Celebrity

Ondřej Neff

(2009)

Štítky:

Literatura česká, Horory

Co všechno lidé udělají, aby se vyšvihli na vrchol žebříčku slávy? Tuto otázku si musí položit spisovatel Karel Mareš a herečka Veronika Sekerová, když narazí při návštěvě Florencie na stopu příšerných mystérií, jež sahají až k počátku věků. Proti své vůli jsou vlečeni po schodišti děsu a objevují to, co bylo skryto po staletí. S výsledkem, který vede k odhalení toho nejstrašnějšího tajemství, toho, které oba skrývají ve své duši.

© Ondřej Neff, 2009

Cover illustration, illustrations © Jiří Štamfest, 2009

ISBN 978-80-00-02172-0

Část první: Příjezd

.

1.

Ventilační kanály funěly Karlovi a Veronice do obličeje vůni čerstvé pryskyřice míšenou s pachem spáleného plastiku a slzotvorného plynu. Obloha rudá nočními požáry bledla. Rodil se nový den. „Tak co,“ sykla vztekle.

„Myslím, že jedeme skoro určitě snad dobře,“ řekl Karel, nespouštěje oči z displeje merlinu.

Zuřivě dupla na brzdu. Karel nebyl připoutaný a setrvačnost ho hodila proti oknu, na kterém byla pavučina kolem místa, kam dopadl gumový projektil policejní pušky.

„Poseru se z tebe, idiote!“

„Ty mě zabiješ!“ řval na ni. Pustil merlin z ruky a ten dopadl někam Veronice k nohám, pod pedály, kde se válely zbytky krabiček z drive-in McDonaldů.

„To víš, že tě zabiju, kreténe! Tak jedeme dobře, nebo nejedeme?“

Zhluboka dýchal.

Je to dramatická umělkyně. Musíš to snášet. Ona už je taková.

A STEJNĚ JI JEDNOU ZABIJU, říkal si.

Někde vzadu se rozsvítil modrý policejní maják.

Zastavil za nimi velký skříňový fiat s bílým nápisem CARABINIERI. Vystoupili z něho dva muži. Jeden měl na sobě neprůstřelnou vestu. V ruce držel samopal Bereta M12. Druhý muž byl bez neprůstřelné vesty. Měl na sobě černou uniformu s červeným lemováním a širokým lampášem na kalhotách. Na pompézní čepici se štítkem mu svítila stříbrná dýmající bomba, znak italských karabiniérů.

„Tady nemůžete stát, signora“, zastavil se u strany řidiče. Mluvil anglicky, podle čísla poznal cizince. Veronika stáhla okénko. Podívala se do zpětného zrcátka. Výhled ze subaru rušily rudé šmouhy spreje.

„Hledáme hotel,“ řekla mu také anglicky. „Jak se jmenuje ten hotel?“ otočila se na Karla. Víš aspoň tohle, ty blbe, znělo v podtextu. Obrátila se pak k důstojníkovi. Jmenuje se Rago, všimla si jmenovky nad bombastickým znakem: medvědí tlapa drží hada a ten syčí na zakořeněný strom, kolem pušky a šavle.

„Frenesis. Říkal jsem ti to už osmnáctkrát.“

„Frenesis,“ opakovala Ragovi.

Důstojník zavrtěl hlavou.

„Není tu žádný hotel.“

„Máme ho na GPS,“ trvala na svém.

„Raději jeďte pryč, paní. Sledujeme vás už dlouho. Nevím, o co vám jde. Odjeďte.“

„Celou noc bloudíme!“ ozval se Karel. „Ta věc,“ řekl, „nás už šestkrát zavedla do slepé ulice. Ke schodům. Do uličky tak úzké, že se nedalo projet. Je to GPS jen napůl. Hlavně je to merlin.“

To slovo vyslovil štítivě.

„Jeďte pryč,“ řekl Rago. Bylo mu jedno, jestli je sem zavedla GPS, nebo nějaký merlin. „Kudy?“

„Ven z města. Ve Florencii to není bezpečné.“

„Kudy ven z města? Máme se otočit?“

„Ne,“ řekl mrazivě. „Tohle je jednosměrná ulice.“

„Kam tedy?“

„Jeďte pryč.“

Všimla si, že muž se samopalem přešlápl z nohy na nohu. Z dálky doléhalo skandování manifestantů. Během noci projeli několika bitevními scénami. Při jedné jim demonstranti pomalovali auto sprejem, jinde je málem otočili na střechu a pak se dostali do palby gumovými projektily. Co se tu dělo? BBC hovořila o noci protestu. Summit vedoucích činitelů světa měl rozřešit ekonomickou krizi. Zároveň do města přijeli všichni, kdo proti něčemu protestují. Antiglobalisté a nacisté, muslimové a ochránci bílé rasy, militantní černoši a katoličtí radikálové, ochránci zvířat a mírotvůrci. Právě do tohoto města a v tuhle dobu se přijeli Karel s Veronikou smířit.

