěkně zbohatnout. A co když vaše klientka nebude chtít dát na vaše doporučení? Co když to nebude chtít ani prodat, samozřejmě za předpokladu, že to bude vlastnit?“

„Vy to riziko podstoupíte. Musíte, jinak celé pátrání zarazím.“

Zavládlo mlčení, během něhož sir Joseph zvažoval pro a proti. Potom řekl: „Když se s vámi dohodnu takhle, nemusí mi to vynést nic než jen účet za Jamajku k proplacení.“

„Správně. My všichni tady riskujeme. A mám ještě jednu podmínku. Pošlete na účet mé klientky dvacet tisíc liber předem, na pokrytí výdajů. Požádám ji, aby převedla peníze na Jamajku, jakmile tam dorazíme.“

„I já mám ještě jednu podmínku. Tady Dalton vás bude doprovázet. Bude zastupovat moje zájmy. A otázku vlastnictví přednesu nezávislému znalci, pokud byste ikonu získali.“

„Co z toho budeme mít my, Harry?“ zeptala se Zola.

„To projednáme nezávisle s Debbie. Dohodneme se na procentu z prodeje, jež nám připadne, až sir Joseph ikonu koupí.“

„Nejedná se s vámi lehce,“ řekl sir Joseph.

„Čeho se nám všem nedostává, je čas. Po stopě té věci jdou další lidé.“

Dalton prohlásil: „Soudím tedy, že odteďka jsme tým. Pokusím se sehnat letenky na Jamajku.“

Já jsem řekl: „Já bych se raději vrátil do Lincolnu. Pro pas, kartáček na zuby a takové ty věci. A co ty, Zolo?“

„Pas mám v kabelce a potřebné věci si vyzvednu cestou.“

Několik minut poté jsme se Zolou projížděli kolem taverny, poté co jsme se museli obrátit o sto osmdesát stupňů, abychom se vyhnuli dopravní zácpě. Dalton a sir Joseph tam pořád seděli. Byli zabřednutí v rozhovoru se třetím mužem.

KAPITOLA 22

Za šedivého deštivého jitra kolem deváté jsme se dostavili na letiště v Manchesteru, kde na nás uvnitř čekal Dalton. Konzervativní šedý oblek a černé polobotky nechal doma. Místo toho měl na sobě kalhoty do půli lýtek, sandály a přespříliš dlouhý tyrkysový svetr.

„Kde máte dredy?“ zeptal jsem se.

Usmál se. „Schované v krabici.“

První překvapení toho dne přišlo v mezinárodní odletové hale. Dalton a Zola zmizeli v bezcelní prodejně a já jsem bezcílně bloumal po hale. Mezi stovkami lidí, kteří se tu mísili, jsem si z nějakého důvodu všiml mladé ženy v hnědém svetru a příliš obtažených elastických kalhotách, jež hleděla oknem na deštěm smáčený makadam. Mluvila do mobilního telefonu. Její silueta a účes mi byly matně povědomé, což jsem zprvu přičítal své sílící paranoie. Ale když jsem se k ní přiblížil, otočila se a byla to ona, slečna Debbie Bloody Tebbitová. Mávla na mě a obdařila mě širokým úsměvem. Když jsem k ní došel, hovor již ukončila.

„Co to má ksakru znamenat!“ Takovou komplikaci jsem rozhodně nepotřeboval.

„Ahoj, Harry. Mohl bys říct, že mě rád vidíš nebo něco podobnýho.“

„Debbie, ty s náma nejedeš. Chci, aby ses vrátila domů. Nech to na mně.“

„Proč?“

„Protože mě za to platíš. Protože musíš dohlížet na rodinné záležitosti.“

Sešpulila trucovitě rty v teenagerském výrazu vzdoru, který jsem u ní viděl onehdy v pracovně jejího otce. „Otec měl včera pohřeb, pokud myslíš tohle.“

„Odpusť. Ale podívej, jestli to tvůj strýc Robert zjistí, zavaří mi to kvůli zneužívání dětí.“

„Harry, říkal jsi, že jde o to, kdo se k té ikoně dostane první.“

„To ano, Debbie, a máme za soupeře krajně nepříjemné lidi. Což je další důvod, abych tě od toho držel stranou.“

„To je prostě úděsný, Harry. Uděsnej paternalismus. Měls bejt viktoriánským mlynářem nebo něčím takovým.“ Strčila si mobil do kabelky a posadila se, hledíc na mě svýma velkýma hnědýma zkoumavýma očima. „Myslíš si, že to oni zabili mého otce, viď?“

„Ne, jistě že ne.“

„Já jsem si to myslela. Možná se mi podaří setkat se s nimi,“ řekla ležérně.

Začínalo se mi to vymykat z ruky: poslední věc, kterou jsem potřeboval, bylo mít v týmu nažhaveného teenagera se zabijáckými sklony. Snažil jsem se, aby se mi do hlasu nevetřel znepokojený tón: „Nebuď hloupá, Debbie. Prosím tě, vrať se domů.“

Zakoulela očima, ale neobtěžovala se odpovědět.

Překvapení číslo dvě jsem zažil někde kousek před Středoatlantským hřbetem, soudě podle mapy na videomonitoru, který ukazoval pozici letadla. Nečekané objevení se Debbie znamenalo nevítanou komplikaci, ale překvapení číslo dvě bylo přímo vražedné.

Když jsme se všichni představili, Dalton a Zola si v aerobusu sedli na hrdliččí sedadla, jak se říká u Air Jamaica.

Debbie podřimovala, natažená na sedadlech v jedné řadě, kde nikdo neseděl, a já jsem se ubíral na toaletu do zadní části letadla.

Nečekanou ženou byla tentokrát Cassandra. Seděla sama na sedadle u okna. Když jsem procházel kolem, vzhlédla ke mně od časopisu, malinko, ledově se pousmála a pokračovala ve čtení.

Na záchodě jsem zamkl dveře, opřel se o ně hlavou a zavřel oči, připadaje si zcela vyčerpaný.

Neměl jsem možnost zjistit, jestli sledovala Debbie, nějak napíchnutá na její telefon, nebo jak se vůbec do letadla dostala. Viděla mě v hale mluvit s Debbie? Věděla o Zole a Daltonovi? A hlavně: byla tu sama? Neuvítá nás v Montego Bay parta zloduchů? Usoudil jsem, že ne: sám jsem do včerejška nevěděl, že poletíme na Jamajku. Možná měla Cassandra za úkol sledovat nás, dokud nedorazí pomoc.

V tom případě jsme museli jednat rychle. Zaobíral jsem se fantastickými představami, jak na nás na letišti čekají ozbrojení jamajští gangsteři, možná i policie, aby mě zatkla pod nějakou záminkou, kterou vykonstruoval strýc Robert.

Když jsem ji míjel cestou zpátky, snažil jsem se působit nenuceně, ale namáhal jsem se zbytečně: sotva ráčila zvednout od časopisu zrak. Její zdánlivá lhostejnost mě vyděsila stejně jako její přítomnost. Na sedadle jsem naškrábal vzkaz: Nerozhlížejte se. Nevítaná společnost na zádi letadla. Počet nejistý. Předstírejte, že mě neznáte. Navrhuji, abychom se v Montego Bay rychle odpojili. Asi hodinu jsem počkal a pak jsem zamířil na příďovou toaletu; cestou jsem hodil Daltonovi do klína složený lístek, aniž jsem na něj pohlédl. Když jsem se vracel, seděli se Zolou vzpřímeně, ve střehu, a pozorně hleděli z okna do tmy. K Debbie bylo těžší se dostat, protože Cassandra na nás na oba viděla, ale Dalton se krátce poté odebral na záď letadla, a když se vracel, malinko do mě dloubl ramenem.

Devět hodin po startu se mohutné letadlo natřásalo nad jamajským pobřežím zvýrazněným rozptýlenými světly, jež tu a tam vykoukla zpod temných mračen. Montego Bay se dole vyjímalo jako velký shluk světel s černým výkusem, jako by se byl do pevniny zahryzl nějaký obří prehistorický žralok.

U imigračních přepážek stálo pět nebo šest front. Octl jsem se vklíněný v hloučku nesmírně tlustých černošek, které se mezi sebou halasně bavily. Cassandra nalevo ode mě čekala v řadě za skupinou svatebčanů. Debbie, Dalton a Zola stáli odděleně, ale ve stejné frontě po mé pravé ruce. Tlustá žlutá linie, připomínající startovní čáru, oddělovala fronty čekajících lidí od imigračních přepážek. Kdesi za mnou brečelo unavené dítě.

Debbie prošla. Měla tolik rozumu, že se po schodech vypařila dolů do výdejny zavazadel a nečekala na nás. Dvě tlusté ženské přede mnou se začaly dohadovat s imigračním úředníkem. Cassandra a já jsme se navzájem sledovali jako párek pistolníků, zatímco naše fronty se pomalu sunuly vpřed. Vrhla po mně další ledový úsměv. Mezi ní a východem se nyní nacházela jen skupina svatebčanů. Hlasy u přepážky přede mnou stále sílily: s jedním dokumentem nebylo něco v pořádku. Moje fronta zůstala stát a Cassandra se na mě ještě jednou usmála.

Jenže tlusťošky znenadání prošly a v Cassandřině frontě se pro změnu zasekla skupina svatebčanů. Na škodolibost nebyl čas. Rychle jsem seběhl po schodech dolů, srdce v hrudi mi bilo jako splašené. Dalton a Zola již měli na vozíku můj kufr.

„Kde sakra…?“ vyhrkl jsem. Rychle jsme zamířili k východu. Venku bylo jako v peci. Ocitli jsme se na nevelkém náměstí, kde se chaoticky pohybovaly mikrobusy a taxíky. Příliš mnoho možností k úkrytu nenabízelo. Ale to už na nás mávala Debbie a my jsme zamířili k taxíku, který měl otevřené dveře. Řidič, zhruba třicátník, začal s trýznivou pomalostí strkat naše zavazadla do kufru. Debbie se posadila na přední sedadlo, Zola se vmáčkla mezi Daltona a mne.

„Ocho Rios, jo?“ řekla Debbie s tváří natočenou ke mně.

„Ocho Rios,“ souhlasil jsem. Chytrá holka: původně jsme si rezervovali pokoje v hotelu Sandals v Montego Bay.

Řidič řekl, že se jmenuje Stormin‘ Norman, a v další fázi předvedl proč. Pobřežní silnice byla úzká a rozbitá a okouněly na ní zbloudilé krávy a kozy, proti nimž Norman vyrážel jako pravý nájezdník. Mohutné žluté záblesky po levé straně rozsvěcovaly mraky. Žádné anglické neduživé blesky, říkal jsem si, ale pořádný tropický nářez. Hřmění jsem vůbec neslyšel, jenže Normanovo rádio bylo zesílené na maximum a burácel z něj temperamentní pop. Krajnici lemovaly chatrče, uvnitř osvětlené holými žárovkami či blikajícími televizory. Ve Falmouthu taxík zpomalil a krokem se sunul přes náměstí přeplněné mladými lidmi, z nichž někteří tančili, jiní třískali o sebe pokličkami. Nějaký mladík, jemuž visely dredy zpod červenožluté čepice, zabušil na mé okénko, vesele se přitom usmíval a ukazoval bílé zuby. Vytřeštěné oči mu planuly vzrušením. Stormin‘ Norman nám vysvětlil, že někteří lidé vyvádějí kvůli volbám, ale že to není jako v roce 1980, kdy tu v přestřelkách zahynulo osm set lidí. Opustili jsme město a rychle se rozjeli vstříc tmě. Převodovka žalostně úpěla. Pohlédl jsem na temné palmy a malinké dřevěné chatrče a říkal jsem si, co bychom si počali, kdyby se vůz porouchal.

Po dvou hodinách takové jízdy, kdy jsem měl nervy dočista nadranc, Debbie řekla: „Tam nahoře,“ a ukázala na osvětlenou střechu, která čněla nad skupinkou stromů. Stormin‘ Norman s námi projel bezpečnostní branou a zamířil po dlouhé klikaté cestě vzhůru k hotelu, který stál na kopci obehnaný vysokým osvětleným plotem, jako zajatec ve válečném táboře. Když jsem vylezl z Normanova klimatizovaného auta, opět mě zasáhl letní žár. Z okolních lesů k nám doléhalo pištivé bzučení hmyzu.

V rekreačním areálu měli volný jeden apartmán s vlastním stravováním. Byli jsme velmi vyčerpaní a nikdo nemluvil. Dalton a Zola si zabrali jednolůžkové pokoje, Debbie zamířila do místnosti, kde se prostíralo královské letiště, a já jsem zůstal nejistě stát v kuchyni.

Debbie se opět objevila ve dveřích. „Harry, ty nemáš kde spát.“

Našli jsme několik pokrývek a rozprostřeli je na divanu. Svlékl jsem se do spodního prádla a vklouzl pod deku. Bzučení hmyzu znělo jako stovka vrzajících ventilátorů. Osamělá světluška potmě poblikávala na pozadí stropu.

Zatímco jsem se potil na gauči a naslouchal nočním zvukům, do mysli se mi vetřel další obraz. Cassandra u letištního východu, jak se vyptává na jistou čtyřčlennou skupinu – nechali tu peněženku, kam jen mohli jít? – jak zjišťuje jméno místního taxikáře, který s nimi odjel, a jak volá z mobilu; jak Stormin‘ Norman, který si rád pouští pusu na špacír, vyklopí všechno, co ví, a jak je v časných ranních hodinách potichu páčen dózický zámek…

Napůl představa, napůl sen v tomto bodě končí a já podléhám vyčerpání. Jako poslední si vybavuji světlušku, kterak ke mně míří, zářící a tichá, jako řízená střela.

KAPITOLA 23

Nebe se právě začínalo rozjasňovat, když do kuchyně jako přízrak vklouzla Debbie, oblečená v průsvitném bílém negližé. „Vzbuď se, Harry!“ Rozsvítilo se a ona začala hlučně rachotit s dvířky od kuchyňské linky. „Není tu káva!“ Rachot. „Není tu nic!“ Rachot. Natáhl jsem si pod dekou kalhoty, skrývaje rozpaky.

Objevil se Dalton ve svém super jamajském ohozu. „Měli bychom odsud radši vypadnout. Mohli by nás vystopovat přes Stormin‘ Normana.“

Debbie řekla: „To se mi nezdá, ty fantazíruješ.“

„Možná. Chtěla bys na to vsadit svůj život?“

Vložil jsem se do řeči: „Myslel jsem na to minulou noc, než jsem vytuhl únavou. Mohli by si počkat, až se dnes ráno objeví na letišti.“

„Nebo mohli už minulou noc zajít na turistické informace v letištní hale a zjistit si jeho telefonní číslo. Možná i adresu jeho bydliště.“

Debbie si položila ruce na hlavu: „Kristepane.“

„Obleč se, Debbie,“ řekl jsem. „Půjdeme do města. A vezmi si peněženku.“

Debbie a já jsme hbitě prošli kolem bazénu, opustili jsme objekt a začali scházet z kopce, po němž jsme minulou noc vyjeli k hotelu. I přes noc bylo jako v peci, ale nyní, když tropické slunce na obloze prudce stoupalo, vystřelila i teplota na něco přes třicet stupňů. Stačily dvě míle chůze do Ocho Rios a byl jsem vyčerpaný a motala se mi hlava. Na kraji města se nad budovami jako obr v Liliputu tyčila bílá výletní loď.

Šli jsme podle instrukcí, nejprve po hlavní ulici, jež byla už v tuto dobu přelidněná a hlučná, lemovaná stánky s rukodělným zbožím, nejrůznějšími kšeftaři a krámky se suvenýry. Když jsme ušli asi míli a vybředli z kráčejícího davu turistů z výletní lodi, charakter města se výrazně změnil: ocitli jsme se na malém kousku Afriky, jenž překypoval hlučností, spoustou lidí a bujarostí. Odbočili jsme na vedlejší ulici, obešli mladíka, který ležel na chodníku natažený na lepenkovém lůžku, a uviděli Sunshine Rentals, přesně tam, kam nás recepční nasměrovala. Nějaký postarší bezzubý Indián nás provedl kolem domu na zadní dvorek, kde odkopl z cesty kdákající slepici a mávnutím ruky ukázal na poškrábanou a potlučenou bílou toyotu, napůl zasypanou listím z papáji, jejíž větve visely nad autem. Debbie pronajala vůz na týden a zaplatila předem v amerických dolarech. Muž řekl, že s ním nikdy neměl žádné potíže, ale že máme zavolat panu Claytonovi, kdybychom někde zůstali trčet.

Když jsme přijeli zpátky do hotelu, Dalton a Zola už na nás čekali v recepci se sbalenými zavazadly. Daltonova tvář pod super slunečními brýlemi postrádala výraz; na Zole bylo vidět, že je nervózní. Rychle jsme dali věci do kufru, zatímco Debbie nás odhlásila. Pak se chopila volantu a rozjela se s námi z kopce dolů. Nahoru mířil taxík. Už jsme ho skoro minuli, když jsem za volantem poznal Stormin‘ Normana. Lidi vzadu jsem nestihl identifikovat.

„Viděl jsi to?“ zeptala se Zola.

„Jo,“ řekl jsem. „Myslíš, že nás zahlíd?“

„Nejspíš ne. Ale nevím to jistě.“

U bezpečnostní brány jsme čekali, zatímco hlídač se vybavoval s přítelem. Debbie polohlasně bručela a netrpělivě brnkala prsty o volant. Pak se závora zvedla a my jsme prudce zahnuli na silnici. Řekl jsem: „Šlápni na to, holka,“ a Debbie zanotovala úryvek nějaké písně, podle všeho skautské.

Debbie svižně ujížděla a Dalton ji ze zadního sedadla navigoval. Projeli jsme přes kaňon Fern Gully, kde bylo i pod jamajským sluncem šero díky vzrostlým převislým stromům. Pak jsme jeli pořád rovně, i když po klikaté a rozbité cestě, napříč centrální částí Jamajky od severu na jih. Míjeli jsme bauxitové doly, haldy oranžové zeminy, jeli jsme podél roklí, přes dobrý tucet malých městeček a kolem nesčetných polorozpadlých domků a stánků na krajnici. Venkovní žár byl přímo hmatatelný a já jsem byl jen rád, že stará toyota má klimatizaci. Po několika hodinách jsme vjeli do Spanish Townu a na širokou cestu, která nás zavedla do Kingstonu na jižním pobřeží. Za městem se tyčily Blue Mountains a po pravé ruce se třpytilo Karibské moře.

Kingston není součástí turistické Jamajky. Nemá žádné sluncem zalité pláže nebo palmy. Nestojí zde žádné apartní hotely, kde jsou rekreanti bezpečně odděleni od místních vysokými kovovými ploty. Kingston je karibský přístav větší než Liverpool a asi dvakrát tak rušnější a zdejší provoz není ani tak divoký jako spíše prostý pravidel. Debbie uprostřed toho chaosu zachovávala pozoruhodný klid a dokonce z ní vyšlo radostné zakvílení, když jsme míjeli muzeum Boba Marleyho. Posloužilo nám jako výborný orientační bod: během příští půlhodiny jsme kolem něj projeli ještě dvakrát. Nakonec jsem spatřil něco, co jsem si vybavil z jamajského průvodce: modrobílou fasádu Ward Theatru. Věděl jsem, že právníkova kancelář se nachází nedaleko. Debbie objela budovu z boku a zaparkovala. Zola vystoupila z auta, aby si protáhla nohy, zatímco Debbie, Dalton a já jsme se začali shánět po právníkovi. Po jízdě v klimatizovaném autě jsem si v tom žáru připadal jako v sauně.

„Víš, kde jsi?“ zeptal se Dalton. Mezitím si nasadil sluneční brýle a úplně splynul s okolím.

„V Kingstonu, na Jamajce,“ řekl jsem.

Ukázal rukou. „Jsi na okraji Jones Townu. Hned za ním je Trench Town. Šest set vražd ročně. Je to jedna z nejbrutálnějších lokalit na západní polokouli.“

„Díky, Daltone. Připadám si mnohem líp, když to teď vím.“

Na podlouhlé dřevěné desce stálo bíle napsáno:

Chuck Martin

Právní zástupce

Pod ní byla další deska:

Caribbean Sparkle

Zemědělské služby, s. r. o.

registrovaný úřad.

Několik děr po hřebících v omítce napovídalo, že zde dříve sídlilo více registrovaných společností. Hned vedle cedulí bylo úzké schodiště, kde nás po pobytu v parném horku na nechráněné ulici ovanul chlad. Krátkou verandu v prvním podlaží chránila před vnějším světem těžká kovová mříž. Dveře byly otevřené a za stolem seděla robustní žena. Debbie řekla: „Jmenuji se Debbie Tebbitová. Ráda bych se prosím sešla s panem Martinem.“

„Máte schůzku?“ zeptala se žena a přes obroučky brýlí se na ni pochybovačně zahleděla.

Na to, že jí bylo teprve devatenáct, se Debbie uměla chovat pěkně panovačně, když se jí to hodilo. „Ne, ale přijela jsem za ním až z Anglie.“

Žena řekla: „Ach, panebože. Chvilku tu počkejte,“ a zmizela ve dveřích za svými zády.

Za okamžik se na prahu objevil malý vrásčitý muž, hubený a šedovlasý, a pokynul nám, ať jdeme dál. Jeho kancelář byla jako vystřižená z nějakého Dickensova románu, všude tmavý nábytek z 19. století a haldy papíru, zažloutlé věkem. Přes srpkovité brýle si nás zvědavě prohlížel.

Když jsme se představili, zahájila Debbie konverzaci: „Poslal jste mému otci nějaké dokumenty od vašeho zesnulého klienta.“

Právník přikývl. „To je pravda, slečno Tebbitová. Od jistého pana Winstona Sinclaira. Bylo by od vás milé, kdybyste mi předem zavolala.“

„Nebyl čas.“ Do hlasu se jí opět vplížil tebbitovský tón.

Martin se zeptal: „Dal vám váš otec svolení k projednání této záležitosti?“

„Můj otec minulý týden zemřel,“ prohlásila Debbie věcně. „Zdědila jsem veškerý jeho majetek.“

„Váš otec zemřel? To je mi vskutku líto.“ Právník podal pěkný herecký výkon, když předstíral lítost nad úmrtím člověka, se kterým se nikdy nepotkal. „Ale zapomínám na dobré chování. Chcete kávu, nebo snad pěkně vychlazenou kolu?“

„Ne, děkuji. Byla bych vám vděčná, kdybyste nám o tom Winstonu Sinclairovi mohl povědět víc. Chápete, vůbec jsme nevěděli, že tenhle příbuzný existuje.“

Chuck Martin se opřel v křesle, vytáhl ze zásuvky stolu plechovku a ze stojanu dýmku. „Pravda je taková, že ještě před dvěma týdny jsem to nevěděl ani já. Ten muž byl chuďas. Neměl žádnou rodinu, o níž bychom věděli. Žil sám na West Road v jednopokojovém bytě. West Road je v Trench Townu. Nechodí tam ani Jamajčané. Bytná ho našla mrtvého v posteli s prázdnou lahví od rumu. Vyklidila jeho pokoj a našla ty papíry v jedné krabici se jménem a adresou vašeho otce, a tak ji přinesla sem. Víc k tomu nemám co říct.“

„Musel přece odněkud pocházet,“ řekl jsem.

Právník se zasmušile pousmál. „Jistě. Bytná říkala, že neměl pleť černou jako Ghaňan. Měl v krvi přimícháno trochu bílé, někdy z dávné minulosti. Jistě, Winston Sinclair odněkud pocházel.“ Otevřel víko plechovky a začal z ní vytahovat tmavý tabák, který si ukazováčkem zastrkoval do dýmky. Měl jsem dojem, že jsem v jeho hlase postřehl dotčený tón.

Dalton se zeptal: „A nedá se nějak zjistit, kde k těm papírům přišel?“

„Protože neexistují důkazy o opaku, řekl bych, že je sám zdědil.“ Nyní tabák pěchoval, zamačkával ho hlouběji do kalíšku dýmky. „Jak získal jméno a adresu vašeho otce, slečno Tebbitová, a proč by si měl myslet, že je v příbuzenském vztahu k Tebbitům, to je mi vskutku záhadou.“

Řekl jsem: „Jednalo se o deník, pane Martine. Byl to popis plavby do Ameriky v alžbětinské době. Pisatel uvízl v Karolíně. Jak se deník dostal z Ameriky sem, to je ještě větší záhada.“

„No, určitě nechodil. Soudím, že deník musela vyzvednout nějaká kolem plující španělská válečná loď, nebo otrokářská.“ Právník dloubl prstem do nožky svých brýlí a pohlédl na Debbie, jako kdyby se je snažil zaostřit. „Oč vám přesně jde, slečno Tebbitová?“

„O genealogii.“ Nebyla to tak docela lež. „Náš rodokmen v evropské větvi se táhne tisíc let do minulosti. Jen jsme nevěděli, že existuje i americká větev.“

„Vážila jste dost dalekou cestu, abyste vypátrala váš rodokmen, slečno.“ Říkal jsem si, jestli jí ten muž věří. Zalovil v nepořádku na svém stole a našel krabičku od sirek. Z nějakého důvodu škrtl sirku o spodní stranu stolu. Začal bafat z dýmky. Po nevelké kanceláři se linul modravý kouř a muž se s výrazem uspokojení opřel. „Jamajka byla v alžbětinské době pod nadvládou Španělů. Pokud o tom chcete něco vědět, mohli byste to zkusit v našem Národním archivu. Ale řekl bych, že to bude krajně beznadějné. Jedinými obyvateli Jamajky v té době byli Španělé a otroci a Indiáni etnické skupiny Arawak. Nemyslím si, že by vaše rodina pocházela z některé té skupiny.“ Usmál se, aby dal najevo, že žertuje.

„A kde ty archivy jsou?“ zeptala se Debbie.

„Samozřejmě ve Spanish Townu. Dnes už nemá smysl tam chodit, brzy budou zavírat. Mám však dojem, že se budete namáhat zbytečně. Možná jste vážila dlouhou cestu pro nic za nic, slečno Tebbitová,“ řekl, zatímco si v dýmce pěchoval hořící tabák.

Poděkovali jsme mu a sešli zpátky po úzkém schodišti na prudký žár. Pět nebo šest mladíků tam kolébalo naším autem ze strany na stranu a Zola, která seděla uvnitř, se usilovně držela předního sedadla. Jeden z nich, chasník se žlutou síťovanou vestou a baseballovou čapkou nošenou kšiltem dozadu, upřel chlípný pohled na Debbie a řekl: „Nechceš si vylízt na velkej bambus, bílá kočenko?“ Debbie ho zpražila tebbitovským pohledem.

Dalton nasadil výraz frajera z Trench Townu, přišel až těsně k němu a stanul mu tváří v tvář. Pomyslel jsem si: Tohle nepotřebujeme, mohli by mít nože. Ale Dalton říkal mírným, smířlivým tónem: „Brácho, hele, na ňáký rovnačky se přece můžem vykváknout, co ty na to?“

Účinek to mělo přímo magický. Mladíci uctivě ustoupili z cesty a pak už jsme seděli v autě, Debbie opět za volantem, a uháněli pryč. Otočil jsem se k Daltonovi a upřel na něj užaslý pohled. Usmál se v odpověď.

„Já chci odsud,“ řekla Zola. Rty měla stažené a byla napjatá jako struna. Nevěděl jsem jistě, jestli míní auto, město nebo ostrov.

„Oni jen tak blbnuli,“ řekl Dalton.

Zdálo se, že Debbie se plně soustředí na jízdu. „Kam jedeme?“ zeptala se.

„Do Blue Mountains. Rezervoval jsem nám místa v jednom hotelu. Jmenuje se Moonlight Chalets a je to hned za místem, kterýmu se říká World’s End, Konec světa.“

„Proč tam?“

„V časopise Hello jsem se dočetl, že je to oblíbená zašívárna Micka Jaggera.“

„A to má bejt doporučení?“

„Najdi mi World’s End na mapě, Harry, jestli to dokážeš. Když se tam může zašívat Mick Jagger, proč ne my? Je to odlehlý místo, který nikdo nezná.“

„Takže ty seš z Jamajky, Daltone?“ zeptal jsem se.

„Vlastně z Birminghamu.“

Přechod z rušného města do samoty v horách byl překvapivě náhlý. V jednom okamžiku jsme se vyskytovali na rušném náměstí, kde na autobusových zastávkách stály fronty lidí, a v příštím jsme ujížděli po jednokolejné rozbité cestě, jež se příkře zvedala k Blue Mountains. Po deseti minutách jsme vjeli na území Maroonů, kde člověk získal dojem, že od nejbližší civilizace ho musí dělit miliony mil. Potomci uprchlých otroků na nás nevrle pohlíželi, když jsme projížděli kolem jejich chatrčí.

Cesta začala stoupat ještě strměji. Zprvu ji lemovaly nízké náspy, ale i ty nakonec zmizely. Debbie s námi ujížděla ostrými točkami, kde nikdo nemohl říci, co se vynoří z protisměru. Tu a tam ležely na cestě rozesety balvany, výsledek lijáků a sesuvů půdy. Seděl jsem vedle Debbie s upocenými dlaněmi a čelist mi bolestivě trnula napětím, zatímco kola auta se místy ocitala jen několik palců od tisícistopých srázů. Na zadních sedadlech vládlo mrtvolné ticho. Kousek pod vrcholem jsme vjeli do hustých mračen a Debbie zapnula světla. Alespoň jsem neviděl, co leží za okrajem cesty. Nakonec se z mlhy, jako v nějakém filmu o Drákulovi, vynořily vysoké sloupky s cedulí: Moonlight Chalets. Připadalo mi to jako nejodlehlejší a snad i nejbezpečnější místo na celém ostrově. „Jak se vůbec mohli o Jamajce dozvědět?“ zeptal jsem se.

Seděli jsme po obvodu kruhové vířivky, v níž bublala teplá voda. Na jejím okraji jsme měli vysoké číše s růžovým rumovým punčem. Vzduch v této výšce byl chladivý. Myriády mihotavých světel pod námi vyznačovaly Kingston a za ním se prostíral temný Karibik. Skrz oblaka se prodral měsíc a já jsem matně rozeznával siluety okolních hor, mezi nimiž slabě světélkovaly prsty mraků. Vířivku ozařovala podvodní světla a tváře ve světle směřujícím zdola vypadaly záhadně, až nepřirozeně. V bazénu několik yardů od nás se koupal postarší pár, nějací Američané.

„Mě nesledovali, pokud myslíš tohle.“ Debbie na sobě měla ty nejskromnější modré bikiny, jaké si lze představit. „Na Picardy House ze silnice vidět není a nikdo by nepoznal, kdo právě přijíždí nebo odjíždí.“

„S Harrym a mnou je to podobné,“ řekla jí Zola. „Podnikli jsme všemožná opatření.“

Kývl jsem na souhlas. Dalton řekl: „A o mně ani nevědí, že existuji. Alespoň doufám, že ne.“

„Řeklas někomu, že letíš na Jamajku, Debbie?“

Ostře se na mě podívala. „Jistě že ne. Máš mě za idiota?“ Po chvíli dodala. „Jen strýci Robertovi. Prudce jsme se kvůli tomu pohádali. Myslí si, že jsi podvodník, který mě chce nějak pumpnout o peníze.“

A bylo to. Strýc Robert.

Debbie se pojednou zatvářila zděšeně.

Zola se zeptala: „Co nám můžeš říct o svém strýci Robertovi?“

Debbie mávla zamítavě rukou. „Vím, co si myslíte, a je to prostě hloupé. Proč by měl strýc Robert něco vyzrazovat? Jak by ty lidi mohl vůbec znát?“

Zola vyvinula mírný nátlak: „Přesto nám povykládej. O svém strýci. Jak například vycházel s tvým otcem?“ Debbie se zatvářila rozhořčeně. Začínala působit trochu rozrušeně. „Hádali se pokaždé, když k nám strýc Robert přijel. Neměla jsem je poslouchat, ale dělala jsem to a vím, o čem se bavili.“

„Přeje si panstvo dolít nápoje?“ Ze tmy se vynořila bazénová obsluha. Ten muž měl v rukou něco jako dlouhou rybářskou síť. Zavrtěli jsme hlavami a on zas zmizel ve tmě jako loď uprostřed noci.

Debbie pokračovala: „Bylo to o penězích. Strýc Robert vlastnil koně. Pořád s nimi závodil a pořád na ně sázel a pořád prohrával peníze a pořád se dostával do potíží. Myslím, že táta ho z nich celé roky tahal. Za moje peníze,“ řekla, „či alespoň za peníze, které měly jednou připadnout mně.“

Zola řekla: „Z toho plyne, že tvůj strýc je idiot, nic víc.“ Nevěděl jsem, jak nadnést další téma. Otázku dědictví. „Soudím správně, že jsi zdědila Picardy House?“ položil jí tu otázku ležérním tónem Dalton.

„To předpokládám. A co má bejt?“

Začínal jsem si připadat jako policajt. „Debbie, kdybys padla pod autobus, kdo by dědil?“

„To je ale pitomost.“

Čekal jsem. Po chvíli dodala: „Samozřejmě strýc Robert. Táta žádné jiné bratry nebo sestry neměl.“ Vzápětí se rozplakala.

Dalton řekl: „Jsme všichni vyčerpaní, trpíme pásmovou nemocí a vším možným. Já bych šel spát. Co ty, Debbie?“

Debbie plačtivě přikývla. Když odešli, Zola zlostně řekla: „Napadlo tě vůbec, že strýc Robert je možná jediná rodina, kterou Debbie má? A klidně si tu naznačuješ, že se pokouší zmocnit ikony. Nebo chceš říct, že ji možná chce oddělat?“

„Proč by se jinak choval tak nepřátelsky? Jsem tu snad jedinej, kdo si zachovává zdravej rozum?“

„Zdravej rozum? Debbie je dítě, který právě přišlo o otce, a ty, Harry Blakeu, jsi ten nejnecitlivější idiot, jakýho jsem kdy potkala.“

KAPITOLA 24

Jiří Třetí, z milosti Boží král Spojeného království Velké Británie a Irska a lord ochránce Víry. Svým věrným a nanejvýš drahým váženým pánům Patricku Smithovi a Williamu Farrellovi, vězte, že jsme ustavili, zmocnili a pověřili každého či kteréhokoli z vás, abyste předložili přísahu pánům Thomasi Higginsovi a Williamu Middletonovi, že dobře a pravdivě, v souladu se svým nejlepším úsudkem a svědomím, inventarizují a ocení veškeré zboží, movité majetky, práva a úvěry Edwarda StClaira, zesnulého z farnosti Trelawney, statkáře, praktického lékaře a chirurga, jenž skonal… (podepsán) jménem Jeho Milosti Williama vévody z Gloucesteru, vojenského a civilního guvernéra našeho řečeného ostrova a místodržitele Iaga de la Vega. Vyhotoveno 11. dne měsíce listopadu léta Páně 1815 a v 56. roce našeho panování.

George Clayton, tajemník.

„Hej!“ sykla mi vzrušeně do ucha Debbie. „StClair!“ Nacházeli jsme se v klimatizovaném chládku Národního archivu, kde jsme seděli za mohutným kruhovým týkovým stolem. Vedle nás stál vozík naložený vyvázanými fascikly, každý měl asi tři palce na tloušťku a osmnáct palců na výšku. Svazek, který ležel otevřený před námi, vydával charakteristickou kořeněnou vůni. Papír byl věkem zahnědlý a inkoust vybledlý, místy skoro nečitelný.

Řekl jsem, aniž jsem tomu doopravdy věřil: „Mohla by to být shoda okolností, Debbie. Koukněme se na ten inventář.“ Četli jsme dál:

Inventář a odhad v celkové výši £13 110, jehož podstatnou část tvoří rozliční otroci, je uveden následovně:

59 otrokyň pojmenovaných a oceněných následovně: Nancy £100, Phoebe £150, Nefertiti £75, Agnes £75…

97 otroků pojmenovaných a oceněných následovně:

Tom £100, Old Howe £30, Billy £100…

Celková hodnota otroků £11.600.

Jeden býk za £30.

12 krav po £75 = £180.

5 krav po £12 = £60.

Pět telat býčků a tři telata kravky po £5 = £40.

Celková hodnota dobytka £250.

44 velkých sudů cukru, jež byly dodány Williamem Bakerem v kingstonské zásilce Robertu Messageovi a jím prodány, jak plyne z lednového účetního výkazu, za sumu £2303 11s 2p.

Několik stránek bylo věnovaných „rozmanitým položkám“:

Porce rumu £20.

Lékařské nástroje £30.

Zlaté hodinky se zlatým řetězem £10.

Rozmanité knihy po £10 za kus = £160.

Lodní kompas £30.

Navigační přístroj £2.

Dva deníky po £1 za kus = £2.

Dva mahagonové stoly = £13 4s.

24 židlí, 4 zrcadla, 4 šatní skříně, 4 postele, rozmanité lůžkoviny a oblečení, dva portréty, tři bible, rozmanité kuchyňské nádobí a hrnce = £50.

A tak dále.

Z nějakého důvodu bylo na seznamu „rozmanitých položek“ několik dalších otroků, ale moji pozornost náhle upoutalo něco jiného.

„Vidíš to?“ zeptala se Zola. Oči se jí horečnatě třpytily. Ukázala na jeden zápis. „Dva deníky.“

„A navigační přístroj, Zolo. K čemu by mohl být praktickému lékaři a majiteli plantáže navigační přístroj?“

Debbie překypovala vzrušením. Měla problémy udržet hlas pod kontrolou, aby se nerozkřičela. „Tohle jsou mí předci! Jsme na stopě, jsme na stopě! Jak daleko je můžeme dohledat?“

Zalistoval jsem stránkami dozadu. „Na tvoji genealogii potřebujeme mnohem víc než tohle, Debbie. A neztrácejme ze zřetele, oč tu běží. O čem se potřebujeme dozvědět více, je ten druhý deník. Ten, který by nás mohl dovést k…“ – ztišil jsem hlas – „víte k čemu.“

„Platím tě já, nebo jsi zapomněl?“

„Jdou po nás krajně nepříjemní lidé, nebo jsi zapomněla? Nemůžeme se tu zdržovat déle, než je nutné.“

„Jak by nás tu mohli najít?“

„A co ten právník?“

„Ale jak by se mohli dovědět o právníkovi?“

„A co tvůj strýc Robert?“

„Víš, Harry, já tě tak nenávidím.“

„Já vím.“

Do napjatého ticha promluvila Zola: „Jsou tam registrační seznamy otroků.“

„Sinclairové nebyli otroci,“ řekla Debbie. „Byli to otrokáři.“

„Ale ze seznamů se dozvíme, kdo byli majitelé,“ podotkla Zola. „Obrátíme se na archivářku.“

Archivářka byla asi třicetiletá žena s oválnou tváří, masivními brýlemi a lesklými černými vlasy, které ladily s její pletí. „Vy jste tu s těmi druhými lidmi?“ zeptala se.

„S druhými lidmi?“ Pojednou jsem cítil, jak mi v útrobách klesá žaludek.