Čí to byl nápad?

Tou otázkou se zaměstnávali po větší část té drsné noci. K jednoznačnému výsledku nedospěli, jen to jim bylo jasné, že výlet nemůže skončit dobře.

Zabijí jeden druhého?

To nebylo jisté, ale chuť na to měli oba.

V šeru se něco zablýsklo. Kamera.

Už nejmíň patnáctá, uvědomila si Veronika. Tohle město je prošpikované policejními kamerami. „Jedeme,“ řekla Ragovi.

„To je dobře. Není tu bezpečno.“

Rago zasalutoval a pomalu se vracel k vozu, zastavil se u samopalníka, ukazoval na subaru a samopalník přikyvoval. „Tak co?“ řekla. „Není tu žádný hotel Frenesis.“

„Ten hotel tu musí být. GPS o něm ví,“ trvala na svém.

Milovala techniku. Pravda, uvědomovala si, že se název hotelu Frenesis na displeji merlinu objevil jaksi divně. Postupovala standardně. Vyžádala si pod položkou PŘEDMĚTY ZÁJMU hotely, jenže všechny byly obsazené. Pak se ale najednou objevilo tlačítko s nápisem PANIC BUTTON, Veronika na něj klepla ukazovákem a od té chvíle je ženský hlas zakletý do kouzelné skřínky GPS vozil po všech čertech předměstí města, podle všeho postiženého občanskou válkou.

Kostkovaný praporek „cíle“ se vždycky třepotal doslova na dosah ruky.

I teď, když se rozjeli a urazili dalších padesát metrů, se praporek objevil v levém horním rohu displeje.

Hrbolatě dlážděná vozovka vroubená po obou stranách zídkou se vinula strmě do vrchu.

„Jmenuje se to tu Bellosguardo,“ četl Karel na displeji. Snažil se utlumit vášně. Hádky k ničemu nevedou, opakoval si. Jsme nervózní, unavení. Musíme se vyspat, musíme si odpočinout, nebo se opravdu zabijeme. Buď podřízneme jeden druhého, nebo se nabouráme nebo spadneme do propasti.

Přistoupila na tu hru.

Ulička se stáčela doleva a přes zeď zahlédli v ranním šeru zelený hrb. „To je Monte Oliveto“ ukázala.

Vpravo spatřili kupoli Dómu Santa Maria del Fiore, teď právě pozlacenou sluncem, zasazenou do složité struktury florentských střech.

„Nádhera. Tady se mohou psát verše, malovat obrazy a tesat sochy do mramoru,“ řekla.

„Taky trávit lidi, škrtit, podřezávat, bodat. Střílet a odpalovat dynamit.“

„V takovém slunci?“

„Ve Florencii je možné úplně všechno.“

„Nebudeme se hádat. Víš, že jsme sem přijeli, abychom se smířili,“ řekla.

„No ano,“ přikývl. „Však si jen vymýšlím. Jsem přece spisovatel. Je to moje povolání, vymýšlet si.“

„Tak dobře. Vymýšlej.“

„Slyšela jsi někdy o Červené krčmě?“ Pokrčila rameny a zavrtěla střapatou hlavou. „Povídej. Přeháněj.“

„Vymyslel si to Honoré de Balzac a napsal o tom povídku. Hodně krotkou, obyčejnou krimi o chlapíkovi, který v hospodě ukazuje klenoty, hostinský ho zabije a podezření padne na nevinného mládence, kterého za vraždu odsoudí k smrti.“

„Tak tohle se nám nemůže stát,“ řekla Veronika. „Nejsi nevinný mládenec. A nemáš žádné šperky.“

„Může se nám ale stát to, co se stalo ve filmu, který natočili na motivy Balzakovy povídky. V Červené krčmě zabíjeli lidi, řezali je na kusy a jejich maso dávali sežrat prasatům. Na jídelním lístku bylo pravidelně vepřové.“

„Fuj,“ řekla Veronika. „Teď jsi ale opravdu hnusnej.“

„Já ne,“ řekl Karel. „To bylo ve filmu.“

„Nevymlouvej se. Mám ráda tvoje nápady, ale tohle je přes čáru. Jíst lidi!“

„Ne lidi, ale vepřové.“

„Jenže prasata žrala lidi.“

„To je věc těch prasat. A hostinského, který jim sype žrádlo. A režiséra, který to natočí.“

„Prase na to kouká.“

„To myslíš mě?“

„Nebuď vztahovačný.“

„Tak počkej. Já ti vyprávěl o filmu. Nenatočil jsem ho. Viděl jsem ho. No a tys mi řekla, že jsem prase.“

„Já to tak nemyslela.“

„Ty mluvíš a nemyslíš na to, co povídáš? To mě nepříjemně překvapuje.“

„Jsme tu, abychom se smířili.“ Vzdychl.

„Máš pravdu. Promiň.“

Podívala se do zrcátka. Uviděla Ragův fiat. Zvolna se blížil. Za zatáčkou uviděli zeď a velikou bránu. Dojeli k ní a zastavili. Reflektory auta pražily do dubových fošen. „Jste u cíle,“ hlásila gépeeska na displeji merlinu.

Před sebou měli kamennou hradbu vysokou přinejmenším pět metrů a bůh ví, kolik metrů spadá dolů po levé straně, směrem do údolí, které dělí tento vrch od hory Monte Oliveto. Vpravo, když se naklonili vpřed a podívali se strmě vzhůru, zpoza zdi čouhaly hlavy mramorových soch. Olivy, pinie, jako všude v Toskánsku. Za korunami rozložitých borovic vysoká kamenná věž s červenou střechou.

Třímetrová dvoukřídlá brána byla z dubových fošen posetých zčernalými železnými hřeby. Někde nahoře by měli místo soch vykukovat zbrojnoši s halapartnami, napadlo ho. Dneska to zastane televizní kamera. Taky tu byla, všudypřítomná skřínka s chladným skleněným okem.

Podíval se na Veroniku. Měla unavenou tvář. „Sezame, otevři se,“ řekla.

Po těch slovech se brána pomaličku otevřela. Počkala, až se křídla otevřou skutečně dokořán, a pak se pomalu rozjela. Subaru přejelo žulový práh. Pod pneumatikami zachrastil jemný štěrk.

Byli uvnitř. V zrcátku pozorovala, jak se křídla brány zavírají. Ještě chvilku bylo v zužující se škvíře vidět dlažbu ozářenou reflektory Ragova skříňáku a vnější stěnu a zeleň vrchu Monte Oliveto, pak už nebylo v zrcátku nic než temná masa dubových fošen s černými hlavičkami hřebů, připomínající víko rakve zabitého obra.

2.

Zastavili hned za bránou, před budovou, či spíš před soustavou vzájemně prorostlých budov, na které nebyl patrný žádný řád. Každou stavbu vybudovali její stavitelé s nějakým záměrem a ten je zakletý do její struktury. Zde se nedal žádný vypozorovat. Věž naznačovala účel obranný. Budova mohla kdysi sloužit jako opevnění, jako tvrz nebo malý hrad. Její struktura se táhla vpravo při pohledu od brány, tedy směrem od města, jako by to byl nějaký násep. Jen blázen by připustil, aby opevnění bylo na jedné straně tak snadno přístupné. Tento kamenný svah byl na několika místech prolomen průchody a jinde zas se tyčily bašty, které však v sobě neměly žádné střílny, takže spíš připomínaly nádrže na vodu nebo obilní sila. Uviděli schodiště, které vedlo vzhůru a pak se lomilo a spadalo dolů, aby skončilo u zazděných dveří rámovaných kamennými zárubněmi korunovanými románským obloukem. Karel si vzpomněl na stavebnici, se kterou si hrál v chlapeckých letech. Kostky, válečky, oblouky v jasných barvách, červené a zelené, žluté a modré. Tady převládala cihla a kámen, občas dřevo, tlusté dřevěné trámy příšerně rozpraskané věkem. Přesto se vtírala vzpomínka na stavebnici. Kostky naskládané na sebe jen pro radost ze skládání, ne kvůli nějakému účelu.

Veronika se pomalu rozjela a zamířila na parkoviště vysypané drobným štěrkem. Zajela mezi limuzínu a sporťák. Vklínila se.

Karel si toho dobře všiml. Veronika se umí vklínit. Šlo mu to na nervy.

Dnes by mu šlo na nervy vůbec všechno.

Nenecháš se vytočit, umínil si. Vytáčení si v noci užili až nad hlavu. Naposledy před chvilkou, než přišel ten policajt. Zabiju tě, řvali na sebe.

Pokrčil rameny. Celý život o takových konfliktech píšu. No a teď to prožívám. V korunách olivovníků ječely pěnkavy.