„S těmi lidmi, kteří tu byli včera. Ptali se mě na totéž.“

„To je konkurenční akademická skupina,“ řekl jsem. „Ano, soupeříme spolu. Mrzí mě, že vás nutíme dělat tutéž práci dvakrát.“

„To je v pořádku,“ řekla. „Co vám mám přinést?“

Během další hodiny jsme archivářku jaksepatří vytížili. Na stole se začaly vršit registrační seznamy otroků, úřední záznamy z voleb, daňové směrnice, soupisy porotců, křestní registry a další inventáře plantáží. Oběd jsme vynechali. Zapomněli jsme, že Dalton je před registrační přepážkou a dává pozor, jestli se neobjeví Cassandra a její přátelé. Zapomněli jsme i na hodiny, až si archivářka na sklonku odpoledne zdvořile odkašlala a řekla: „Zavíráme ve čtyři třicet.“

Zatraceně.

Ve čtyři patnáct jsme učinili druhý závažný objev. Bylo to v územním plánu, na mapě, jež znázorňovala hranice jedné plantáže. Inkoust byl tak vybledlý, že místy skoro zmizel, a mnoho jsme z toho nevyrozuměli. Ale jedno jméno se tu vyjímalo mezi ostatními.

Mapa plantáže zakreslená v měřítku 5 měřických řetězců na jeden palec… Charles Atkinson Esq & Company.

… Martin Tebbit.

1250 akrů č. 247, St. Ann’s, Jamajka.

Hleděli jsme na mapu, která znázorňovala nějaký nepravidelně tvarovaný pozemek na jihu ohraničený řekou a na severu pobřežím. Vyznačeny byly světové strany. Textu dole jsme stěží rozuměli:

… na základě Příkazu, který mi zaslal ctih. Charles Thomas Lynch, Kent,

… jeho viceguvernér a vrchní velitel ostrova Jamajka…

… a uloženo Martinu Tebbitovi senioru…

… hory a pozemku situovaných ve výše uvedené oblasti, formou a způsobem popsaným komisí a radou a…

… na výše zmíněném místě, provedeno 10, dubna 1674.

Podepsán John Horn.

Tebbit.

Archivářka si znovu odkašlala. Zola se předklonila. Ucítil jsem závan parfému. „Potřebujeme více času,“ zašeptala naléhavě.

„Co můžeme dělat? Budeme to muset nechat na zítra.“

„Harry,“ sykla. „Zapomínáš na ty zlý hochy? Maj před náma celodenní náskok.“

Debbie odsunula židli a přistoupila k archivářce. Zola a já jsme byli svědky vzrušeného mumlání a kroucení hlavami, načež obě zamířily ke starší šedovlasé ženě. Zmateně jsme přihlíželi, jak archivářka odešla z místnosti a šedovlasá žena zvedla telefon. Debbie na mě uličnicky mrkla. Následoval další hovor, tentokrát už hlavy přikyvovaly, a Debbie telefonovala, potom si něco psala. Potom se vrátila k nám. „Zhltneme svačinu a v šest hodin se vrátíme. Otevřou nám do půlnoci. Bezpečnostní služba je připravena pracovat přesčas a archivářka tu zůstane, aby na nás dohlížela.“

Zíral jsem na ni. Obdařila mě triumfálním úsměvem: „Právě jsem darovala dvanáct tisíc amerických dolarů jejich Oddělení oprav a vyvazování knih. Jsou to samozřejmě peníze sira Josepha. Co si třeba zajít k McDonaldovi?“

Venku na poklidné ulici seděl Dalton v autě zaparkovaném vedle dvou kanonů, které se vyjímaly po stranách loubí z bílého italského mramoru, v jehož stínu stála socha nějakého admirála. Dalton měl tvář slitou potem. Zamířili jsme do centra, kolem katedrály a pochmurně vyhlížejícího obezděného vězení. Přes velkou mříž na nás mávali muži. „Asi patnáct chlapů tam čeká na smrt,“ poznamenal Dalton a já jsem se podivil, jak to může vědět.

V jednom rušném nákupním centru jsme našli McDonald. Dalton se omluvil a odešel na toalety. Počkal jsem několik minut a opustil jsem frontu také, abych zamířil stejným směrem. Když jsem zahnul za roh, uviděl jsem asi třicet yardů před sebou Daltona, jak velmi věcně hovoří do mobilního telefonu. Otočil se, uviděl mě a s úsměvem si mobil zastrčil do zadní kapsy. Na jeho počínání bylo něco divného, ale já jsem nedokázal říci co.

Po rychlé svačině se Dalton odebral do Národního archivu spolu s námi. Jelikož jsme pracovali po zavírací době, Cassandra a její přátelé by neměli předpokládat, že budeme uvnitř. Nyní jsme si kupovali čas za cenu dvou tisíc dolarů na hodinu. A zatímco archivářka jezdila s těžkými svazky sem a tam, postupně nám před očima vyvstával rodokmen rodiny Sinclairů. Nebyl tam žádný Ogilvie, ani zmínka o tom, jak se dostal na Jamajku, nic, co by nás zavedlo k Pravému kříži, pokud ještě vůbec existoval. Ale v záznamech o plantážích se jako červená nit neustále táhlo jedno téma: dva deníky, které se předávaly z generace na generaci. Winston Sinclair nám jeden z nich dal. Potřeboval jsem ten druhý, asi jako člověk žíznící v poušti potřebuje vodu.

„Tady se dočítám o tomhle,“ řekla Debbie. „Byli to Britové, kdo zavedl plantážní systém, a ti dobyli ostrov až v roce 1655. Nic z dřívějška tu mít nebudou.“

„Takhle to není, slečno.“ Archivářka držela v náručí asi dvacet kilo záznamů. „Je pravda, že Britové sem vtrhli roku 1655 a zničili Iago de la Vega, které nyní nazýváme Spanish Town. Ale Španělé měli čas odtáhnout a své cennosti odvezli s sebou, patrně i spoustu záznamů. Dalších pět let se ještě drželi na severu ostrova, v okolí Ocho Rios.“

„Vy chcete říct…?“

„Je možné, že některé dokumenty přežily a byly odvezeny na severní stranu ostrova a odtud na Kubu. Mnoho Španělů si zřejmě myslelo, že je to jen otázka času, než Španělsko dobude Jamajku zpátky. A tak si tu své cennosti a peníze zakopali. Mluví se o podzemních chodbách, jež procházejí přímo pod vašima nohama. V každém případě byl sestaven oficiální seznam úkrytů. V devatenáctém století se historik jménem Edward Long dozvěděl, že tento oficiální seznam stále existuje a že je někde na Kubě. Nikdo neví kde.“

„Ale Španělé se už nikdy nevrátili…“

Archivářka se usmála. „Což znamená, že po celé Jamajce jsou zakopané poklady.“

Debbie zvolala: „Jé!“

„Ale vy snad nehledáte zakopaný poklad, nebo ano?“ Archivářka se snažila, aby to vyznělo jako žert.

„Jistě že ne,“ vyřkla Debbie tu lež s naprostou přesvědčivostí.

Zola se vzápětí zeptala: „Chcete říct, že tu nemáte žádné záznamy, které by pocházely z doby před britským záborem?“

„Tak nějak. Jenže vy jste zatím hledali jen ve veřejných a církevních záznamech. Mohli byste zkusit nahlédnout do soukromých. Máme tu dopisy a dokumenty psané ve španělštině, portugalštině, holandštině a také latině. Dokonce nám nedávno darovali nějaké materiály z Kuby, ze Santiaga de Cuba, hned za vodou.“

Narazili jsme na to hodinu před půlnocí.

Zatímco Debbie a Dalton se pohybovali v čase staletími nazpět, Zola a já jsme vyrazili vpřed a sledovali deníky, jak se předávaly z generace na generaci. Hrdlo jsem měl ze suchého ovzduší archivu a ze staletého prachu na záznamových knihách vyprahlé jako troud. Debbie si tužkou doplňovala mezery ve svém rodokmenu. Archivářka s kalným zrakem nám přivezla v bedně od čaje dokumenty, které jim nedávno darovala Eldridgeova továrna na rum.

StClairové postavili na své plantáži továrnu na rum. Winstonu Sinclairovi, poslednímu potomkovi z Debbiiny jamajské linie, zachutnaly výrobky natolik, že zbankrotoval a zemřel v chudinské čtvrti Trench Town. Noví vlastníci továrny předali dokumentaci Národnímu archivu. Zde stopy deníku v čase končily, pokud stále existoval.

Naklonil jsem se nad bednu od čaje. Nevím proč, ale můj zrak upoutal tenký štůsek kvartových papírů, svázaných dohromady růžovou stuhou. Měl jsem dojem, že písmo poznávám. Vytáhl jsem svazek z bedny a stuhu rozvázal. Začínaly se mi třást ruce. Zalistoval jsem několika vybledlými, zahnědlými stránkami. Cítil jsem, jako by mne rozechvíval slabý elektrický proud.

Řekl jsem: „Ahoj, starý příteli.“ Pronesl jsem to docela tiše, ale můj hlas se přesto jaksi nesl, jako by pronikal stěnami budovy ven. Ostatní ztuhli.

Ryzí karibské zlato.

Ogilvieho druhý deník.

KAPITOLA 25

„To nemáme šanci do půlnoci okopírovat.“

„Mám v autě foťák,“ řekl Dalton.

„Žádné fotografování,“ řekla archivářka. „Na to dbáme velmi přísně.“

Opatrně jsem zalistoval křehkými stránkami. „Když jsme na to čtyři, mohli bychom se tím za dvě nebo tři hodinky prokousat.“

„Dohoda zní, že zavíráme o půlnoci, pane. To je za padesát minut.“

Debbie řekla: „Škoda. Ráda bych vašemu Oddělení oprav a vyvažování darovala další dva tisíce dolarů.“

Archivářka odpověděla: „Když to prezentujete takhle, promluvím s hlídačkou.“

„Já také,“ řekla Debbie. „Jak se jmenuje?“

„Ruth.“

Rozdělil jsem štos na čtyři části. Dalton, Zola a já jsme se urychleně pustili do kopírování. Debbie se vrátila po chvíli. „Ruth říkala, že na dítě dohlíží její matka, ale i tak se u nich chystala přespat. Ruth nesmí přijímat osobní dary, ale dvojnásobná gáže za den jí úplně postačí. A předpisy neříkají nic o tom, že nesmím něčím podarovat babičku.“

Kolem druhé ranní jsme poděkovali znavené archivářce a Ruth u bezpečnostní přepážky a vynořili se z budovy do prudkého větru. Debbie usedla za volant jako předtím, zdálo se, že řídí ráda. Časně ranní provoz v Kingstonu byl lehký, ale dost chaotický, nicméně Debbie se jím svižně proplétala. Začínal jsem si na to rušné město pomalu zvykat a s pomocí mapy jsem ji navigoval po Old Hope Road na Matilda’s Corner, kde jsme odbočili doprava a dali se po silnici, jež vedla podél University of the West Indies. Když jsme posléze vjížděli do horského průsmyku, poryvy větru značně zesílily, až jsem se začal obávat padajících stromů, nemluvě o možnosti, že by nás to sfouklo přes okraj dolů. Asi ve tři ráno jsme bezpečně dorazili k naší „zašíváme“. Strmá křovím lemovaná příjezdová cesta byla přes noc tlumeně osvětlená, také u bazénu a vířivky se pořád svítilo. Bzučení hmyzu utichlo, místo toho se teď mezi stromy proháněl prudký vítr.

Naše „chata“ – ve skutečnosti solidní vila – stála mezi pěti dalšími budovami na několikaakrové mýtině zakousnuté do deštného pralesa, za ní byla hluboká rokle a před ní plavecký bazén. Debbie si rozložila své poznámky na velkém stole v jídelně. Dalton zmizel v kuchyni a Zola vyšla ze svého pokoje ve stejném pyžamu a županu, jež měla onehdy na sobě ve svém greenwichském bytě.

Dospěli jsme do onoho stavu vyčerpání, kdy už jsme se nemohli zastavit. Popíjeli jsme čaj, zatímco Debbie začala v hlubokém soustředění načrtávat svůj rodokmen. Klid v místnosti občas prořízlo její nadšené Jé! či Ano! Po hodině stanula ve dveřích a řekla: „Pojďte se kouknout.“

Sklonili jsme se nad jejím malým rodokmenem. James Ogilvie si vzal Fionu McKayovou a měli spolu tři děti, samá děvčata. Nejmladší z nich, Agnes Ogilvieová, se narodila roku 1630, již na sklonku Ogilvieho života. Marmaduke StClair si mezitím vzal Inez Teriakovou, patrně místní Španělku. Jejich dítě, Eduardo StClair, si vzal Agnes Ogilvieovou. Rodiny spolu musely udržovat blízké styky. Z tohoto manželství vzešli Inez StClairová (nar. 1649) a Eduardo StClair jr. (nar. 1651). Inez StClairová se vdala za Roberta Tebbita a tato tebbitovská linie pokračovala přes Jamese a Marthu Tebbitovy, až posléze na Jamajce vymřela. Linie vedoucí přes Eduarda StClaira jr. pokračovala až k nedávno zesnulému Winstonu Sinclairovi.

Zola řekla: „Skvělá práce, Debbie. Takže rodiny Ogilvieho a StClaira spojil sňatek, jedna z potomků si vzala nějakého Tebbita a založili jamajskou tebbitovskou linii, ta druhá linie vedla přímo k Winstonu Sinclairovi.“

„Jedna záhada je vyřešena,“ prohlásil jsem. „Tebbitovi byli nejbližší Winstonovi příbuzní.“

Dalton se skláněl nad Debbiiným diagramem, jako Rommel studující mapu. „To dokazuje, že jsme na správný stopě. Pěkný, holka.“

Zola řekla: „Přímo úžasný. Ale v prvé řadě by mě zajímalo, jak se vůbec James Ogilvie a Marmaduke StClair dostali na Jamajku?“

„Přesně tak. Jak se sem dostali?“ zeptala se Debbie. „A vůbec, nebyla Jamajka v té době pod španělskou nadvládou? Jak je možné, že se tu směli usadit? Jak to, že je Španělé neupálili u kůlu nebo jim neprovedli něco podobně strašného?“

„To se možná dozvíme z Ogilvieho záznamů.“ Hořel jsem nedočkavostí, až se na ně vrhnu.

„Možná ano,“ vyhrkla Zola s ještě větší netrpělivostí než já.

„A James Ogilvie si vzal Fionu,“ podotkl jsem.

„Svoji lásku z dětství?“ usmála se Debbie, okouzlená tou romantickou vidinou.

„Muselo to tak být.“ Zamyslel jsem se nad tím, zkoušel jsem si představit Ogilvieho, jak se trmácí tu dlouhou cestu do Tweedsmuiru, jen aby se vrátil zpátky se svou nevěstou, kterou si vybral v dětství. Pravděpodobnější bylo, že poslal dopis, který přiměl mladou Fionu, aby opustila domov a rodinu vydala se za ním sama přes oceán. „Ať už to bylo jakkoli, pro mladou dívku to musel být v té době pořádný kus cesty.“

Zola řekla: „A Marmaduke si vzal místní. Ty rodiny musely udržovat blízké styky – jejich děcka se nakonec vzala.“

„Jen si říkám, proč se nakonec nevrátili do Anglie?“ přemítala polohlasně Debbie.

Zívl jsem. Všechny svaly po těle mi trnuly vyčerpáním. „Já končím. Odcházím do postele s Ogilvieho deníkem.“

„Můžu se k tobě připojit?“ zeptala se Zola a všichni jsme se zasmáli.

V posteli jsem se podíval na hodinky. Byly čtyři hodiny ráno a já jsem byl unavený do morku kostí. Zhasnul jsem světlo, zavřel oči a poslouchal skučící vítr v korunách stromů a vrzání a sténání chatové konstrukce. Pohroužil jsem se do mrtvolného spánku.

Nevím co, ale něco mě asi za hodinu probudilo. Ležel jsem uprostřed tmy a poslouchal vítr, který mezitím ještě zesílil. Vyštrachal jsem se z postele a dobelhal se k oknu. Nevím, co jsem čekal, že uvidím. Na začátku příjezdové cesty, asi třicet yardů napravo od vjezdu, stálo auto. Světla mělo vypnutá, ale jeho obrysy byly matně vidět v tlumeném světle směřujícím od bazénu. Někdo u něj stál, hlavu strčenou v okýnku, a hovořil s řidičem. Když jsem se potmě rozkoukal, zjistil jsem, že v autě sedí dva lidé. Vzápětí jsem viděl, jak couvá a jak po strmé cestě tiše ujíždí zpátky, mizející silueta na pozadí světel Kingstonu.

A od auta se vracel, se svazkem papírů pevně přitisknutým k hrudi, Dalton.

KAPITOLA 26

Nemůžete vědět, jak moc toužím tento příběh vypovědět. Doufám, že jednoho dne si jej přečte někdo z mé vlasti. Dobrodružství, která mě potkala v Americe, jsou tak prapodivná, že tomu sám stěží věřím. Dovolte mi začít s vylíčením obav, jež se ve mně probudily, když jsme se blížili k tomu vzdálenému kontinentu, a toho, jak byly tyto obavy nejprve rozptýleny, aby se pak vrátily s dvojnásobnou zběsilostí.

„Co je auto-da-fe?“

„Proboha, copak ten Skot nic neví?“

Turek řekl: „Je to španělskej výraz pro ‚akt víry‘, Jamesi.“

„A proč se toho všichni tak děsí?“ V plachtoví to slabě praštělo, ale moře bylo klidné a já jsem se mírně kolébal ve svém hamaku. Průlez nahoře byl otevřený, ale chladivý vzduch, na který jsme si zvykli, byl ten tam a nyní na nás shora sedal těžký vlhký žár. Za velkým obdélníkovým mřížkováním ve stropě podpalubí se rýsovala Severní koruna, jejíž hvězdy se při kolébání lodi mihotaly mezi drobnými čtverečky. Myslel jsem, že se mi podařilo napočítat pět nebo šest nezřetelných hvězd.

„On vážně neví nic,“ ozvalo se z kouta podpalubí. „Nic.“ A následoval drsný suchý kašel.

Turek řekl: „Copak jsi nikdy neslyšel o Hawkinsově výpravě?“

„Ne,“ odvětil jsem do tmy.

Kdosi se zasmál. Někdo další řekl: „Há!“

„Byla to pohroma.“ Poznal jsem Hltounův hlas. „Angličtí mariňáci byli v Mexiku dopadeni Španěly. Ti námořníci byli luteráni. Španělé je nejdřív uvěznili v prasečinci a nutili jíst prasečí žrádlo. Na pití jim dávali octovou vodu. Pak si museli vzít na sebe žlutý pláště a do rukou zelený svíčky a byli odvedeni s provazy kolem krku na tržiště, kde přečetli jejich rozsudky před vyjícím davem. Někteří z mariňáků byli spáleni na popel. Jiní byli hodinu po hodině bičováni, až jim ze zad slezla kůže. Jiným zpřelámali končetiny. Tohle je auto-da-fe, Skote. Je to křesťanská dobročinnost inkvizice a na to se musíš připravit, pokud tě Španělé zajmou.“

„Aspoň už teď chápeš, proč kolem tebe spí samá vězeňská chátra, Skote,“ řekl Turek. „Je to jedinej způsob, jak mohl Raleigh tuhle výpravu obsadit.“

„Díky, Turku, za to, žes mě přizval taky.“

Turek se potmě potichu zasmál.

Několik dalších hodin jsem se díval, jak Koruna pomalu mizí z mého obdélníku nebes a jak její místo zaujímá mohutný Herkules. Příliš mnoho věcí mě mátlo. Přemítal jsem nad krásou, kterou jsem viděl na hvězdné klenbě nad hlavou, a nad neproniknutelnými hlubinami propasti, na níž jsem se plavil. Přemítal jsem nad krutostmi, které si lidé navzájem činí ve jménu Boha lásky. Ležel jsem ve vlastním potu, cítil špínu a naslouchal vrzání lodi a kašlání a chrápání hospodských šmejdů kolem sebe. A přemítal jsem, zdaleka ne poprvé, zda by nebylo bývalo lepší, kdybych žil svůj život v nevědomosti a choval ovce ve studeném a tichém údolí Tweedsmuiru.

Osmnáctý den po bouři začalo být neuvěřitelné horko. Podle pana Harriota jsme se nyní blížili k nepřátelskému španělskému území. Hlídky byly ostražitější a sir Richard a Fernandez trávili více času na palubě, hledíce na prázdný obzor.

Ráno devatenáctého dne se shora ozval vzrušený výkřik. Nějaký námořník ukazoval na oblohu. Vznášel se tam osamělý pták, tak velký, že většího jsem jaktěživ neviděl. Přiblížil se k lodi a lenivě kroužil kolem stěžňů. Muži propukli v jásot a křik. Krátce poté přišli na palubu hudebníci a zahráli nějakou melodii, při níž se někteří námořníci dali do tance a směšně hopsali po palubě.

„Brzy uvidíme zemi!“ usmíval se šťastně pan Bowler.

Na chvilku jsem se poddal hříchu pýchy. „No ano, přesně jak jsme s panem Harriotem předpokládali na základě našich pozorování hvězd.“ Cítil jsem, jak mi tvář rudne studem nad mou vlastní arogancí, ale pan Bowler se jen zasmál a poplácal mě po zádech.

To už se k prvnímu ptákovi připojili další a potom jsme uviděli, jak se na vlnách pohupuje kmen, takřka ponořený pod hladinou. Loď se rozebzučela vzrušením: plachty byly skasávány s větším nadšením, paluby se drhly s větší vervou, hovory v lodní kuchyni získaly na živosti. Dokonce i panu Salterovi, měl jsem dojem, hrozilo nebezpečí, že se usměje.

Jedenadvacátého dne se na obzoru objevil dlouhý, nízký nepravidelný tvar. „Země na obzoru!“

Druhý den sir Richard stočil loď na severozápad. Tyrkysové vody zčeřil burácející příboj a objevil se ostrov hustě porostlý zelenými stromy, s dlouhým úsekem pláže. Spustili jsme kotvu. Celý jsem se chvěl očekáváním, ale pak mi pan Salter k mému zklamání nařídil, abych zůstal na palubě. Zatímco mariňáci směli na břeh, aby si vychutnali pevnou zemi pod nohama, já jsem měl provádět inventuru potravin. Celý den jsem strávil škrábáním v temném, zatuchlém podpalubí, kde ze mě jen crčel pot, a kolem sebe jsem slyšel pištění a cupitání krys. Zápach byl téměř nesnesitelný. Sýr již dávno žlukl a na sucharech byla tlustá vrstva povlaku. V sudech s vodou plavali tlustí bílí červi a já přísahám, že jich tam bylo víc než vody. Krysy nadělaly díry do pytlů a nyní se očividně cpaly semeny a překotným tempem se množily. Co nejrychleji jsem spočítal sudy a pytle, přičemž jsem měl co dělat, abych se v tom odporném vzduchu nepozvracel. Té noci jsem spal na palubě, kde jsem větřil dým z táborových ohňů na pláži a naslouchal vyhrávání hudebníků.

Druhý den jsme opět vypluli a zamířili k zálivu, kde měly dle očekávání sira Richarda kotvit další lodě. Ale nic tam nebylo. Znovu jsme spustili kotvu a Ralph Lane na břehu týden stavěl pevnost pro případ, že by se znenadání objevili Španělé. Já jsem za celou tu dobu neopustil loď, protože jsem měl pořád něco na práci: bylo mi jasné, že pan Salter na mě nevraží. Přitom incident s mal de mer byl již dávno věcí minulosti. Začal jsem si říkat, jestli pan Bowler neměl pravdu, jestli mi ten muž vážně nemá za zlé, že umím číst a že mám vědomosti, třebas jen omezené.

Krátce po postavení pevnosti spatřila hlídka na obzoru stěžeň. Vojáci se spěšně vrátili na loď, zvedli jsme kotvu a vyrazili za lodí. Ukázalo se, že je to Elizabetha. Na oslavu jsme pálili z kanonů a stříleli z mušket.

Zanedlouho jsme natrefili na další loď, tentokrát španělskou, jejíž kapitán se při pohledu na nás tak vyděsil, že posádka se ihned rozprchla v záchranných člunech. Loď byla naložená suknem, ale jídla a vody jsme na ní objevili jen málo. Tou dobou jsme už zoufale pociťovali nedostatek potravin. Bez čerstvého ovoce a živého inventáře se nezdálo možné, že bychom se mohli dostat do našeho cíle. Nakonec jsme prvního června dorazili k ostrovu, který mariňáci znali jako Hispaniolu. Říkali, že je na něm silná posádka španělských vojáků a že jen zoufalství mohlo dohnat sira Richarda, aby na takovém místě zakotvil.

Spustili jsme pouze jednu kotvu asi půl míle od břehu, napjati očekáváním. Ve vzduchu jsme mohli cítit zemi. Starší muži reptali, že vítr roznáší horečku, a pan Bowler se mě snažil vyděsit historkami o vředech, žloutence a smrtících nákazách, jež k nám od břehu vanou, ale já jsem to ve svém vzrušení nevnímal a nos mi zahltily pouze vjemy, jež pocházely z bujné, zapáchající vegetace tropů. Břeh lemovaly davy lidí a někteří z nich mávali. Pohled na nás musel Španělům nahánět hrůzu, když viděli těch deset kanonů, dvě lehká otočná děla a na slunci se blyštící pancíře stovek vojáků.

Po chvíli se na moři objevil člun, v němž veslovalo deset námořníků. Když se blížil, viděl jsem, že muž stojící na zádi má tmavou kožovitou pleť, nepochybně vlivem působení slunce v kombinaci s přirozeným zabarvením. Měl tmavě šedý plnovous a stál i vzdor kymácení lodi vzpřímeně. Tehdy poprvé jsem spatřil Španěla. Působil pyšně a povýšeně, tak jak jsem to slýchal od námořníků, když popisovali lidi z jeho národa.

Na boku lodi se objevili Fernandez a Grenville. Pak byl přes bok Tigera spuštěn náš záchranný člun a nastoupilo do něj několik důstojníků. K mému překvapení na mě Grenville luskl prsty. Slezl jsem po provazovém žebříku dolů a připojil se k pánům v kolébajícím se člunu. Vytušil jsem, že dojde na uplatnění mých znalostí o dobytku.

Byl to vskutku divný pocit, když jsem pod nohama opět ucítil pevnou zemi. A ještě divnější byly tváře, které nás uvítaly. Mnohé byly černé. A některé myslím čínské.

„Nač myslíš, hochu?“ zeptal se mě Marmaduke s úsměvem, když jsme kráčeli po nábřeží.

„Sire, myslím na pevnou zemi a zelí a květáky, a melouny a pomeranče, a čistou sladkou vodu bez červů. Myslím také na to, že jsme těm lidem vydáni na milost a nemilost, a podle toho, co jsem o Španělech slyšel –“

„Jsme tu pod vlajkou příměří, chlapče,“ vložil se do řeči pan White.

„Jistě,“ řekl sir Richard. „A já tu mám pár kanonů, abych ji podepřel.“

Ani na okamžik jsem si nepomyslel, že by nás lodní kanony zachránily, kdyby si Španělé usmysleli upálit několik kacířů, ale bývalo by bylo pošetilé zmiňovat se o tom.

Byli jsme eskortováni – to je myslím to pravé slovo – asi tuctem těžce ozbrojených španělských vojáků. Na přelidněné ulici volně pobíhaly kozy. Nějaký kněz, když jsme šli kolem, učinil znamení kříže; to gesto mne nijak neuklidnilo. Mnozí ze zírajících diváků měli křiklavé oblečení, zářivě žluté a rudé kabátce a kolem krků či kolem hlav uvázané barevné kapesníky. Vyvedli nás na schody nějakého kostela. Byl tam baldachýn a pod ním na nás čekal malý rozložitý Španěl, obestřený fluidem autority a obklopený vojáky a civilisty. Proběhla výměna zdvořilostí a následoval dlouhý rozhovor ve španělštině, který Fernandez siru Richardovi překládal. Nedostalo se mi té cti stát ve stínu baldachýnu, a tak jsem žíznil a potil se na pražícím slunci, rozpačitý z úsměvů a chichotání dvou mladých dívek, jež zřejmě uváděl v úžas můj kabátec a krátké kalhoty.

Nakonec mi pan White pokynul, ať předstoupím. „Běž s tím hochem,“ řekl mi. „Vyber dva býky a deset nejlepších krav, co najdeš, a přiveď je zpátky na nábřeží.“

Kráčel jsem s chlapcem, mladším než já, po zaprášených ulicích lemovaných jasně natřenými dřevěnými domy. Některé z nich byly docela impozantní, měly balkony, z nichž shlíželi muži a ženy a pokřikovali poznámky, kterým jsem nerozuměl, ale které, jak jsem si jist, nebyly nikterak lichotivé. Na kraji města stála dřevěná kůlová ohrada a v ní asi sto kusů bílého dobytka, druh, jaký jsem nikdy neviděl.

Ve skutečnosti jsem nedokázal říci, které jsou nejlepší a které nejhorší, a tak jsem vybral ty největší, že z nich bude víc masa. Prodírali jsme se s chlapcem mezi nimi a vyhýbali se ostrým rohům, dokud jsem nevybral deset kusů, které jsme pak odvedli ulicemi zpět na nábřeží. Nebyl to úkol, který by se obešel bez potíží, protože dobytek byl stejně hloupý jako tweedsmuirský, ale značně divočejší. Čekala tam španělská pinasa a my jsme dobytek po lodním můstku nasměrovali na její palubu. Pak jsme se vrátili, abychom v další ohradě vybrali býky. Druhý přesun dobytka byl mnohem nebezpečnější.

Zažil jsem dlouhý a těžký den, ale na jeho konci jsem spokojeně konstatoval, že na palubě Tigera máme dvanáct kusů bílého dobytka, dvacet prasat, stejný počet ovcí a asi stovku kuřat a k tomu krmivo na jeden měsíc. Celou noc jsem chodil ve světle luceren a značkoval jsem a organizoval svá zvířata, zatímco ze břehu ke mně doléhal smích a hudba, jak se páni bavili u dlouhých stolů, které pro ně na pláži připravili. Ostatní námořníci tahali na loď vodu a pivo, krásnou listovou zeleninu a báječné čerstvé ovoce a riskovali potrestání, neboť zboží ochutnávali. Také já jsem okusil hříchu v podobě melounu tak lahodného, že musel pocházet přímo od Boha. Za rozbřesku jsem byl se svým úkolem hotov a šel jsem si lehnout do hamaku dočista vyčerpaný, ale s pocitem velkého uspokojení.

Na Hispaniole jsme se zdrželi tři dny. Hrůzné historky o auto-da-fe, které jsem slýchal od námořníků, mi nešly dohromady s pohostinností, se kterou jsem se setkal během několika výletů na břeh. Dvě dívky, které se prve smály mému oblečení, se jmenovaly Isabelle a Regina de Angulo a byly to dcery vojenského guvernéra ostrova. Anglicky neuměly, ale v guvernérově velkém domě, plném nábytku a obrazů, jež nemohu ani popsat, jak byly krásné, mě učily hry s malovanými kartami a také jednu neobvyklou hru, při níž se pálkou přes síť odpaloval míč. V tom žáru to bylo vskutku vyčerpávající, ale přesto jsem prožíval radostné období. Musím přiznat, že Hispaniolu jsem opouštěl s jistou lítostí a říkal jsem si, že život strávený obhospodařováním ovcí v Tweedsmuiru by byl přeci jen dost omezující.

Tiger a Elizabeth odpluly z Hispanioly sedmého června. Dva týdny poté jsme spatřili velký kontinent a opatrně jsme se plavili k jeho pobřeží. Před námi tu byli Amadas a Barlowe a pobřeží prozkoumali. Přesto to bylo vrcholně nebezpečné, neboť mezi oceánem a zemí se jako barikáda prostíraly písečné mělčiny. Krom toho jsme se nacházeli v části Atlantiku, kde mohla znenadání nastat bouře. V blízkosti pevniny se navigace lodi ujal mistr Fernandez. Měl za úkol proplout přes písečné naplaveniny a dostat se do klidnějších vod mezi pískem a pevninou.

Naneštěstí se lodivod dopustil velké chyby, když špatně odhadl hloubku moře. Tiger uvízl na písku a odmítal se hnout. Kapitán Elizabethy a další dvě lodi s kořistí zde také pevně zabředli. A do toho se zčistajasna přihnala bouře. Na moři se zvedly obří vlny a do Tigera, který k nim byl natočený bokem, dvě hodiny nemilosrdně bušily. Vypadalo to, že velká loď se každou chvíli rozlomí. Všichni jsme děkovali Bohu, když přišel příliv a mohutná vlna vyzvedla loď z písku.

Když se prudká bouře utišila, mohli všichni vidět škody, které napáchala. Moje zvířata se vrhla do vody a odplavala na břeh. Lodní kýl byl tak poškozený, že do podpalubí vnikla mořská voda. Naše suchary, rýže, kukuřice, semena na sadbu, všechno vzalo za své. A tak život kolonie čítající přes sto duší neměl vůbec záviset na pěstování úrody, jež by jí skýtala obživu, nýbrž na dobročinnosti divochů.

Po rozsáhlých opravách se nám podařilo učinit Tigera znovu schopným plavby. Nastoupili jsme na lodě naší vzkříšené flotily, jež vyplula, aby se přesunula o deset leagů na sever, k hluboké mezeře v mělkém pásmu zvaném Outer Banks. Tentokrát se lodě držely v bezpečné vzdálenosti na moři a my jsme je vykládali a veslovali se zásobami napřed do skladu na Outer Banksu, než jsme přistáli na ostrově Roanoke, kde jsme měli založit naši kolonii. Tento ostrov byl úrodný, chráněný před slídivými zraky Španělů písečnými šelfy a oddělený od pevniny pruhem klidné vody o šířce jednoho leagu, který nám skýtal jistou ochranu před útoky divochů. Byli jsme totiž na dohled od jejich vesnic, právě za tím pruhem vody.

V tomto stadiu se guvernérem nové kolonie stal Ralph Lane. Postavil si na Outer Banksu dům a dohlížel na pokračující převoz našich zásob z lodí na ostrov Roanoke. Na severu ostrova byla zbudována pevnost, jež měla zhruba dva leagy na délku a půl leagu na šířku. Byla to dost ubohá stavba z trámů a písku, jež měla daleko k hradům, které jsem znal z rodného Skotska. Po jejím dokončení jsme začali pracovat na stavbě svých domů. Páni si vystavěli pěkné budovy, ale námořníci, kolonisté a vojáci si splácali domy, které byly ještě primitivnější než ty v Tweedsmuira.

Nebudu popisovat potíže, s nimiž jsme se potýkali. Páni nepracovali, pořád jen prováděli průzkumy, skicovali a měřili. Ostatní kolonisté na ně pracovat odmítali. Mnozí z vojáků se chovali jako divoká zvířata. Krátce poté Ralph Lane zavedl přísnou disciplínu a nejeden voják skončil pověšený na stromě, aby tam shnil. Nad tím vším se vznášela hrozba hladu, jak se zásoby jídla ztenčovaly a vztahy s divochy, jež započaly dobře, komplikovaly.

Po celou tu dobu jsem setrvával ve střehu, abych zjistil, jaký je skutečný účel této kolonie. Měl jsem dojem, že musí mít něco do činění s přítomnými pány. Těžko by hledal lidi, kteří by se méně hodili na praktické práce jako pěstování plodin, výkopy a stavby. Za jasných nocí měřil pan Harriot Jakubovou holí polohy hvězd. A jedné takové noci jsem dostal nápad. Byli jsme na pláži, já s břidlicovou tabulkou a lucernou a pan Harriot s Jakubovou holí a kompasem. Zrovna měřil pozici vycházející hvězdy, Aldebaranu, v souhvězdí Býka.

„Sire,“ řekl jsem. „Říkal jste mi, že ke zjištění zeměpisné délky potřebujete hodiny, jež vám sdělí čas v Anglii, který můžete porovnat s místním časem.“

„To je pravda, Ogilvie.“ Můj pán s přimhouřeným zrakem hleděl podél střelky kompasu. „A také jsem říkal, že na toho, kdo takové hodiny vyrobí, čeká sláva a bohatství.“

„Není však nutné je vyrábět,“ vyhrkl jsem vzrušeně. „Už existují!“

Pan Harriot zvedl oči od kompasu. V tlumeném světle lucerny jsem viděl, jak zvědavě zkoumá moji tvář.

„Támhle, na obloze!“ A ukázal jsem na tenký srpek měsíce. „Což je nevidíte, sire? Měsíc lze využít jako hodiny. Jeho pohyb na pozadí hvězd je podobný jako pohyb ručiček na ciferníku. Pokud víte, že měsíc o půlnoci v Anglii mine nějakou hvězdu a my ho zde uvidíme míjet tutéž hvězdu v šest hodin večer, pak máme naši zeměpisnou délku. Bude to čtvrtina dne, neboli devadesát stupňů.“ Měl jsem co dělat, abych nezačal skákat vzrušením.

Pan Harriot se zasmál. „Uklidni se, Ogilvie! Co myslíš, že Kendall a já provádíme, když pořád sledujeme polohy hvězd? Obávám se však, že tahle metoda nefunguje. Pohyb měsíce vůči hvězdám nejsme schopni s dostatečnou přesností předpovědět a ani nemáme dostatečně přesné hvězdné mapy.“

Cítil jsem, jak se celý scvrkávám zklamáním. Avšak porážka mě pouze naplnila odhodláním. Jednoho dne ten přetěžký problém vyřeším, předsevzal jsem si.

Dosud jsem nepřišel ani na to, jaký je tajný cíl, a začal jsem si říkat, že asi nebude splněn dříve, než kolonie pevně zapustí kořeny. Začal jsem rovněž chovat podezření, že cílem spiklenců je zničit kolonii zevnitř. Neboť se v ní stále vraždilo a strach, který naši skupinu prostupoval, nepramenil jen ze sílícího nepřátelství Indiánů.

Velká úleva, ba dokonce radost, zaplavila naši malou komunitu, když byl vrah v našem středu konečně odhalen a dopaden. Ale ze všech dobrodružství, která mě v Americe potkala, mne žádné nerozrušilo a nepoznamenalo tolik jako soud s lékárníkem Abrahamem Rosenem.

KAPITOLA 27

Temné mraky vršící se jeden na druhém hrozily bouří. A vskutku, když jsem vyšel z domu pana Barlowa s náručí plnou jeho poznámek, oslnil mě zášleh, když oblohu daleko nad mořem, od vysokých mračen po oceán, pročísl na zlomek vteřiny rozvětvený blesk. Moře bylo temně zelené a rozbouřené a na písečné břehy rytmicky dorážely vlny s bílými chocholy. Viděl jsem, jak se stěžně Tigera a Roebucka kymácejí sem a tam.

Z mé každodenní dopolední práce, jež obnášela kopírování nákresů a přepisování konceptů pánů Harriota a Barlowa, mě vytrhl příchod Anthonyho Rowse. Nesl si pod paží nějakou tlustou knihu a tvářil se zachmuřeně. „Mladý Skote, nech toho. Dnes ráno tě čeká jiný úkol. Pober si písařské náčiní a mazej do kaple. A ať toho máš pořádnou zásobu.“

V příští chvíli byl Rowse ten tam, zatímco já jsem spěšně sbíral pergameny, brka a inkoust.

Na pódiu v kapli stál čelem ke shromáždění dlouhý, hrubě přitesaný stůl. V ovzduší se vznášela vůně čerstvě opracovaného trámoví. Přední řady byly obsazeny asi tuctem pánů. Zbylá místa za nimi zaujali dělníci, námořníci, kupci a vojáci. Stěží by se mezi ně vecpala myš. Kvůli té tlačenici v zadní části kaple, kde byla místa pouze k stání, šlo stěží otevřít dveře.

Ralph Lane jako guvernér kolonie zaujal místo uprostřed stolu. Nalevo od něj seděl pan Kendall, napravo pan Rowse.