To bude hodně drahý hotel, řekl si. Nahlas by to nevyslovil. Hned by měl na talíři, že je přizdisráč. To je její slovo, přizdisráč. Každý je pro ni přizdisráč. Umí se vklínit, tahle protřelá ženská. Jednou mu řekla, že ho bere, protože přizdisráč není. Narodil se v Kalifornii v Monterrey, tatínek emigroval a vzal si Američanku. Veronika měla opačný background. Oba její rodiče byli součástí komunistické věrchušky. Život trávili v tom, čemu se tehdy říkalo kapitalistická cizina. Po revoluci se Veronika dozvěděla, že byli to, čemu se prostě říká fízlové. Jito bylo jedno. Naučila se čtyři jazyky, chodila do ruské školy a pochytila angličtinu, němčinu a španělštinu. Rodinu opustila v šestnácti. Vystudovala konzervatoř a dala se na hereckou dráhu. S rodiči se viděla zřídka. Nedařilo se jim špatně, naopak. Objevili v sobě schopnosti finančníků a pohybovali se v bankovních kruzích. Zastávali vysoká místa v peněžních ústavech. Ty postupně krachovaly, ovšem finanční pohroma se nikdy nedotkla jejich osobních finančních záležitostí. Jejich čtyřhektarový pozemek s prvorepublikovou vilou zámeckého typu uprostřed na rozhraní Dobřichovic a Letů nikdy nepostrádal péči zahradníků, a auta, která se střídala v domácí čtyřgaráži, by nedělala ostudu ani na tomhle parkovišti.

Netěšilo ji to, ani nemrzelo. Šla svou cestou. Vklínila se. Hrála v divadle, dostala se do skupiny vyvolených hereček obsazovaných do filmu. Mohla sehrát domorodce ve všech čtyřech jazycích. Však taky šla z role do role v zakázkách, ve filmech zahraničních produkcí.

„Tak tohle není žádný přizdisráčský hotel,“ řekla. „Pokud je to hotel.“ Podívala se na něho a pousmála se. „Jdi to zařídit. Dovezla jsem tě, teď něco dělej ty.“

Věděla, že nenávidí zařizování. Je to Pan Umělec s velkým U. Básník prózy. Jak to říká? Ezoterik. Auto řídí nerad, protože se to neslučuje se stavem Básníka. Před lidmi předstírá, že nemá řidičák a nedívá se na televizi.

To druhé je skoro pravda.

Svěřila mu pédéáčko od Mobilie taky trochu proto, aby ho potrápila. On a navigace? Směšná kombinace.

Svinská cesta, vzdychla. Tohle bude hodně drahý hotel. No co, jednu noc zaplatíme a pak odjedeme z města, ve kterém se všichni zbláznili.

Karel vystoupil a zamířil ke dveřím, které by snad, při troše štěstí, mohly vést k recepci, pokud to byl skutečně hotel.

Gépéeska inzerovala hotel Frenesis, připomněla si.

Přístroj zůstal ležet v přihrádce na konzoli mezi sedadly. Karel ho sem odložil.

Usmála se a trochu zavrtěla hlavou.

Vsunula merlin do kapsy a vystoupila.

Zhluboka dýchala a prohlížela si budovu. Nic moc, říkala si. To jsou oni, Taliáni. Jejich zámky vypadají jako stodola ledabyle omítnutá, okna proražená jakoby náhodně, malá, nanicovatá. Musí být taková, jinak by dovnitř natáhlo svoje chamtivé ruce sluníčko a to nemůže Talián připustit. Tahle barabizna navíc vypadá, jako by ji pobořilo zemětřesení a někdo ji zase narychlo uplácal dohromady. Ovšem ta věž, to je bomba, ta je fakt pěkná.

Zaclonila si oči dlaní a přimhouřila je. Věž drze čněla nad Florencií, dřepěla tu na kopci a ani ta blízkost slunce jí nevadila, protože se chránila červenou špičatou střechou. Dům vypadal jako kvočna, která právě povysunula hlavu, aby se podívala, jestli hospodyně už nese zobání.

Ta věž je určitě obytná, uvažovala. Tam nahoře jsou jistě ty nejdražší pokoje. Jakýpak pokoj budeme mít my? Jistě ne tam nahoře. Tam bydlí majitel toho bentleye nebo toho lamba. Nás ubytují v pokojíku s oknem do dvora, hned nad větrákem kuchyně.

Na víc nebudeme mít.

Mohli jsme, kdyby nesešlo z toho kšeftu. Zbylo mi z něho jen to pédéáčko od Mobilie.

Vzpomínala na tu ztracenou příležitost s trpkostí. Projekt vypadal zpočátku tak slibně! Šla do něho s chutí a nasazením. Jenže bez smlouvy v kapse. V té naší louži jsem Paní Herečka, kdežto venku mě nikdo nezná. A neznámým se nedávají smlouvy. A když se pak vytasili se smlouvou, dali podmínku, na jakou nemohla přistoupit. Takže mě odbyli pytlíkem korálků a zrcátkem, jako se odbývají Zulukafři na Zambezi. V tomhle případě pédéáčkem.

Stokrát měla chuť jím praštit o zem. A přece si ho nechala. Na památku na největší zmařenou příležitost své herecké dráhy.

Z úvah ji vyrušil šramot. Ohlédla se a spatřila neforemnou siluetu skříňového fiatu multipla. Přijíždějící vůz byl černý, jeho nákladní prostor byl bez oken a na boku měl veliký ozdobný nápis Macelleria Azzarri, Via Lunga, 32, Firenze. Pod nápisem byl blankytně modrý znak dole přizdobený vavřínovými listy. Uprostřed měl kruh a na něm byla lidská noha.

Brána se opět zavírala a multipla mířila na parkoviště. Pěkně do kouta. Přijel nějaký pan Přizdisráč.

Kdepak, to je sluha, dodavatel. Řezník, připomněla si Veronika svoje pokusy připojit italštinu do své sbírky jazyků.

Okna měl ten automobil temná, jako mívají černá okna bohatí piráti silnic na svých SUV bachratých limuzínách. Řezník se šlechtickým znakem? V Itálii se může stát všechno. Byla zvědavá, kdo se ze zatemnělé kabiny vykulí, zdali to bude tlouštík v zástěře, veselý a růžolící, jak by se slušelo na řezníka, anebo to bude vyschlý elegán v blejzru a s blankytným hedvábným šátkem kolem supího krku, s desetidioptriovými brýlemi v želvích obroučkách, majitel šlechtického erbu. Nic takového. Ven vyskočil hbitý chlapík středního věku, hubený, s nápadnýma ušima, které mu trčely takřka v pravém úhlu od lebky. Tvář měl vrásčitou, jako by byla pokrytá souřadnicovou sítí. Mapa touhle sítí pokrytá by znázorňovala veselou zemi Legracii. Ten chlapík se musel od rána do večera smát, že se mu udělaly takové vrásky.

„Obdivujete naši věž, paní Veroniko?“ zeptal se jí anglicky.

Patrik domu, napadlo ji. Říká „naši věž“. Zná moje jméno. Tenhle trik používají v drahých restauracích a hotelích. Každému hostu udělá dobře, když ho personál osloví jménem. Někde na to najímají specialisty, lidi s fenomenální pamětí.

Chlapík se rozesmál a chytil se za ústa.

„Jsem to ale popleta. Vždyť já vás neznám. Jak bych mohl vědět, že jste paní Veronika? Vidím vás poprvé. Promiňte, vážená paní. Zaujala jste mě, s jakým zájmem pozorujete naši věž. Právě jste přijeli,“ kývl k jejich vozu bradou. „Lidé obvykle chodí na terasu a obdivují panoráma Florencie. Vy ne. Stojíte a díváte se na věž. Smekám před vámi a před vaším vkusem. Na první pohled vzato,“ pokrčil rameny, „není tahle věž nic zvláštního. Třinácté století. To je na naše poměry novostavba! Na vaše také, ovšem. Praha je také staré město, i když nedatuje svoji historii od Julia Caesara. Tedy, pokud paní ráčí pocházet z Prahy, o čemž já nic nevím!“

Zase si zakryl ústa a vyprskl smíchem.

Jak to, že znal její jméno? Možná že mě viděl ve filmu. Poslední běželo Krvavé pondělí. V titulcích bylo moje jméno. V těch souhrnných titulcích, kde je napsaný každý poskok a taxikář. Není možné, aby si mě zapamatoval a už vůbec není možné, aby si spojil moje jméno s postavou, která je navíc němá.

„Rád se smějete,“ podotkla rozpačitě, aby něco řekla.

„Při mém povolání jsem se musel naučit smát. Jinak bych musel plakat, a to není pěkné. Pláč nemám rád. Proto se směji.“

A předvedl, že nelže. Vějířky kolem očí a hluboké zářezy ve tvářích vypadaly jako narýsované ocelovým bodcem. Úžasný typ, pomyslela si. Jistě ho má nějaká castingová firma v databázi. Tenhle člověk by nemusel nic hrát. Stačilo, aby před kameru vystrčil hubu.

Kývla bradou k fiatu.

„Jste řezník,“ podotkla.

„Můj pradědeček zapomněl, v kolikáté generaci slouží náš rod tomuto domu. Jisté je, že do šlechtického stavu nás povýšil roku 1391 Alberto Albizzi, dej mu Bůh věčnou slávu.“

Zvážněl, sklonil hlavu a pokřižoval se.