Připomněli mi Svatou Trojici, v čele s guvernérem Lanem jako Bohem, ale rychle jsem tu rouhačskou myšlenku zapudil. Seděl jsem úplně na kraji dlouhého stolu, po levé ruce Ralpha Lanea. Úkol, o němž mluvil Anthony Rowse, se vyjasnil. Jelikož jsem se vyučil umění rychlého a zkráceného psaní, připadla mi role notáře u soudu. Byl jsem hrdý a současně nervózní. Co se týče povahy a účelu soudu, mé nejasnosti se měly zakrátko rozplynout. Před sebe jsem si vyskládal pořádnou zásobu pergamenu, brk a inkoustu. Jinak byl stůl holý, s výjimkou knihy, kterou jsem předtím viděl pod paží Anthonyho Rowse a která teď spočívala před Ralphem Lanem. Rozechvěla mne neblahá předtucha, když jsem zjistil, že je to Malleus Maleficorum – Kladivo na čarodějnice.

Můj učitel Thomas Harriot seděl vpředu mezi Amadasem a právníkem sirem Edwardem Colem. Guvernér Lane luskl prsty na vojáka Johna Vaughana, který stál v zadní části kaple. Kapitán Vaughan vyšel ze dveří a nechal nás uvnitř trnout zvědavostí a vzrušením.

Po chvilce zavládl vzrušený hovor a všechny zraky se obrátily dozadu. Dva vojáci, kteří si lokty a rameny razili cestu davem, mezi sebou vlekli lékárníka Abrahama Rosena. Lékárník měl ruce a nohy v řetězech a kolem krku lano, které držel jeden z vojáků, takže byl veden jako pes na vodítku. Kulhal a byl potlučený a podle všeho trpěl bolestí. Přes noc jsem slyšel bolestivé výkřiky a nyní mi byl jasný jejich zdroj: vojáci konali svou práci. Rowse byl zjevně vyděšený, a když ho vláčeli k pódiu, šlehal divoce očima zprava doleva, jako by hledal cestu úniku.

Ralph přejel očima podél stolu ze strany na stranu a pak je upřel na lékárníka. „Rozumíte obviněním, jež proti vám byla vznesena?“ zeptal se.

„Ano, a jsem ve všech bodech nevinný,“ řekl lékárník mdlým a zděšeným hlasem, který však nepostrádal odhodlaný podtón.

„Přečti je.“ Ralph posunul kousek papíru směrem ke mně.

Četl jsem a myslím, že se mi trochu třásl hlas: „Jste obviněn za prvé z toho, že patříte ke Spolku čarodějnic. Za druhé jste použil svých tajných znalostí o čarodějnictví a jedech, abyste odstranil tělo Simona Holbyho z Yorku. Za třetí jste okultními způsoby zavraždil tesaře Johna Barnese. Za čtvrté jste otrávil Simona Fludda z Exeteru. Za páté jste otrávil Davida Falconera. Za šesté, ačkoli jste Žid, jste se nechal pojezuitštit, zkorumpovat a přimět Španělskem, abyste tuhle expedici rozvrátil zevnitř, a jste tudíž obviněn z velezrady.“

Ozvalo se další vzrušené mumlání. Lane zavrčel: „Ticho.“ Pokynul siru Edwardu Coleovi, vysokému muži v černém saténu a bílém límci. Měl krátký šedý vous, prořídlé vlasy na temeni a zchřadlou levou ruku. Postavil se před guvernéra Lanea, tak, aby mohl mluvit k Laneovi i ke shromáždění za sebou, občas více k jednomu než ke druhému.

„Záležitost přednesená tomuto soudu, guvernére, je povahy obludné. Zavraždit člověka je samo o sobě hnusné. Ale spáchat takový čin za pomoci tajného vědění a čarodějnictví značí paktovat se při tom konání se samým ďáblem a de facto jednat proti Bohu. Pokoušet se rozbít tuto expedici, jež má souhlas a licenci Jejího Veličenstva, je totéž jako pracovat pro nepřítele Jejího Veličenstva, to jest pro Filipa Španělského.“ V tom okamžiku sir Edward upřel pohled na Lanea, jenž byl svou nenávistí vůči Španělsku proslulý.

Sir Edward teď svou zdravou rukou ukázal na chvějícího se lékárníka. „Toho ničemu musí stihnout trest obvyklý pro velezrádce. Musí být pověšen a zaživa odříznut, musí mu být odříznuty a před očima spáleny genitálie a vyňaty vnitřnosti, dokud bude naživu. Jeho tělo pak musí být spáleno na popel, jak je u čarodějnic zvykem.“

Ozvalo se chřestění řetězů, když se lékárníkovi začaly nekontrolovatelně třást ruce a nohy. Ale hlas sira Edwarda neúprosně burácel: „Ten muž je sine religione, sine fide, sine sede, sine re, et sine spe – bez vyznání, obydlí, cti, prostředků a naděje. Byl zneužit, uplacen a pojezuitštěn: ještě nikdy jsem nezažil velezradu, aby za ní nestál římský kněz.“

Sir Edward se teď otočil tváří v tvář Ralphu Laneovi. „Máte před sebou Malleus Maleficorum, nespornou autoritu přes Spolek čarodějnic. Kniha Malleus, Kladivo na čarodějnice, je uznávána katolickou i protestantskou jurisprudencí a všemi předními autoritami, spisovateli a porotci po celé Evropě. Je to kniha obsahující hluboké vědění a velikou moudrost.“

„O jakých evropských autoritách mluvíte?“ zeptal se Rowse.

„Například mám na mysli Jean-Bodina, člena francouzského parlamentu a jednoho z nejvýznačnějších filozofů naší doby. Napsal tohle.“

V tom okamžiku začal sir Edward předčítat z papíru, což mi připadlo divné. Buď tu otázku předvídal, anebo byli právník a jeden ze soudců tajně smluveni. Četl: „Existuje velké spiknutí a spolek čarodějnic. Tento spolek disponuje obrovským bohatstvím. Je vychytrale veden a má buňky v každém městě a vísce. V každé zemi využívá špionáže a má informátory na všech úrovních, nejvyššími dvořany počínaje a nejnižšími nevolníky konče. Vytrvale vede nelítostnou tajnou válku proti zavedeným náboženským a vládním pořádkům. Žádný akt velezrady není příliš zbabělý či nízký, aby mu neposloužil. Disponují prastarým a tajným věděním, včetně znalostí o jedech, které se traduje z dob Egypťanů a ještě dřívějších.“

Právník zvedl oči od papíru. „Thomas Harriot vám řekne, že on v čarodějnictví nevěří. Jsou však lidé, kteří by Thomase Harriota, s jeho zájmy o nekromancii a členstvím ve Škole noci, pokládali za spoluúčastníka tohoto spiknutí.“

V soudní síni bylo slyšet vzdechy. Pan Harriot, ve tváři zachmuřený, se chystal povstat, ale právník ho mávnutím ruky usadil. „Já sám to netvrdím. Možná že rozdíl mezi námi je jen záležitost slov. Já věřím, že čarodějnice komunikují nadpřirozenými prostředky, on možná ne. Možná by bylo možné Thomase přesvědčit, aby akceptoval existenci čarodějnic alespoň jako světské a zle smýšlející organizace.“

Cítil jsem, že sir Edward nějakým šikovným způsobem, který jsem tak docela nechápal, vznesl hrozbu. Říkal: Akceptujte čarodějnice alespoň do té míry, jinak budete pokládán za člena jejich Spolku. Neměl jsem však čas domýšlet to dále. Sir Edward již opět mluvil a já jsem měl co dělat, abych mu stačil, jakkoli jsem ovládal umění rychlého a zkráceného psaní.

„Mějte tedy na paměti, že nejlepší myslitelé naší doby, po celé Evropě, jsou přesvědčeni o existenci Spolku čarodějnic. Nemůžeme být tak pošetilí a ignorovat tento ustálený názorový konsensus, který trvá už mnoho let. Samotné Kladivo pochází z roku 1486 a je opakovaně vydáváno předními kontinentálními tiskárnami. Dokonce i papežové akceptovali existenci čarodějnic, jež jsou zejména aktivní v severním Německu.“

Říkal jsem si, proč se sir Edward zmínil o severním Německu, ale má zvědavost byla brzy uspokojena.

Guvernér zvedl ruku, aby zastavil právníkův příval slov. „Thomasi, máte k tomu co říci?“

Pan Harriot v přední lavici zavrtěl hlavou. „Velmi málo. Je pravda, že mnoho autorit se shodlo na existenci čarodějnic. Já mohu jen říci, že v mém pojetí světa pro ně není místo a že stále větší množství mužů vědy věří v totéž co já.“

„Muži vědy,“ zopakoval sir Edward. „Snad muži, kteří fušují do okultismu? Muži, kteří věří v existenci atomů, jež jsou nesmrtelné, nezničitelné a které v kombinaci vytvářejí vše, co ve světě je? Čili jim přiznávají charakteristiky, které podle mužů víry náleží jen samému Bohu?“

Opět ta subtilní hrozba, skrytá pod závojem, kterou jsem tak docela nechápal. Ale to už jsem slyšel guvernéra říkat: „Názory Thomase Harriota nejsou předmětem soudního líčení, Edwarde.“

Právník stroze kývl. „Nyní žádám soud o svolení k vyslechnutí lékaře.“

„Začněte.“

Právník ukázal prstem do zadní části sálu. Zavládl tam rozruch a někteří z námořníků začali postrkovat davem dopředu pana Oxendalea. Měl přiléhavý sametový klobouk, který mu zakrýval uši, a dlouhý plášť, jehož purpur ladil s odstínem klobouku. Slyšel jsem Anthonyho Rowse, jak šeptá Ralphu Laneovi: „Proč má ten blázen dvořanský oděv?“ Lékař se posadil na židli natočenou čelem k právníkovi i k přední lavici. Byl nervózní a mluvil přízvukem, jemuž jsem jen s obtížemi rozuměl – nejspíš pocházel z Devonu nebo Walesu – ale zaznamenal jsem jeho slova co nejpřesněji, i když některá jsem si musel domyslet. Právník se vztyčil nad doktorem medicíny.

„Kdo jste?“

„Jsem Peter Oxendale.“

„Vaše živnost?“

„Jsem lékař, jak víte.“

„A vaše kvalifikace?“

„Patřím k Cechu lazebnických chirurgů, neboli ke Spolku chirurgů, jak byl znám, než jsme se spojili se Společností lazebníků. Máme královskou listinu.“

„To jako kvalifikace stačí, pane Oxendale. A teď nám laskavě popište události, jež vedly k úmrtí Davida Falconem.“

„Pan Falconer za mnou přišel ve čtvrtek v noci po večeři, pět dní předtím, než jsme dopluli do Puerto Rica. Řekl, že jím zmítá neklid a že má pocit, jako by se dusil. Pulz měl velmi vysoký. Zpočátku jsem si myslel, že něco špatného snědl.“

„Ale pak jste svou diagnózu změnil…“

„Ano, když se mu začaly stahovat obličejové svaly. Vypadal, jako by se usmíval. Uložil jsem ho na lůžko, ale jeho tělo se začalo prudce kroutit. Následovala perioda klidu, během níž vyčerpaný a vystrašený ležel, ale potom se ho zmocňovaly stále prudší křeče a bylo vidět, že prožívá velká muka. Záda měl mohutně vyklenutá, až to vypadalo, že se co nevidět zlomí, a čelisti dokořán. Mezitím mu naskočil tak vysoký pulz, že jsem to ještě u žádného pacienta nezažil. Nakonec při jedné kontrakci zemřel, myslím jednoduše proto, že se nemohl nadechnout.“

„Ohledal jste po smrti jeho tělo?“

„Ano, sire.“

„A co jste zjistil?“

„Jeho končetiny byly šedé, krev tmavá a hustá, v žaludku měl rudý shluk a pod kůží krvácel. Játra, střeva a srdce byly cítit jako hořké mandle.“

„A to jsou příznaky jakého jedu?“

Pan Oxendale šlehl pohledem po lékárníkovi. „Znám bobule, jejichž šťáva tyhle příznaky navozuje ve velmi nepatrných dávkách. Je bezbarvá a tak silná, že smrtelný je i objem o velikosti špendlíkové hlavičky. Občas, pokud vím, smrt nastává do dvaceti minut.“

„A jak dlouho umíral pan Falconer?“

„Tři hodiny. Po většinu té doby byl při vědomí a velmi trpěl bolestí, nemohl však mluvit kvůli znehybněné čelisti.“ Sir Edward si k němu stoupl zády, aby dal najevo, že s výslechem skončil.

Ralph Lane pohlédl zpříma na Thomase Harriota. „Přejete si lékaře vyslechnout?“ Pan Harriot jednoduše zavrtěl hlavou.

Sir Edward řekl: „V tom případě přistoupím k výslechu vězně.“

Pan Rosen těkal nepřítomně očima, jako kdyby trpěl nějakou horečkou. Čelo měl ovlhlé potem.

Tón sira Edwarda na mě působil despoticky. „Vaše jméno?“

„Abraham Rosen.“

„Takže jste Žid?“

„Ano, sire.“

„A co dělá Žid v královnině výpravě?“

„Sire, do služby mě přinutil vstoupit Frobisher před dvěma roky. Věřím, že jsem sloužil dobře, a získal jsem zkušenosti s nemocemi, které mohou postihnout námořníky v tropických šířkách, jakož i s léčením mnoha zranění. Díky mým zkušenostem se na mě obrátil královský posel a já jsem souhlasil, že znovu vstoupím do služby.“

„A kde svoji živnost provozujete?“

„Vlastním lékárnu v Londýně.“

„Severně, či jižně od mostu?“

„Jižně.“

„V Southwarku?“ Sir Edward zvýšil hlas jakoby překvapením, ale já jsem nepochyboval, že odpověď znal předem. „Vy žijete se zloději a kurvami?“

„Má živnost je tam potřebná jako všude jinde. A Žid není v nóbl částech města vždycky vítán.“

„Jako lékárník se vyznáte v bylinách?“

„Ano. I v balzámech a obkladech.“

„Praktikujete galenovskou medicínu, nebo patříte k reformátorům?“

„Vpravdě nevím. Žádná bylina nikdy nevyléčila syfilis ani mor a já si myslím, že reformátorům by mělo být umožněno, aby své metody rozvíjeli. Ale chorobu léčím vždy takovou materií medicou, již pokládám za adekvátní, ať už se jedná o bylinky galenistů nebo chemikálie paracelsiánů.“

„Takže se vyznáte v bylinách?“

„Zajisté.“

„Tvrdíte, že o těchto věcech víte více než Oxendale?“

„Po pravdě?“ Lékárník nervózně pohlédl po Ralphovi. „Po pravdě si myslím, že pan Oxendale ví o těchto věcech málo.“ Vycítil jsem past a překvapilo mě, že lékárník ji nevidí. Nepochybně měl mysl zastřenou strachem. S náznakem hrdosti dodal: „Studoval jsem pod Peterem Severinem a Thomasem Erastem.“

Sir Edward nyní past natáhl: „A zahrnují tyto hluboké znalosti bylin i jedy?“

„Jedy?“ zachvěl se lékárníkův hlas.

„Jedy.“

„Něco málo o nich vím.“

„Chápu. Má hluboké znalosti bylin, ale ví jen něco málo o jedech.“ Sir Edward kývl na vrásčitého muže v černé kožené tunice, který seděl za pány. Ten muž přicupital za právníkem, podal mu černou krabičku a zase se vrátil na místo.

„Poznáváte tuto krabičku?“ zeptal se sir Edward. V jeho hlase jsem postřehl triumfální podtón.

Zdálo se to nemožné, ale na tváři toho muže, již tak ztrhané úzkostí, se objevil ještě zmučenější výraz. „Je součástí mých medicínských zásob.“

„Vskutku.“ To slovo bylo vyřčeno posměšným tónem. „Včera byla nalezena ve vašem obydlí.“

Právník položil krabičku na stůl před Ralpha Lanea, který otevřel víko a nahlédl dovnitř. Vytáhl malou skleněnou ampulku, jež obsahovala začernalé sušené lístky.

Zalapal jsem v šoku po dechu, neboť jsem je poznal. Takové lístky jsem už jednou viděl, v tajné skrýši uvnitř přepážky nad Marmadukeovým lůžkem. V tom okamžiku mi došlo, že pan Rosen je nevinný a že vrahy jsou Marmaduke, Rowse a Kendall, přitom dva z nich seděli mezi lékárníkovými soudci! A také jsem pochopil, že kdybych odhalil, co vím, a zachránil pana Rosena, sám bych skončil na šibenici. Pokradmu jsem se rozhlédl, ale mého nenadálého zděšení si nikdo nevšiml: všichni upírali pohledy na skleněnou nádobku. Co jsem měl dělat?

Guvernérův drsný tón mě vytrhl z mého hrozivého dilematu zpět do přítomnosti. „Co to je?“ zeptal se vězně.

„Jsou to lístky oměje,“ řekl lékárník, který vypadal, že každou chvíli omdlí. Zdálo se, že váha řetězu na zápěstích mu vytrhne paže z kloubů.

Právník byl na otázku Ralpha Lanea připravený. „Povězte nám něco o oměji.“

„Je to léčivka.“

„A kdyby po vás někdo chtěl, abyste snědl lístek?“

„Při nadměrném požití účinkuje jako veneficia.“

„Veneficia? Což je, lidově řečeno, co?“

„Jed.“

„Nahlas.“

„Jed.“

Vězeň zmučeně přikývl.

Jed.

Všichni v místnost ztuhli jako mrtvoly. Sir Edward zůstal na několik okamžiků zticha, ve tváři úšklebek. Slovo jed se šířilo vzduchem jako miazma. Sir Edward potom řekl: „Tahle bylina, není prudce jedovatá?“

„Ano, ale jen při nadměrném požití.“

„Jak nadměrném? Kdybychom vám ji teď měli položit na jazyk, kolik byste si tam nechal dát? –“

Lékárník byl v pasti. Zašeptal: „Zabíjí ve velmi malém množství.“

„Opakuji! Mluvte nahlas!“ přikázal mu ostře Lane.

„V malinkých dávkách?“ zeptal se sir Edward.

„Ano.“

„Vskutku. Takže když řeknete ‚nadměrné‘, myslíte ve skutečnosti malinký kousek?“

Pan Rosen ztrápeně kývl.

„Popište příznaky otravy omějem.“

„Smrt.“

Napětí v místnosti zčeřil na chvíli smích, ale Laneův zlostný pohled ho vzápětí umlčel.

„A co před smrtí? Nepředchází jí mrtvění a brnění v ústech?“

„Ano, dostaví se do několika minut po požití jedu.“

„Pouhé brnění v ústech? Takže je to snadná smrt? Nebo se to brnění šíří?“

„Šíří se do hrdla a pak do celého těla. Oběť přestává vidět a slyšet, i když mentální schopnosti jí zůstávají.“

„Člověk je slepý, hluchý a paralyzovaný, a přitom si nepřestává uvědomovat, co se s ním děje?“

Lékárník bezmocně kývl. „Roztáhnou se mu zornice. Nakonec zemře, protože není schopen dýchat.“

„Nakonec? A jak dlouho to trvá?“

„Minuty až hodiny, záleží na dávce.“

Právník přikývl. Ralph Lane hleděl na obsah krabičky, ve tváři něco jako hrůzu. Vytáhl další ampulku. Byl v ní zelený vysušený krunýřovitý hmyz. I ten jsem viděl v Marmadukeově tajné skrýši.

Lékárník, jenž měl čelo slité potem, řekl: „Španělská muška.“

„Španělská muška? Další jed?“ Guvernérovi se zkrabatilo čelo.

„Ano, sire, ale…“

„A tohle?“

„Je to rostlina z Jižní Ameriky. Získal jsem ji během plavby s kapitánem Frobisherem.“

„Jed, nemám pravdu?“ Obžaloba čišela guvernérovi z očí.

„Ano, sire.“ Lékárníkův hlas bylo stěží slyšet a já jsem musel napínat uši, abych jeho slova zachytil.

„Tohle?“

„Bobule.“

„Přece vidím, že jsou to bobule.“

„Je to druh, který podle chirurga-lazebníka zabil Simona Fludda.“

Další ampulka. „Myslím, že tohle jsem už viděl.“

„Ano, pane. Jsou to lístky rulíku zlomocného.“

Guvernér vytáhl korkovou zátku. „Sire,“ přerušil ho chvatně lékárník, „tenhle jed může vniknout do těla kůží.“ Lane dal zátku zase rychle zpátky a upustil ampulku do krabičky. „A jaké jsou příznaky otravy mlíkem?“ zeptal se ponurým hlasem.

„Těžko se polyká, kůže rudne, sílí bolest hlavy, jež navozuje halucinace. Později se dostaví paralýza, která přivodí smrt.“

„A co oči?“ zeptal se právník. „Zapomněl jste se zmínit o nejnápadnějším příznaku usmrcení mlíkem.“

Lékárník si na chvíli zakryl rukama tvář, jako by tím mohl strašnou situaci zažehnat. „Zornice se roztáhnou natolik, že oči vypadají jako černé. Je to vskutku nejnápadnější příznak této otravy. V malých dávkách se používá na zkrášlení ženských očí. Odtud jeho další název, bella donna.“

Sir Edward se chopil příležitosti, aby ho zesměšnil. „A vy to máte proto, abyste zkrášloval oči námořníků? Nebo snad vojáků? Či divošek?“ Zaplněnou kaplí zašuměl smích. Pan Rosen zůstal zticha, ve tváři se mu zračilo zhuštěné utrpení.

„A když jste chirurg-lazebník a vy pečovali o nešťastného pana Falconera…“

„Měl oči černé v důsledku roztažení zornic.“

„A souhlasíte s diagnózou pana Oxendalea, že pan Falconer byl otráven?“

„Ano, ne však jedinou látkou. Příznaky dle mého názoru vypovídají spíše o kombinaci jedů.“

„Opravdu? Chcete korigovat názor lékaře? Zdá se, že vaše znalosti jedů jsou rozsáhlejší, než jste nám chtěl namluvit.“

Kaplí se rozlehlo souhlasné mumlání, které bylo rychle umlčeno guvernérovým pohledem. V tu chvíli povstal Thomas Harriot. „Chci vyslechnout lékárníka.“

Sir Edward se ironicky poklonil a vzdálil se.

Thomas přistoupil k lavici a vzal do ruky ampulku se sušeným zeleným hmyzem. „Jaké jsou léčivé vlastnosti španělské mušky?“ zeptal se, když se otočil k lékárníkovi.

„Drcený krunýř v malých dávkách účinkuje jako afrodisiakum.“

Kaple zaburácela oplzlým smíchem. I Ralph Lane se krátce usmál. Sir Edward výslech přerušil hlasem plným přehnaného sarkasmu: „K čemu je při této plavbě zapotřebí afrodisiakum?“

„K ničemu, sire. Ale zároveň ulevuje od puchýřů na kůži. Několik lidí v této kapli dosvědčí, že to pomáhá.“ V davu se ozvalo souhlasné brumlání.

Thomas pokračoval: „A co rulík?“

„Lze ho v malinkých dávkách používat k léčení nemoci, kterou způsobuje kolébání lodi, a já jsem od ní několika námořníkům pomohl, i některým z pánů. Tady Marmaduke StClair to dosvědčí.“

„A co bobule? Ta, co možná zabila Davida Falconera, buď sama, nebo v kombinaci s jinou látkou.“

„Používal jsem ji jako návnadu na krysy. Při svých experimentech jsem zjistil, že je velmi účinná. Věřím, že větší množství bobulí, které s sebou povezou budoucí výpravy, bude mimořádným přínosem.“ Davem se rozlehl šum. Krysy byly prokletím expedice a ničily nám zásoby jídla. Guvernér se předklonil a přimhouřil soustředěně oči. Pocítil jsem ke svému mistrovi obrovský obdiv. Jen před dvěma minutami se zdálo být jisté, že je osud lékárníka zpečetěn.

Stačilo však několik chytře položených dotazů a celá otázka jeho viny byla rázem postavena na hlavu. Přece by ho teď soud nemohl uznat vinným? přemítal jsem.

Pan Harriot pokračoval: „A co ta bylina z Jižní Ameriky?“

Pan Rosen malinko zaváhal. „Některé kmeny ji používají, poněvadž navozuje vzrušení, nebo vize létání či vznášení. Já ji mám jednoduše proto, že chci prohloubit své znalosti o bylinách.“ Pan Harriot se na několik okamžiků zahleděl na Ralpha Lanea, aniž řekl slovo, načež se vrátil zpátky na místo.

Nyní povstal sir Edward a obrátil pohled k panu Laneovi. V každém rysu právníkovy tváře se zračil hněv. Vycítil jsem, že to není doopravdy, že hněv pouze předstírá, aby soudce ovlivnil emocemi. Zvýšený hlas se mu chvěl falešnou zlostí. „Lékárník se vlastními ústy odsuzuje. Vidíte, jak překrucuje logiku? Ze smrtících jedů, jichž má plnou krabičku, se stávají léčiva na puchýře nebo mořskou nemoc, návnada na krysy, či dokonce předmět zvědavosti. Tady na vlastní oči vidíme, názorně předvedenou, potměšilost čaroděje. Vidíme, jak chytrými slovy zastírá své skutečné záměry. Ale sama chytrost jeho slov svědčí proti němu. Stojí tu před námi, odsouzen vlastními ústy.“

„Já nejsem čaroděj!“ vykřikl zoufale Rosen.

„Ale což by čaroděj neřekl totéž? Máme snad čekat pravdu z úst jednoho z nich?“ Sir Edward se přiblížil na několik stop ke zděšenému lékárníkovi. „Jak se přihodilo, že žijete v Anglii?“

„Uprchl jsem před pronásledováním v Brémách,“ řekl lékárník sklíčeným hlasem. „Po mnoha dobrodružstvích jsem se dostal do Anglie.“

Sir Edward přikývl. Předstoupil před stůl Ralpha Lanea a položil ruku na Malleus. „Tuhle knihu, guvernére, napsali Kramer a Sprenger na příkaz pontifexe Innocenta Osmého, kvůli rozsahu čarodějnictví, které se šířilo po celém Německu, zejména v Kolíně, Mohuči a Brémách.“ Učinil krok dozadu. V jeho hlase zaznívala definitivnost: „Myslím, že nemusím říkat víc. Smrtící jedy nalezené mezi materií medicou tohoto ničemy, jeho příchod z hnízda čarodějnic, jímž jsou Brémy, jeho kasuistika při výslechu, na niž by byl jezuita hrdý, všechny tyhle věci mi jako důkaz postačují. A měly by postačovat i tomuto soudu. To, že před sebou máme vraha, je nyní jasně prokázáno. Ale zločinem nad zločiny je jeho pokus rozvrátit naši výpravu. Není to žádný Angličan. Je to agent Španělska a musí nést následky.“

Pan Harriot opět povstal a přistoupil k Ralphovi. Lékárník sledoval mého mistra pohledem plným naděje a zoufalství. Thomas promluvil klidným, takřka mírným hlasem, který ostře kontrastoval s pronikavými tóny sira Edwarda. „Překvapuje mě, když slyším sira Edwarda mluvit o Heinrichu Kramerovi a Jamesi Sprengerovi jako o prubířských kamenech moudrosti. Byli to dominikáni! Konvertoval snad na katolickou víru? Co se týče rozmachu čarodějnic v Německu, jelikož čarodějnice v prvé řadě neexistují, nemůže to reflektovat víc než důvěřivost a sklony podléhat sugescím mezi lidmi těch provincií. A co se týče jedů, jaké to sir Edward vykládá nesmysly!“

Právník se zabodl pohledem do Thomase, ale můj učitel ho ignoroval. „Nutnost lékárníkovi velí, aby přechovával mnoho bylin a látek, které jsou při nadměrném požití jedovaté. Pan Rosen poskytl dostatečné vysvětlení, proč je vlastní. A tak či onak, kdo tu chce tvrdit, že k nim má přístup jen on? Žádný svědek neviděl pana Rosena, či vlastně kohokoli jiného, že by s nimi zacházel. Ten muž je nevinný. Pane Lane, propusťte lékárníka na svobodu.“

Guvernér si nepřítomně prohrábl vousy, upíraje pohled do bodu mezi vězněm, právníkem a mým mistrem. „Dopřejeme si čas, abychom tu věc uvážili.“ Poté vstal. V sále zavládl ruch, když se obecenstvo zvedalo ze sedadel. Soudci se jeden za druhým vzdálili směrem k místnosti v zadní části kaple. Přemýšlel jsem, zda se ode mě čeká, že je budu následovat, ale mým směrem se nikdo nepodíval, a tak jsem si jen posbíral své poznámky a čekal.

Soudní síní se postupně šířil stále větší hluk a smích. Zdálo se, že každý mluví s každým, úplně jako na tržišti. Každý, až na pana Rosena, který tam stál se sklopenou hlavou a jen občas vzhlédl a podíval se zleva doprava, oči vytřeštěné jako člověk, který přišel o rozum.

Uběhla skoro hodina, než se soudci opět vynořili. Vězeň již neměl daleko k omdlení. „Abrahame Rosene,“ pronesl guvernér ponurým hlasem. V kapli by v tu chvíli bylo slyšet špendlík spadnout. Byl jsem tak rozrušený, že se mi ruka při psaní třásla. Opět začaly chřestit řetězy, které měl lékárník na sobě. „Ze všech způsobů zabíjení zvolil vězeň ten nejhnusnější. Je zákeřný a nečistý. Využívá temných a abnormálních sil. Pachatel žije ve stínu a zase do něj vklouzne zpátky, až odvede své dílo. Shledáváme vás vinným vraždami, z nichž jste byl obviněn. Nejste však jen vrah. Jste i zrádce země, která vám poskytla útočiště, a královny, pod jejíž ochranou jste v Anglii žil.“

V tu chvíli pan Rosen vykřikl: „Ne! Já jsem to neudělal. Bůh je mi svědkem! Jsem nevinný člověk!“

Věděl jsem to i já na základě toho, co jsem viděl v Marmadukeově tajné skrýši. A lékárníkova úzkost byla nyní tak veliká a jeho ujišťování o nevinnosti tak očividně upřímné, že jsem si pomyslel, že mu soud určitě uvěří.

Ralph Lane počkal, až povyk v síni a lékárníkovy výkřiky utichnou. A zatímco lékárník vzlykal, guvernér vyslovil rozsudek bez náznaku slitovnosti v hlase: „Rozsudek odpovídající velezradě bude vykonán dnes. Budete pověšen a ještě zaživa sundán. Budou vám odříznuty genitálie a zaživa vyjmuty vnitřnosti, a zatímco budete umírat, budete sťat. Kapitáne Vaughane, hleďte rozsudek neprodleně vykonat.“

KAPITOLA 28

„Chuck Martin? Tady Harry Blake. Dostal jsem váš e-mail. Ještě že jsem do pošty nahlédl. Jak jste však věděl, jakou mám adresu?“

Právník moji otázku ignoroval. „Jsem rád, že jste zavolal, pane Blakeu. Velmi rád.“ Ztišil hlas. „Můžete volně mluvit? Totiž, jste z doslechu?“

Vyhlédl jsem na balkon. Vítr a déšť během dne polevily a o bouři teď vypovídaly jen obláčky páry stoupající z občasných louží. Dalton si udělal v dešifrování přestávku a cákal se v bazénu. Měl štíhlé tělo a ploché břicho, které člověk získá, když cvičí hodinu denně, a které jsem mu mohl jen závidět. Zola seděla na zahradní lavičce ve stínu papyru, na sobě žlutý ručník, tmavé brýle a slaměný klobouk se širokou krempou. Psala do bloku. Archy papíru vedle sebe měla zatížené sklenkou růžové tekutiny.

„Co máte za problém?“

„Můžete se dnes večer od svých společníků vzdálit? Řekněme na pár hodin?“

„Ehm. O co kráčí, pane Martine?“

„Chci, abyste se sešel s jistými lidmi.“

„To se mi moc nezamlouvá. O co jde?“

„Věřte mi, pane Blakeu, je to ve vašem nejlepším zájmu. Podívejte, dnes večer se na Matilda’s Corneru koná jam session pod širým nebem. Na mejdan přijde spousta lidí. Můžete tam přijít?“

„Možná,“ řekl jsem.

„Začíná to po setmění. To je asi za hodinku.“

„A koho zastupujete, pane Martine?“

„Za svou klientku pokládám slečnu Tebbitovou. Je to však jen odrostlé dítě, pane Blakeu, a já si nejsem jist, že by si věděla rady s informací, kterou vám chci sdělit. Je v jejím zájmu stejně jako ve vašem, abychom se sešli.“

Dalton mezitím vylezl z bazénu a utíral se. Slunce, postupující po obloze s obvyklou tropickou rychlostí, se již nacházelo nízko nad obzorem za městem Kingston, obklopeno sytě barevnými mraky.

Ta situace se mi nelíbila, ale na druhé straně jsem nevěděl, co jiného bych měl dělat. Popadl jsem peněženku a klíče od auta a zamířil k toyotě. Zola ke mně překvapeně vzhlédla.

„Jedu do města,“ vysvětlil jsem.

„Cože? A co šifra?“

Neobtěžoval jsem se odpovědět. Celou cestu k autu jsem na sobě cítil Zolin pohled. Toyota stála ve stínu papáji, jejíž velké růžové plody se hrozily rozplácnout na kapotě, ale volant byl na dotek stále bolestivě horký. Opatrně jsem se rozjel horským průsmykem dolů, zatímco slunce v záplavě rudých a žlutých mračen, prchajících pozůstatcích bouře, se dotklo moře, až nakonec kleslo dolů.

Jel jsem po Old Hope Road na Matilda’s Corner a zaparkoval auto ve vedlejší ulici. Mezi budovami se rozléhal hluboký dunivý rytmus. Ke zdroji hluku mířil proud vzrušených teenagerů a já se vydal za nimi. Došel jsem do parku, který byl osvětlený jako lunapark. Stoupl jsem si do fronty a zaplatil tři tisíce jamajských dolarů tlustému muži, který měl velikou pletenou čapku s červenými, zlatými, černými a zelenými pruhy. Kouřil velký ručně ubalený joint. Pak jsem prošel pod obloukem, na němž bylo modrými písmeny napsáno DIS AND DAT, a octl jsem se v parku spolu s nejméně tisícovkou dalších lidí, kteří byli skoro všichni mladší než já a skoro všichni měli černou pleť. Alespoň jsem z davu vyčníval.

Prostrkal jsem se ke stánku s krájeným sušeným kuřecím a naložil si na papírový talíř kousky masa. Mezi stromy visely na elektrických šňůrách barevné žárovky, které se houpaly ve větru, a vzduch byl prosycen marihuanou a kořením, karibským brebentěním a jakousi taneční hudbou, jež se linula z děsivě velikých reproduktorů. Na jasně osvětleném pódiu poskakovali mladíci s kytarami. Připadal jsem si sto let starý.

Po Chucku Martinovi ani stopy. Ale copak bych ho v té tlačenici zahlédl?

Napadla mě fantastická myšlenka: že za právníkovými aktivitami by mohla být Cassandra a její přátelé. Nechápal jsem však, co by v té tlačenici, kromě vražení nože do žeber, zmohli. Ale přesně o tohle by jim přece šlo: abych se cítil bezpečně. Pojednou jsem znervózněl a řekl si, že počkám ještě deset minut a pak vypadnu. Každopádně kdybych zůstal jen o chvilku déle, přivodil bych si trvalé poškození sluchu. Dojedl jsem a vzal si z barové přepážky rumový punč: vypadalo to, že v ceně vstupenky byly i nápoje. Začal jsem se prodírat směrem k východu.

„Chceš si zatančit?“ Byla asi dvacetiletá, tmavé pleti, a měla krátké žluté tílko, které dávalo vyniknout břichu a větší části poprsí, a krátkou žlutou sukni, jež dávala vyniknout skoro celým stehnům. Pěkný stehna, pomyslel jsem si. Ukázala mi široký úsměv, který dával vyniknout dokonale bílým zubům. Měla zlatý náhrdelník i náušnice a bílé pantofle.

„Ani ne,“ řekl jsem dost hlasitě, abych přehlušil hudbu.

„Já nekoušu,“ usmála se.

„A já netančím.“

„Stačí jen hejbat nohama.“

Vzala mě za ruku. Ta její byla drobná a hřejivá a já si řekl, proč ne. Postavil jsem rumový punč na stůl, který jsme míjeli, a pak už jsme se vmísili mezi rozpálené, hustě namačkané tanečníky. Všude se vznášela vůně rumu a sušeného masa, potu a trávy a noční vzduch byl horký k zalknutí. Její tanec, to bylo bezuzdné vlnění boků a přirážení pánví. Snažil jsem se její pohyby napodobit, ale nedokázal jsem se vpravit do rytmu. Řekla: „To není žádný cool’n’deadly. Říkala jsem ti, musíš hejbat nohama.“

„Jak se jmenuješ?“

„Helen. Ty asi mejdany nemáš moc rád.“

A je to tady. Výzva k odchodu na nějaké klidnější místo. „Tos uhodla, Helen.“

„Mohli bychom si najít nějaký klidnější místo.“ Opět ten úsměv.

„Já ti něco povím. Najdi si někoho víc společenskýho a já půjdu domů do postele.“

Tentokrát se zasmála. „Mě se tak snadno nezbavíš. Pojď.“

Vzala mě znovu za ruku a prodírali jsme se davem. Za chůze pořád tančila podle hudby, kroutila zadkem a vlnila rytmicky rameny. Vystoupení skupiny gradovalo a jakýsi DJ začal plácat nějaké nesmysly napůl anglicky, napůl v místním žargonu, navíc strašně nepřirozeným kvílivým hlasem.

Bude se mě snažit dostat na nějaké tiché, temné místo. Šlo o to zjistit, proč mě takhle sbalila, aniž bych dopadl jako Tebbit. Potil jsem se. Buď ta holka šla po mé peněžence, nebo mě za někým vedla. Anebo byla pouze milá a země byla koneckonců plochá. Vedla mě podél stánků a barů k okraji parku. Tam byla větší tma. Uviděl jsem vysoký plot a východ a za ním silnici s proudem aut a ještě dále betonovou zeď a řadu špinavých jednopodlažních budov se zavřenými okenicemi. Zvonky v hlavě mi vyzváněly na poplach.

Vycítila mé váhání a vložila mi ruku do dlaně. „Nebuď nervózní. Pojď se mnou.“ Už se neusmívala.

„Čímpak se živíš, Helen?“

„Ne tím, co myslíš, šéfe.“

Došli jsme na ulici a ona mě převedla přes silnici, když si v hustém provozu vyhlédla mezeru, potom mě vedla po chodníku a pořád mě držela za ruku. Nemluvili jsme; už dávno nepředstírala, že mě jen tak sbalila. Asi po padesáti yardech se ohlédla a postrčila mě za roh. Tato ulička byla úzká a temná.

Z přítmí se vynořil nějaký muž. Helen, pokud se tak jmenovala, se mi bude snažit držet ruku, až zaútočí, aby mi zabránila v útěku. Narychlo jsem si naplánoval, bez záruky úspěchu, že ji nečekaně praštím do nosu a pláchnu. Už jsem to málem udělal, když vtom jsem poznal Chucka Martina. Měl společnost: dva muže, kterým táhlo na čtyřicítku. Menší z nich měl tmavou pleť, poukazující na středozemský původ, a poďobané tváře. Ten druhý byl vysoký, shrbený, trochu nemotorný a měl brýle. Z jeho strany jsem se fyzického nebezpečí nemusel bát.