„Albizzi?“

„Velký a slavný rod, signora! Jeho sláva zastiňovala ty sedláky Medici. Křivda se stala, nevýslovná,“ rozhazoval rukama, jako by trpce litoval, že rod Medici zbavil rodinu Albizzi její moci. „Ovšem rodina Azzarri je tu pořád, je tu a bude. Všichni potřebují naše služby.“

„No ovšem, řeznictví je užitečné za všech režimů,“ podotkla opatrně. „Nemůže to dělat každý. Vy se rád smějete, abyste překonal lítost?“

„Dá se to tak říci, signora.“

„Také mám ráda zvířata a nesnáším, když se zabíjejí. Proto skoro nejím maso. Promiňte, není to zrovna taktní, říkat něco takového řezníkovi.“

„Ale ne,“ smál se Azzarri. „Vůbec jste se mě nedotkla. Také mám úctu ke zvířatům a nesnáším, když se zabíjejí.“

„Dobře,“ řekla, „jenže jak se to slučuje s vaším povoláním? Jste přece řezník?“

„Ovšem, jsem, ale jsem lidský řezník.“

A smál se tak srdečně, že to bylo nakažlivé a rozesmála se také. Snad to bylo tou únavou a taky nervozitou, která v ní zůstala po noční projížďce městem, ve kterém byla revoluce nebo občanská válka nebo co.

Kývl na jejich auto.

„Málem vás taky podřízli!“ podotkl.

„Bylo to strašné. Nikde jsme se nemohli chytit. Spali jsme pár hodin v nějaké uličce, pak se začala rojit nějaká pakáž a museli jsme odjet. Hotely jsou plné nebo zabarikádované. Pane Azzarri, tohle je hotel, viďte?“

„Hotel Frenesis,“ řekl vážně. „Hotel pro někoho.“

„Jak to myslíte?“

„Není pro každého,“ usmál se.

„Není pro veřejnost?“

„Co je to veřejnost, paní Veroniko?“

„Jak to, že mě znáte?“

„Jste zde,“ rozhodil rukama, jako by nebyl sluha, jako by nebyl nájemná síla. Takové gesto by slušelo majiteli panství. „To svědčí o všem.“

„Nerozumím vám. Tohle je drahý hotel, viďte?“

„Cena peněz není podstatná.“

„Pane Azzarri,“ řekla, „máme za sebou tisíc kilometrů dlouhou cestu a pak celonoční bloudění skrz barikády a válečnou frontu. Netrapte mě.“

„Trápení ještě nezačalo, paní Veroniko.“

„Vy mě zkoušíte!“ vykřikla netrpělivě.

„Výborně,“ rozzářil se. „Pochopila! Ano, tohle je hotel, kde se neplatí penězi. Tady se platí složením zkoušky.“

„Něco jako klub?“

„I tak se to dá říct.“

„Jenže my jsme se nikde nepřihlásili.“

„Nepřihlásili? Aha, vy myslíte takové ty zkoušky… Ty jsou moc snadné,“ mávl rukou. „Přihlášky, testy, to jsou hlouposti pro malé děti. Televizní kvizy. Nesmysl. Maličkost. Nejtěžší zkoušky jsou ty, o kterých nevíte, že to zkoušky jsou.“

„Nemám ráda, když mě někdo zkouší proti mé vůli.“ A taky bez smlouvy, pomyslela si.

Zase ten úsměv, zase to rozhození rukou.

„Ale to nezáleží na vaší vůli, signora Veronika! V té pravé zkoušce na ní nezáleží nic.“

„Na čí vůli záleží?“

„No přece toho, kdo zkouší.“ Ušklíbla se.

„Kašlu na nějaké zkoušky.“

„Ale ne,“ usmál se pan Azzarri. „Vy jste už jednu splnili.“

„Jakou?“

„Jste uvnitř, a ne venku.“

Rozhlédla se kolem sebe, jako by se chtěla přesvědčit, zdali v houštině oleandrů není poschovávaná nějaká porota, vyleze Soukup s Osvaldovou a budou tleskat a Ondřej Hejma bude říkat, že to chtělo přidat na šťávě, a Baldýnský k tomu dodá, že tenhle výstup by stačil na přijetí do komparzu pro davovou scénu v libovolném bulharském filmu.

Zadívala se na dveře černého vozu a upřela zrak na blankytný znak vroubený vavříny, ten kruh mohl znamenat talíř a na něm ležela useknutá lidská noha, to byla nabídka Macelleria Azzarri, Via Lunga, 32, Firenze, odborného závodu řeznického se specializací na lidské maso, oceněný povýšením do šlechtického stavu rodem Albizzi a potvrzený následující rodinou Medicejských.

Nějak jí to všechno přišlo směšné, něco se v ní zlomilo a hystericky se rozesmála.

Chvilku ji vážné pozoroval a pak jí položil ruku na rameno.

„Jsem rád, že máte dobrou náladu, signora. Povinnosti mě volají. Jistě se uvidíme. Zatím se tu porozhlédněte. Uvidíte, že se tu budete cítit výborně, jako doma. Tak… brzy na shledanou!“

Bolela ji bránice a oči měla rudé, když konečně smích ovládla, otočila se a krokem poněkud vratkým se vydala směrem, kudy odešel Karel. Rozhlédla se, ale mužíka už nikde neviděla. Jen to černé auto zde stálo jako svědek, že neusnula vestoje a nezdál se jí žádný sen.

Hotel Frenesis. Hotel, ve kterém se platí zkouškou.

Sem je zavedla ta srandovní gépéeska od Mobilie. Jmenuje se to merlin, po tom kouzelníkovi z pověstí o královi Artušovi. Sáhla si na kapsu. Byla prázdná.

Zamračila se. Kdepak naposled merlin viděla? Karel ho držel v ruce. Ano, odložil ho do přihrádky mezi sedadly a ona ho odtud vzala a strčila si ho do kapsy.

Musela jsem si ho strčit mimo kapsu. Nebo…

Nebo mi ji ten legrační chlápek ukradl.

Vtom Karel vyšel.

Tvářil se vážně.

„Máme problém,“ řekl.

3.

Z počátku to na žádný problém nevypadalo.

Karel vešel do předsíně dekorované zlatavou tapetou s mačkaným vzorem. Z dubových lišt zavěšených pod stropem visely na ocelových lankách portréty dávných veličin. Sedmnácté, ale spíš šestnácté století, odhadoval Karel. To je Itálie! Takové obrazy by byly chloubou středoevropské galerie. Tady visí ve forcimře hotelu.

Vpravo uviděl dubové dveře, důkladné, jako by do sebe zahloubené, pevně odhodlané se nikomu neotevřít, naposledy to zkusily při nájezdu Langobardů a nepřestaly toho od té doby litovat. Zleva dopadala do předsíně záře denního světla, filtrovaného nejednou skleněnou tabulkou. Bylo nastokrát rozptýlené a zpřelámané, až se zdálo, že se vzduch tetelí a září vlastním svitem. V té záři pableskoval i oleandr v bujně zdobném terakotovém květináči, zdobící kout předsíně.

Karel se vydal za světlem. Instinkt ho dovedl do místnosti čtvercového půdorysu. Dvě stěny byly prosklené. Jedna vedla do zimní zahrady a vzadu bylo jejími okny vidět vzdálené panoráma Florencie, toho báječného města, které se zbavovalo ranního růžového županu a navlékalo na sebe bílý jarní kostýmek. Druhou prosklenou stěnou bylo vidět do jídelny přichystané ke snídani. Karel se díval na skleněné karafy s pomerančovou šťávou, na stříbrné příbory, na damaškové ubrousky stočené do ruliček sevřených kovovými prstenci. Uvědomil si, že má hlad.

Vlevo, hned vedle oleandru, byl vysoký pultík, strohý, bez ozdob. Za jeho okrajem vykukoval monitor počítače, nahoře visela na konzoli kamera. Všiml si, že jak na monitoru, tak na kameře svítí znáček výrobce. Mobilia, to je firma, která vyrobila ten nesmysl, to pédéáčko, které je tahalo po horoucích peklech. Pédéáčko. Hnusné, amuzické slovo. Čeština ztrácí strukturu. Je jako štvané zvíře, zahnané do bažiny. Pédéáčka a gépéesky a esemesky ji zaplavují, vnikají do chřípí, dusí. Tonoucí laň českého jazyka občas zvrací a z tlamy se řine záplava hnusných novotvarů, černá změť mítingů a badžetů a soljúšnů.

Aspoň že tomu dali název merlin.

Pultíkem byla vidět chodba, či spíš chodbička, volná, bez dveří. Karel udělal několik kroků ke stěně oddělující místnost od zimní zahrady. Pak uslyšel kroky.

Z chodbičky vyšel muž asi třicetiletý, štíhlý, v obleku z tmavomodré vlny. Střih saka mu zdůrazňoval štíhlost pasu. Měl bílou košili s límečkem vysoko přesahujícím přes límec saka. Karel si vždycky přál takové sako a takovou košili. Od dob, kdy se mu dařilo velmi dobře, oblékal se jen u značkových firem, obleky kupoval u Bosse a v Reportéru. Sako, které měl na sobě, byl Burberry’s, koupil si ho, když ještě tahle firma měla zastoupení v Praze na Václavském náměstí. Pak to zabalila, protože čeští muži jsou hovada a své společenské postavení signalizují kubaturou vozů BMW a audi. Dosud nedozráli k pochopení, co znamená oblečení, včetně bot a pochopitelně i kosmetiky. Význam saka znal Karel ještě z Ameriky. Jenže něco jiného je znát a něco jiného mít.

Tenhle chlapík to správné sako měl.

Podíval se nejdřív na Karlovo sako, a pak teprve mu pohlédl do obličeje. „Pán si přeje?“

Karel si dobře všiml toho pohledu. Tenhle člověk pozná sako za pětatřicet litrů.