Martin řekl: „Nechám vás tu, pánové, o samotě.“

„Ráda jsem tě poznala, Harry,“ řekla dívka, načež nasedla do velkého džípu s pohonem na čtyři kola. Právník vylezl na místo spolujezdce a dívka s mávnutím odrazila.

Vysoký muž otevřel peněženku a ukázal mi orazítkovanou fotografii z polaroidu, na níž byla jeho tvář a vedle nějaký text, který jsem nestačil přečíst. Řekl: „Inspektor Wotherspoon, Spojené království, Zvláštní oddělení. A tohle je inspektor Menem z Turecké národní policie.“

Zvláštní oddělení? Turecká národní policie?

Wotherspoon řekl: „Odpusťte nám ty tajnosti, pane Blakeu. Museli jsme mít jistotu, že nejste sledován. Náhodné sbalení na taneční party a zacházka do tiché uličky bylo to nejlepší, co jsme narychlo vymysleli.“

„To je bizarní.“ Za daných okolností zněla má poznámka dost nepřesvědčivě.

„Sledujeme váš postup s velkým zájmem, pane Blakeu.“

„Chcete mi říct, že jsem pod dohledem?“

Wotherspoon otázku obešel: „Jsme tady, abychom vás požádali o pomoc.“

„Jak dlouho mě sledujete?“

„To je dlouhá historie.“

„Má to co dělat s Daltonem, viďte?“

Rychle si vyměnili pohledy. Menem se zeptal: „Co vás k tomu vede?“

Neodpověděl jsem. „Nemůžeme si zajít někam, kde je klimatizace?“

Wotherspoon řekl, aniž to patřilo někomu konkrétnímu: „Takže on si říká Dalton.“

„Přirozeně. Je to jeho jméno.“

„Jaký je přesně vztah mezi vámi a tím takzvaným Daltonem?“ zeptal se Menem.

„Pokud jsme byli pod dohledem, musíte to vědět, ne?“ Menem počkal, až nás minou dva chodci, muž a žena v minisukni. Muž za chůze počítal jamajské dolary, kterých měl tlustý svazek. „Ocenili bychom, kdybyste na otázku odpověděl.“

„A já bych ocenil, kdybyste mi řekli, oč tu jde.“

„Chcete vážně tvrdit, že to nevíte?“ V Menemově tónu začínalo zaznívat otevřené nepřátelství.

„Sbohem.“ Už jsem se otočil k odchodu, ale Wotherspoon mě chytil za paži. Pokusil se o konejšivý tón: „To horko nám asi nedělá moc dobře. Zajděme si do nějaké klimatizované kavárny a začněme znovu.“

Museli jsme ujít vzdálenost několika bloků, než jsme se vymanili z hluku taneční party. Skončili jsme v kulečníkové herně, kde bylo u několika stolů docela rušno. V jednom koutě se u herního automatu tísnil hlouček mladíku. V televizi nad barem běžel film o bojových uměních. Posadili jsme se na stoličky a já jsem si objednal mléčný koktejl, policisté kávu.

Chopil jsem se iniciativy: „Jak do té rovnice zapadá turecká policie?“

Menem řekl: „Situace se má tak, že my klademe otázky a vy na ně odpovídáte.“

Měl jsem co dělat, abych udržel na uzdě svůj hněv. „Ne, situace se má tak, že já jsem svobodný občan ve svobodné zemi a vy můžete jít k čertu.“

Wotherspoon se napil kávy a zatvářil se útrpně. „Máte pravdu, pane Blakeu. Ale vážili jsme dlouhou cestu, tíží nás pásmová nemoc a velmi bychom ocenili odpovědi na pár otázek. Nemáte ponětí, jak urgentní ta záležitost je.“

Přemítal jsem, jestli to má být obvyklá hra na dobrého a špatného policajta, kterou jsem znal z televizních dramat. Až dosud jsem předpokládal, že něco takového se líhne jen v myslích spisovatelů.

Menem se zeptal: „Jak jste s těmi lidmi přišel do styku?“ Pořád mě štvalo, že mě vodí za nos. Ale řekl jsem jim: „Byl jsem pověřen starou lincolnshirskou rodinou, abych prozkoumal jistý rukopis. Jsou v něm věci, které vyžadují odborné znalosti. Zola je námořní historička a Dalton expert na náboženské relikvie. Naše dosavadní zjištění nás zavedla sem.“

„Chcete říci, že jste neměl žádné předchozí kontakty s tímhle Daltonem?“ V Menemově hlase se nezapřela autorita, kterou mu jeho práce propůjčovala; rozhodně mi lezl na nervy. Ale možná jsem si za to mohl sám: měl jsem ve své povaze onen anarchický rys, který byl kletbou pro každou organizaci, jež vyžadovala týmovou práci. Zeptejte se mého bývalého seržanta z armády.

„Absolutně žádné.“ Zvláštní oddělení. Turecká národní policie. Vyslovil jsem myšlenku, která mi už několik dní pomalu vylézala z podvědomí: „Nemáte náhodou na mysli terorismus?“

„Je zajímavé, že to říkáte,“ řekl Wotherspoon. Čekal jsem na odpověď. On se místo toho zeptal: „Nehledá vaše skupina něco?“

Menem po něm střelil pohledem, jako by toho řekl příliš.

„Jak jste se to dozvěděli?“ zeptal jsem se.

„Šťastná trefa,“ odpověděl Wotherspoon, zatímco míchal kávu. Nečekal, že mu budu věřit, a nezáleželo mu na tom.

Inspektor Menem řekl: „Věc se má tak, že moje země je křižovatkou mezi Východem a Západem, Evropou a Asií. Na západě jsou našimi sousedy a odvěkými nepřáteli Řekové. Na východě je Arménie a Írán, země, které viní Turecko z minulých genocid. Naše historie je bohužel prosáklá krví.“

„Díky za vysvětlení, ale při své práci sem tam něco z historie pochytím. Nemůžeme jít k věci?“

Policista si dal do kávy tři lžičky cukru. „Jak už jsem řekl, určité věci vám nemůžeme vysvětlovat.“

„Letěli jste na Jamajku, abyste mi řekli tohle?“

Menem řekl: „Rádi bychom věděli, co hledáte a jaké pokroky jste ve svém pátrání učinili. Vy a vaši přátelé.“

„Proč bych vám měl něco říkat?“ Pořád jsem byl rozrušen a taky zalarmován zjištěním, že mne měli pod dohledem.

Menem vzdychl. „Pane Blakeu, já patřím ke speciální jednotce Turecké národní policie. Geografie a historie, o nichž jsem vám vyprávěl, činí z naší země jakési místo schůzek všech sort extremistů. Musíme čelit kurdským separatistům, kteří odpalují bomby na bazaru Misir, muslimským fundamentalistům, kteří se snaží proniknout na základny amerického letectva, řeckým militantům, kteří –“

„A co to má společného se mnou?“

„Už nějakou dobu jsme zapojeni do vyšetřování jisté skupiny lidí. Když vám řeknu, že ti lidé jsou nebezpeční, bude to slabé slovo.“

Cítil jsem, jak se mi smrskává kůže na temeni. Menem pokračoval: „Oni i vy hledáte tutéž věc a pro ně je životně důležité, aby to našli před vámi.“

„Já nevím, o čem mluvíte.“ Věděl jsem naprosto dobře, o čem mluví. Trochu jsem se chvěl, ale možná za to mohla klimatizace.

„Tohle je ostrůvek překypující násilím. Smrt tří turistů by byla pokládána jen za další nešťastný incident v zemi, kde minulý rok došlo k osmi stovkám vražd.“

Tohle mě napadlo hned, jak jsem stanul na jamajské půdě. Ne, napadlo mě to už v oxfordské taverně, jakmile jsem si uvědomil, že budu muset odjet z Anglie. „Řekl jste tří turistů.“

„Zoly, Debbie a vás. Daltona ne.“

Zamyslel jsem se nad tím. „Daltona ne?“

Menem zavrtěl hlavou. „Daltona ne.“

Vysrkl jsem zbytek mléčného koktejlu a všiml si, že se mi mírně chvějí ruce. Oči inspektora Menema připomínaly tvrdé dětské kuličky. Řekl jsem: „Pokud budeme mít štěstí, mohli bychom mít za den či za dva odpovědi.“

Wotherspoon spokojeně kývl. „Chceme po vás jen to, pane Blakeu, abyste nás průběžně informoval o vašich pokrocích. O všem, co objevíte, byste mne měl zpravit prostřednictvím kanceláře pana Martina. Ne přes konzulát, který je děravý jak cedník.“

„A co má být s Daltonem?“

Policisté na sebe pohlédli. Menem stroze kývl a Wotherspoon řekl: „Váš přítel Dalton je k pronajmutí.“

„Co to v jasné řeči znamená? Je najatý vrah nebo co?“

Wotherspoon pokračoval: „Mnohem víc než najatý vrah. Má aspoň půl tuctu jmen a stejný počet pasů. Najdete ho v Iráku, Íránu, Palestině, Turecku – kdekoli je zapotřebí nože v temné uličce nebo ukrutnosti na tržišti. Žije takříkajíc v kryptě a vychází po setmění.“

Menem vytáhl ze své zadní kapsy malou hnědou obálku. Podal mi černobílou fotografii. Z ní na mne hleděl Dalton. Pozadí vypadalo na londýnskou ulici a fotograf musel být v autě na druhé straně silnice. Na snímku bylo oficiální razítko s číslem a dole jméno, které znělo Leroy Abo.

„Je to muž, kterého znáte jako Daltona?“

„Ano. On se jmenuje Leroy Abo?“ Začínal se mi zvedat žaludek.

„Je to jedno z mnoha jmen,“ řekl Menem. „A tohle je pár ukázek jeho děl.“ Podal mi dva novinové výstřižky, oba v angličtině. Hleděl jsem na zničený autobus, trosky a lidi rozmetané po rušné ulici, taky na sanitky. Exploze na tržišti, auta a lidé, to vše poukazovalo na nějakou lokalitu ve Středozemí nebo na Blízkém východě.

„Před třemi lety uprchl z věznice v Ismiru. V současnosti udržuje kontakty s extremisty na severu mé země. Věříme, že ať hledáte cokoli, je to pro tyto lidi nějakým způsobem symbolické. Myslíme si, že byl najat, aby to získal. Rovněž si myslíme, že získání té věci bude spouštěcí událostí nějakého rozsáhlého teroristického incidentu.“

Cítil jsem, jak ve tváři blednu. „To nemůže být pravda. Pracuje přímo pro sira Josepha, ředitele Oxfordského muzea starožitností.“

Wotherspoon řekl: „Nepracuje. To si můžete sám ověřit. Najděte si na internetu seznam zaměstnanců muzea.“ Menem se kupodivu pousmál. „Ach ano, sir Joseph. Ten ctnostný, bezúhonný, zámožný sir Joseph. Teď opravdu vstupujeme do sféry, kde si prostě nemohu dovolit prozrazovat jistá fakta.“ Nechal uběhnout několik vteřin, aby mi zapracovala představivost, načež se zeptal: „Nepřipadlo vám na chování Daltona něco divného?“

Zamyslel jsem se nad tím. Vybavovaly se mi drobnosti. „Ano. Ano, připadlo. Telefonní hovory, rychlé ukončení, když jsem vešel do místnosti. Neobjasněné absence.“ Otočil jsem se k Wotherspoonovi. „Oni zabili Tebbita a nastrojili to jako loupež, nemám pravdu?“

Inspektor mě obdařil nic neříkajícím pohledem.

„A přestože jste to věděli, klidně jste mě využili jako návnadu.“

„Nevykládejte si to špatně, pane Blakeu.“

„Je tu ještě něco,“ řekl jsem s vyprahlým hrdlem. „Zola přísahá, že viděla Daltona, jak mluví v kavárně s nějakým mužem. Nebyla to nenucená konverzace; sešli se za nějakým účelem.“

Úsměv z jeho tváře zmizel. Policisté si vyměnili pohledy. „Takže v tom nejede sám.“

„Možná bychom Debbie, Zola a já měli jednoduše vypadnout.“

Wotherspoon řekl; „Nebudu vám zastírat fakt, že situace je pro vás krajně nebezpečná. Zdráhal bych se poslat do situace, v níž se nacházíte, i někoho ze svých zkušených důstojníků. Přesto vás žádám, abyste neodcházeli. V sázce může být spousta lidských životů.“

„Vy mě využíváte jako návnadu už od Tebbitovy vraždy, mám pravdu?“ zopakoval jsem.

Wotherspoon teď kroužil lžičkou v kávě ostošest.

„Co mám v souvislosti s Daltonem udělat?“ Ten veselý a plachý mladý muž, kterého jsem znal, mi příliš nešel dohromady s fanatickou kreaturou, kterou popisovali oni.

„Nic mu o této schůzce neříkejte. Ani nenaznačujte, že víte, kým doopravdy je. A hlavně mu nedovolte, aby se zmocnil toho, co objevíte.“

Zavrtěl jsem zmateně hlavou. „Nejsem si jist, že tomu dokážu zabránit.“

Menem řekl: „Ale v okamžiku, kdy mu to padne do rukou, mu už vy, Zola a Debbie k ničemu nebudete. Stanete se přítěží. Rozdrtí vás jako hmyz.“

„A co chcete, abych udělal?“

Wotherspoon odpověděl: „Dejte nám vědět, až to budete chtít vyzvednout. Pokusíme se vám zajistit ochranu.“

Vstal jsem. Nohy jsem měl trochu vratké. „Mimochodem, kde bydlíte?“ Řečeno nenuceně.

„Máme skrýš.“

„To jako informace nestačí. Potřebujeme přesně vědět, kde to je.“

„Je to vila v Red Hills.“ Doufal jsem, že ta lež zní přesvědčivě. „Sto metrů za čerpadlem Shell, po pravé straně. Nemůžete to minout, je to velká bílá budova s balkony. Myslel jsem si, že je to bezpečné místo.“

„To by nejspíš bylo, kdybyste mezi sebou neměli tu zmiji.“ Venku na ulici jsem mávl na taxík, z něhož burácelo reggae soupeřící s rytmickým basovým duněním, které sem doléhalo z Matilda’s Corner. Menem mi na rozloučenou řekl: „Jakmile zjistíme, jaké je váš nález povahy, bude nám jasnější, proč po tom kurdští teroristé tak tvrdě jdou.“

Stáli na rušné ulici, zatímco já jsem se handrkoval s postarším rastafariánem o cenu za odvoz taxíkem do Red Hills. Když jsem odjížděl, Wotherspoon mi mával. Po několika stech yardech jsem se ohlédl, ale oni už tam nestáli, ztratili se v davu.

Když jsme dojeli na Constant Spring, navedl jsem řidiče stejnou cestou zpátky a pak do Beverley Hills. Pomalu jsme se ploužili po tichých ulicích lemovaných milionářskými domy, které byly chráněny vysokými ploty a lidožravými psy. Po několika okružních jízdách jsem pojal přesvědčení, že nás nikdo nesleduje, a vrátili jsme se přes město na Matilda’s Corner, kde jsem si nechal zastavit jeden domovní blok od své toyoty. Vítr znovu nabíral na síle a party běžela na plné obrátky.

„Mažeš na disko?“ zeptal se rastafarián. Já na to: „Jasně, chlape, drobný si nech.“ On řekl: „Bůh ti žehnej,“ a odfrčel, zatímco v jeho stopách se mezi domy rozléhal Bob Marley, jamajské kulturní dědictví.

Za půl hodiny jsem byl zpátky ve vile. V prostorné kuchyni se Zola činila s ostrým nožem, kterým porcovala ananas a mořské okouny, a Debbie jí asistovala. Dalton ve svém super jamajském ohozu dumal nad Ogilvieho rukopisem. Pozdravil mě přátelským mávnutím a plachým úsměvem, který mi prostě nešel do spojitosti s roztrhanými těly ležícími v ulicích u misirského bazaru.

KAPITOLA 29

Hodinky mi řekly, že je devět ráno: spal jsem asi tři hodiny.

Po schodišti ke mně nahoru doléhal měkký karibský hlas zpívající melodickou píseň, do toho jsem slyšel kvílení prudkého větru v korunách stromů. Cítil jsem vůni smaženého jídla.

Oblékl jsem si svetr a šortky a s klapáním seběhl po širokých dřevěných schodech do kuchyně. Debbie a Dalton seděli u velkého stolu a pili kávu. Dalton mi zamával a Debbie mě obdařila sladkým nevinným úsměvem. Vypadalo to, že pobyt ve vile zahrnuje i služby mladé černé pomocnice. „Brej den, panstvo, jmenuju se Pearl. Daj si snídani?“

„Zkuste něco tradičního,“ navrhl Dalton.

Pearl se rozzářily oči. „Můžou si dát kukuřičnou mouku v banánový kaši, solený ryby a akee, bammy, sýrovou omeletu…“

„Díky, Pearl, ale já se rozhodl pro toast.“

Rozmrzele odvětila: „Nemám žádnej toust. Můžou si dát smažený banány.“

„Fajn.“

„Prima.“ Pearl se usmála a za chvíli už jsem slyšel, jak na vařiči v kuchyni rachotí pánev.

Debbie měla na sobě černý svetr a elastické kalhoty. Nalila si do kávy kondenzované mléko. „Všechno jsem to sesumírovala,“ oznámila mi. „Můj rodokmen z jamajské strany.“ A podstrčila mi několik papírů A4. „Táta mi o nich nikdy neřekl. Myslím, že se za ně nejspíš styděl. Docházelo tam ke stykům mezi plantážníky a jejich otroky.“

„Otec o tvých jamajských příbuzných nevěděl,“ řekl jsem a myslel jsem to vážně.

Vzal jsem do ruky Debbiin seznam, ale ještě jsem si ho nestačil prohlédnout, když do pokoje přihopsala Zola. I ona mávala listy papíru. „Koukni na tohle, Harry. Je to šifrovaný.“ Podíval jsem se na Zoliny papíry a okamžitě jsem to poznal: Babingtonův kód. Řekl jsem: „Je to Ogilvieho rukopis. Poznávám ho.“

Debbie se zamžily oči při romantické vidině zakopaného pokladu. „O ten nám přece šlo, ne? Harry, musíš to hned dešifrovat.“

„Snězte je, dokad jsou horký,“ nařídila Pearl. A zamířila po schodech nahoru, nejspíš ustlat postele.

„Já přece nejsem luštitel kódů, Debbie.“ Banán mi v ústech chutnal, jako by byl usmažený na scotch bonnetu. Je to nejostřejší pepř na světě, řekl mi kdysi kdosi, a já jsem byl ochoten tomu věřit.

Na Daltonově neměnném úsměvu mě cosi zneklidňovalo. Aniž ze mě spustil zrak, řekl: „Ale to je alžbětinská šifra, ne?“

„Podle mě je to Babingtonova šifra,“ řekla Zola.

Zatraceně, Zolo. Neříkej to Daltonovi!

„Ale tos musel vědět, Harry.“ Zole se zablýskly oči ostražitostí. „Nechtěls to snad celý dešifrovat sám? A možná i na vlastní pěst najít Pravej kříž?“

Pořád ten neměnný znepokojivý pohled ze strany Daltona. Začal jsem si říkat, jestli snad netuší, že jsem ho v brzkých ranních hodinách přistihl, jak se baví s někým cizím.

„Nebuď hloupá,“ řekl jsem, pokoušeje se o bezstarostný tón. „Jo, vypadá to jako Babingtonova šifra. Striktně řečeno, je to nomenklátor, směsice zástupných symbolů a slov.

Měli bychom být schopni stáhnout to z internetu,“ prohlásil jsem, stále se pokoušeje odvrátit podezření, které teď hmatatelně viselo v ovzduší. „Co kdybyste se tu porozhlédli? Zjistěte, jestli je ve městě internetová kavárna – nebo přímo v hotelu. A zatímco budete hledat, já se poperu se zbylou částí Ogilvieho deníku.“

Dalton řekl: „Zola a já jdeme na to.“

Nelíbila se mi představa, že by Zola zůstala jen sama s Daltonem. Vyhrkl jsem: „Vlastně půjdu já.“

„Proč?“ zeptala se Zola, hlas stále prostoupený nedůvěrou.

„Abych měl jistotu, že se vy dva nevypaříte i se zakopaným pokladem.“ Nemělo smysl podávat to jako žert. Ve vzduchu vládlo elektrické napětí.

Zola si nalila kávu. Ledovým hlasem řekla: „Musels přece poznat, že je to Babingtonova šifra. A předstíral jsi, že to nevíš. To musí mít nějakej důvod. Možná to má co dělat s tím, že chceš shrábnout ikonu za třicet milionů dolarů jen pro sebe.“

Před Daltonem jsem jí nemohl nic vysvětlovat. A tak jsem řekl: „Důvod je ten, že jsem spal jen asi tři hodiny. Pokud budeš vidět skrytej význam za každou pitomostí, kterou řeknu nebo udělám…“

Debbie zatím nadšeně zkoumala svůj rodokmen. „Věděli jste, že mé druhé jméno je Inez, jako u Inez Teriacové?“ Zkusila zaujmout vzpřímený posed jako nějaká nóbl Španělka a přilila si do kávy další kondenzované mléko.

„Vidím, že Harry je znepokojen,“ konstatoval Dalton. „Musí tu být internetové připojení. Snažme se chovat vlídně k řediteli a zůstaňme všichni tady.“

Pohlédl jsem ven na ohýbající se stromy a smetající se déšť. Vítr na hladině bazénu vytvářel menší vlny. „Tohle není počasí na vířivku. Půjdu nahoru a zjistím, co mi může mladý James Ogilvie říct.“

Po soudu s nešťastným panem Rosenem jsme doufali, že záhadné travičství skončí. Lékárník podvedl popravčího nanejvýš okázalým způsobem. Po vynesení verdiktu vyrval z ruky vojáka lano, na němž byl uvázán, přiskočil ke stolu, popadl sklenici s černými lístky a nasypal si je do ruky, v dlaních je rozmělnil a poté si černým práškem potřel tvář a hruď. Nikdo si netroufl přiblížit se k němu, když držel ruce zvednuté, oči divoce vytřeštěné, a jen jsme stáli jako přikovaní a říkali si, co přijde vzápětí. Za několik okamžiků se mu zhoršil dech a vyklenula záda do oblouku a vzápětí spadl na zem, o niž si rozbil hlavu zachvácen strašnou křečí. Jeho tvář zfialověla, rysy se zkřivily a končetiny natáhly, jako by byl na skřipci. Do dvou minut přestal dýchat, nadále však úděsně zíral a škubal sebou, přičemž mezi jeho zády a podlahou bylo tolik místa, že by pod ním prošel pes. Potom se ozvalo úděsné chrčení a jeho tělo se bez života sesulo na podlahu.

A mne dík strašné smrti pana Rosena zaplavila úleva. Mé svědomí bylo zbaveno odpovědnosti, že musím zachránit nevinného muže za cenu života vlastního. A přesto, kdybych byl promluvil dříve, ještě před vynesením rozsudku… Stačí říci, že za ty roky jsem měl nejeden zlý sen, nejednou jsem se probudil uprostřed noci a spatřil oči pana Rosena, jak vytřeštěně zírají do mých očí, prosebné a vyčítavé.

Přesto se do týdne stala další vražda. Na hlídce byl potmě zastřelen mladý muž. Nikdy jsme neodhalili zbraň, která kulku vypálila, ani prst, který zmáčkl spoušť. A několik dní poté začalo trávení nanovo.

Podezření tehdy padlo na Joachima Ganze, mineraloga z Prahy, který byl jako pan Rosen spíše Žid než křesťan a každopádně terč podezření. Pan Kendall se nechal slyšet, že když vešel do pokoje pana Ganze, Žid před ním spěšně ukryl sklenici se zelenými lístky. To jsem pokládal za jistou lež, ale mezi kolonisty se brzy začaly šířit zvěsti: pan Ganz byl prý viděn, jak vchází do srubu muže, který později zemřel. Věděl jsem, že vraždy jsou dílem jednoho nebo více mužů z trojice Marmaduke StClair, Anthony Rowse a Abraham Kendall. A také jsem věděl, že kdybych prozradil, co vím, sám bych skončil na šibenici. Hra, kterou hráli, nebyla moje hra, ani jsem se nezajímal o výsledek. To jsem si alespoň namlouval, abych v sobě utišil pocity viny.

Avšak trýznivé výčitky svědomí zvítězily i nad mým pudem sebezáchovy. Jednoho deštivého rána jsem se obrátil na pana Harriota u něj ve srubu a řekl mu, že vroucně věřím v nevinnost Joachima Ganze; vskrytu jsem trnul hrůzou, že mě můj mistr začne vyslýchat ohledně toho, na čem se má víra zakládá. Co pan Harriot věděl nebo tušil, to nemohu říci, ale jsem mu navždy vděčný za jeho diskrétnost. Jen mne klidně vyslechl a pak mi řekl, že Joachimovi se s největší pravděpodobností nic nestane. Pan Ganz totiž Angličanům ukázal, jak se taví měď, jíž bylo zoufale zapotřebí k výrobě bronzu na děla, která stavěla anglické lodě do výhody vůči lodím Španělů se železnými děly. Pan Ganz byl tedy dobrým přítelem Anglie. Pan Ganz, jak mi řekl Thomas Harriot, vydělal spoustu peněz pro lidi v Tajné radě, dokonce i na téhle kolonii. Což se taky prokázalo. Reptání proti Židovi brzy odeznělo.

Kolonie se mezitím pustila do práce. Pan Harriot to popisoval ve svém deníku, který jsem viděl, a nemusím k tomu celkem nic dodávat. Pouze uvedu, že vyškrtal všechny zmínky o pokusech rozvrátit kolonii zevnitř. Tuším, že nechtěl, aby se lidé příliš vyptávali na cíl naší expedice. Všichni jsme doufali, že Joachim Ganz objeví drahé kameny nebo zlato. Zatím našel měděnou rudu, jež byla na těžbu příliš chudá, jinak jen samé kamení. A Ralph Lane, jenž měl velkolepé plány na zbudování skvělé pevnosti obehnané kamennými baštami a valy, se musel pustit do výstavby opevnění, které nesestávalo z ničeho lepšího než z písečného náspu a hlubokého příkopu.

Na sklonku srpna sir Richard Grenville odplul do Anglie. Slíbil, že se o Velikonocích vrátí se zásobami, a zanechal nás tam zhruba v počtu sto duší. Na naši malou kolonii dolehla sklíčenost, když Tiger a Elizabetha zmizely za obzorem a nechaly nás na kontinentě samotné.

V příštích několika měsících podnikli Ralph Lane a Thomas Harriot několik výprav do vnitrozemí. Pořád jsem musel myslet na záhadnou longitudem dei, tajný cíl, iacta est alea anglické královny. Sám jsem při jedné z těch expedicí doprovázel pana Harriota a pana Whitea. Vypravili jsme se ve veslových člunech na velké vlny Atlantiku, poté jsme odbočili směrem k Chesapeake Bay. Tam jsme objevili úrodnou půdu a přátelské divochy. A přestože byla zima, panovalo zde mírné klima a mohli jsme dokonce spát venku na zemi. Zdrželi jsme se asi měsíc, ale když jsme se posléze vrátili, nalezli jsme kolonii ve špatném stavu. Vraždy pokračovaly. Přibývalo násilí. Divoši začali být nepřátelští a už je obtěžovaly naše neustálé žádosti o potraviny. Pokud měli spiklenci za cíl vyvolávat potíže a rozvracet výpravu, pak bylo jejich počínání úspěšné.

V létě nám potraviny došly. I mastifové Ralpha Lanea skončili v hrnci. Divoši v tom uzřeli svou šanci a hrozili nás vyhladit. Guvernér Lane proti nim vedl vojenskou výpravu. Byla to brutální a krvavá záležitost, a když se vrátil, přivážel hlavu indiánského náčelníka Winginy. Myslím však, že jen díky tomu jsme si mohli na chvíli odpočinout od jejich stále smělejších útoků. A do týdne dorazil kapitán Stafford s báječnou novinou: z Outer Banksu zpozoroval obrovskou anglickou flotilu. S třiadvaceti loděmi nás přijel zachránit sám sir Francis Drake: kolonisté měli být odvezeni domů. Byla to pro ně spása, ale pro mne, jak se ukázalo, katastrofa.

Jakmile sir Francis Drake zakotvil, rozpoutala se bouře. Vlny za Outer Banksem rostly do děsivé výšky. Od flotily vyplulo množství záchranných člunů. Začali jsme vláčet ke břehu kresby pana Whitea, truhly s minerály a rostlinami, které jsme nasbírali, jakož i osobní věci a lodní kufry pánů.

A právě v tu chvíli se disciplína bohužel začala hroutit. Kolonisté včetně mnoha vojáků byli během posledních měsíců jen stěží pod kontrolou, guvernér Lane udržoval disciplínu jen díky občasným věšením. Když se však nyní rozpoutala bouře, zachvátil osadníky strach, že Drake zvedne kotvy a zmizí za obzorem a je ponechá napospas hladu a divochům, kteří teď měli dobrý důvod nás nenávidět. Drakeovi námořníci se bouře velmi zalekli a vskutku hrozilo, že tu kolonisty nechají.

Guvernér Lane vylezl na palubu čekající pinasy jako první, následován několika dalšími pány. Své truhly a lodní kufry nechali na břehu, aby se o ně postarali námořníci. Já jsem zatím zběsile balil věci do truhel Harriota, Rowse, Whitea a ostatních, nechávaje svůj tajný deník na poslední chvíli. Když jsem však viděl, jak se stěžně flotily v sílící bouři nebezpečně kymácejí, vyšel jsem ze srubu pana Whitea a rozběhl se v dešti ke své malé chýši. Neměl jsem čas pobrat svou sbírku oblázků a podivuhodných mořských lastur; jen jsem odtáhl slamník a sebral svůj deník, který jsem si přitiskl na hruď, aby nezmokl. Vyběhl jsem ven.

„Ogilvie! Pojď sem!“ Marmaduke mě naléhavě volal k sobě a divoce přitom máchal rukou. Rozběhl jsem se k němu a zašel za ním do jeho chýše. „Proboha, pomoz mi s tím. A dělej!“ Snažil se do své truhly vměstnat absurdní množství věcí. I dítě by pochopilo, že víko nepůjde zavřít.

Řekl jsem: „Sire, to nepůjde!“

„Sper tě ďas i s tvou drzostí, Ogilvie. Sedni na to zatracený víko.“ Ale ať jsme se snažili sebevíc, nezavřeli jsme ho. Minuty ubíhaly, až Marmaduke vztekle zaklel, prudce víko otevřel a začal se probírat svým oblečením, aby vybral a vyndal ven, co tu nechá. Bohužel se zdálo, že by si nejraději vzal všechno s sebou. Posedla mě zběsilá úzkost. Znovu jsem zvolal: „Sire, musíme jít.“

„Pak mi s tou zatracenou věcí pomoz.“ Začali jsme táhnout truhlu po podlaze. Byla tak těžká, že se sotva hnula. Silou jsme otevřeli dveře chatrče, zápolíce s větrem. Když jsem pak vyhlédl ven, ke své hrůze jsem spatřil, že od břehu odtlačují poslední veslový člun. Muži se mezi sebou bili, aby se do člunu dostali. Vlny již měly bíle zpěněné hřbety a flotila sira Francise Drakea se mi začínala ztrácet v dešti.

Marmaduke při tom pohledu zoufale zaštkal. Pustil truhlu, prosmekl se hrubě kolem mne a vyrazil tryskem ke člunu. Rozběhl jsem se za ním, krev v uších mi hlasitě pulzovala a srdce v hrudi bilo jako kladivo. Bylo však pozdě. Když jsme dorazili na pláž, záchranný člun se již nacházel tři sta stop od břehu. Vlny s ním pohazovaly a hrozily ho potopit, jak byl ztěžklý vahou mužů na palubě. Na pevnině zůstal jediný člověk: křičel a mával v příboji, vlny mu občas vyšplíchly až ke krku. Ale námořníci ho ignorovali: měli co dělat, aby se udrželi na hladině. Muž nakonec přestal mávat a jen se beznadějně díval, jak se od něj spása vzdaluje. Nakonec se otočil, aby se vybrodil na břeh. Byl to Simon Salter.

Když odrážel poslední záchranný člun, poznal jsem jednoho z námořníků: Turka. I on mě spatřil a pustil na chvíli jednou rukou veslo, aby mi zoufale zamával. Když člun plul přes mělčiny, viděl jsem, jak z něj vyhazují truhly. Vzorky a semena, které jsme během minulého roku pracně nasbírali, deníky, mapy a obrazy, to vše končilo v moři.

Dále na Outer Banksu se cosi dělo, ale já zpočátku neviděl, co to je. Když však bouře na chvíli polevila, naskytl se mi úděsný pohled. Přes bok jedné z lodí byli shazováni otroci, černí muži a ženy. Na palubě probíhal zuřivý zápas. Ze shluku veslových člunů, jimž hrozilo, že se o loď rozdrtí, se hrnuli námořníci, kteří lezli nahoru po síti na boku lodi.

Vypadalo to, že loď vyprazdňují od otroků, aby udělali místo námořníkům. Viděl jsem, že mnozí z otroků neumí plavat. Tvořili na vlnách hustou, černou, vodu pěnící a tonoucí masu. Několik stovek se jich doplahočilo na břeh, kde se shlukli na úzké písečné naplavenině.

„Jak mohou křesťané něco takového udělat?“ křikl jsem na Marmadukea.

„Nebuď blázen, Ogilvie. Jsou to jen otroci.“

„Ale nemají jídlo ani zbraně. Divoši je rozsekají na kousky.“ Ty historky jsem znal. Nejhorší byly ženy, jež ostrými lasturami stahovaly zajatce zaživa z kůže nebo vyvrhávaly na zem jejich vnitřnosti, aby je mohli sežrat psi.

„Starej se radši o svůj osud. Tohle by se nám, civilizovaným lidem, stát nemělo.“

Salter se nyní brodil na břeh, z kalhot a rozervané košile se mu řinula voda. Vypadal jako člověk, který byl právě odsouzen k smrti. Připojil se k nám a mlčky jsme přihlíželi, jak se divoce rozkomíhané stěžně Drakeovy velké flotily ztrácejí v bouři, až nám jeden po druhém zmizely z očí.

Dívali jsme se jeden na druhého, zděšeni a neschopni slova. Tři bílí muži – jediní bílí muži na ostrově – opuštění a bez prostředků na kontinentě plném divochů.

KAPITOLA 30

Zpočátku mám dojem, že ten hluk slyším ve snu. Že na kuchyňské dveře škrábe velký chlupatý pes.

Pak mne probudí zatřesení. Je to Zola, s hlavou těsně u mého ucha. „Harry!“ šeptá naléhavě. „Někdo se snaží dostat dovnitř.“

Vyskočím z postele a ve chvilce si natáhnu kalhoty. Ubíhají drahocenné vteřiny, během nichž potmě šmátrám po mikině, až ji konečně nacházím a přetahuji si přes hlavu. Bosky jdu za Zolou ke dveřím ložnice a naslouchám. Zprvu slyším jen vítr v korunách stromů, ale pak se znovu ozve to tiché systematické škrábání, jako kdyby se dovnitř snažil dostat pes.

Nahoru do patra tiše vystupuje Dalton. „Vzbudil jsem Debbie.“

„Zavolal jsi do hotelu?“ zeptal jsem se ho.

„Telefon je hned u dveří a mobily tu nefungují.“

Zlomek vteřiny se pozastavím nad tím, jak to Dalton ví. Říkám si, že kdybychom se přesunuli k oknu a zakřičeli, možná bychom je zaplašili. Objevuje se Debbie, je kompletně oblečená a navzdory nočnímu horku se chvěje. „Proč nerozsvítíme?“ navrhuje šeptem. „Tím je zaplašíme.“

Rychle přebíhám k ložnicovému oknu. U vchodu, v tlumené záři vrhané osvětlením u bazénu a před hotelem, stojí velký džíp s pohonem na čtyři kola. Zdá se, že v něm nikdo není. Výškový rozdíl mezi naším okenním parapetem a verandou dole je jen asi deset stop. Otáčím se a málem se srazím s Debbie.

„Myslím, že jsou uvnitř.“ Hlas má zdeformovaný strachem.

Popadnu ji za paži a vedu rychle k oknu. Zdráhavě pohlédne dolů, zatímco já jí říkám: „Budu tě přidržovat.“ Poté leze přes parapet, já ji držím za zápěstí a vzápětí pouštím dolů. Po ní jde Zola. Otáčím se k Daltonovi, ale ten mě strká k oknu a vzápětí jsem venku a nemotorně žuchám na verandu.

Žlutý záblesk ve tmě ozáří keře a stromy, do toho zaburácí nějaká zbraň. V první chvíli ani nevím, že jsem byl zasažen. Jsem si jen vědom náhlého žduchance do levé ruky, který mě sráží naplocho na zem, tváří dolů. Vstávám a riskuji ohlédnutí, v běhu uskakuji do stran. V okně dvě tváře.

Debbie a Zola jsou přede mnou, vidím je, jak divoce kličkují po příjezdové cestě.

Nyní na rukávu své mikiny spatřuji alarmující temnou skvrnu. Rukou se mi začíná šířit bolestivá strnulost.

Škubnu dveřmi džípu a otevřu je. Myslel jsem, že sjedu s autem strmý kopec na neutrál, ale ti hlupáci nechali ve voze klíčky. Debbie a Zola zmizely kdesi mezi stromy po levé straně. Kde je Dalton, nemám tušení. Startuji motor, zařazuji dvojku a bosou nohou sešlapuji pedál k zemi. Několik panických vteřin jedu potmě a zápolím se zapínáním reflektorů. Jsem si ostře vědom smrtících srázů podél krajnice. Ale pak už se přede mnou objevuje tunel světla a já se řítím s autem dolů, jak rychle si jen troufám.

O minutku později spatřím na obzoru za svými zády to, čeho se nejvíc děsím: světla reflektorů. Museli si vzít klíčky od toyoty. Ještě trochu přidám rychlost, ale ostré točky jsou úděsné. Tu a tam, když řežu zátočiny, ozáří světla vozu vrcholky stromů, ale většinou civí do tmy.

Celé to trvá asi deset minut. Začíná se mne zmocňovat závrať a volant mám kluzký od krve, jež mi stéká po ruce. Toyota je hbitější než džíp a já odhaduji, že do pěti minut mě budou mít.

Rána se začíná ozývat, bolest se šíří zevnitř ruky. Stále více se mi motá hlava. Vím, že to prudké krvácení budu muset zastavit, ale jak to mám udělat, když se řítím s džípem dolů po nejnebezpečnější cestě v celém Karibiku?

Vtom se přede mnou objevuje stoosmdesátistupňová zatáčka. Zpomaluji na nějakých patnáct mil v hodině, vyděšený k smrti. Džíp se naklání, strháván setrvačností a odstředivou silou. Na cestě je hromada šutrů, menší sesuv půdy způsobený nedávným deštěm. Škubnu volantem, abych se jí vyhnul, a ocitám se na samém okraji srázu, má přední levá pneumatika naráží na kámen právě v okamžiku, kdy pravá žuchne do díry. Připadám si neskutečně, když si uvědomím, že se pravé kolo dostalo za okraj. Džíp se pomalounku začíná naklápět, jako kdybych byl v letadle, které se otáčí na záda. Pode mnou zeje temnota. Jsem přesvědčen, že nadešel můj konec. Vrhám se ke dveřím u sedadla spolujezdce, které jsou teď nade mnou. Džíp je stále v kontaktu s cestou, ale prudce se chvěje a naklání, nezadržitelně strháván do strany. Vtom na něco naráží a motor se zastavuje.

Slyším kovové křupání, když se džíp začíná překlápět přes okraj. Opět se vrhám ke dveřím spolujezdce a tentokrát se dostávám ven, ale džíp mi mizí pod nohama a já ho potmě následuji, volný pád navodí stav beztíže, žaludek se ve mně vznáší, ruce a nohy mi plandají, jak se řítím vstříc hrobu, který na mě čeká dole.

Pták, nádherné stvoření, ladně se vznášející v horském ovzduší.

A další, a další. Náhle si uvědomuji, že krouží kolem mne. Zmocní se mě panika, ale nemohu se hýbat.

Jeden z těch mrchožroutů přistál. Je asi dvacet yardů ode mě. Ostatní ho následují, je slyšet hlučné plácání křídel.

Podaří se mi pohnout prstem. Prozatím to stačí. Potrava je ještě naživu.

Něco je kousíček za mnou. Dokážu hnout rukou. A to je vše. Na víc nemám síly. Ale mrchožrouti se prozatím drží v odstupu.

Slyším mužský hlas. Mluví jamajsky a říká něco jako: „Božínku, pane!“

Zpod ošklivě napuchlých víček rozeznávám černou tvář, úzkostlivý pohled upírající se na mou tvář. Pak cítím v podpaží ruce a jsem zvedán do sedu. Nyní se ten muž pokouší o záchranářský zdvih a já poprvé vidím svoje okolí. Spadl jsem z výšky asi padesáti stop, či spíše jsem se skutálel po strmém srázu na široký, jakž takž rovný skalní výběžek. Džíp se přes tu plochou římsu překulil a zmizel za jejím okrajem. Zahlédnu banánovníky a kávovníky. Muž pod mou vahou klopýtá k chatrči s verandou a střechou z vlnitého plechu. Z chatrče vychází malá šedovlasá žena, jež chvátá směrem k nám, ale pak už vidím jen krajinu hustě porostlou křovisky.

Nyní mě soukají do malého náklaďáku, který je naložen něčím, co vypadá jako listí. Žena mě drží ve vzpřímené pozici, muž se za hlučného řazení rozjíždí. Jedeme přes mělkou říčku a vzhůru do strmého kamenitého svahu, potom se napojujeme na cestu, z níž jsem se zřítil. Co chvíli upadám do mdlob a zase procitám a tak pořád dokola.

Zpočátku vidím jen sluncem ozářené zelené úbočí místy protkané černými stíny, ale potom se podél krajnice začínají objevovat stánky, dokonce i menší shluk obchodů s názvy jako Tek it Eazy, Katie Rouge Kitchins a Yaso Yerk Center. Pestře malovaných dřevěných chatrčí přibývá: řeznictví, potraviny, pošta s plakáty na Melodious Explorers a nebezpečí cukrovky. Přemýšlím, kolik mi asi zbývá života. Pak už jsme ve městě a odbočujeme podél rušné autobusové zastávky doleva, je tam kostel sv. Tomáše Akvinského a nízká řada stánků, a náš náklaďák náhle zahne doprava k nízkým růžovým budovám s cedulí: NEMOCNICE UNIVERZITY WEST INDES.

Rozmazaná černá tvář, oči studující zblízka moji tvář.

„Vaše méno?“

„Tomáš Akvinský.“

„Řekněte mi svý méno, jináč mě obviněj z vraždy.“

Když zaostřím zrak, spatřím velkou místnost, v níž se motá asi tucet lidí. Někteří jsou oblečeni v bílém, jiní leží na vozících. Komusi rozřezávají krví potřísněnou košili: je to mladý muž, koulí očima a hlasitě sténá. Kolem něj jsou hloučky lidí; je připojen k matoucí směsici plastových hadiček, drátů a trubiček.

„Potřebuji znát vaše jméno,“ zkouší to na mě anglicky ta žena.

„Harrius Blakeus.“

„Vodkad, pane Blakeus?“

„Jsem na prázdninách, pobytem na Terranově. Vyhrál jsem první cenu, víkend s miss Jamajky.“

„No tak, chovejte se rozumně. Co se vám stalo?“

„Byl jsem v Blue Mountains, na túře.“

„Sám?“

„Ne, s miss Jamajky. Byl jsem oloupen.“

Sestra mi strčí do pusy teploměr. „Kdyby se tak Pámbu choval k nám, jako se my chováme jeden ke druhýmu? Šílený, šílený, chodit tam nahoru sám. Máte velký štěstí, že ste naživu, pane Blakeus.“

Přistoupí k nám lékař; alespoň předpokládám, že je to lékař, podle bílého pláště, stetoskopu a fluida autority, které kolem sebe šíří. Je to zhruba padesátník, má černou vrásčitou tvář a bílé vlasy. „Ztratil jste tři pinty krve. Naštěstí to byl zásah do masa. Máte velmi pohmožděné kotníky, ale nic zlomeného. Dva nebo tři dny si poležíte a budete zase čilý jako rybička.“ Prostěradlo pod sebou mám vlhké, na čele cítím pot, ale stále se chvěji. Lékař dodává: „A máte náznak horečky.“

„Kde to jsem?“

„Kingstonská pohotovost. Se zásahy kulkou máme větší zkušenosti než UWI.“

Hoch s poraněnou hrudí začíná cosi huhňavě křičet v jamajském dialektu. Lékař mi odplouvá ze zorného pole a já se znovu hroužím do spánku.

* * *

Dva muži, oblečení jako saniťáci, rovněž plující v zorném poli. Strop, samé vlhké skvrny a velká světla, rotující jako noční obloha.

„Může se s ním hejbat?“

„Ano, ale držte ho na kapačce.“

Můj hlas burácí ve velké místnosti a po nemocničních chodbách: „To nejsou saniťáci! Oni mě unášejí! Unášejí mě, aby mě zabili!“ Nejspíš jen hýbu rty.

Sestra se nade mnou skloní, zatímco muži mě opatrně nakládají na vozík. „Co to říkáte, pane Blakeus?“

„Chystaj se mě zabít,“ soukám ze sebe šeptem. „Vím, kde hledat Ježíšův kříž.“

„To je v pořádku. Zůstaňte už v klidu.“

Chytím ji za rukáv. „Nedovolte jim, aby mě odvezli.“

Sestra mi oddělá ruku a konejšivě ji poplácá. Potom tiše mluví s lékařem. Ten pohlédne mým směrem. Za chvíli se přiblíží s injekční stříkačkou dlouhou nejmíň šest stop. „Tohle vás trochu zklidní.“

Chci si vyrvat kapačku ze zápěstí, slézt z nosítek a prchnout po chodbě pryč, abych si zachránil holý život. Skoro už na kapačku dosáhnu, ale sestra mě svírá pevně jako gorila. „Ztratil jste spoustu krve, pane Blakeus. A dlouhej pobyt na horkým slunku Evropanům nesvědčí.“

Z chodby se ozve křik: další mladý muž tam sténá a drží se za hlavu, obklopen přáteli. Mám dojem, že vidím obnažený mozek.

„Tohle není místo pro bílý, pane Blakeus,“ říká vlídně sestra. „Budete mít domácí péči, pěkně v soukromí.“

„Mně se tady líbí,“ soukám ze sebe šeptem.

„Potřebujeme tu volný lůžka.“

Pak mi strop začíná ujíždět před očima a mladý muž s poraněnou hrudí, teď už tlustě ovázanou, si hlasitě stěžuje na roztrhanou košili, a můj vozík vrže chodbou, zvědavé tváře se za mnou otáčejí a já se třesu zimou a nadnáším se jako balon naplněný héliem, a pak ucítím na tváři horké slunce a jsem přes hrboly vezen do raketoplánu a letím vysoko nad Blue Mountains a Jamajka se scvrkává v malinkou zelenou tečku na tyrkysovém Karibiku a kolem sebe vnímám parfém miss Jamajky, až na to, že miss Jamajka je gangster z Trench Townu a vypadá jako jeden z těch zabijáků v lese.

Tichá místnost. Lehké lůžkoviny, teplý, suchý vzduch. Skrz okno s okenicemi dokořán fouká dovnitř mírný vánek. Zvenčí sem doléhá zvláštní rytmické klepání, jako když někdo odpaluje tenisové míčky. Do toho cvrliká a bzučí nespočetný hmyz. Jeden exemplář, vážka hrající duhovými barvami, se nejistě vznáší u okna a hledá potravu. Vzápětí vystřelí pryč. Ženský smích a hlas nějakého muže.

Místnost je prosvětlená, provzdušněná a pohodlně vybavená proutěnými křesly. Opět se hroužím do hlubin spánku.

Když se znovu probudím, kolem tma. Zvenčí slyším mírné šustění, v němž rozpoznávám vlnění. Zkouším se hnout, ale mé ruce váží každá tunu. Mám na mysli metrickou tunu, nebo se vyjadřuji v britských imperiálních jednotkách? Brzy si budu muset ulevit. Zavírám oči a celý měsíc spím.

Druhý den jsem v sobě našel tolik sil, že jsem se posadil a začal pomýšlet na útěk. Což bylo povzbudivé zjištění, protože den předtím mě museli cestou na záchod a zpět podpírat. Ti dva saniťáci. S revolvery za opasky u šortek.

KAPITOLA 31

Místo hlavy jsem měl dělovou kouli. Kdosi mi vyměnil krev za rtuť a artérie za olověné potrubí.

Muselo mi trvat půl minuty, než jsem ze sebe stáhl pokrývku a spustil nohy přes okraj postele. Když jsem se posadil, motala se mi hlava. Z tlustého obvazu na ruce a předloktí mi trčely oteklé prsty.

Počkal jsem, až závrať trochu poleví, a zkusil jsem se vsedě napřímit. Když jsem se dobelhal k otevřenému oknu a opřel se o parapet, měl jsem pocit úspěchu. Dovnitř se linula vůně kávy mísící se s pachem vlhké tropické zeminy.

Uviděl jsem cestu, jež se svažovala k nevelké, skálou obehnané zátoce, tyrkysově modré a klidné. Vybíhalo do ní krátké molo, u něhož byl veslový člun, a asi sto yardu od břehu jsem spatřil velkou motorovou jachtu, která se ježila anténami. Stěží jsem přečetl její jméno: New Millennium. Za zátokou se až k obzoru prostíralo Karibské moře s bíle zpěněnými hřbety vln.

Po pravé ruce jsem uviděl modrý plavecký bazén ve tvaru ledviny. V něm ležel na nafukovací matraci, tváří dolů, nějaký muž. Měl rozložitá chlupatá záda, která se blyštěla potem. Ruce mu vilně visely ve vodě a vůbec se nehýbal. Klidně mohl být mrtvý.

U okraje bazénu stál bílý stůl a nad ním růžový slunečník s logem Martini. U stolu seděla nějaká žena, očividně nahá, a popíjela slámkou oranžový džus. Prsa měla tmavě hnědá, bradavky temně růžové. Pohlédla vzhůru, usmála se a zamávala. „Snídani?“ zavolala nahoru. Kývla na někoho, kdo byl mimo mé zorné pole, zacloněn rukou markýzou pod mým oknem.

Za chvilku se na schodech ozvalo vrzání bot. Za zdravou ruku mě uchopil zcela holohlavý muž v rozhalené košili – jeden ze saniťáků – a vedl mě po dřevěných schodech dolů. Za pasem mu pořád trčel ten černý revolver. Vypadal jako Kojak v mladším vydání. Všechna okna a dveře v domě byly otevřené a místnostmi vanul mírný teplý vánek. Když mě Kojak usadil za stolem, tak abych nespadl, muž z bazénu mezitím vylezl a utíral se ručníkem. Cassandra měla ňadra zahalená rudým páskem vršku od bikin.

„Měl byste se najíst,“ řekl ten muž hlubokým hlasem. Tvář měl vrásčitou a jeho angličtina se vyznačovala výrazným přízvukem. Kojak zašel francouzskými okny do stinného interiéru vily.

„Kávu?“ zeptala se Cassandra a trochu mi nalila do šálku.

Musel jsem použít obě ruce, abych ho zvedl. Lačně jsem hltal sladkou hnědou tekutinu.

Muž vzal ze stolu balíček marlborek. Zavrtěl jsem hlavou. On a žena si zapálili cigarety. Kojak se vrátil s anglickou snídaní, vše bylo dotmava osmahnuté. Naklonil se nade mnou a servíroval mi talíře. Octl jsem se na dosah revolveru, který měl zastrčený za šortkami, ale to ho zřejmě neznepokojovalo. Měl jsem dost problémů, abych udržel vidličku. Zatímco jsem jedl, všichni mě mlčky sledovali. Po jídle jsem se cítil o něco lépe. Kojak posbíral talíře a šálky a znovu zmizel ve vile. Byl to velký bílý dům, hranatý jako stavba z lega, všude samé verandy a nevkusné ozdůbky.

Opřel jsem se. „A co teď?“

Muž se v křesle zaklonil, vydechl dým a zamyšleně se na mě zahleděl. „Jmenuji se Apostolis Hondros. Jsem kněz řecké ortodoxní církve. Říkám vám to proto, že pokud tohle setkání přežijete, poznáte mě na některé z fotografií interpolu. A pokud ne, inu… tak či onak, poskytnutím této informace se nic nemůže pokazit. Jak vidíte, chovám se k vám otevřeně. Potřebuji vaši pomoc, pane Blakeu.“

„A předpokládám, že máte metody, jak mě k ní přimět.“

„Správně. Hodlám najít tu ikonu, pane Blakeu.“

„Možná ani neexistuje.“

„Jsme pevně přesvědčeni, že ano.“

„A co ostatní?“

„Vaše kolegyně? Debbie a Zola jsou obě tady, právě odpočívají.“

Hrklo mi v žaludku. „Dalton je jedním z vašich lidí, že? Leroy Abo.“

Řek se drsně zasmál. „Vidím, že jsme vás dočista ošálili. Ve skutečnosti byl členem britského MI6. Využívali vás, aby se dostali k nám.“

„A kde je teď?“

Muž ležérně mávl rukou s cigaretou. „Je po smrti. Stejně jako budou zakrátko ty dámy.“

„Ach bože.“ Položil jsem hlavu na stůl.

Cassandra mě vytáhla za vlasy. „Vy taky,“ dodala nenuceným tónem a pohlédla na mě přes cigaretový dým. Oči se jí třpytily ryzím sadismem. „Proč jen jste mi ten deník nepředal už v Lincolnu.“

„Pokud nám pomůžete,“ řekl Hondros, „mohli bychom vaši budoucnost ještě jednou zvážit.“

Namáhavě jsem ženinu ruku odstrčil. Ztěžka jsem se v zahradním křesílku opřel a prohlížel si je. V očích měli zhruba stejně soucitu jako ti mrchožraví ptáci. I mluvení mne vyčerpávalo. „Jakmile spočinete svýma chamtivýma rukama na relikvii, bude s Debbie, Zolou a se mnou konec.“

Řek přikývl. „Možná. Ale má velkorysost je vaší jedinou nadějí. Co jiného vám zbývá?“

Pokynul jsem k masivnímu stříbrnému kříži na jeho chlupaté hrudi, který měl kolem krku pověšený na tlustém řetězu. „Je to kříž, nebo svastika?“

Hondros se usmál. „Jste protivný, pane Blakeu. Doufáte, že mě vyprovokujete.“

„Nemám šanci u někoho, kdo je tak samolibý jako vy. Jen bych se rád dozvěděl, jaký druh šílenství vás pohání. Myslím si, že na to mám právo.“

„Šílenství?“ Hondros nasadil zmatený výraz. „Je snad poslušnost vůči Bohu aktem šílenství? Ale vy možná v Boha nevěříte. Možná si myslíte, že svět vznikl sám od sebe.“ Vzdychl jsem. „Tohle je špatná zpráva. Jste náboženský cvok.“

„Někteří z nás svůj omezený čas na této zemi raději zasvětí přípravám na věčnost.“

Pohlédl jsem na motorovou jachtu. „Možná tudy jen procházíte, ale určitě vám záleží na tom, abyste měl v čekárně maximální pohodlí.“

Hondros se pohrdlivě pousmál. Típl cigárem v malém mramorovém popelníku a vytáhl si z balíčku před sebou další. „Vy jste cestovatel, ne?“

„Je to má práce. Pídím se v zapadlých uličkách světa po starožitných mapách.“

„Znáte Benátky?“

„Nijak zvlášť.“

„Náměstí svatého Marka?“

„Hmhm.“

Škrtl malým zeleným zapalovačem, přidržel plamínek u cigarety a zabafal. Objevily se spirály šedého kouře stoupající vzhůru a Hondros spokojeně potáhl. „Znáte katedrálu svatého Marka?“

Vynořila se mi vzpomínka. „Matně.“

„A ty čtyři pozlacené koně z Hipodromu, kteří zdobí fasádu té budovy?“

„Vzpomínám si na ně. A co má být?“

Další zabafání. Poprvé jsem si všiml, že má prsty zahnědlé od nikotinu. „Je to pravé umění, umění v byzantském stylu. Skutečná krása. Zajeďte si do Benátek, Říma či Barcelony, pane Blakeu. Prohlédněte si pozorně ty nádherné sochy, jež zdobí tato města. Prohlédněte si obrazy svátých, ty vejcovité hlavy a stažené tváře, styl, kterého se byzantští umělci drželi po tisíc let. Ach ano, je to byzantský styl, protože tyto věci byly této velkolepé civilizaci roku 1204 ukradeny.“

„1204?“

„Ano, Latinci ze čtvrté křížové výpravy. Cestou do války s muslimy ve Svaté zemi vyplenili Konstantinopol, centrum byzantské civilizace. Byzantinci byli jejich křesťanští spolubratři, ale provinili se neodpustitelným zločinem.“

Odmlčel se. Vyšel jsem mu vstříc: „A sice?“

„Jejich zločin, pane Blakeu, spočíval v tom, že to byli civilizovaní lidé, zářivý plamen hořící ve světě plném barbarství. Milovali umění a literaturu a krásné věci. Raději se koupali, než aby páchli. A poté co Latinci napěchovali své lodě zlatem a stříbrem a drahými látkami z Konstantinopole, poté co roztavili její bronzové sochy, aby z nich odlili kanony, a poté co ukradli Trnovou korunu, vypálili to překrásné město do samých základů.“

Měl jsem pocit, že se jedná o dobře nacvičenou tirádu. Pátral mi přitom ve tváři, aby viděl, jak reaguji. Řekl jsem: „Prokristapána, vždyť to bylo před osmi sty lety.“

Pokrčil rameny. „Projděte se mezi rozbořenými sloupy kláštera svatého Konstantina, můj příteli, a budou vás doprovázet přízraky povražděných mnichů. Budete vnímat jejich živoucí přítomnost. Budete vědět, že k dobytí došlo včera. Každopádně znesvěcování trvá dodnes.“

„Na tohle jsem příliš unavený.“

„Trvá to, pane Blakeu, protože po křižácích přišli Turci, kteří vkročili do města devětadvacátého května 1453 a kteří ho okupují dodnes. Běžte do moderní Konstantinopole a co tam najdete? Mešity postavené na základech kostelů. Chrám Svatých apoštolů, nejslavnější chrám v Konstantinopoli po Hagii Sofii, byl vypleněn Latinci a potom, po tureckém záboru, zbořen derviši Mehmeda Druhého. Zbořen za čtrnáct hodin, pane Blakeu. Posvátné místo zbořené za čtrnáct hodin železnými tyčemi. Zajděte si na místo toho kostela dnes a najdete tam mešitu, postavenou na posvátném pozemku Svatých apoštolů. Klášter Ježíše Krista Pantokratora, který vydrancovali Benátčané, je nyní rovněž mešitou, císařská rakev uvnitř slouží k omývání nohou Turkům, kteří sem vstupují. Seznam znesvěcení je nekonečný a řecká vláda s tím nic nedělá.“

„To myslíte vážně?“

„A tu největší nespravedlnost jsem si schoval na závěr. Mám na mysli lživé tvrzení Vatikánu, že jeho následnická linie se odvíjí od svatého Petra. Znáte svoji náboženskou historii, pane Blakeu?“

Řekl jsem: „A je to tady. Zas nějaké překroucené nesmysly.“

Hondros pokračoval: „Patrně nevíte, že Vatikánem proklamovaná apoštolská sukcese následníků Krista se nezakládá na ničem legálnějším než mučení a vraždění. Proces násilné eliminace pravých římských ortodoxních biskupů – Keltů, Sasů a západních Římanů – započal v sedmém století a od té doby pokračuje. Dělo se to po celém Španělsku, Portugalsku, Itálii, Německu a Anglii, jakož i Galii. Pouze na východě, v Řecku, přežívá pravá následnická linie Kristova. Dnešní papež je Antikrist, ustanovený vraždou. Nejsou to překroucené nesmysly, Blakeu, ale historická fakta. Cassandro, dolij našemu hostu kávu.“

Cassandra uposlechla a já jsem se té tekutiny napil. Byla vlažná. Řekl jsem: „A kdo se o to stará? Je to všechno minulost.“

„Antikvářský kartograf bez smyslu pro historii? Jak západní! Ale musíme vzdát Antikristu hold. Jedná se vší důsledností. Franští Latinci razili svou politiku po celá staletí až do současnosti. V roce 1923, když Itálie připravila Turecko o dodekánské ostrovy, nahradila ortodoxní biskupy vatikánskými, čímž přinutila věrné, aby buď akceptovali klérus dosazený těmito šejdíři, nebo aby se obešli bez svátostí.“

„Fajn, Hondrosi, přesvědčil jste mě. Etabloval jste se jakožto šílenec. Ale jak do toho zapadá ta ikona?“

Řekovi se třpytily oči. Típl cigaretu a předklonil se. „Znáte historii Pravého kříže. Víte, že byl objeven císařem Konstantinem, ukraden Peršany, po třech staletích vrácen, znovu ukraden mohamedány, potom Latinci, až se nakonec po osmnácti stoletích putování dostal na tento ostrov. A vy nám ten kříž najdete – alespoň tu jednu dochovanou část. Buďto, nebo všichni tři zemřete.“

„A když vám ho najdu?“

„Bude neprodleně vrácen do Konstantinopole. Pak se dají do chodu jisté události.“

Chvíli mi to trvalo, ale pak se mě začala zmocňovat hrozivá předtucha. Hondros se usmál. Nervózní Cassandra si trhavými pohyby rukou zapálila druhou cigaretu.

Řekl jsem: „Když už jsem tak jako tak mrtvý muž, proč mi neřeknete jaké?“

„Vy že jste mrtvý muž?“ Opřel se a zamyšleně se mi zadíval do očí. „Ano, asi bych neměl urážet vaši inteligenci udržováním falešných nadějí. Ale vy mi tu ikonu stejně pomůžete najít, abyste si prodloužil život v naději, že ‚se něco přihodí‘. Mám pravdu?“

„Naprostou.“

„Výborně. Navrácení Pravého kříže bude symbolickým aktem. Za tři dny jedna statečná mladá žena vjede s nákladním autem naloženým trhavinami do Modré mešity v Istanbulu. Sulejmanii, patrně nejkrásnější mešitu ve městě, potká tentýž osud. Zároveň exploduje a potopí se trajekt, který pojede z Bosporu do Uskaduru napěchovaný turisty, kteří sem jezdí obdivovat rybářské vesnice a starou pevnost Rumeli Hisari. A stopa důkazů, které jsme po mnoho měsíců pečlivě aranžovali, povede až k Opus Dei.“

„Ke komu?“

„Vaše nevědomost mne nepřestává udivovat, pane Blakeu. Opus Dei je odnož katolické církve, známá svým neskutečným bohatstvím a dlouhodobě podezřelá ze skrytých nekalých motivů. Často bývá podezírána z napojení na fašisty. Je to samozřejmě lež a oni to popírají, ale co zmůže ujišťování o nevinnosti proti ochotě lidí věřit tomu nejhoršímu? Jen pomyslete, jak to pobouří muslimský svět.

O pár dní později vzlétne z jednoho letiště v Bosně lehké letadlo s bosenskými registračními znaky. Bude naloženo trhavinami. Přeletí nad Egejským mořem, po celou tu dobu se bude držet pod radarovým pásmem, až nakonec narazí do chrámu svatého Petra. Budou zničeny i další kostely v Benátkách, Barceloně a Římě. Akt pomsty, budou křičet média, odveta muslimů proti katolíkům. Nenávist, jež tisíc let doutnala těsně pod povrchem, vytryskne. V současném klimatu, kdy je celá oblast jako sud prachu čekající na jiskru, kdo ví, kde to skončí? Ale my, vyznavači ortodoxní víry, budeme přihlížet, jak se naši odvěcí nepřátelé trhají na kusy. Vychutnáme si to všechno na CNN, zatímco budeme popíjet kávu v barech a kavárnách mezi Aténami a Olympií. Máte pořekadlo, pane Blakeu, že pomsta je sladká. Ona bude sladká. A Pravý kříž, vložený do našich rukou Bohem, bude symbolizovat spravedlnost naší věci.“

„Jakási božská pečeť na znamení souhlasu.“

Upřel na mě ledový pohled. „Pokud chcete.“

„Výborně, Hondrosi, prvotřídní výstup. Na okamžik jsem vám skoro uvěřil.“ Otočil jsem se ke Cassandře, která si mne nejistě měřila s podmračeným výrazem. „Ve skutečnosti jde po Pravém kříži kvůli jeho peněžní hodnotě. Prodá ho za spoustu peněz Gettyho muzeu nebo Vatikánu. Ale až vám dojde, jak to doopravdy je, vystřílí vám mozek z hlavy.“

Hondros se usmál a zavrtěl hlavou. Zapálil si další marlborku. „Jak patetická snaha.“ A Cassandra pohodila hlavou nazad a zasmála se.

III.

HVĚZDNÉ ZNAMENÍ

KAPITOLA 32

„Musím je vidět. Dokažte mi, že jsou naživu.“

Hondros křikl cosi v řečtině. Nakoukl jsem do potemnělého interiéru vily. Za několik okamžiků se objevila Debbie, v závěsu za ní malý podsaditý muž s revolverem. Byla bledá ve tváři a na paži se jí vyjímala žloutnoucí modřina o velikosti pěsti. Na bílém svetru měla zelené šmouhy, jako kdyby uklouzla na mokré trávě, ale kolem pasu ho měla úhledně zastrčený do džínů. Tvář jí vzplanula radostí, když mě uviděla. „Harry!“ Pistolník ji chytil za paži, aby se ke mně nerozběhla.

„Spokojen?“

„A co Zola?“ Ta otázka patřila Debbie.

„Je v pořádku. Jsme spolu na pokoji. Co s námi udělají, Harry?“

Hondros gestem naznačil, že to stačilo, a pistolník ji odtáhl. „Harry!“ zvolala ještě, ale vzápětí už ji nějakou potemnělou chodbou strkali pryč z mého dosahu.

„Nemyslete si, že jsem člověk postrádající soucit,“ řekl Hondros, aniž ho na sobě dal špetku znát.

Otevřel šanon, který měl před sebou, a podal mi z něj několik listů papíru. Zdravou rukou jsem v nich zalistoval: byly to fotokopie Ogilvieho druhého deníku. „Fotokopie,“ řekl. „Nepochybně bychom je po nějaké době rozluštili, ale teď není času nazbyt a vy jste dosud odváděl tak skvělou práci. Pusťte se do toho. Řeknete nám, co tam stojí o ikoně. Na odhalení toho tajemství máte čas, řekněme…– „ přitáhl k sobě Cassandřino zápěstí a podíval se na její hodinky – „do zítřejšího rána do devíti hodin.“

„Neblbněte. Rozluštění šifry by mohlo zabrat několik týdnů a já navíc nejsem odborník.“

„Devět hodin ráno. Pokud nám do té doby neřeknete, kde ikonu najít, zastřelíme Debbie. Pak budete mít další tři hodiny, než zabijeme Zolu, a potom ještě tři, než za špatnou práci skoncujeme s vámi.“

„Přece nemůžete myslet vážně –“

„A pokud si jen slůvkem postěžujete, zkrátím čas, který jsem vám poskytl, o jednu hodinu.“

„Dejte mi k dispozici Debbie a Zolu. Tři hlavy ví víc než jedna. Na dosavadním pátrání se podílely klíčovým způsobem, Debbie se svým rodokmenem a Zola jako námořní historička.“

„Na tom, co říkáte, možná něco je, pane Blakeu. Na vašem návrhu nevidím žádnou vadu.“

„A nebudeme moci pracovat, když nám vaše gorily budou dýchat za krk.“

Ozvala se Cassandra: „Nač ty servítky, Tolisi? Rána kladivem do poraněné ruky ho přesvědčí. Ještě kávu, Harry?“

„Ne, díky. Už jsem vám řekl, že vám páchne dech?“

„Chovejme se jako civilizovaní lidé,“ řekl Hondros. „Já nejsem blázen, Blakeu. Chápu, že bolest zatemňuje mysl a že při řešení intelektuálního problému je nutné zajistit prostředí, jež napomáhá myšlení. Můžete mít celé dolní podlaží vily a okolní pozemky až k plotu. Ale dotkněte se plotu nebo brány a budete zastřelen. Smočte špičku nohy v moři a budete zastřelen. Stoupněte na molo a budete zastřelen. Odvažte se bez doprovodu nahoru a budete zastřelen. Zní to rozumně?“

„Přímo velkoryse. Děkuji vám. A pokud vás zavedeme k ikoně?“

„Budu vůči vám příznivě nakloněn.“

„Budete se usmívat, až zmáčknete spoušť?“

„Marníte čas, pane Blakeu. Navrhuji, abyste se pustil do práce.“ A cosi zavolal dovnitř vily. Následovala dlouhá slovní výměna v řečtině. Předpokládal jsem, že probíhá instruktáž osob, které se nacházely uvnitř.

Podařilo se mi vstát a přemístit se na vratkých nohou do domu. Byl tam velký obývací pokoj, po spalujícím žáru venku příjemně klimatizovaný. Přiběhla Debbie a vrhla se na mne, až mě málem srazila, a při tom vřelém objetí mi vystřelila bolest do poraněné ruky. Také Zola v lehkých letních šatech mě k sobě přitiskla. „Co se stalo, Harry? Jsi vážně raněný?“

„Koupil jsem kulku do předloktí. Ztratil jsem hlavně spoustu krve a zničil si košili. Ti blázni mě unesli z nemocnice. Co se stalo s vámi?“

„Utekly jsme mezi stromy, ale oni byli čtyři.“

„A s Daltonem?“

„Nemám ponětí. Oni tvrdí, že je mrtev. Hodně se tam střílelo.“

Na tváři Debbie se zračilo napětí. „Řekli nám, co chtějí, Harry. A co se s námi stane, když jim to nedodáme.“

„Raději bychom se do toho měli pustit.“ Přitom to jediné, co jsem v tu chvíli chtěl, bylo zalézt si zpátky do postele.

Od bazénu k nám dolehlo šplouchání. Cassandra a Hondros skočili do vody. Hondros plaval jako kolesový parník a Cassandra se tváří dolů nadnášela na hladině. Na konci svažující se cesty, jež vedla kolem bazénu, bylo dřevěné molo a na konci zálivu motorový člun. Cassandřin revolver stále ležel na stolku u bazénu.

Zdálo se to tak snadné.

„Zapomeňte na to,“ řekl jsem. „Nahoře u okna bude jistě nějaká gorila.“

Vykročil jsem ke stolku u bazénu, Debbie mě držela za ruku a podpírala. Zola vzala papíry a při pohledu na tu spoustu symbolů se zamračila. Octl jsem se na délku paže od zbraně. Debbie řekla: „Pleteš se, Harry. Jsou to dvě gorily.“

„Jak můžeme doufat, že to dešifrujeme?“

V tom hlasitém cákání by mě naši věznitelé určitě neslyšeli, ale přesto jsem ztišil hlas: „Tvé podezření bylo správné, Zolo. Myslím, že je to Babingtonova šifra.“

„Cože je to?“ Oči Debbie překypovaly nemístnou důvěrou ve strýce Harryho.

„Pochází z období neúspěšného spiknutí proti Alžbětě. Pamatuješ si to z dějepisu, Debbie? Marie Stuartovna, skotská královna, v něm byla namočená až po krk. Angličtí katolíci věřili, že Marie je právoplatná královna Anglie, a měli pravdu.“

„Jak to?“

„Alžběta byla dcera Anny Boleynové, ale angličtí katolíci sňatek Jindřicha VIII. s ní neuznávali, protože neuznávali, že anuloval sňatek s Kateřinou Aragonskou, neboť ten byl posvěcen papežem. Proto byla Alžběta nemanželského původu a jako taková neměla nárok na trůn. Je to vše naprosto logické.“

„Tyhle věci jsou mi vážně ukradený, Harry. Jde mi jen o to, abych zůstala naživu.“

„Tyhle věci mohou být klíčové pro naše přežití. Spiknutí vedl mladý muž jménem Babington. Konspirátoři byli všichni mladí, šarmantní a naivní katoličtí páni a po krachu spiknutí všichni zemřeli strašnou smrtí.“

„Úplně jako Marmaduke StClair,“ řekla mi Zola.

„Kdo je ten Marmaduke?“ zeptala se Debbie.

„To je jedno, na to teď není čas. Spiklenci měli v úmyslu svrhnout královnu Alžbětu, vyvolat povstání a dosadit na anglický trůn Marii, která žila v Alžbětině zajetí. Babington potřeboval Mariin souhlas a probíhala mezi nimi výměna pašovaných dopisů. Šifrovaných dopisů, Debbie, to pro případ, že by je její dozorce objevil. To všechno se dělo v roce 1586.“

„Expedice na Roanoke proběhla v roce 1585.“

„Začínáš to chápat, Debbie. Babington semkl své spiklence v květnu 1586, ale musel vše plánovat už dlouho předtím. Marmaduke a ostatní vyrazili v předstihu, abych tak řekl, na expedici Roanoke, aby po zavraždění Alžběty mohli prohlásit, že Mariina relikvie byla zakopána na sedmasedmdesátém stupni. Celý katolický svět by si pak mohl nárokovat Severní i Jižní Ameriku a nový kalendář. Pro kontinentální protestanty by to znamenalo morální debakl.“

„A tu šifru, kterou používal Babington…“

„…musel Marmaduke znát. Právě od něj ji Ogilvie získal.“

Mávl jsem na Hondrose a zavolal: „Potřebuji si zatelefonovat.“

Za několik minut jsme byli připraveni. Cassandra, jejíž mokrá kůže se na slunci blyštěla, stála nad Debbie a mířila jí pistolí zezadu na hlavu. Na stole před sebou jsem měl bezdrátový telefon a Hondros opět kouřil. Zola byla vedle mé, hleděla zpříma na Cassandru a sálala z ní ryzí nenávist. Doufal jsem, že se nedopustí nějaké neuváženosti.

Nejprve jsem zavolal na ředitelství výzkumu. V Oxfordu byly tři hodiny odpoledne, já jsem však věděl, že Fred má dobrý rozvrh, a do několika minut jsem ho měl na telefonu.

„Fred? Tady Harry. Volám ti z Jamajky. Potřebuji, abys znovu nažhavil mozkové závity.“

„Z Jamajky? Jaká lumpárna tě zavedla na Jamajku, Harry?“

„S tím Thomase Brightem jsi měl pravdu, Frede. A ten deník mě zavedl ke druhému deníku, rovněž od Ogilvieho, který je však psaný jinou šifrou. Mám podezření, že je to Babingtonův kód.“

„Babington? Na Jamajce? A co v tom – jaké za tím vězí vysvětlení?“

Cassandra natáhla kohoutek revolveru. Hlasitě to cvaklo. Debbie se roztřásla.

„Povím ti to, až se vrátím zpátky. Mezitím, Frede, potřebuji vědět, jaká je ta šifrovací abeceda nebo jestli je vůbec Babingtonova.“

„Uveď mi pár symbolů.“

„Jsou tam číslice jako 2, 3, 4, 7, 8 a tak dále, znaménko pro nekonečno, řecká velká delta, židovská nabla a spousta symbolů, které zřejmě nepatří k žádné abecedě, například dvojité S jako u symbolu Waffen-SS.“

„To je s určitostí Babington.“

„Frede, potřebuji od tebe laskavost. Můžeš tu Babingtonovu šifru oskenovat a poslat ji na mou e-mailovou adresu v Lincolnu? Já si ji odtud vytáhnu. Naléhavě to potřebuji.“

„Když já nevím,“ řekl Fred škádlivě. „Byla by to laskavost tak za dvě pinty.“

„Přivezu ti celou basu red stripeu.“

„Dohodnuto. Do hodinky bys to měl mít.“

„Díky, Frede.“

Ložnice na horním podlaží, kde nás teď bylo osm, byla přeplněná. Já jsem si sedl k rohovému stolu s počítačem a tiskárnou, spojil jsem se s počítačem u mě doma a stáhl si soubor GIF. Šifra byla koncipována tak, jak jsem si ji pamatoval z dřívějška: většinou se nahrazovala jednotlivá písmena a některá běžně užívaná slova měla přiřazené symboly. Pár stránek kódovaného textu by patrně bylo rozluštěno do hodiny, možná i dříve, pokud by byl člověk odborník. Vyjel jsem na tiskárně několik kopií.

Hondros si jednu vzal. Cigareta mu mezitím dohořela až k prstům a on ji hodil na dřevěnou podlahu, kde ji rozdrtil nohou. „Nuže, dámy a pánové, když teď máme šifru, zdá se, že už vás nepotřebujeme.“

Cassandra řekla: „Další fázi mám ráda.“

Cítil jsem, jak tuhnu strachem. Tvář Debbie zbělela jako křída a Zola měla semknuté rty a pohled ostražitý jako kočka. Vážně jsem přemýšlel, jestli se nechystá na Cassandra vrhnout. Ale v ložnici stáli tři další mladí muži, všichni ozbrojení a mimo dosah.

Hondros pronesl: „Ale jen pro případ nějakých komplikací… mi ten zbylý text přeložte.“

Já na to: „Pustím se do toho.“ Mohli jsme tím získat čas. Co jiného, to jsem nevěděl. Představa, že za několik hodin bude po mně, se mi prostě příliš těžko vstřebávala.

Znovu jsem za pomoci Debbie přešel ke stolu u bazénu. Jeden z mladíků přede mě pohodil blok a tužku a zase odkráčel. Debbie a Zola si ke mně přisedly každá z jedné strany. Cassandra a Hondros se v obýváku pustili do dešifrování textu. Cassandra předčítala znak za znakem a Hondros každý vyhledával v Babingtonově šifře. Šlo jim to příšerně pomalu.

„Musíme něco podniknout,“ zašeptala Debbie.

Rozhlédl jsem se kolem. Pistolníci byli strategicky rozmístěni po okolí: jeden stál u mola kousek od člunu, v puse měl cigaretu a přes černé brýle nás lhostejně sledoval, druhý se nahoře v poschodí opíral o zábradlí a hleděl na moře a třetí si hověl na lehátku na balkoně v patře, na hlavě noviny, aby ho chránily před drsným sluncem. Popíjel míchaný nápoj na uhašení žízně a s úsměvem na nás shlížel. Řekl jsem: „Porazíme ty idioty v překladu.“

KAPITOLA 33

Když nás sir Francis Drake zanechal v Novém světě, ocitli jsme se v strašlivém nebezpečí. Byli jsme tři: Marmaduke StClair, Simon Salter a já. Jen co vlajky svatého Jiří zmizely v bouři, už jsem naléhal, abychom hned uprchli do vnitrozemí, než divochům naplno dojde, co se děje. Jinak by nás do několika hodin dopadli. Po masakru, k němuž došlo před necelým týdnem, by nám divoši beze strachu z pomsty ze strany kolonistů, kteří již odpluli, uchystali osud, na který se nedalo ani pomyslet. Musím přiznat, že jsme všichni trnuli hrůzou, jež hraničila s panikou.