„Postel. Sprchu. Snídani,“ řekl mu bez okolků. To je výhoda saka od Burberry’s, když jednáte s někým, kdo ví, co je to sako od Burberry’s.

V mramorovém obličeji toho muže se zavlnil náznak úsměvu. Byl velmi štíhlý, tmavovlasý a tmavooký, jak se dalo na tomto místě čekat. Pod rovným nosem měl jemná, takřka dívčí ústa. Také brada byla jemná, křehká. „Uvidíme, co se pro vás dá udělat.“

„Jistě toho bude hodně,“ řekl Karel. „Hlavně, aby to bylo rychle.“ Muž se zasmušil, jako by Karel řekl něco krajně nevhodného. „Rychle? To je pojem, který tu nepoužíváme často, pane Mareši.“

„Vy mě znáte?“

„Neznámý člověk se sem nedostane, signor Mareš. To je základ politiky podniku.“

„Jste přece hotel.“

„Nu,“ řekl ten člověk.

Divná hra, pomyslil si Karel. Pak si všiml zlaté jmenovky na mužově klopě. Jmenuje se Roberto. Nejspíš to bude teplouš, uvažoval. Taliáni se honosí mužností, ale je mezi nimi hodně buzerantů. Třeba to spolu souvisí. „Jak se to vezme, do jisté míry.“

„Máte volný pokoj? Pro dva?“

„To ano,“ řekl Roberto.

„Beru. Na ceně nezáleží.“

Na tváři toho muže se objevil výraz pohoršení.

„Na ceně nezáleží? Jak můžete tak mluvit, signor Mareš!“

„Kolik stojí jedna noc, dvoulůžkový pokoj?“

„Na penězích nezáleží, v tom se shodneme. Ovšem to není ještě cena.“

„Roberto,“ řekl a přes oči se mu začala natahovat mžurka hněvu. „Oceňuji, že jste filozof. I já jsem filozof. Byl jsem nadšený, když se mi na obrazovce toho zatraceného přístroje objevilo jméno Frenesis. Jsem stoupenec filozofie frenezie, to je podstata mé bytosti.“

Proč tohle proboha říkáš recepčnímu v hotelu, zarazil se.

Je to únavou. A taky mě znervózňuje ta kamera. On mě zná. Říká mi signor Mareš.

Jak mě ten chlap může znát jménem?

Podíval se na kameru. I venku je kamera. Určitě nás viděl přijíždět. Kamera si přečetla poznávací značku. Nějaký systém se podíval do databáze a zjistil, že auto patří Karlovi Marešovi, českému spisovateli. Možná, že ví i to, že moje žena má červeného miníka. Ano, tak hnusně Veronika říká naprosto nepraktickému autu Mini Morris Cooper S, který doplňuje její image.

Laň českého jazyka zvrací.

Aby se vzpamatoval, musel se několikrát nadýchnout a vydechnout. Tentokrát stačila jediná výměna vzduchu.

„Roberto,“ řekl znovu a podařilo se mu usmát se. „Jsme unavení. Hladoví. Asi moc nevoníme. Vy jste hotel. Řekl jste, že do jisté míry. Není možné, abyste nás poslali pryč. Venku je něco jako občanská válka. Potřebujeme údržbu. Netrapte nás.“

Roberto se díval na monitor a bylo slyšet, jak se hbitě probírá klávesami.

„Občanská válka? O čem mluvíte, signor Mareš?“

„Je to tu jako v obleženém městě.“

„Hm,“ řekl Roberto.

Obrátil se k monitoru. Střídaly se na něm záběry Florencie. Podél řeky Arno líně projížděly automobily řízené ospalými řidiči. Santa Maria del Fiore s obrovskou kupolí. Náměstí Santissima Annunziata.

„Nevím, o čem mluvíte, signor Mareš.“

„Vy nám nocleh nedáte?“

„To jsem neřekl. Hotel je místo, kam může každý přijít a žádat služby.“

„Ubytování, sprchu, jídlo…“

„Přesně tak. V tomto smyslu hotel nejsme.“

„A Frenesis se nejmenujete?“

Karel si najednou vybavil mačkaný vzor v tapetě, které si všiml hned u vchodu. Byl to spletitý přírodní motiv. Ovšem, ten geometrický obrazec, který se v něm opakoval, byl nepochybně písmeno F. V tu chvíli ho napadlo, že je Veronika určitě už netrpělivá. A taky ho napadlo, že by potřeboval spojence. Roberto je možná teplouš, ale možná, že by ho ženská dokázala zlomit.

A Veronika je moc krásná ženská.

„Hned se vrátím, řekl Robertovi a rázně prošel předsíní. Trochu ho překvapilo, že Veroniku spatřil tak blízko dveří. „Máme problém,