Marmaduke trval na tom, že zaběhne zpátky ke své truhle pro takřečenou relikvii. Simon a já jsme zatím běhali od chýše k chýši, co nám dech stačil, a sbírali zbytky potravy, jež se nám podařilo najít. Winginova vesnice na západní straně ostrova zůstala po naší krvavé razii z předchozího týdne opuštěná. Naneštěstí na nás bylo vidět z Winginovy pevninské vesnice, ležící jen jeden league za pruhem vody. Neodpádlovali jsme, neboť by nás určitě spatřili a vyrazili za námi, ale raději jsme si každý vlekli kánoi přes ostrov. Lovecké kánoe byly za tím účelem příliš velké a těžké, a tak jsme každý táhli malou kánoi z vydlabaného kmene s jednolopatkovým pádlem. Velký strach nám propůjčoval velkou sílu. Modlili jsme se, aby se zpráva o nalodění ještě nedostala k Indiánům a aby se nedovtípili, co provádíme.

Souženi strachem z odhalení táhli jsme kánoe dobrých osm furlongů k Shallowbag Bay, zálivu na západní straně ostrova, kde jsme je spěšně naložili skrovnými zásobami potravin, které jsme našli. Někteří z černých otroků se zázrakem dostali na ostrov, do míst jen několik měřických řetězců severně od nás. Jak to dokázali, nevím. Když jsme se blížili k západnímu pobřeží, uviděli, nač se chystáme, a rozběhli se velkou rychlostí k nám. Několik se jich vrhlo do vody za námi a jeden, zdatný plavec, už měl Marmadukeovu kánoi na dosah a chtěl se jí zachytit. Byl to mladý muž, asi v mém věku. Jak jsem Marmadukea nenáviděl, když zvedl své těžké dřevěné pádlo a vší silou praštil otroka do lebky, až ji rozsekl, ale zároveň jsem nevěděl, co jiného by měl udělat. Nechali jsme toho muže plavat tváří dolů ve vodě, zatímco z hlavy se mu řinula krev, a vší silou jsme pádlovali pryč.

Pádlovali jsme více než league dolů podél ostrova Roanoke, přičemž Outer Banks nás chránil před mohutnými oceánskými vlnami. Celou tu dobu jsme trnuli hrůzou, že Indiáni na kánoích obeplují ostrov od jihu a odříznou nás. Dorazili jsme však k nebezpečným mělčinám u Port Ferdinanda, kde jsme mezerou v Outer Banksu, nejvíce vzdálené od nepřátelských Indiánů, propluli na oceán. Takřka vzápětí jsme do kánoí nabrali vodu. Já jsem svůj krátký svrchník používal nejprve jako naběračku a potom jako houbu. Bylo jasné, že se co nevidět převrhneme, a museli jsme kánoe obrátit zpátky k Banksu, držet se troufale blízko u břehu a čelit ustavičně nebezpečí, že nás rozbouřené vlny převrhnou. Nemysleli jsme však na nic než na to, jak se co nejdříve dostat z toho pekelného místa a z dosahu jeho zabijáckých obyvatel, a tak jsme pádlovali, jako kdyby nás honili všichni ďáblové pekelní.

Po hodině jsme se přiblížili k ostrovu Hatorask. Vtom nás uvítala smršť šípů, jež vylétla ze stromů, a my jsme byli nuceni se opět vzdálit na nebezpečné vlny.

A pak se stalo to, čeho jsem se obával. Když jsme pluli kolem ostrova, vynořilo se před námi tucet kánoí, jež nám hrozily odříznout únikovou trasu na jih. Kdybychom se obrátili zpátky, náš osud by byl zpečetěn, neboť bychom se jistě ocitli v pasti mezi dvěma skupinami divochů. Zamířit na moře by znamenalo utonout, protože mohutné vlny by nás potopily. Pádlovali jsme tedy zuřivě dál, zatímco Indiáni se nás pokoušeli odříznout. Vzdálenost mezi námi se rychle zmenšovala. Indiáni vydávali podivné ostře pronikavé výkřiky.

Propluli jsme kolem nich, Marmaduke a Simon vepředu, zatímco já jsem se vlekl asi dvacet yardů za nimi. Netroufal jsem si otočit se ani na kratičký okamžik, ale za zády jsem slyšel cákání a halekání. Pádloval jsem ze všech sil, ale moji společníci se ode mne postupně vzdalovali, kdežto divoši, jak jsem slyšel, se blížili. Byli už možná padesát yardů za mnou. Téměř jsem vzlykal námahou, ale to na věci nic neměnilo. Pomalu mě dostihovali.

A v tu chvíli učinil Simon Salter něco mimořádného. Ohlédl se dozadu, povzbudivě na mě houkl, a když viděl, že už nemohu, otočil svou kánoi a rozjel se s ní směrem k divochům. Tvář měl zkřivenou zuřivostí a strachem. Když mě míjel, křikl jsem na něj: „Pane, to ne!“ ale on mě přerušil zařváním: „Zachraň se, Skote!“

Halekání se zdvojnásobilo. Marmaduke se ohlédl a pak zase pokračoval v pádlování, jako by ho posedl démon. Také já jsem riskl ohlédnutí a spatřil jsem Simona, jak vězí v kruhu vřeštících divochů na kánoích, jejichž pádla se zvedala a dopadala jako kyje, a jak jeho pádlo tvrdě přistává na něčím krku. Ale pak už jsem se soustředil na útěk a víc jsem toho neviděl.

Po další míli jsme se s Marmadukem odvážili poprvé ohlédnout. Několikrát jsme se ujistili, že pronásledovatelé za námi nejsou. Pobřeží jsme v těchto místech neznali. Byli jsme zcela vyčerpaní a zároveň příliš vyděšení na to, abychom zastavili. Po další hodině pádlování jsme zamířili na Banks a ulehli na písek bez ohledu na déšť a zimu, prostě zmoženi únavou a strachem, že divoši by mohli poté, co se vypořádají s panem Salterem, obrátit pozornost na nás. Kolena jsem měl tak rozedřená od klečení v kánoi, že mi krvácela, ale byl jsem naživu.

Přetáhli jsme kánoe přes Banks do klidnějších vod mezi Banksem a pevninou a pokračovali jsme v pádlování na jih. Pevnina zde byla bažinatá a po osídlení ani stopy. To už na nás dotírala žízeň a hlad, ale pořád jsme se příliš obávali Indiánů, takže jsme nikde nechtěli přistát. Vítr nakonec polevil, pořád však hustě pršelo, a když se začalo stmívat, zamířili jsme k jedné z mála chráněných zátok, které jsme cestou viděli. Byl jsem dočista bez sebe únavou, a přesto jsem spal málo. Chvilku jsem i plakal.

Druhý den ráno jsme zjistili, že do kánoí nám napršel dobrý palec vody. Navíc nás velmi vylekalo zjištění, že v písku jsou stopy divochů. Nachlemtali jsme se dešťové vody a odvážili jsme se podniknout kratší výlet do vnitrozemí. Brzy jsme objevili jezírko sladké vody a nachlemtali jsme se znovu. V jezírku plavala spousta ryb, ale žádnou jsme nechytili. Poté jsme si našli nějaké naplavené dřevo, z něhož jsme si zhotovili provizorní sedačky do kánoí, abychom si šetřili rozedraná kolena.

Vzali jsme si do kánoí i plošší kusy dřeva, aby nám sloužily k vybírání vody, a pak jsme pokračovali v plavbě na jih, když jsme si napřed podráždili vyhládlé žaludky několika kousky nasáklého chleba, který mi Simon hodil do kánoe ještě na Roanokeu. Bouře na konci dne ustala, jídlo nám došlo a opět jsme trpěli žízní a mrzli. Mořská sůl, která se nám vysrážela na kůži, vytvářela kolem očí, uší a zápěstí bílé škraloupy, takže pádlování bylo dost bolestivé. Opět jsme přespali na Banksu a celou noc jsme se třásli zimou. Ale strach z pronásledovatelů už nás skoro opustil.

Probudili jsme se s Marmadukem druhý den ráno. Relikvii i můj deník jsme stále měli u sebe, každý z nás spal se svým pokladem pevně přitisknutým na hrudi. Opět jsme se odvážili do vnitrozemí, našli jsme další jezírko sladké vody a tentokrát se nám podařilo ulovit několik ryb za pomoci vynalézavosti a kamenů, z nichž jsme postavili menší přehradu. Ryby jsme snědli syrové, hlavy, kosti a všechno. Chutnaly výtečně.

Nebudu dopodrobna líčit naši plavbu na kánoích směrem na jih. Trvala čtyřicet dní, které jsem počítal podle vrypů, jež jsem si dělal do okraje kánoe svou dýkou. Měl jsem čas přemítat nad tím, proč by měl pan Salter, kterého jsem pokládal za krutého a nevzdělaného muže, obětovat svůj život, aby zachránil můj. Nad touto otázkou jsem v pozdějších letech dumal mnohokrát, ale dosud jsem nepřipadl na uspokojující odpověď. Mohu pouze říci, že pokud existuje nějaké nebe, jsem přesvědčen, že pan Salter tam je. Mezi osazenstvem nebe a pekla se musí vskutku skrývat nejedno překvapení.

Jak jsme pluli na jih, počasí se oteplovalo a moře zklidňovalo. Kůže se nám nejprve oloupala a pak vlivem horka a slunečního žáru získala tmavě hnědý odstín. Na klidném moři jsme pluli celkem rychle a zjistili jsme, že lze přežít díky nájezdům na pobřežní oblasti. Čas od času jsme zahlédli divochy. Když se to stalo, vyrazili jsme zpátky k našim kánoím a rychle pádlovali pryč. V zájmu přežití jsme museli neustále uplatňovat chytrost a mít oči na stopkách.

Jedenačtyřicátého dne nás zajali Španělé. Probudil mě tvrdý kopanec botou do žeber. Byli jsme obklopeni asi půltuctem vojáků. Byl tam veslový člun a velká loď, myslím galeona, kotvící asi půl míle od břehu. Nějaký důstojník mě začal drsně vyslýchat ve španělštině, z níž jsem nerozuměl ani slovo, což ho nutilo, aby mi po každé otázce uštědřil facku. Pokládal jsem za moudré ponechat svou dýku na místě.

A tehdy mě Marmaduke překvapil, když začal s důstojníkem mluvit plynnou španělštinou. Odvedl ho stranou a tiše s ním asi deset minut hovořil. Důstojníkova arogance přešla v údiv. Zamířil k vojákům, odebral jim zabalenou relikvii a opatrně hedvábí rozbalil, dávaje si pozor, aby nikdo další neviděl, co je uvnitř. Když se na mě znovu obrátil, choval se dočista jinak. Byli jsme zavedeni do člunu, který s námi vyplul na mohutně zvlněné moře a dopravil nás na palubu lodi. Marmaduke držel relikvii v klíně a já měl svůj deník schovaný na hrudi pod košilí. V tu dobu jsem nevěděl, kolik z něj přežilo všechno to máčení a lijáky, jež jsme si za posledních šest týdnů protrpěli.

Paluba lodi byla plná vojáků, stejně jako na Tigera. Odvedli nás palubním průlezem do nevelké kajuty, kde jsme stanuli tváří v tvář kapitánovi. Marmaduke opět spustil velmi plynně Španělsky a Španělovo úvodní nepřátelské chování opět přešlo v údiv a vzápětí respekt.

Na sklonku toho dne jsme povečeřeli ve společnosti kapitána a jeho důstojníků. Večeře se nesla ve znamení spousty vína, veselí a bodré konverzace, která se většinou točila kolem Marmadukea. Mně, který jsem nerozuměl ani slovu, způsobily velkou radost hedvábné košile a kalhoty, jež jsem dostal, a měkká polstrovaná židle, a taky vepřové a vařená rýže a stříbrné příbory a číše a pivo, z něhož jsem se nádherně namazal, a v neposlední řadě fakt, že nejsem sluha, nýbrž obsluhovaný.

A té noci, zatímco jsem ležel na nádherném kavalci a opět vnímal rytmické kolébání lodi a naslouchal jejímu nesčetnému vrzání a úpění, se Marmaduke, opilý vínem a vzrušením, příliš rozpovídal.

Řekl mi, že expedice na Roanoke měla tajný cíl, o čemž jsem věděl již dlouho. Ale nyní se mi vyjasnilo, co to bylo za cíl. Díky založení protestantské kolonie v Novém světě, přesně na sedmdesátém sedmém stupni západní délky, by královna Alžběta mohla uvést v platnost nový kalendář, který sestavil její astronom John Dee, kalendář, jehož stěžejní poledník by procházel přes tuto kolonii.

Tento kalendář byl daleko lepší než gregoriánský, který tehdy zaváděl Řím. Opakoval by se v cyklu dlouhém 33 let, čímž by vlastně sledoval život Ježíše, tak aby člověk věděl, že se narodil řekněme ve čtvrtém roce našeho Pána. Velikonoce, tento nejposvátnější z dní, by úzce korespondovaly s biblickým předpisem a kalendář by se s velkou přesností shodoval s ubíhajícími ročními obdobími. Alžbětina prestiž by mezi jejími protestantskými sousedy nesmírně vzrostla, a jak by vycházela přednost nového kalendáře najevo, přebíralo by ho stále více zemí, k velké potupě papeže a rozpakům Španělska, jimž by náhle zůstal trčet v rukou nepotřebný, podřadný kalendář.

Kolonie tudíž musela padnout. Marmaduke, Rowse a Kendall byli zvědové v jejím středu, pověření tímto úkolem. Kendall byl travič a Rowse vypálil výstřely, které usmrtily vojáky. Marmaduke s sebou přivezl Pravý kříž, který měla jeho rodina v držení od křížových výprav. Šlo tudíž o katolický komplot v rámci protestantského, ale to nebylo vše. Relikvie po Kristovi, políbená panovníkem, stvrzovala jeho božské právo vládnout. A tak relikvie byla políbena. Ne však královnou Alžbětou, ale Marií, královnou Skotů. Kdyby byla zakopána na sedmdesátém sedmém stupni západní délky, propůjčovala by jí vládu nad Novým světem, s vyhlídkou na brzké svržení Alžběty.

Že je Marmaduke katolík, to jsme všichni věděli. Ale že se podílel na spiknutí, které mělo za cíl svržení královny Alžběty a dosazení její sestřenice Marie, skotské královny, na anglický trůn, to mi vzalo dech. Divil jsem se, že mi to vůbec řekl, třebas v opilosti. Ale brzy jsem se dozvěděl důvod. Aby mi zachránil život, musel mě představit jako svého pomocníka při tomto podniku. Jinak bych jako protestant nemohl počítat s ničím víc než auto-da-fe. Má bezpečnost závisela na tom, zda na tu verzi přistoupím, a musel jsem o spiknutí vědět pro případ, že by mě v té věci vyslýchali. Což také později udělali dominikánští mniši.

Loď pluje na Jamajku, řekl mi Marmaduke. Sdělil mi, že tam zůstaneme, dokud nebude svržena protestantská královna a v Anglii obnovena pravá víra. Španělé celou pravdu neznají, dodal. Vědí od něj jen to, že jsme protestantskou výpravu rozvraceli zevnitř. Mendoza, strůjce spiknutí, jeho příběh zná a potvrdí jeho účast v něm v dopise ze Španělska.

A Pravý kříž? Co se stane s ním?

Od Marmadukea se dozvěděli, že předmět, který nosí u sebe, je rodinné dědictví. Nevědí, že je součástí Pravého kříže. A raději ať se to nikdy nedozví. Zůstane s ním na ostrově.

*.*.*

A tak, můj trpělivý čtenáři, tento starý muž dospěl ke konci své závěti. Jak svět ví, spiknutí proti Alžbětě neuspělo. Skotská královna byla popravena. Walsingham z ní na mučidlech vymámil jména spiklenců. Marmadukeovo jméno na veřejnosti nikdy nezaznělo, ale to by mohla být jen lest, aby ho přilákali zpátky do Anglie. Opustit ostrov Jamajku se mu nikdy nepodařilo.

Po nějaké době, po mnoha dalších dobrodružstvích, jsem odplul do Španělska. Cestoval jsem vozem po souši, přes území Francie do Calais, a na rybářském člunu se přeplavil do Doveru. Měl jsem tehdy nějaké peníze, za něž jsem si koupil koně, a zamířil jsem zpátky do svého rodného Tweedsmuiru.

Údolí, v němž jsem vyrůstal a které tvořilo svět mého mládí, se mi nyní zdálo malé a bezvýznamné. Mezitím se tu událo mnoho věcí. Má matka zemřela na horečku a můj mrzký nevlastní otec, jak rád to říkám, se upil k smrti. Můj drahý bratr Agnus byl teď prosperující farmář, který se oženil s Jean, nejmladší kovářovic dcerou. Dozvěděl jsem se, že jsem strýc. Pastor Dinwoodie, nyní úplně bělovlasý, mě přivítal jako dávno ztraceného syna a strávili jsme spolu mnoho večerů, během nichž jsme si vyprávěli své příběhy.

Fiona vyrostla v krásnou mladou ženu, dosud neprovdanou. Požádal jsem ji, aby se stala mou manželkou a aby se mnou odjela na Jamajku, kde jsem se i já, jak jsem vysvětlil, stával prosperujícím farmářem, na úrodných pozemcích opuštěných Španěly. Fiona k mé radosti souhlasila a společně jsme podnikli dlouhou cestu zpátky, napříč Francií a poté Španělskem a přes rozlehlý Atlantský oceán. Přes ten oceán jsme se během svého společného života plavili do Skotska ještě nejednou, ale vždy jsme se tam zdrželi jen krátce. Opravdové kořeny máme nyní na Jamajce. A tady zůstaneme, i s našimi třemi dětmi, až do své smrti.

Marmaduke StClair mi na smrtelném loži svěřil do opatrovnictví Pravý kříž, abych ho zachoval pro jeho rodinu. A zde konečně vypovím, slovy, jimž porozumí jen Marmadukeova rodina, o místě jeho úkrytu.

KAPITOLA 34

Já, James Ogilvie, syn Williama Ogilvieho a farmář z. Tweedsmuiru, zanechávám tento dokument jako svoji poslední vůli.

V souladu s instrukcemi svého přítele Marmadukea StClaira v tomto dokumentu uvádím místo uložení Pravého kříže našeho Spasitele Ježíše Krista. Nechť slouží jako připomínka jeho dětem a jejich dětem, jež budou poučeny o smyslu toho, co následuje, a jež mohou předat skrytý význam oněch slov dalším generacím své rodiny. A abych zajistil, že Kříž zůstane v rukou StClairovy rodiny a nikoho jiného, píši pouze tohle:

ÚČETNÍ

HVĚZDA KOL ČASU

POLYGON

Nechť vám Bůh dopřeje mír. Tohle jsou má poslední slova.

James Ogilvie.

„Ach, díky bohu,“ vydechla Zola mohutně úlevou.

Debbie, v obličeji stále bledá, se tvářila zmateně. Vysvětlil jsem jí: „Tím získáme čas, Debbie. Budou nás muset nechat naživu, dokud nevyřešíme Ogilvieho hlavolam.“

„Ale dokážeš ho vyřešit? Co to znamená?“

Hleděl jsem na Ogilvieho nápovědu. Polygon. Mladý muž, milovník geometrie. Hvězdy. Vyškolen v umění hvězdné navigace jedním z vůdčích myslitelů té doby. Co však znamenají Kola času? A co Účetní!

Zavrtěl jsem hlavou. „Nemám tušení. Ale ti blázni to v žádném případě nerozlousknou. To nám jednoznačně nahrává do ruky.“

Zola řekla: „O tom pochybuji, Harry. Jakmile jim řekneme, co to znamená, zbaví se nás. Odpusť, Debbie.“

„Musím souhlasit v tom, že nás oddělají. Ale neudělají to, dokud nebudou mít ikonu bezpečně v rukou. Do té doby musíme přijít na nějaký způsob, jak uniknout.“

„A dostat se k ikoně před nimi,“ řekla Debbie. Užasle jsem na ni pohlédl: prakticky bez šance na přežití byla stále odhodlána získat rodinné dědictví.

„No tak, Harry. Závisí na tom naše životy.“ Zola přejížděla prsty po Ogilvieho sdělení, napjatý výraz v očích. Znovu jsem zavrtěl hlavou.

Debbie mě opět udivila: „A co kdybys ty pracoval na kódu, Harry, zatímco Zola a já vymyslíme, jak se odtud dostat?“

Zola řekla: „Viděls na stole v šatně tu klíčenku? Stálo na ní něco o Royal Yacht Clubu.“

„Uvažuj rozumně, Zolo. Když půjdeš nahoru, zastřelí tě. Na molu stojí gorila, dvě se na nás dívají z patra a je tu ještě jedna další, na kterou nevidíme. Předpokládám, že ten chlap je někde za rohem. A to nemluvím o Cassandře a Hondrosovi.“

„Máš nějaký lepší nápad?“

„Mohu stěží jít, natož běžet. Já se odsud nedostanu. Jako podmínku předání dešifrovaného textu si vymíním, že vy dvě budete moci vyjít ze dveří.“

„Uvažuj rozumně, Harry. Jakmile přiznáš, žes to dešifroval, vypáčí to z tebe za pomoci bolesti. A stejně nás všechny tři zabijí.“

Zola měla pravdu. Nechtěl jsem pomýšlet na to, co by udělali Debbie.

„Já nechci zemřít,“ zašeptala Debbie a ve tmavých očích se jí zračil strach.

V tu chvíli se k nám blížil Hondros. Tvářil se zasmušile.

„Účetní? Hvězda kol času? Polygon? Co to znamená, Blakeu?“ Hlas se mu chvěl.

Pokrčil jsem rameny. To ležérní gesto ho rozzuřilo.

Roztáhl prsty na stole, pod rukou Ogilvieho sdělení, a vypoulil vztekle oči. „A to se mám nechat v této fázi zastavit? Sedmnáct století poté, co nám to zloději vzali? Kvůli tomu, že si nějaký pastevec liboval v hádankách? Zjistěte, co to znamená, Blakeu, a zjistěte to rychle. Dám vám čas do dnešní půlnoci.“

„To je absurdní –“

„A pak si sundáme rukavičky a vezmeme si do práce vaši přítelkyni Debbie a vy budete slyšet, jak křičí, až budete dumat nad problémem, a my budeme pokračovat, dokud nezemře nebo dokud vy nám nedáte řešení. Rozuměl jste?“

Sklíčeně jsem na něj pohlédl a přikývl. Rozuměl jsem.

KAPITOLA 35

Účetní; hvězda kol času; polygon.

Když jsem konal první obchůzku legového domu, cítil jsem, jak mne ze všech stran sledují nedůvěřivé oči. Ale teď už jsem dům, s hlavou sklopenou v zamyšlení, obešel tolikrát, že to pistolníky začínalo nudit. Přemýšlel jsem, jestli bych toho nemohl nějak využít, ale nevěděl jsem jak. Chodil jsem jen s obtížemi a ty obchůzky mě brzy vyčerpaly. Byli tam čtyři, jeden stál u mola, druhý u zadní brány a dva se napohled libovolně potulovali po objektu, občas některý zmizel v domě nebo se vykláněl z některého z horních balkonů, někdy se pro změnu rozvaloval na lehátku u bazénu. Nikdy jsem je nezahlédl bez těch ošklivých černých revolverů. Nenapadal mě žádný způsob, jak se dostat ven.

Kolem vily se prostíral zhruba akrový pozemek, obehnaný asi devět stop vysokým plotem. Podél boku domu stála dvě auta, potlučená toyota, kterou jsme si najali, a černý džíp chrysler: zdálo se, že neměli problém nahradit terénní vůz, se kterým jsem se zřítil v Blue Mountains. Z těžké kované ocelové brány vedla vzhůru svahem a přes vrchol, několik set yardů vzdálený, hrbolatá jednokolejná cesta. Krátce po obědě jsem daleko na moři spatřil bílou výletní loď, nepochybně plující do St. Lucie, Grenady a dalších míst poté, co během dopoledne „udělali“ Jamajku. V žádném bodě jsem nebyl mimo dohled hlídačů, nejméně jeden mne měl vždy na očích.

Vrátil jsem se do obýváku, mrskl sebou na gauč a nechal se ovívat studeným vzduchem z klimatizačního zařízení. Cassandra s černými brýlemi a v rudých bikinách si u bazénu četla nějakou brožovanou knížku. Chvílemi ji odložila a natřela si ruce a nohy opalovacím krémem. Hondros trávil půlku času s mobilním telefonem u ucha: zdálo se, že úkol dešifrovat zprávu ponechal na nás. Zolu a Debbie nebylo nikde vidět, což mi nepřipadlo divné vzhledem k tomu, jak byl dům rozlehlý.

Cosi na pozadí mé mysli se tlačilo ven. Něco o Ogilviem, hvězdách a kalendářích. Vstal jsem, zavřel oči a usilovně přemýšlel. Potřeboval jsem mít eso v rukávu za účelem dalšího vyjednávání.

Kdo potřeboval na Jamajce 17. století účetního?

Přinesla se ke mně Debbie. „V kuchyni máš chlazený nápoj, Harry.“

Řečeno ležérním tónem. Vzkaz jsem pochopil. Zola seděla na kuchyňské lince a klepala podpatky do dvířek pod sebou. Nablízku nikdo nebyl, ale přesto zvolila tlumený tón: „Venku je skříň s pojistkami. Myslím, že na její otevření je zapotřebí imbusový klíč, ale mohlo by se nám podařit otevřít ji pilníkem na nehty. Třeba bychom mohli po setmění vyhodit pojistky v domě.“

„Stejně neuletí. Potřebujeme uprchnout buď v autě, nebo ve člunu a na to potřebujeme klíčky. Jsou nahoře v šatně, na stolku vedle Debbiina mobilu. Umíš si představit, jak vybíháš s klíčem nahoru, jak běžíš zpátky dolů a ven, jak zápolíš s klíčem od brány, startuješ auto a vyjíždíš ven, zatímco ti ozbrojení hrdlořezi pobíhají kolem a jdou po nás? Tak jako tak se minimálně jeden z nich pořád zdržuje v patře.“

„Máš nějaký lepší nápad?“ zeptala se ledovým hlasem Zola.

„Ano. Rozluštím Ogilvieho kód a poslouží mi jako eso v rukávu.“

„O tom jsme už mluvili, Harry. Vypáčí to z tebe mučením, anebo přiloží revolver k Debbiině hlavě, nebo k mojí.“

„Je deset minut po čtvrté. Když nerozluštíme kód, o půlnoci mě zastřelí,“ připomněla mi Debbie. Snažila se o věcný tón, ale do hlasu se jí dralo zoufalství. „Jak jsi s tím, Harry, daleko?“

„Ano, Harry, jak jste s tím daleko?“ V otevřených dveřích stál Hondros, v jedné ruce mobilní telefon a ve druhé neodmyslitelnou zbraň. Přes pásek u červených koupacích šortek mu viselo chlupaté břicho.

Chtěl jsem říct něco vzdorovitého, mrštit po něm nějakou urážku. Místo toho jsem řekl: „Mám pár zárodečných myšlenek. Ogilvieho informace jsou pěkně skrovné.“

„Přirozeně. Vymyslel kód tak, aby do něj nikdo mimo uzounký okruh jeho rodiny nepronikl.“ Hondros sklopil zrak ke svému revolveru a zatočil bubínkem. „No tak se o ty zárodečné myšlenky podělte, Blakeu.“

Řekl jsem: „Kde mohl být na Jamajce v Ogilvieho době zapotřebí účetní? Jamajka v Ogilvieho dobách byla jen obchodní stanice. Kolem plující lodě se tu zastavovaly pro potraviny a vodu. O tom se musely vést záznamy a právě tady by nám do rovnice zapadal účetní. V době, kdy se na Jamajku dostal Ogilvie, již Španělé při ústupu na sever vyklidili Novou Sevillu a přesunuli své administrativní středisko do Spanish Townu. Využívali přístav v Port Royalu. Ať už je ikona zakopána kdekoli, musí to být někde v této oblasti, na jižním pobřeží. Dál jsem se zatím nedostal.“

Hondros zamyšleně kývl. „Výborně, Blakeu.“ Pak namířil revolver na hlavu Debbie, podržel ho na délku paže od sebe a přimhouřeným okem hleděl podél hlavně.

Zavládlo hrozivé ticho.

Hondros měl ve tváři výraz jako šibeniční soudce. „Já však chci Pravý kříž, ne nějaké zárodečné myšlenky. Zbývá vám sedm hodin a padesát minut, abyste mi ho dodal.“ Pak na bosých nohách vyšel z kuchyně stejně tiše, jako vešel, nechávaje za sebou stružku vody. Zola ovinula rukama Debbie. Debbie nevydala ani hlásku, ale třásla se jí ramena.

„On ti ten nesmysl vážně zbaštil, Harry.“ Zola plácala Debbie po zádech, jako kdyby byla dítě.

„To není Port Royal?“ zeptala se Debbie tlumeným hlasem. Měla tvář ukrytou na Zolině hrudi a ruce kolem jejího krku.

„Ani náhodou,“ řekl jsem. „Rodinné pozemky StClairů byly na St. Ann’s, na severním pobřeží ostrova. Pamatujete, co říkal Ogilvie? Že obdělává půdu, kterou Španělé opustili.“

Zola pořád popleskávala Debbie. „A úplně první plantáží na ostrově byla Sevilla la Nueva na severním pobřeží. V době expedice Roanoke zde už Španělé nebyli.“

Debbie se vyprostila ze Zolina objetí. „Na severu ostrova?“

Přikývl jsem. „Kousek západně od Ocho Rios. A na plantáži musel být zapotřebí účetní. Výchozím bodem pro pátrání není jih ostrova, Debbie, je to sever. Souhlasíš s tím, Zolo?“

„Přesně to si myslím. Sevilla la Nueva, nikoli Port Royal.“

Debbie si svetrem zlehka osušila vlhkost z očí. „Ty chceš ty blázny navést na falešnou stopu?“

„Úplně je poděláme. Zamíříme na sever, zatímco oni půjdou na jih.“

„To znamená, že utečeme? Máš nějaký plán, Harry?“

„To je tvůj úkol.“ Protivilo se mi, že to musím říci, protivilo se mi, když jsem viděl naději v jejích očích vyhasnout. „Hvězda kol času,“ řekl jsem nikomu konkrétnímu.

„Nemá to co dělat se Zbytečnými dny?“ přemítala Zola. „S Nemontemi?“

Já na to: „To není můj obor, ale nemyslím, že by s nimi byla spojená nějaká hvězda. Já se domnívám, že mluví o velkém kole, dvaapadesátiletém cyklu.“

„Mohli byste přestat plácat nesmysly? Co mají být ta kola času?“ zeptala se Debbie.

Řekl jsem: „Mayská a aztécká civilizace byly posedlé kalendáři a během času. Dominovalo to jejich životům po celá staletí –“

Debbie mě netrpělivě přerušila: „A co? Je mi líto, ale já pořád myslím na to, že o půlnoci má začít mučení a že mi vystřílej mozek z hlavy, a co vy s tím děláte? Pořád jen mluvíte o Aztécích a kolech času. I já vím, že Aztékové pocházejí z Mexika, a ne z Jamajky. A neměli kola.“

Zola řekla: „Ale domorodci Arawak museli pocházet ze Střední Ameriky.“

„Zola nemá tak docela pravdu, Debbie. Domorodí Jamajčané byli z etnické skupiny Taíno, ne Arawak, ale kdo se o to stará? Ať už do kánoí naskočil a na Jamajku připádloval kdokoli, přivezl s sebou svoji kulturu, která byla posedlá měřením času. Pro Ogilvieho by muselo být neodolatelně lákavé zakomponovat do své kódované zprávy jejich kalendáře. Ostatně o kalendářích byla i celá expedice.“

Zola musela mít poslední slovo: „Přestaň se v tom šťourat, Harry. Skupina Taíno zahrnovala Aztéky. Ale je tu problém, který máme oba na mysli – v době, kdy sem dorazil Ogilvie, je už Španělé udřeli k smrti.“

„Muselo jich tu několik zůstat,“ řekl jsem. I já jsem potřeboval mít poslední slovo.

„Přestanete se už hašteřit? Kam nás to má dovést?“ Zoufalství v Debbiině hlase se prohlubovalo.

„Mohlo by ti to zachránit život, Debbie,“ opáčil jsem. „Aztékové používali dva kalendářní systémy. Prvním byl třistapětašedesátidenní cyklus, rozdělený do osmnácti měsíců po dvaceti dnech, takže pět dní zbývalo. Říkalo se jim Zbytečné dny, Nemontemi. Během těchto dní nesměl být žádný oheň, žádné jídlo a žádný sex. Měl však ještě druhý kalendář, posvátný, který měl dvě stě šedesát dní a sestával ze třinácti měsíců po dvaceti dnech. Takže po třista šedesáti pěti dnech jsi na počátku prvního kalendáře a po dvou stech šedesáti dnech na počátku druhého. A po padesáti dvou letech jsi zpátky na počátku obou z nich zároveň. Dvě velká kola, na nichž je vyznačen čas.“ Snažil jsem se to znázornit otáčením rukou jako soukolí, ale bez většího úspěchu. „Ale teď poslouchej. Protože tři sta pětašedesát dní není přesná délka roku – přebývá asi šest hodin – vychází nám, že na konci dvaapadesátiletého cyklu oba kalendáře uklouznou o dvanáct dní oproti ročním obdobím.“

„Fajn, Harry. Ale co s tím? Jak mi to má zachránit život?“

„Aby na konci padesáti dvou let udrželi kalendář v čase, přestali počítat na dvanáct dní, během nichž pořádali velkou slavnost, dlouhou pouť na kopec Hvězdy, a o půlnoci obětovali jednoho zajatce. Natáhli ho, vyřízli mu srdce a na jeho místě zažehli oheň. A právě tady se to všechno spojuje, Debbie. Rituál proběhl, když o půlnoci stanula v bodě nad hlavou posvátná hvězda.“

„Jinak známá jako Hvězda zažehnutí ohně,“ řekla Zola. „Předpokládám, že je to na Aztéckém kamenném kalendáři, popsaném Humboldtem roku 1810.“

„Ne, ten udává světové věky v čase. Spíše je to v knize biskupa de Landy z roku 1566.“

„Myslela jsem, že ta se ztratila, Harry.“

„To ano, na tři sta let, ale pak byla znovu objevena v Madridu. O tom jsi určitě věděla.“

„Přestaňte!“ Debbie zatínala pěsti zoufalstvím. „Tohle je otázka života a smrti. Co je to za hvězdu?“

„Aldebaran. Býčí oko. Jasně rudá hvězda v souhvězdí Býka.“

Zola chvíli pocházela sem a tam, tváře nafouknuté v usilovném přemýšlení. Pak prudce vydechla. „Mohli bychom tu být něčemu na stopě. Najděte něco, co nějak souvisí s účetním na té staré španělské plantáži, a vytyčte linii ve směru výchozího bodu Aldebaranu.“

Cítil jsem, jak mi raněná ruka intenzivně pulzuje. „A veďte ji až k nejbližšímu polygonu, ať se z něj vyklube cokoli. A tam, v tom polygonu, nebo možná zakopanou pod ním, najdete ikonu.“ Otočil jsem se k Debbie. „Myslím, že to máme.“

Debbie řekla: „No to je báječný, to je vážně paráda. Fajn. Takže teď, když jste vy dva, fenomenální mozky, vyřešili tohle, najít cestu odsud by měla být hračka.“

KAPITOLA 36

Ještě několikrát jsem obešel vilu, hlavu sklopenou jakoby v hlubokém zamyšlení, zatímco tu a tam jsem se nenuceně rozhlédl kolem. Slunce se jako velký růžový ovál dotýkalo horizontu a v záplavě karmínových a žlutých odstínů a temných šmouh klesalo stále níž. Těžko se mi vstřebávalo, že by to mohl být můj poslední západ slunce.

Situace byla jasná: jeden muž u mola, jeden u zadní brány – zrovna Kojak – a dva v patře. Všechno mladí, řecky vypadající muži a všichni s instrukcemi, že nás mají nechat na pokoji. Ani píď obvodového plotu nebyla mimo jejich dohled. Ale přece museli jíst a museli konat potřeby a museli pít: v takovém žáru museli pít hodně.

Netrvalo dlouho a slunce začalo mizet a po okolních kopcích se začal ozývat hmyz, jehož koncertování připomínalo rozvrzané ventilátory. Když se stmívalo, objevili se Cassandra a Hondros, elegantně oblečení, jako by se na večer chystali ven. Cassandra měla dlouhé úzké šaty růžové barvy, vycházkovou kabelku a spoustu zlatých šperků. Hondros si vzal černé kalhoty a černou hedvábnou košili, na krku mu visela obvyklá svastika a řídnoucí vlasy měl uhlazené dozadu. On sám mě ignoroval, ale Cassandra po mně vztekle šlehla očima. Nasedli do chrysleru s náhonem na čtyři kola, u brány zastavili. Kojak ji otevřel a já se díval, jak rudá světla mizí nahoře na kopci. Na obloze se objevily jedna nebo dvě hvězdy a já usoudil, že do půlnoci zbývá asi pět hodin.

Před domem se ozvalo slabé lupnutí a okolní pozemky, bazén, vířivka, plot a vila byly znenadání zaplaveny světlem, jako parkoviště v nákupním centru.

Pořád jsem nemohl vymyslet způsob, jak se odtud dostat, a chození kolem domu mne vyčerpávalo.

Při další obchůzce se rozsvítilo světlo v kuchyni a já jsem spatřil Debbie, jak něco dělá u dřezu. Po chvíli se zevnitř začala linout vůně vařeného jídla. Objevila se Zola. „Harry, chceš se najíst?“

Nechtěl jsem, ale v jejím hlase jsem postřehl jakýsi náznak. Obešel jsem boční zeď domu a přišel k francouzským dveřím.

„A co vy?“ zeptala se stroze, s pohledem upřeným na Kojaka.

Muž vytáhl zpoza pasu džínů zbraň a máchnutím ruky pokynul Zole a mně, ať jdeme k domu. Houkl něco na svého kolegu na balkoně.

Na dlouhém kuchyňském stole bylo prostřeno pro sedm lidí, zřejmě pro nás tři a pro čtyři hlídací gorily. Některá z žen zapálila také svíčky, což jsem pokládal za přehnanou pohostinnost vůči lidem, kteří nás měli za chvíli provrtat kulkami. Po schodech sešli dolů dva hrubiáni, muž od mola se dosud neobjevil.

V kuchyni bylo parné dusno. Debbie škrábala brambory do mísy s vodou, kterou měla postavenou u kuchyňského dřezu. Zola šoupla na elektrický vařič těžkou pánev. Ohlédla se po mně přes rameno a řekla: „Úplně jako v mým greenwichským bytě, Harry.“ Vteřinku mi trvalo, než jsem si dal její poznámku do souvislosti s pánví.

„Připravujete s Debbie nějakou specialitu,“ prohodil jsem. Srdce v hrudi mi začínalo divoce bušit.

„Přesně tak.“ Nějakou specialitu.

„Myslím, že k vyřešení problému nám chybí už jen krůček,“ řekla Debbie mladíkovi, který stál za ní.

„Jo,“ odvětil, aniž projevil sebemenší zájem. Stál v odstupu od ní a nepokrytě sjížděl její tělo pohledem od hlavy až k patě.

A to byl právě problém. Žádný z nich se nenacházel na dosah ruky, všichni měli v rukou zbraně. Nechápal jsem, jak to dámy hodlají vyřešit.

Zola se přidala: „Ano, myslím, že už jsme to vyřešili. Harry, nechceš nakrájet chleba? Potřebujeme udělat toasty.“

Na kuchyňské lince stál box na chleba. Vykročil jsem k němu a přitom dával okatě najevo, jak jsem unavený. Kojak ukročil dozadu, nespouštěje ze mě oči. Rozhlížel jsem se po noži na chleba a jeden jsem našel v šuplíku. „Víš jistě, že se na to cítíš, Harry?“ zeptala se Zola a já konečně začal chápat, co má na mysli.

„Určitě.“ Armádní výcvik se ve mně nezapřel.

„Je tu pěknej fofr,“ řekla Debbie. Obalovala v těstíčku rybí filety a skládala je na talíř. Zola se k ní přitočila a odnesla si talíř k vařiči, cestou odstrčila jednu z goril.

A já konečně chápu celou situaci. Zola s pánví v ruce, já s nožem na chleba a Debbie, jak jsem přesvědčen, co nevidět požádá o pomoc. Taky že ano, obrací se k muži za sebou a vykouzlí sladký úsměv. „Oškrábej brambory, nechci si zničit nehty.“ Muž si zastrkuje zbraň za opasek. Debbie přichází ke mně, bere si několik plátků chleba. Naše oči se letmo setkají, jen na kratičký okamžik.

Krájím další a další chleba. Kotníky prstů mám bílé od toho, jak svírám nůž, a raněná ruka mi trne napětím. Musí se to stát v příštích několika vteřinách, jinak mi dojde chleba a už nebudu mít záminku držet nůž.

Debbie vkládá chleba do opékače, ošklivé žluté škatule u kuchyňského dřezu. Muži stojí vedle ní, ruce po zápěstí ve vodě.

Zola pojednou uchopí pánev oběma rukama.

Debbie zvedá opékač.

Zolina pánev se mihne vzduchem, je to prudký úder obouruč, olej a rybí plátky letí ve spirále vzduchem, a můj nůž na chleba vystřeluje ke Kojakovu močovému měchýři, vší silou, jíž jsem schopen, zatímco v hlavě mi zní hlas pastora Dinwoodieho: „Proti takhle vedenému úderu vzhůru není žádná obrana.“

To vše vidím zpomaleně.

Debbie hází opékač do dřezu. Ozve se zabzučení, jež zní jako rozlícená včela, světla zablikají a potemní. Můj muž se láme v pase k podlaze, ústa dokořán v náhlém přívalu bolesti a strachu. Zolina pánev tvrdě a prudce zasahuje do tváře dalšího muže. Debbiin protivník se prohýbá v oblouku dozadu, oči mu hrozí vystřelit z důlků a na hlavě mu vstávají krátké černé vlasy. A potom světla úplně zhasnou a já už chápu, proč na večerní tabuli hoří svíčky.

Debbie přeskakuje chvějící se tělo svého protivníka. Já se rozbíhám za ní, ale Zola křičí: „Ne, tudy ne. Zadem!“ A ukazuje na dveře za mnou. Probíhám přes krátkou temnou spižírnu, s regály plnými konzerv a sáčků. Zola běží za mnou a pak už jsme venku, na horkém nočním vzduchu, uprostřed hlasitého bzučení hmyzu a pod hvězdami posetou oblohou.

Muž na molu křičí. Je z dohledu. Znovu vykřikne, tentokrát blíž. Mezi Zolou a mnou se objevuje Debbie, mohutně zadýchaná. Slyším, jak jí v ruce slabě chřestí klíčky, a doufám, že se ten zvuk nedonesl dále.

Toyota stojí na konci domu, takže muž z mola na ni krásně vidí. Zola nakoukne za roh a zvedá v houstnoucí tmě ruku, aby nás zarazila. Čekáme a trneme napětím. Zadními dveřmi domu k nám doléhá Kojakovo sténání. Musí to být Kojak: ti druzí dva jsou buď v bezvědomí, nebo mrtví.

Pak Zola zběsile mává rukou a posílá nás dopředu. Ohnutí do předklonu – ani nevím proč – sprintujeme k autu.

Debbie sedá za volant, otáčí klíčkem v zapalování a prudce řadí rychlost, zatímco Zola a já teprve naskakujeme. „Kde se zapínaj ty podělaný reflektory?“ volá.

„Nech je vypnutý! Brána je otevřená,“ volám na ni. Stěží ve zbývajícím světle rozeznáváme vysoké sloupy vrat a Debbie míří s autem mezi ně, za vřeštění motoru a hrabání pneumatik. Cesta se před námi vine jako pruh světlého prachu.

„Je venku!“ volá Zola ze zadního sedadla.

Ohlížím se: od boční zdi bílé vily za námi šlehají žluté záblesky, ale jsme již dost vysoko na kopci, kde se auto co chvíli otřese při nájezdu do výmolu. Za legovým domem, daleko na moři, vidím nějaký parník nasvícený jako o Vánocích. A pak už jsme za vrcholem, kde se cesta rozšiřuje, Debbie mezitím našla vypínač světel a kličkuje s autem jako kaskadér ve snaze vyhýbat se černým výmolům. Po několika stech yardech vede cesta mezi stromy, kde je asfaltový povrch, a Debbie zahýbá doprava a sešlapuje plyn až k podlaze a Zola se směje jako dement, zatímco mě ukrutně bolí rána po kulce a myslím na popravu elektrickým proudem, bodání a rány do hlavy a do toho se mi vybavuje úryvek z nějaké knihy Jane Austenové, něco o tom, že dámy jsou křehké rostlinky – křehké, jen co je pravda!

KAPITOLA 37

„Zastav!“

Debbie zabrzdila u řady stánků na kraji Orocabessy a Zola zaběhla do železářského bazaru Harvey’s. Majitel se za ní přiloudal zpoza rohu své barabizny. Zola se vynořila po několika minutách se třemi kapesními svítilnami, náručí rýčů, krumpáčem a kupodivu i kalkulačkou. Nebylo třeba žádné zvláštní navigace, poněvadž silnice se skoro celou cestu vinula kolem moře. Jednou jsem navrhl, abychom odbočili a vyhnuli se dlouhému výběžku, ale zabloudili jsme a museli jsme se dvacet minut ploužit za náklaďákem bez světel, zatímco Debbie soptila a Zola ze sebe chrlila sarkastické poznámky na adresu obchodníka s mapami, který v nich neumí číst.

Nakonec jsme vrátili na pobřežní silnici a Debbie z auta vyždímala úděsnou rychlost, při níž kličkovala mezi výmoly a troubila klaksonem na zatoulané krávy a kozy.

Zola řekla: „Potřebuji, aby mi někdo držel baterku.“ Přelezl jsem na zadní sedadlo a posvítil jí na stránku. Kreslila malé kroužky a přes ně trojúhelníky a psala nějakou rovnici. Poznal jsem siny a kosiny, jimž jsem se učil ve škole. „Sférické trojúhelníky,“ řekla. „Základ navigace podle hvězd. Poznáváš tu kosinovou rovnici, ne, Harry? Myslela jsem si, že ne. Jen doufejme, že mé výpočty budou lepší než tvá navigace.“ Nakreslila na papír další hvězdnou klenbu a napsala několik čísel. Díky kodrcání auta vypadala, jako by je psal opilec. „Slunce je na konci května v Býku.“ Pak začala ťukat do kalkulačky. „Dobře. Což staví Aldebaran mezi patnáctý a dvacátý stupeň severní šířky. Deklinace je řekněme osmnáct stupňů. Předpokládám, že neznáš zeměpisnou šířku Jamajky, viď?“

„Osmnáct stupňů severně,“ odvětil jsem. „Tos určitě věděla, naše velká navigátorko, ne?“

Další čísla. Pak zvolala: „Mám to. V této šířce vychází Aldebaran zhruba sedmdesát stupňů východně od severu.“ Pohlédla ven na potemnělou krajinu. „Kde to jsme?“ Debbie odvětila: „Blížíme se k Ochi.“ Hlas měla přiškrcený. „Výmol – pozdě.“ Následoval otřesný žuchanec.

„Fajn,“ řekl jsem. „Pokud jsou Zoliny propočty správně, najdeme tu španělskou plantáž, poohlédneme se po něčem, co souvisí s nějakým účetním, a zjistíme, co leží podél vizuální linie s azimutem sedmdesát stupňů. Když tam bude polygon, najdeme tvou ikonu.“

Ze tmy před námi se vynořilo osamělé červené světlo. Debbie přibrzdila a netrpělivě se zařadila za náklaďák s cementem, ze kterého za jízdy ukapávala voda. „Je to jako v nějakým pirátským příběhu. My tady na Jamajce doopravdy hledáme zakopanej poklad.“

„Přesně tak. Ale konkurence taky.“

Debbie vyhrkla: „Seru na to,“ vyrazila, sešlápla plyn, zmáčkla klakson a zablikala reflektory, načež prosvištěla jen několik palců kolem náklaďáku. Za hodinu už jsme se řítili přes Ocho Rios, podél velkého stánku s krájeným sušeným kuřecím, podél další osvětlené výletní lodi, podél hotelů a restaurací a po téže pobřežní silnici, kudy s námi před třemi dny uháněl opačným směrem Stormin‘ Norman.

Řekl jsem: „Při téhle rychlosti ještě sedm nebo osm minut.“ Po pěti minutách jsem se naklonil Debbie přes rameno. „Zpomal.“ Pak se v záři světel objevila cedule: Nueva Sevilla. Debbie zpomalila, až jsme jeli skoro krokem, a pak odbočila doleva.

„Vypni světla,“ vybídl jsem ji. Poloviční měsíc nám poskytoval dostatek světla, abychom viděli na úzkou, mírně stoupající silnici. Vinula se směrem k dlouhé a nízké bílé budově, tlumeně ozářené bodovými reflektory.

„Hlavní budova,“ poznamenala Zola. „Každá plantáž měla takový dům.“

Doleva ze silnice odbočovala polní cesta. Debbie se po ní několik yardů ploužila a poté zastavila. Seděli jsme tiše v autě a rozhlíželi se kolem. „Nikde nikdo,“ řekla Zola.

„Nikoho bych nečekal. Záviseli přece na nás, že Ogilvieho rozlouskneme.“ Přesto jsem to řekl opatrně.

„Tak či tak jsi je nasměroval do Port Royalu, ne?“ Debbiina nervozita se odrážela v jejím hlase.

„No tak proč jsme všichni napjatí jako struny od houslí?“ zeptala se Zola.

Já jsem řekl: „Debbie, nemůžeš kousek poodjet? Počkáme na tebe se Zolou někde na hlavní silnici.“

„Děláš si srandu, Harry?“

Po celé plantáži až k obzoru, vzdálenému asi půl míle od nás, stály všude možně ruiny nízkých budov. Vystoupili jsme z auta a zavřeli za sebou potichounku dveře. Pomyslel jsem si: Všechna ta kradmost postrádá logiku.

Debbie se dívala přes zábradlí mostu. Slyšel jsem zurčení vody. „Co vlastně hledáme, Harry?“

„Něco, co nějak souvisí s účetním.“

„S účetním? Kde tady ksakru najdeme účetního?“

„Ať je to cokoli, musíme si pospíšit.“

Rozdělili jsme se a světla z našich svítilen se rozlézala po krajině, jak jsme se od sebe vzdalovali. Já jsem se blížil k hlavní budově a začal se mě zmocňovat strach z případných hlídačů pozemku, když vtom jsem o něco níže na kopci zaslechl tlumené zvolání. Byla to Debbie, vzrušená do krajnosti. „Pojďte sem. Našla jsem to!“

A bylo to tam, opatřeno cedulí, na níž stálo:

DŮM ÚČETNÍHO

Postaven za použití španělské zednické techniky. Na stavební práce dohlížel účetní. Na velkých usedlostech, jako je Sevilla, zpravidla působili dva dozorci: jeden měl na starost polní práce a druhý chod továrny.

Přiběhla Zola a zasyčela: „Jasně! Jasně!“

Viděl jsem, že z naší vyvýšené pozice máme výhled na mořský obzor. Obloha byla posetá hvězdami a nad naší hlavou se klenula Mléčná dráha. Člověk si snadno představil, že Aldebaran, zářivá rudá hvězda, by mohla Ogilviemu posloužit jako přirozený ukazatel.

„To je Polárka?“ ukazovala Debbie na Arcturus.

„Ne. Támhle je Velká medvědice, jejíž dvě zadní hvězdy ukazují k Polárce. A tam je Polárka.“ Byla nízko na obloze, kousek nad mořem. Natáhl jsem paži. „A tohle je azimut sedmdesát stupňů.“

Ale Debbie už se ladně rozběhla přes trávu a přeskočila nízkou zídku. Srdce v hrudi mi divoce bušilo. Skutečně jsme hledali zakopaný poklad. Připadalo mi to neskutečné.

Směrnice nás zavedly zpátky na cestu, na kterou Debbie odbočila s autem. Cesta vedla přes most a tam to bylo:

ŠPANĚLSKÝ KOSTEL V NUEVA SEVILLE

1524-1534

V roce 1524 započala v Nueva Seville výstavba kamenného kostela dle instrukcí španělského opata Petra Mučedníka… V roce 1688 viděl kostel Hans Sloane a popsal ho takto: „Kostel měl tři lodě s řadami pilířů a velmi krásnou západní bránu… Kostel v gotickém stylu měl i opěrné pilíře. Kaple měla tvar polygonu. Bylo zde nalezeno několik fragmentů tesaných z kamene, jako římsy, věncoví, cherubové…“

„To je ono, ne, Harry?“ šeptala Debbie. Ani ne třicet yardů od nás stála nedlouhá řada domků, z nichž zpoza závěsů pronikala světla.

„Polygon.“

Zola zašeptala: „A já se vsadím, že ikona je zakopaná přímo v jejím středu.“

„Možná je ta relikvie dávno pryč. Možná ji už před staletími vykopali nějací dělníci.“

Debbie stojící hned vedle mne řekla: „Ach Harry. Po tom všem, to ne.“

Potichu jsme se kradli podél boku zříceniny. Mezitím započalo noční pištivé bzučení hmyzu. Zola posvítila baterkou do vstupní mezery a zvolala: „Hele!“

Archeologický výkop. Se všemi náležitostmi: nepromokavou plachtou, terasovitě navršenou zeminou, kýbly, lopatkami a nataženou šňůrou, jež úhledně členila prostor na obdélníkové souřadnice. Zmateně jsme na to zírali a pátrali baterkami ve všech koutech. Hlavu jsem měl v jednom víru. „Co tady hledaj, panstvo?“

Debbie slabě vykřikla a já jsem málem vyskočil z kůže. Za námi stál asi čtrnáctiletý chlapec, jenž držel zavařovací sklenici s vodou, v níž plavali velcí průhlední garnáti.

„Tys mě ale vyděsil,“ řekla Debbie. Bylo to slabé slovo.

Zola řekla: „Jsou tu archeologové už dlouho?“

„Můj děda vo tom bude vědět. Poďte tudy.“

Šli jsme za chlapcem po cestě. Na poli stál osamělý dům s verandou a střechou z vlnitého plechu. Chlapec otevřel dveře a mávl na nás, ať jdeme dovnitř. „Hej, dědo?“

Ze zadní části domu k nám dolehl záchvat kašle a objevil se postarší muž s vycházkovou holí. Řekl něco nesrozumitelného, ale přívětivě nám kynul, ať jdeme dál. Chlapec šel napřed a zmizel v zadní místnosti domu, odkud se linula vůně vařeného jídla.

Vstoupili jsme do malého obýváku, osvětleného jednou holou žárovkou visící z nízkého stropu. V jednom koutě stála televize, pak tam bylo několik beden s polštáři a jedno křeslo. U zdi byl kredenc s rodinnými fotografiemi a několika svíčkami. Nad ním viselo zrcadlo. Vlevo od zrcadla, izolepou přilepený na zdi, se na výstřižku z časopisu vyjímal Haile Selassie a vpravo, zavěšený na hřebících, Pravý kříž.

Z kuchyně se ozval zvýšený ženský hlas: „Přestaň mi tu uchytávat, vypadni z kuchyně. Mazej pro vodu.“

Stříbrný rám, jehož popis se dochoval ze středověku, byl pryč. V místech, kde podle všeho bývaly drahokamy, zely díry. Tři části triptychu však stále držely pohromadě. Na dvou postranních, vybledlé, avšak stále rozpoznatelné, byly dvě malby. Na levém panelu byla matka s dítětem. Měla zvětšené oči, protáhlou tvář a tenkou špičatou bradu, jaké malovali byzantští umělci. Na pravém panelu visel Kristus na kříži. Prostřední část byla čistá. Ve dřevě byl vsazen další kus dřeva, obdélník o stranách asi šest a dvanáct palců. Toto dřevo bylo staré a sukovité, jako naplavené dříví. Nebo jako kus dřeva starý dva tisíce let.

Až na chybějící stříbro a drahokamy vypadal triptych tak, jak ho popsal Ogilvie.

Stařec na naše ohromené výrazy reagoval, jako by ho někdo praštil. „To není vůbec z vejkopu,“ prohlásil rozhořčeným, defenzivním tónem. „Máme to ve famílii už vo hodně dýl.“

Debbie řekla: „Ráda bych to od vás koupila.“

„Za kolik?“

„Sto amerických dolarů.“

„Je to až vod mýho pradědouška,“ řekl. A nejspíš ještě z mnohem dřívější doby, pomyslel jsem si.

„Můžu jít na dvě stě amerických dolarů, ale víc po mně nežádejte.“

„Daj mně za to tři stovky doláčů.“

„Dohodnuto,“ prohlásila Debbie chladnokrevně. Odvrátila se, zalovila pod svetrem, a když se otočila zpátky, držela v ruce svazek amerických dolarů. Zola a já jsme si vyměnili letmé pohledy. Zolina tvář byla bílá, já jsem na své cítil vlhký pot.

Dědeček se pojednou zazubil. „Stejnák se mi to nelíbilo.“

Triptych visel na hřebících, jež trčely z děr, kde dříve bývaly drahokamy. Stařec si opřel hůl o kredenc, sundal relikvii ze zdi a podal ji Debbie. Triptych šel snadno složit. Debbie si jej strčila pod paži a začala odpočítávat peníze, jež bankovku za bankovkou sázela do dědečkovy natažené ruky. Trvalo to celou věčnost. Když skončila, uvědomil jsem si, že jsem po celou dobu nedýchal. Zalapal jsem po vzduchu.

Stařec nám od prahu zamával. „Chytrá holka, bezva kšeft,“ zavolal do tmy. Používal ironii v sokratovském stylu, řekl by Ogilvie.

„Mně se to nezdá správný,“ ozval se ze tmy Zolin hlas. „Připadám si, jako bychom toho chlapa podvedli.“

„Jsem Deborah Inez Tebbitová a tohle jsme měli v rodině po tisíc let. Je to mé vlastnictví. Je to moje.“

Začínám se potit. Nemůžu to vstřebat. Nemůžu uvěřit, že to máme. Teď se jen musíme dostat k autu a zdekovat se. Dělí nás doslova jen několik vteřin od úspěchu. Ostatní si myslí totéž. Jdeme rychle, potom klušeme a pak se dáváme do běhu.

Pádíme kolem španělského kostela, přes můstek, pod kterým zurčí voda, naše auto, potmě stěží viditelné, stojí asi třicet yardů před námi. Už jsme skoro tam. Svítilny máme vypnuté. Debbie je přede mnou, nervózně nahmatává klíčky. Ohlížím se, upírám zrak mezi stromy. Dokážeme to! My to opravdu dokážeme! Debbie pořád zápolí s klíčky. Vidím, jak se měsíční světlo odráží od čelního skla nějakého auta, které stojí na kopci asi sto yardů od nás, takřka celé schované za jakousi rozvalinou. Sotva stačím otevřít pusu, když tu se za námi, zevnitř kostelíka, který jsme právě minuli, ozve něčí hlas hovořící ucházející středozemskou angličtinou: „Děkuji vám všem, máte můj srdečný dík. Bez vás bych to nikdy nebyl našel.“ A vzápětí se ocitáme ve světle čtyř svítilen, jež na nás míří přesně z hlavních světových stran: ze severu, z jihu, z východu a ze západu.

KAPITOLA 38

„Není to totéž jako soudní entomologie, abych uvedl příklad.“

Profesor – alespoň tak mu v duchu říkám – hledí na triptych, který je položený na stole před ním. Prohlíží si dřevo skrze velkou lupu a monotónně drmolí o stromech a DNA. Šacuji ho na nějakou severoanglickou univerzitu třetí kategorie, kde napřel své minimální vlohy do budování nicotné kariéry a získal profesuru, pokud nějakou má, dík obratnosti, s jakou ždímá finance z veřejných nadací a výborů.

Čekali, že utečeme, dokonce to chtěli. Jeli za námi bez světel, učiněná kolona aut po temné pobřežní silnici, celou cestu až na plantáž Sevilla la Nueva. Hondros vzal ikonu Debbie z rukou: tisíc let patřila její rodině a ona si ji směla podržet necelou minutu. Z různých koutů se vynořila auta, do nichž nás namačkali, každého do jednoho. Kolona s námi ujížděla temnou nocí zpátky přes Ocho Rios, zpátky po opuštěné pobřežní silnici, zpátky až k legovému domu. Seděl jsem mezi dvěma muži, které jsem nikdy předtím neviděl. Oba kouřili jednu od druhé, ale má nevolnost měla úplně jiný původ než cigaretový dým. Legový dům bylo dobře vidět dokonce i potmě; jeho nabílené zdi slabě zářily ve světle hvězd. V laguně pořád kotvil velký motorový člun a mně se znovu mihla hlavou fantastická představa, jak do něho skáču a prchám na širý oceán.

Elektřina v domě opět svítí a tři muži, jeden zapíchnutý, druhý zabitý ranou do hlavy a třetí elektrickým proudem, jsou pryč – nejspíš je hodili do moře – a my sedíme v obývacím pokoji na gauči, který je nízký a těžko se z něj vstává; je zcela nemyslitelné, že by z něj člověk nečekaně vyskočil. A jsou tu noví lidé, opět sami Řekové, jak se zdá, či přinejmenším Středozemci. Je tu s námi „inspektor Menem“, který drží v každé ruce zbraň, což se mi jeví jako přemrštěné opatření vzhledem k tomu, že jsou zde tři neozbrojení zajatci. A v protějším koutě si balí velký joint mladý černoch s dredy. Předpokládám, že je to místní najatý gangster, který dodal zbraně, jež lze na Jamajce sehnat stejně snadno jako balíček cigaret. Cassandra zachytí můj pohled a obdaří mě tím svým ledovým úsměvem.

Hondros a profesor jsou asi deset stop od nás, navíc za stolem. Cassandra v jednom koutě a mladý černý Jamajčan ve druhém jsou každý asi patnáct stop od nás. Debbie, jež sedí po mé levé ruce, zhluboka, přerývaně dýchá. Bezmocná zuřivost se ve mně mísí s pocitem viny za to, že se v této situaci ocitla. Vidím na ní, jak se usilovně snaží, aby nepozbyla sebekontrolu.

Profesorovo drmolení se chýlí k závěru, poslední větu pronáší se samolibou přesvědčeností průměrné mysli. Hondros žádá potvrzení: „Mohla by to být ona posvátná relikvie?“

Profesor kývne. „Samozřejmě že korektní ověření stáří by vyžadovalo použití radiokarbonové metody.“ Triumfálně se usmívá. „Ale mohu bezpečně vyloučit, že by se jednalo o nějaký rafinovaný soudobý padělek.“

To je náš rozsudek smrti.

„Děkuji vám, doktore.“ Hondros skládá triptych. „Myslím, že teď už můžete jít. Cassandro, odměna pro doktora. Vezmeš si to na starost?“

Profesor mírně sklopí hlavu. „Rád bych byl hodně daleko od tohoto ostrova, nežli…“ – podívá se letmo naším směrem – „nežli tu dojde k nějaké nepříjemnosti.“

Hondros se úlisně usměje. „Žádný strach, doktore. Než tu k něčemu dojde, budete dávno pryč.“ Cassandra pomalu kráčí přes místnost.

Profesor se po nás ještě jednou podívá, tentokrát trochu nervózně. „Viděli mou tvář, rozumíte.“

„Doktore, pokud jde o to, nemusíte si dělat vůbec žádné starosti.“ Cassandra zvedá zbraň.

Zpočátku to profesor nechápe. Když mu to nakonec dojde, když už Cassandřin prst mačká spoušť, vyráží ze sebe pronikavý rozhořčený výkřik a zvedá ruce, jako by chtěl kulku odvrátit. Ozve se ostré Prásk! a profesor se mění v mrtvou váhu a klesá k zemi, hlava se mu rozbíjí o mramorovou podlahu. Uprostřed hrudi se mu objevuje rudá skvrna, krev mu stéká po kravatě a košili. Cassandra říká: „Doktor Kaplan byl vyplacen.“ Naprosto klidně. Debbie vedle mě potichu vzlykne. Rudá krev tvoří na podlaze malou louži, která se postupně zvětšuje.

Hondros se škrábe na hlavě. „Moc rád mluvil.“

„Vy jste ale krutí lidé.“ Vím, že je chyba říkat něco takového. Vím, že člověk nemá provokovat, nemá na sebe poutat pozornost. Ale nemohu si prostě pomoci.

Hondros si toho nevšímá. „A tím, dámy a pánové, bychom to měli.“

Chvíli spolu mluví v řečtině. Někdo prohodí vtípek a několik mužů se podívá po Debbie. Mladý černoch bere do ruky svou zbraň a hledí na nás skrze dým přimhouřenýma očima. Když se vrhnu pod stůl, poskytne mi na okamžik ochranu. Strhnu Hondrose na zem, zmocním se jeho zbraně a namířím mu ji na hlavu. Upoutám tím pozornost ozbrojeného gangu a Debbie a Zola budou moci vypadnout. Vím, že je to pitomost. Vím, že taková taktika má nulovou naději na úspěch. Ale co jiného mi zbývá?

Zvažuji, zda nemám pronést staromódní prosbu o milost, ale vzápětí tu myšlenku zavrhuji: s takovou taktikou bych byl lépe uspěl u těch mrchožroutů v horách.

„Co teď?“ Ta slova ze mě vyjdou skoro jako zaskuhrání. Hondros se podívá na hodinky. „Čas se krátí, nám všem. Chci vypadnout z tohoto mizerného ostrova, abych byl už zítra bezpečně v Evropě. Takže, koho bychom měli odstranit nejdřív? Vás, Blakeu? Nebo byste se raději díval, jak odcházejí vaše přítelkyně, a prodloužil si o pár žalostných vteřin svůj život?“

Nemám slov. Oboří se na mne: „Tak odpovězte.“

„Asi bude nejlepší, když půjdu poslední. Abych uchránil stresu ostatní.“

„Jak vznešené. Cassandro, odstraň pana Harryho Blakea jako prvního.“

Vtom Debbie zazvoní mobil. Zavládne ohromené ticho. Všichni v místnosti jsou na nohou s výjimkou Debbie, Zoly a mě. Debbie říká: „Čekám hovor.“ Její znovu nabytá vyrovnanost, její duchapřítomnost mě přivádějí v údiv.

Cassandra říká: „Ignoruj to.“ A strhne revolver ode mě k Debbie.

Mobil nepřestává vyzvánět.

A já náhle vím, k čemu se schyluje. Vím to s jistotou, s krystalicky jasnou jistotou. Srdce v hrudi mu divoce buší. Debbie říká: „Musím ten telefon zvednout. Čekají na to.“

„Kdo?“ naježí se Hondros, stržený nedůvěrou a úlekem.

„Zvláštní oddělení,“ prohlašuji v zoufalé snaze o přesvědčivý tón. „Čekají, že zhruba teď zavoláme.“ Řekni cokoli, jakýkoli nesmysl, jen aby se soustředili na mobil, cokoli, jen aby si nadále nevšímali francouzských oken. Nutkání pohlédnout na okna – byť jen letmo – je takřka zdrcující a já se musím nutit, abych nespustil zrak z Hondrose. Uvnitř křičím napětím, jak čekám, až se to stane. Cassandra se blíží k Debbie, zbraň v ruce, a čeká na pokyn. Nejen Cassandra: v tu chvíli na nás míří sedm zbraní, všude je slyšet cvakání kohoutků.

A pak se to stane.

Francouzská okna se tříští. V tomtéž okamžiku jimi vráží dovnitř tři muži, další dva se řítí z kuchyňských a ložnicových dveří. Jsou až po krk chráněni neprůstřelnými vestami, mají černé helmy a ošklivé černé karabiny. Cassandra otevírá ústa, aby vykřikla, ale vtom zaburácí karabiny a její tělo se bezvládně hroutí na podlahu. Karabiny stále burácí. Mladý černoch pouští joint z úst na zem a vyprazdňuje svůj zásobník do ozbrojených Řeků.

Zoliny prsty se mi zarývají hluboko do předloktí.

Zůstává stát jen Hondros, jenž má zbraň na stole, ve tváři ohozený jemnou sprškou Cassandřiny krve. Jeden přes druhého na něj hulákají: „Ozbrojená policie! Ani hnout!“

Jako by neslyšel. Hledí na Pravý kříž a říká: „I ecclisia trefete me to ema ton martyron.“

„Na podlahu!“

Otáčí se ke mně. V očích má nějaký výraz, jakýsi plamen, ale nerozumím tomu. Říká: „Makari o Theos na sou sterisi Galini kai Iremia.“

„Tváří k zemi! Roztáhnout ruce a nohy!“

A beze spěchu sahá po zbrani ležící na stole.

Pět karabin zaburácí současně. Hondrosova tvář a hruď se rozpadají a kousky mozku a masa s úlomky bílých kostí končí rozprsknuté na zdi a jamajských dekoracích za jeho zády. Váza se tříští na prach, ze zdi padá obraz děravý jako řešeto. Razance kulek sráží Hondrose dozadu, jeho rozcupované tělo padá na podlahu a klouže po ní a zůstává za ním jasně rudá šmouha. Přestávám slyšet a po několika okamžicích si uvědomuji, že Debbie ječí.

KAPITOLA 39

Stejnou nocí nás vezla další kolona aut. Tentokrát odbočila v Ochi doleva a zamířila s námi do vnitrozemí ostrova. Reflektory občas ozářily domy a obchody, chráněné kovanými mřížemi. Neměl jsem ponětí, co nás na konci cesty čeká. Seděl jsem vmáčknutý mezi dvěma policisty, kteří mezi koleny pořád svírali neprůstřelné vesty, helmy a karabiny. Oba důsledně mlčeli. Řidič si během jízdy zapaloval jednu od druhé. Já jsem se celou cestu třásl a říkal jsem si, že je to jen reakce na prožitý šok.

Cesta končila u nepříliš velké modrobílé budovy. Všude samé bouchání dveří, zatímco jsme my čtyři, Dalton, Debbie, Zola a já, vystupovali každý z jednoho auta a protahovali si končetiny a já jsem s úlevou plnými doušky vdechoval čerstvý noční vzduch. Na modrobílé ceduli stálo: Jamajský policejní sbor Bog Walk. Byly dvě hodiny ráno, ale tady vládl ruch jako na nedělním tržišti.

Uplakaná Debbie rozmáchle objala Daltona a zabořila mu hlavu do ramene.

„Pěkný, Daltone.“

„Říkali nám, že seš mrtvej,“ řekla Zola.

Dalton se usmál a jemně se od Debbie odpojil. „Přeháněli, Zolo. Ale tys už to věděl, viď, Harry?“

„Tušil jsem to. Ale jak jsi nás našel?“ zeptal jsem se. „A jak jsi pronikl mezi ně?“

Dalton si přiložil prst na rty. Zavedl nás za roh k parkovišti u boční zdi budovy. Policisté tam házeli do aut neprůstřelné vesty a helmy a nakládali karabiny do dodávky Ford Transit. Živě při tom brebentili a tu a tam se někdo zasmál.

„Potřebovali zbraně. Nemohli je sem dovézt, a tak je kupovali od místních. Trvalo nám několik dní, než jsme našli dodavatele, a pak už stačilo jen ho v tichosti zatknout. Hledali někoho, kdo by ten dům po jejich odchodu vyčistil, zbavil se zbraní a tak dále. A Enter Dalton, dodavatelův přítel, si zrovna chtěl přivydělat pár stovek amerických dolarů.“

„To zní velmi nebezpečně,“ řekl jsem nepřesvědčivě. „Mohli tě přece poznat.“

„Nikdy mě neviděli zblízka.“

„Ani já jsem tě málem nepoznala,“ řekla Debbie. „S těmi dredy.“

Dalton se usmál. „Říkal jsem vám. Vozím si je v krabici.“ Ubírali jsme se k verandě. Kolem nás se hemžili upocení policisté.

Zeptal jsem se: „A jak nás našli na Moonlight Chalets?“

„Museli tě sledovat, Harry. Co jiného?“ Dalton ztlumil hlas: „Napíchli jsme právníkův telefon a o vaší schůzce jsme věděli. Ušili na něj boudu, aby ji domluvil.“ Vzápětí dodal: „Ale po tom přepadení jsme vás ztratili. To bylo znepokojivé. Museli jsme se obrátit na GCHQ, aby vás našli.“

„Jsem unavený, Daltone. Nerozumím tomu.“

„Měli jsme tým, který pročesával ostrov, ale bylo to pěkně zoufalý.“ Zarazil se a pak řekl: „Víš, Harry, ta technika je veřejným vlastnictvím a dřív nebo později by ses podle mě stejně dovtípil, jak jsme vás objevili. Hondros používal mobilní telefon. Zachytili jsme jeho hovory přes satelit. Londýn má takový pěkně chytrý software na identifikaci hlasů. Stačilo pár hovorů a měli jsme ho. Pak už to byla regulérní policejní operace.“

„Sedm mrtvých je regulérní policejní operace?“ zeptala se Zola.

„Vypadá to tak. Lidé, kteří vás zachránili, jsou z Jednotky pro potírání zločinu. Bývají nasazováni proti těžce ozbrojeným gangům.“ Snížil hlas: „Co se týče respektování lidských práv, Čingischán je oproti nim úplná lilie. Alespoň se k nám však dostali.“

„V nejvyšší čas,“ řekla Zola. „Co bys dělal, kdyby se k nám nedostali, Daltone?“

„Žádný plán B nebyl. Jen jsem se modlil spolu s vámi.“

„Takže kdy jste nám přišli poprvé na stopu?“ zeptal jsem se.

„Hned po návštěvě Sevilla la Nueva. Hondros volal z auta mobilem svým kámošům, že vás mají. Mimochodem, to byl pro nás další prima bonus. Měli tu několik týmů, které po vás na ostrově pátrali. Celkem třicet lidí ve čtyřech vilách, od Negrilu po San Antonio. Jamajští policisté už je vezou sem.“

Debbie se pořád třásla, ale v jejím hlase znělo odhodlání: „Policii se dostal do rukou Pravý kříž. Říkají tomu důkazní materiál nebo tak nějak.“

Zola řekla: „Nemůžou si ho nechat. Po tom všem, čím jsme prošli, to přece nejde.“

Dalton se zamračil. „Naneštěstí to je důkazní materiál.“

„Ale to by ho mohli zadržovat celé měsíce.“

„Roky, Debbie. Soudní systém na Jamajce funguje velmi pomalu. Mohlo by se stát, že už ho nikdy neuvidíme.“ Na několik okamžiků se zamyslel. Pak řekl: „Rád bych něco zkusil.“

Šli jsme za Daltonem do přeplněné zadní místnosti domu. Měli tam půl tuctu telefonů. V místnosti se vznášel pach potu, cigaretového dýmu a kávy, telefony ustavičně vyzváněly. Otevřenými dveřmi jsme viděli, jak venku zastavuje auto. Dveře se otevřely a vystoupil z něj vysoce postavený policista se zakaleným zrakem. Že je vysoce postavený, jsem poznal podle úcty, kterou mu všichni prokazovali, a podle toho, jak se nesl. Když vkročil do místnosti, upřel na mě šikmo zrak. Měl vypouklé oči a ztěžklá víčka a mohl mít jen jedno jméno: pan Ještěrka. Pasovalo k němu jako žádné jiné. Začal se potichu bavit s místním policejním seržantem.

Dalton vytáhl z kapsy notýsek a vytočil nějaké číslo. Ukázal prstem na dva telefony. Debbie zvedla jeden, Zola a já jsme si vzali druhý. Ozval se postarší ženský hlas: „Haló.“

„Rád bych prosím mluvil se sirem Josephem.“

„Je mi líto, ale spí.“

„Mohla byste ho prosím vzbudit?“

„Promiňte?“

„Povězte mu, že volá Dalton.“

Následovala dlouhá odmlka a ženin hlas získal ledový podtón, když odvětila: „Okamžik, prosím.“

Bylo slyšet přicházející a odcházející kroky a poté se na drátě ozval sir Joseph: „Daltone? Máte to?“

„Ano a ne, sire Josephe. Volám z policejní stanice v jamajském vnitrozemí. Zadržuje to místní policie jako důkazní materiál. Neuvidíme to celé roky, pokud vůbec někdy.“

„A co naši balkánští přátelé?“

„Jsou v tom až po uši. Sedm je mrtvých a svážejí sem lidi z celého ostrova.“

„Pokusím se kontaktovat ministra zahraničí. Kde přesně jste?“

„Jmenuje se to tady Bog Walk.“

„Seďte a ani nedutejte. Buďte vůči místní policii nevstřícní, jak to jen půjde. O ikoně jim neříkejte ani slovo. Pokud se mi nepodaří kontaktovat ministra, obávám se, že vás čeká dlouhá noc.“

Pan Ještěrka mě koutkem očí pořád sledoval. Zamumlal něco k seržantovi, který si nervózně olizoval rty. Seržant přistoupil ke mně. „Proč používáte úřední telefon, pane?“ Položil jsem sluchátko a pokrčil rameny. Seržant řekl: „Šel byste za mnou, pane?“

„Co děláte na Jamajce?“ Policista se ani neobtěžoval seznámit mne s mými právy.

„Jsem tu obchodně.“ Vyšetřovací místnost nebyla o mnoho větší než sklad na košťata a její větší část zabíral malý čtvercový stůl a čtyři židle. Napil jsem se kávy; byla napůl studená a bez chuti.

„A jaké jsou vaše obchody povahy?“

„Sháněl jsem něco v zastoupení jednoho svého klienta.“

„Sakra, pane Blakeu,“ vyhrkl seržant netrpělivě. „Jen správně odpovídejte na otázky. Co přesně hledáte?“

„Staré rodinné dědictví, o němž si můj klient myslel, že by se mohlo nacházet na Jamajce.“

„Co je to za dědictví?“ Seržant už na mě křičel. Možná si myslel, že tím udělá dojem na svého superintendanta.

„Jen taková rodinná starožitnost.“

Na okamžik jsem získal dojem, že mě ten chlap praští. Ale pak se do toho vložil pan Ještěrka. Zapálil si malý doutník a řekl: „Pane Blakeu, situace se má takhle. Volali nám z vašeho Zvláštního oddělení v Anglii, aby nám řekli, že vás všechny zadržuje ozbrojený gang. Pak nám dokonce řekli, kde přesně to je. Dostali jsme vás odtud, já přitom riskoval životy svých důstojníků a mám na kontě několik mrtvol. Určitě byste nepředpokládal, že od toho teď jen tak půjdeme, viďte? Nebo ano?“

„Samozřejmě že ne.“

„Jsem rád, že to takhle chápete. Už nám tu dýchá na krk Amnesty International kvůli mínění některých lidí, že se s námi táhne špatná pověst, když přijde na to, abychom se bránili pod palbou. Co mám policejnímu komisaři říct? Že to všechno bylo kvůli kousku dřeva, který jsme tam našli na stole? My teď potřebujeme vědět, co to bylo za lidi a co chtěli a kde jste do toho vstoupili vy. Poskytněte mi nějakou pomoc, pane Blakeu.“ Otázka toho muže zněla rozumně a jeho tón byl zdvořilý, ba uctivý. Naháněl mi hrozivý strach.

„Ani nechci, aby vás převáželi do East Centralu v Kingstonu k formálnějšímu výslechu. Chci se tomu vyhnout, jak to jen půjde. Bude mnohem lepší, když si vše vyjasníme tady. Nuže.“ Jeho tón získal na věcnosti. „Oč se jedná v souvislosti s tím kouskem dřeva?“

KAPITOLA 40

Přijel britský vrchní komisař osobně. Byl to mladý muž, překvapivě neprudérní, a doprovázeli ho dva muži ještě mladší než on. Jeho příjezd ohlásil krajně nervózní policista, který zaklepal na dveře vyšetřovací místnosti a sotva dovnitř strčil nos.

„Samozřejmě že já tu nemám žádnou pravomoc,“ souhlasil ambasador s panem Ještěrkou. „Ale očekávám, že každou chvíli zatelefonuje váš policejní komisař.“

Jako na zavolanou se ozvalo další klepání na dveře a tentýž nervózní policista ohlásil panu Ještěrkovi: „Maj hovor, pane.“ Vyšli jsme z malé zatuchlé vyšetřovací místnosti ven. Po Debbie či Zole nebylo nikde ani stopy a já musel předpokládat, že je vyslýchají v zatuchlých skladech na košťata někde jinde v objektu. Pan Ještěrka si vzal sluchátko a já spokojeně přihlížel, jak se jeho kyselý výraz rozpouští, taje a rozplývá se v rozmrzelou rezignaci.

„Kde to je?“ chtěl vědět ambasador.

„Pane?“ Ještěrka předstíral, že nerozumí.

„Ambasador má na mysli ten kousek dřeva. Však víte, ten, kvůli kterému jste mě právě půl hodiny vyslýchal.“

Policista se zatvářil nepřístupně.

„Asi bychom měli zavolat komisaři,“ navrhl uhlazeně ambasador. „Jsem si jist, že mu nebude vadit, když ho znovu vytáhnou z postele.“

„Seržante Mortimere, postarejte se o to. A zajistěte našim svědkům eskortu.“

Eskortu? Ale kam? Nechtěl jsem být nikam eskortován, rozhodně ne pod Ješterkovým velením. Chtěl jsem to mít za sebou, vypadnout hodně, hodně daleko odtud. Zaplavila mě náhlá úzkost. Přičítal jsem ji únavě, která příliš rozproudila moji představivost.

Ambasador Jejího Veličenstva mi buď četl myšlenky, nebo byl v předstihu. „Děkuji vám, ale já si své lidi odvezu zpátky v rollsu.“

Čekali jsme na něj u jeho rolls-royce. Byl lahvově zelený a měl na sobě britskou vlaječku a vůbec působil konejšivě britsky, i když jsem věděl, že vlastníkem firmy je BMW. Za minutku se ambasador objevil s triptychem v ruce. Byly tři hodiny a věci začínaly dostávat lepší spád. Inspektor McIntyre, který velel razii, řekl, že té noci dopadli třicet lidí. Zadržovali je na více než tuctu stanic po celém ostrově.

Ambasador vyšel z verandy spolu se svými přisluhovači. Dalton dorazil k autu o několik vteřin později. „Jeďte napřed. Musím tu vyřídit ještě pár věcí.“

„Neuvěřitelné,“ prohlásil ambasador. Na tváři měl strniště, které mu vyrazilo během noci, a v očích mírně zmatený výraz. V jedoucím autě vládlo přímo klášterní ticho, zatímco hladce klouzalo po rozbité silnici jako vznášedlo. Ambasadorovi asistenti seděli vepředu. „Ministr zahraničí mi to vysvětlil jen před hodinkou. Nemůžu tomu uvěřit. Co jste místní policii napovídali?“

Zola řekla: „Nějakou pohádku o tom, jak nás pronásledovali zloději do Blue Mountains. Bylo to naprosto neuvěřitelné a nikdo na to ani na vteřinu neskočil.“

Debbie dodala: „Na nic lepšího jsme ve dvě ráno nepřipadly.“

„Zvlášť když jsme se jen půl hodiny předtím topili v krvi,“ připomněl jsem mu.

Ambasador zabručel: „Co na tom. Vyšlo to.“ Poklepal na triptych, který mu spočíval na koleně. „Tohle by mohlo odejít diplomatickou poštou ještě dnes. Kam by to MI6 chtělo poslat, pane Blakeu?“

Několik vteřin mi trvalo, než mi vše došlo. Zola na kratičký okamžik zachytila můj pohled. Zarazil jsem se. Ambasador řekl: „No jistě. V tuto hodinu jsem trochu vyšinutý.“ Zmáčkl tlačítko a mezi řidičem a pasažérským kupé se potichu vysunula tlustá skleněná deska.

„Picardy House?“ zeptal jsem se Debbie.

„Raději ne. Strýc Robert. Myslím, že si to raději necháme u sebe.“ Cosi v jejím hlase mi říkalo, že by nemělo smysl přít se s ní.

Ambasador přikývl. Debbie od něj vzala triptych a položila si ho na stehna. Pohlédla na mě a usmála se. Já si pomyslel: Po devíti stech letech.

Zola řekla: „Co o téhle operaci víte, ambasadore?“

„Jen to, co mi řekli vaši lidé.“

„Já ale nevím jistě, co to je,“ prohlásila. „Poslední den či dva jsme nebyli v kontaktu.“

Ambasador pohlédl nejistě na Debbie. Zola řekla: „To je v pořádku, Debbie má přístup ke stejným materiálům jako my. Můžete klidně mluvit.“

„Fajn, dovolte, abych vás stručně seznámil s tím, jaké mám informace. O ničem z toho jsem vůbec nevěděl, dokud se to před pár hodinami nesemlelo. Řekli mi, že před několika lety vyslýchala izraelská policie v Jeruzalémě kněze řecké ortodoxní církve kvůli obchodům se zbraněmi. Propustili ho pro nedostatek důkazů, ale tento incident probudil zájem britské a americké rozvědky. Ukázalo se, že to vůbec není kněz, ale úředník z jejich arabského oddělení. Teď si nemůžu vzpomenout na jméno.“

„Apostolis Hondros,“ doplnila ho Zola.

„Ano, už si vzpomínám. Pod tímto jménem vystupoval, že? Jeho rodné jméno ve skutečnosti zní Enver Bayal. Je původem Turek, ale na přelomu století konvertoval na řeckou ortodoxní víru. Povídá se, že chtěl vstoupit do kněžstva, ale odmítli ho. Podle biskupa Aristarchuse z řeckého patriarchátu zastával stále extrémnější názory, rozvíjela se u něj fanatická nenávist k Vatikánu a prudce protestoval proti dohodě mezi ortodoxní a vatikánskou církví z roku 1993. Zaujal též nepřátelský postoj vůči své rodné zemi, z politických důvodů, které jsem pro nedostatek času pouze nastínil. Má to co dělat s podporou bosenských muslimů. Jak mi to jde?“

Zola řekla: „Zatím výborně, ambasadore. Zdá se, že vám poskytli vskutku důkladné informace.“

„Turecká policie ho dávala do spojitosti s několika vraždami muslimských duchovních v Istanbulu na konci devadesátých let, ale nic se mu nikdy neprokázalo. Pak se na několik let vypařil, ale na přelomu tisíciletí založil skupinu, která si říká Byzantský kruh. Má obvyklou buněčnou organizaci, do níž se těžko proniká, a přitahuje obvyklou směsici lidí: náboženské extremisty, nacionalistické extremisty, mladé idealisty, naivní akademiky, vykořeněnce, nespokojence a narušence.“

„Oni jsou všichni narušení,“ řekl jsem, protože jsem chtěl, aby ambasador pokračoval v řeči.

„A ten jejich cíl.“ Ambasador potřásl hlavou. „Stěží tomu mohu uvěřit.“

„A jaký mají cíl?“

Nepokoušej štěstí, Zolo!

Ambasador se na okamžik zatvářil zmateně. „Přece jenom jeden, ne?“

„Kolik vám o tom řekli?“ zeptala se Zola.

„Mnoho ne. Předpokládám správně, že vy mi nic sdělit nemůžete?“

„Odpusťte, ambasadore. Úřední tajemství.“

Napadlo mě, že Zola během rozhovoru ani jednou nezalhala.

Spali jsme jen asi tři hodiny – tři hodiny byly v té době zřejmě můj denní příděl – když se objevil Dalton, zabušil hlučně na dveře a řekl nám, že je právě čas na karibský východ slunce. Byla to samá růžová a zlatá a vysoko plující koňské oháňky a my jsme to sledovali a zívali na verandě, kde jsme popíjeli kávu a snídali bochánky. Vypadalo to, že ambasador si nechává vozit bochánky letecky každé ráno z Anglie.

„Posloužili jsme jako návnada, že?“

„Je mi líto, Harry, ale není běžné, aby MI6 o těchto operacích poskytovalo jakékoli informace. Kdyby se ambasador nebyl prořekl, ve skutečnosti byste nevěděli –“

„Anebo jsem já byl návnada a Zola a Debbie představovaly nečekané komplikace. Ať tak či onak, vláda Jejího Veličenstva nemá žádné právo ohrožovat tímhle způsobem své občany.“

Dalton řekl: „Pravidla se mění, Harry. Žijeme v nebezpečných časech.“

„A co můj otec?“ zeptala se Debbie. „Nezabili ho lupiči, že ne?“

Dalton zavrtěl hlavou. „Je mi to tak líto, Debbie, moc rád bych ti to řekl. Ale prostě k tomu nemám svolení. Ještě musí proběhnout šetření.“

„Obejdi pravidla aspoň tentokrát, Daltone,“ vyštěkla na něj Zola, patrně podrážděná nedostatkem spánku. „Hodně to pro ni znamená.“

„Dalton tím myslí ano,“ řekl jsem Debbie. „Dokážu to vyčíst z řeči jeho těla jako z knihy. Byla za tím Cassandra.“

Debbie řekla: „Myslíš, Harry? V tom případě jsem spokojená.“ Zahleděla se zasněně na moře a oči jí zvlhly. „Velmi spokojená.“

Dalton se zeptal: „To jsem tak špatný herec? Nevadí. Stejně budete všichni muset podepsat prohlášení o zachování úředního tajemství.“

Zola řekla: „Tipuj ještě chvíli, Harry, ať můžeme všichni sledovat Daltonovu řeč těla.“

„Žádný problém.“ Pohlédl jsem na Daltona. „Věděl jsi, že se chystá rozsáhlá teroristická operace. Věděl jsi, že jdou po Ogilvieho rukopise, ale nevěděl jsi proč. Možná jsi i věděl, že Debbiina otce zabili oni, ale odradil jsi od toho místní policii. Měli můj popis Cassandry. A tak jste nás nechali s rukopisem uprchnout, abyste zjistili, kam vás to až zavede. Zatím dobrý?“

Dalton si mazal na bochánek máslo a předstíral, že neslyší. Prováděl nepatrné krouživé pohyby nožem.

Zola řekla: „To zní hodnověrně, Harry, až na jednu věc. Jak s tím souvisí sir Joseph? Já jsem ho jen požádala o expertízu na téma křižáci a jako mávnutím kouzelného proutku se objevil Dalton. Dalton, který náhodou ví vše o náboženských ikonách a současně zapadá do jamajského prostředí. Jak by v tom mohl mít prsty Joe?“

„Neměl, Zolo. Ale pokud jsem byl pod dohledem MI6 já, pak ty také. Nepochybuji, že tvůj telefonát siru Josephovi monitorovali a že sir Joseph byl v národním zájmu přesvědčen, aby najal Daltona, který nepochybně obdržel skvělý kurz na téma relikvie, křížové výpravy, středověká bigotnost a náboženští fanatici.“

Dalton si nandával lžičkou na bochánek marmeládu. „Kdybych se já dohadoval způsobem, jakým se dohadujete vy, řekl bych, že M16 již má k dispozici lidi, kteří mají v těchto oblastech odborné znalosti. Odvěké zášti a nepřátelství, to přece dneska frčí.“

„A kde se v tom vzala Cassandra?“ zeptal jsem se.

„Je to samozřejmě jen další blázen jako Hondros,“ odpověděla Zola, která si mazala máslo na croissant. Drobounký kolibřík hrající duhovými barvami v časném ránu rychlými, trhavými pohyby obletoval mexickou liánu na zdi.

„Nebo do toho šla pro peníze? To lze samozřejmě těžko říct. Ale nekompromitujme tady našeho kolegu z MI6. Je to ambiciózní muž a záleží mu hodně na tom, aby se udržel na dráze rychlého služebního postupu.“

„Všechny je hnalo přesvědčení, nikoli peníze,“ potvrdil Dalton. „Neměl bych to říkat, ale až dorazíme do Anglie, stejně si to přečtete v novinách. Byzantský kruh, jak se mu říkalo, připravoval tu operaci nejméně dva roky, než vešlo ve známost něco o Pravém kříži.“

Řekl jsem: „Takže když se dozvěděli, že existuje papírová stopa, která by mohla vést k Pravému kříži…“

Zola si utřela kousek marmelády z koutku úst. „Dozvěděli od koho?“

Debbie ji v tichu doplnila: „Od strýce Roberta?“

„Ne. Tvůj strýc Robert byl podroben výslechu, zatímco jsi se tu opalovala. Vytušil, že v deníku by mohlo být něco o ztracené rodinné ikoně, a představoval si, že po ní půjde na vlastní pěst.“

„Že mi ji ukradne.“

„Neměl však nic společného s byzantskou skupinou.

V tomto ohledu se Harry a Zola ve svých podezřeních mýlili. Myslíme si, že Hondrose informoval někdo z kanceláře toho jamajského právníka, Chucka Martina. Někdo, kdo nahlédl do vaší rodinné historie, objevil příběh de Clariho a potom upozornil Hondrose a Cassandru – ovšem jak, to nevíme. Dotyčné straně šlo patrně o podíl. Jamajská policie to vyšetřuje.“

Řekl jsem: „Je tu něco, co nevíte. Jde o zeměpisnou délku policejní stanice Bog Walk. Je to sedmdesát sedm stupňů západně.“

„Cože?“ vyjekla Debbie. „To je úžasný.“

„A Sevilla la Nueva, kam ikonu zakopali, má zhruba tutéž délku.“

Zola spustila: „Ty myslíš, že Ogilvie –?“

Přerušil jsem ji: „Nad tím se zamyslíme později. Mezitím bychom se měli rychle zdekovat z ostrova. Máme v držení ikonu fantastické hodnoty a brzy se začnou šířit zvěsti.“

Dalton řekl: „Myslel jsem, že se nikdy nechytíš, Harry. Ale k věci, brzy se mohou objevit další uchazeči, kteří zmáčknou policejního komisaře. Také jamajská vláda muže mít své vlastní představy. Snad si vážně nemyslíte, že jsem vás budil tak brzy kvůli východu slunce.“

Debbie vyhrkla: „Nemůžeme o ni přijít, teď už ne.“

„Zatímco vy jste spali, rezervoval jsem nám odpolední let s British Airways do Londýna, na který nepůjdeme. Budeme dnes v osm ráno na pronajaté jachtě plující na Kubu.“ Pohlédl na hodinky. „To máme za hodinu a devět minut.“

Debbie řekla: „Pojďme, pojďme, pojďme.“

Hodil jsem do sebe zbytek kávy. „Nikdy v životě jsem na jachtě neplul. Převrhneme se a sežerou nás žraloci.“

„Nebuď takovej strašpytel, Harry,“ smála se mi Zola. „Plavit se na jachtě je snadný, předpokládám.“

Dalton vstal: „Hněte sebou, lidičky. Sbalte si věci a odevzdejte klíč.“

„A nezapomeňte na Kříž,“ řekl jsem. „Po tom všem by to byl vážně pech.“

KAPITOLA 41

Bylo to jako v některé z detektivek Agathy Christie, kde se všichni podezřelí sejdou v salonku.

Tísnili jsme se v malé kuchyni v Zolině greenwichském bytě. Sir Joseph se usadil na vysoké stoličce se sklenicí mléka, Debbie v tmavé sukni a svetru seděla na lince vedle dřezu. Tvář měla zrudlou vzrušením. Dalton, Zola a já jsme byli na židlích u malého kulatého stolku. Průstřel ruky se mi již víceméně zhojil a já měl na sobě triko s krátkým rukávem, abych mohl stavět ránu na odiv jako jizvu po duelu. Připadal jsem si jako hrdina. V nádobě s ledem stála neotevřená láhev šampaňského a kolem několik sklenic.

Pravý kříž byl předtím krátce vyndán z trezoru v Bank of England. Zola, Dalton a já jsme z něj odebrali tři malinké třísky, načež byl znovu uschován.

„Nechal jsem si poradit v otázce vlastnictví,“ prohlásil sir Joseph. „Chcete to slyšet?“

Odpovědí mu bylo sborové přitakání.

„Není to jednoduché. Záleží na tom, jak dlouho to bylo ztraceno, zda po tom následné generace pátraly a jak to bylo objeveno.“

„Jak můžete po něčem pátrat, když ani nevíte, kde máte začít hledat?“ zeptala se Debbie.

„Na to není žádná jednoznačná odpověď. Záleží na tom, jaké činy vaši předkové během generací podnikali. Pokud by řekněme několik generací, nebo i jen jedna, od pátrání upustilo, třebas i na dobu deseti let, mohlo by se tvrdit, že se svého nároku vzdali. Pokud to v takovém případě najde někdo druhý, pak na to má ten druhý nárok.“

„Příběh o tom, že máme někde ukrytý Pravý kříž, se v naší rodině předával z generace na generaci. Ikonu jsme vždycky pokládali za součást našeho dědictví. De Clari z Pikardie ji někde ukryl – byla ukrytá, ne ztracená. Někdo věděl, kde je. Existuje důkaz, že Marmaduke StClair se s ní vypravil na Jamajku. A Marmaduke StClair je můj předek.“

Sir Joseph přikývl. „Píši bod. Další bod ve váš prospěch je ten, že vašemu otci byly předány instrukce k jejímu vyzvednutí, třebaže nepřímo, přímým potomkem Marmadukea.“

„Takže ikona patří Tebbitům. Je moje.“

„Avšak pokud něco předáváte z generace na generaci, nestačí říci: ‚Všechno ti odkazuji.‘ Musíte specifickou položku uvést. Marmaduke Kříž pouze zakopal a zanechal pro své potomky kódovanou zprávu, aby ho nalezli. Je docela jasné, že následné generace kód nerozluštily, a tak by se mohlo tvrdit, že Kříž byl pro vaši rodinu tímto ztracený.“

Debbie řekla: „Jak můžete vědět, že byl ztracený? Možná ho jen přechovávali v úkrytu. A i kdyby byl ztracený, můžete si být jist, že následné generace se pokoušely kód rozluštit. A to už je hledání Kříže, ne?“

„Jenže o Kříži ve vašich rodinných závětech nikdy nepadla ani zmínka. Tím si můžeme být jisti. A jsou tu konkurenční uchazeči.“

„Ten jamajský chuďas?“

„Například. Kde k tomu přišel? Opravdu to vykopal ze země? Opravdu se to v jeho rodině přechovávalo po generace, v kterémžto případě by mohl mít nárok? A pokud to bylo zakopáno v jamajské půdě, zvláště na pozemku ve vlastnictví státu, což plantáž Sevilla la Nueva nyní je, pak by na to mohla vznést nárok jamajská vláda jako na nalezený poklad. Pak by se do toho mohlo zatáhnout veřejné právo a komplikace by nabraly, odpusťte ten výraz, přímo byzantské rozměry.“

Přerušil jsem ho: „Ale Debbie to od něj odkoupila.“

„Čímž možná připustila, že to především nevlastnila.“

„Ale současně zrušila nárok jamajského chuďasa. Prodal jí ho.“

„Mohlo by se tvrdit, že jste ho podvedla. Nabídla jste mu tři sta dolarů za věc v hodnotě třiceti milionů dolarů.“

„Bylo to o tři sta dolarů víc, než na co měl nárok,“ prohlásila odhodlaně Debbie.

„Dejme tomu. Ale pokud to ten chuďas vykopal ze země, mohlo by to podpořit nárok na ikonu ze strany jamajské vlády. A je tu další problém.“

Debbie řekla: „Jaký problém? Jak mohou být ještě další problémy než tenhle?“

„Kdo chce v prvé řadě říci, že de Clari měl na Kříž nárok? Ostatně během křížových výprav ho ukradl. Když má něco v držení zloděj, ještě mu to nepropůjčuje vlastnický nárok. Církev může tvrdit, že Kříž patří jí a že Tebbitové na něj nikdy neměli nárok.“

„Která církev?“ zamračila se Zola.

Sir Joseph se zamračil. „Teď se dostáváme na nebezpečné území. Konstantin, nebo jeden z jeho přisluhovačů, objevil Kříž roku 327 našeho letopočtu v Jeruzalémě a odvezl ho do Byzance. Tím by se zdálo, že jde o majetek řecké ortodoxní církve, která by si Kříž nárokovala na základě tohoto aktu.“

„Joe, chceš říct, že na ikonu měli po celou tu dobu nárok Hondros a Cassandra?“ Zola na něj zůstala překvapeně hledět s ústy dokořán.

„Jen předjímám to, co by mohli říkat drazí právníci. Naproti tomu katolická církev si činí nárok na apoštolskou sukcesi a její drazí právníci by tvrdili, že to z jejich klienta činí skutečného dědice Kristova kříže. Nechtěl bych být v kůži soudce, který musí rozhodnout spor mezi těmito dvěma silnými protivníky.“

„Nejsem si jist, že ta či ona církev může vznášet nárok,“ prohlásil jsem. „Ostatně Kříž byl ukraden a po staletí zadržován mohamedány, během kteréžto doby po něm církve pátrat přestaly. Podle toho, co říkáte, se tudíž nároku vzdaly.“

„Ale katolická církev se pokoušela Kříž získat. Kvůli tomu přece proběhla pátá křížová výprava.“

„Byla to pouze záminka k drancování, žádný opravdový pokus o jeho získání.“

Sir Joseph se napil mléka. „Možná. Kdo může s jistotou vědět, co se honilo hlavou nějakému papeži před osmi sty lety?“

„Takže kam se odtud dostáváme?“ zeptala se Zola. „Držíme se dohody. Můj právnický tým se právě zabývá otázkou vlastnictví. Ale nárok na ikonu by mohly vznést i další strany a záležitost by mohla zaměstnávat soudy celé měsíce, což by se velmi prodražilo. Mějte rovněž na paměti, že po zrovnoprávnění otroků se o sebe lidé museli postarat sami. Mnoho jich zamířilo do vnitrozemí ostrova a pak prostě dřeli bídu s nouzí na kousku země, který se jim naskytl; zapomeňte na to, že by jim právníci vymezovali pozemkové hranice nebo sepisovali listiny.“

Já jsem řekl: „Dohoda zněla, že já přesvědčím Debbie, aby vám poskytla na Kříž předkupní právo, na základě nezávislého odhadu ceny.“

„Správně. Já jsem ho nechal ocenit na dvacet milionů dolarů.“

„Mí lidé nejmíň na čtyřicet. Nemohu jí radit, aby přijala méně.“

Sir Joseph mávl zamítavě rukou. „Debbie, jsem připraven nabídnout vám za ikonu deset milionů dolarů, pokud se ukáže, že pochází z Kristovy doby. To značí, že se zřeknete všech nároků na vlastnictví výměnou za deset milionů dolarů. Právnických náležitostí se ujmu sám. Pokud se ukáže, že ikona patří vám, necháte si peníze a mně dáte ikonu. Pokud se ukáže, že vám nepatří, peníze vám zůstanou tak či tak.“

„A pokud se ukáže, že jde o středověký padělek?“ zeptal jsem se.

„Debbie nedostane nic.“

Debbie se ke mně otočila. „Harry?“

Řekl jsem: „Musíme se v klidu poradit, Debbie.“

Sedli jsme si každý na jeden konec velké pohovky v Zolině obýváku. Na Debbie bylo vidět, jak je z toho zdrcená. „To se mi nezdá správné. Bylo to v rodině po celá staletí.“

„No dobře, Debbie, ale pokud absolvuješ ty soudy a ukáže se, že ti to legálně nepatří, mohly by tě výlohy přijít na dva nebo tři miliony šterlinků. Máš tolik peněz?“

„Picardy House by tu hodnotu mohl mít. Ale je kolem toho spousta nepříjemností a do všeho strká nos strýc Robert. Za to riziko to nestojí.“

„A pokud se ukáže, že ikona je padělek, nebudeš mít stejně nic. Myslím, že ti nabízí rozumnou dohodu. Já bych ti radil přistoupit na ni a předložit ji právníkovi k doladění detailů. Ale rozhodnutí je na tobě, ne na mně, ne na strýci Robertovi a ne na nějakým právníkovi.“

„Harry, podívej se na mě. Vypadám snad na to, že bych nosila perlovej náhrdelník a kašmírovej svetr? Jako ženská, která se vdá za nějakýho Hooraye Henryho, kterej se nebude zajímat o nic lepšího než o společenskou rubriku v Country Life a cenu siláže? Myslíš si, že chci strávit zbytek života osamělá v rodinný vile?“ Zavrtěla odhodlaně hlavou. „Táta je pryč a je čas hnout se jinam. Chci z Picardy House vypadnout. A chci se zbavit ikony.“

„To je závažný rozhodnutí, Debbie. Měli jste ji v rodině od křížových výprav. Je to kus Kříže, představ si to.“

„A jaký dobro z toho vzešlo, ať pro nás či kohokoli dalšího? Přemýšlela jsem nad tím, Harry. Nejlepší, co můžu udělat pro svých šest dětí, až je budu mít, a pro všechny následný tebbitovský generace, je vrazit ji do muzea, kam patří.“

„Prokletí ikony,“ řekl jsem přihlouple.

„Prodej tu zatracenou věc. Já se chystám prodat Picardy House, koupím si kvartýry v Londýně, Paříži a Monte Carlu a budu si užívat života. Toho jamajskýho chuďasa určitě odškodním a ty dostaneš deset procent za to, žes mi dělal zprostředkovatele. Stejně jako Zola a Dalton.“

„Dalton je státní zaměstnanec, nic si od tebe vzít nemůže.“

Debbie si odfrkla. „Deset milionů dolarů je spousta peněz. I osm, až si ty a Zola vezmete svůj díl. Pojďme do toho.“

„Poslední slovo?“

Zaváhala, ještě jednou se zamyslela nad všemi možnostmi a kolem úst jí vyvstaly tenké linky od toho, jak se jí stáhla napětím. Pak se pousmála. „Poslední slovo.“

Sir Joseph zatím dopil sklenku mléka a snažil se působit nenuceně. Řekl jsem: „Poradil jsem Debbie, aby vaši nabídku odmítla.“

„To je pošetilé.“

„Ikona je pravděpodobně její a její cena převyšuje čtyřicet milionů dolarů. Nemůžu jí s čistým svědomím radit, aby přijala čtvrtinu její hodnoty.“

„Ale může si Debbie dovolit hradit poplatky, až se do toho pustí právníci? Budou astronomické.“

„Najdeme si právnickou firmu, která si v případě prohry nebude nic účtovat. Budou na to stát frontu. Je mi líto, sire Josephe.“

„Můžu jít na patnáct.“

„Dvacet.“

„Patnáct a to je moje poslední nabídka. Akceptujte ji, jinak jsou všechny nabídky staženy.“

„Dvacet milionů dolarů a je vaše.“

„Myslíte, že blafuji?“

„Ne, ne! Ale nejste jediný majitel muzea na světě.“

Sir Joseph na mě zamyšleně pohlédl. Chvíli bylo v kuchyni slyšet jen tikání hodin na zdi. Pak se usmál a prohlásil: „Báječná ukázka hry na ostří nože, Harry, gratuluji. S vašimi podmínkami souhlasím. Kdybyste někdy sháněl práci…“ Stvrdili jsme to podáním rukou, pak si se sirem Josephem potřásla rukou Debbie a každý si třásl rukou s každým.

Dvacet milionů dolarů. Patnáct milionů šterlinků, dost na to, aby si Debbie koupila stádo koní. I bez mé provize ve výši jednoho a půl milionu a stejné částky pro Zolu. Dobrá ranní práce.

Sir Joseph něco říkal a já se vytrhl z nějakého přihlouplého fantazírování o bazénech a aston martinech. „Pověřím své lidi, aby sestavili dokumenty. Vše je samozřejmě podmíněno tím, že ikona bude mít adekvátní stáří. Nikoli jeden tisíc, ale dva tisíce let.“

Adekvátní stáří. Klíčem byla metoda C-14. Každý jsme odebrali z Kříže malinkatou třísku a poslali jsme je různým laboratořím. Moje tříska odešla do laboratoře v East Kilbrideu. Dalton a Zola neřekli, kam poslali své třísky oni, a já se jich neptal. Tři separátní vzorky, tři nezávislé skupiny, přičemž Pravý kříž je stále k dispozici pro případ jakékoli polemiky.

V East Kilbrideu mi vysvětlili, oč se jedná. Bylo to celé velmi technicky pojaté. Zdá se, že radioaktivní uhlík, neboli C-14, jak se nazývá, vzniká v atmosféře, když kosmické paprsky zasahují obyčejné uhlíkové atomy v oxidu uhličitém obsaženém ve vzduchu. Tyto radioaktivní atomy mají poločas rozpadu 5500 let. Existuje rovnováha mezi rychlostí, s jakou je radioaktivní uhlík vytvářen kosmickými paprsky, a rychlostí, s jakou se samovolně rozpadá. Oxid uhličitý je pohlcován listy rostlin, a tak se dostává do potravinového řetězce. Když rostlina uhyne, nebo když skončí život býložravce, který se živí rostlinami, či masožravce, který se živí býložravci, přestane oxid uhličitý přijímat C-14. Zbývající C-14 v kostech zvířat nebo v mrtvém dřevě stromu pak začne ubývat a nepřichází žádná potrava, aby ho doplnila. Když změříme procento C-14 v pozůstatcích, získáme stáří rostliny či živočicha v okamžiku smrti. Velké množství C-14 v kostech znamená nedávnou smrt a hlučný chod Geigerova počítače, malé množství znamená dávnou smrt a tichý chod počítače.

Je tu však komplikace. Vždycky nějaká je. Občas z kosmu dopadá více kosmických paprsků, občas méně. Většina kosmických paprsků pochází ze slunce a slunce má z nějakého důvodu dvousetletý cyklus aktivity. Tím vznikají na grafu každých dvě stě let nepatrné vlnky, které vás mohou, pokud s nimi nepočítáte, posunout o jedno nebo dvě staletí mimo. Ale chytří lidé s těmito vlnkami počítají; ujistili mě, že třísku dřeva o stáří 2000 let dokáží datovat s přesností na jedno století, možná i padesát let. Někteří nadšenci si dokonce myslí, že to zvládnou ještě lépe.

Rozdíl mezi středověkým padělkem a Pravým křížem činí tisíc let. Ti chytří lidé říkali, že je to totéž, jako bych po nich chtěl, aby se ze šesti palců trefili do vrat stodoly.

Napjatě jsem se přes neotevřenou láhev šampaňského usmál na Daltona. „Co to především znamenalo pro tebe?“ zeptal jsem se ho.

„Dopadení padouchů.“ Na to, co tato akce obnášela, odpověď dost prostá. Hondros komunikoval s Byzantským kruhem prostřednictvím filmů na internetu. Každé okénko filmu mohlo mít milion pixelů, a pokud člověk znal algoritmus, vybral ty správné pixely, dosadil třeba za tmavý bod 0, za světlý 1, a tak mohl posílat zprávy binárně v nerozluštitelném kódu, když druhá skupina věděla, na které pixely se má dívat. Kódování urazilo dlouhou, vskutku dlouhou cestu od Babingtona s jeho zástupnými symboly namísto písmen. V Hondrosově legovém domě však bylo objeveno CD, Národní bezpečnostní agentura ho za několik týdnů rozluštila a od té doby se Hondrosovy filmy staly učiněnou Aladinovou jeskyní. Nyní probíhala rozsáhlá operace a všude po celém Řecku, Turecku a Itálii byly likvidovány malé, ale velmi nebezpečné teroristické buňky. Vždy večer jsme se dozvídali výsledky na CNN. Papežovy každoroční prázdniny v paláci Castelgandolfo byly bez vysvětlení zrušeny a zvěsti o zmařeném atentátnickém spiknutí se šířily „jako mor“, jak by řekl Ogilvie. Musel to být vrchol Daltonovy nedlouhé, slibně se rozvíjející kariéry.

„A pro tebe, Zolo?“

„Rozšíření obzoru a setkání s historií. Oživení Ogilvieho deníku. A moc se mi líbila ta plavba na jachtě na Kubu. Koupím si jachtu, padesát stop dlouhou a se vší tou parádou. Nazvu ji Aldebaran. Zkráceně Debbie.“

Podíval jsem se na Debbie, jež klepala podpatky do dvířek kuchyňské linky. „Takhle by táta chtěl, abych se zachovala.“ Pochopil jsem. Možná se vzdávala Picardy House a rodinné ikony, ale stále definovala svůj život v kontextu rodiny, pořád to byla Deborah Inez Tebbitová. A měla zážitky, které si bude připomínat po zbytek života.

Stočil jsem pohled k siru Josephovi. Ten řekl: „Musíte se ptát? Získání kousku Pravého kříže pro mé muzeum. A co pro vás, Harry?“

„Pokud se ukáže, že Kříž je pravý?“ Popustil jsem uzdu své fantazii. „Nejdřív vyrovnám přečerpaný účet a splatím půjčky. Pak začnu šílet. Koupím si dům s několika akry zahrady a bazénem a před ním bude stát porsche nebo aston martin. A jakmile se z toho dostanu, usadím se a zasvětím zbytek života své vášni.“

„Své vášni?“

„Pátrání po starožitných mapách a rukopisech v zapadlých uličkách a bazarech světa.“

„To zní dobře,“ řekla Zola. „Možná bych se k tobě mohla tu a tam připojit. Mohli bychom si na Aldebaranu udělat výlet do Bosporu a prošťárat v Istanbulu knižní trh.“

Řečeno lehkovážně. Ale nepostřehl jsem v tom nějaký podtón? Prastaré hormony se ve mně probudily. Zola četla mé myšlenky a nepatrně se usmívala.

Já jsem řekl: „Jen po mně nechtěj, abych ještě někdy vařil paellu.“

Sir Joseph na mě nechápavě pohlédl.

Debbie řekla: „Ale všechno to závisí na výsledku datování, že? Všechny ty sny.“ Přijela k Zole včera večer. Přespali jsme ve spacácích v jejím nevelkém bytě. Sir Joseph se dostavil za rozbřesku, Dalton před hodinou. Všechny tři laboratoře slíbily, že odpověď sdělí během dopoledne. A teď bylo dopoledne.

„Nedal by si někdo šálek čaje?“ zeptala se Zola. Nikdo neodpověděl.

Vtom zazvonil telefon. Když začínal zvonit podruhé, Zola již vyskočila ze židle a brala sluchátko. Všichni jsme byli na nohou. Sir Joseph převrhl stoličku. Uvědomil jsem si, že mám pěsti pevně zaťaté, ale za nic na světě mi nešlo je povolit. Slyšel jsem tlumené mluvení a pak Zola podávala sluchátko mně. Mučivě napjatým hlasem řekla: „Volají z East Kilbrideu.“

Vzal jsem sluchátko a představil se: „Tady Harry Blake. Dobrý den, Jime. Předám tě třetí osobě. Všechno jí řekni.“ Otočil jsem se k Debbie. „Je to tvoje ikona. Vezmi si to.“

Debbie poslouchala. Tlumený hlas hovořil asi minutu. Potom jsem slyšel Debbie říkat: „Jste si absolutně jistý?… Plus minus padesát let… No tak vám moc děkuji… Na shledanou.“

Položila sluchátko, zavřela oči a na chvilku se opřela o nástěnný telefon. Pak se obrátila a rozhlédla se kolem, oči dokořán. Zdála se být překvapená, že nás tam vidí.

Uvnitř jsem křičel napětím. „Tak co?“

Podívala se na mě a usmála se. Její úsměv se rozšířil. Pak si položila ruku na ústa a zachichotala se, potom už se opírala o zeď a smála se na celé kolo. Po chvíli její smích přešel v hysterické kuckání, jež bylo velmi nakažlivé, a Debbie se svážela po zdi k zemi a my jsme se proti své vůli smáli tomu, jak se nekontrolovatelně směje.

„Prokristapána, ženská!“ vypravil jsem ze sebe.

Debbie se odmlčela, pohlédla na mě, vyprskla, pohodila hlavou nazad a ještě jednou vypískla. A když se konečně opanovala, řekla: „Poděkuj doktoru Deeovi, Harry, alžbětinské 007.“

„Tím myslíš…?“

Obdařila mě vroucím, šťastným úsměvem a prohlásila: „Já bych si šla pro ten aston martin.“

PODĚKOVÁNÍ A POZNÁMKY NA ZÁVĚR

Že Raleighova plavba do Severní Ameriky roku 1585 měla tajný účel, je předmětem seriózní, ač kontroverzní teorie, jejímž původcem je Simon Cassidy. Ústředním článkem této teorie je tajný kalendář Johna Deea a já jsem velmi zavázán Simonu Cassidymu a Duncanu Steelovi za diskuse, které jsme vedli na toto a podobná témata. Machinace kolem kalendáře jsou skvěle popsány v knize Marking Time Duncana Steela (John Wiley and Sons, 2000), která současně pojednává o podivuhodném významu kalendářů v historii lidstva.

Daniele Rohrové jsem velmi vděčný za to, že mě uvedla do právnických složitostí, jež by vznikly v souvislosti s vlastnickými nároky na posvátný triptych, který se objevuje v knize. Mike Bartle mi poskytl cenné informace o alžbětinských plavbách a podělil se se mnou také o své znalosti na téma oceánská kanoistika. S mimořádně vstřícným přístupem jsem se setkal u personálu Jamaica Archives ve Spanish Townu a veřejné knihovny v Armaghu v Severním Irsku, stejně jako u Sue Walesové, administrativní pracovnice v oxfordské knihovně. Alecia Hyattová z Tropical Tours v Ocho Rios mi pomohla s jamajským dialektem a Apostolis Christou s řečtinou. Jsem rovněž zavázán Jayi Tateovi, bývalému příslušníku britské armády, který mi popsal své prožitky při průstřelu ruky: jakkoli při psaní svých románů rád vycházím z osobních poznatků, v této oblasti jsem se raději spolehl na zkušenosti jiných.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai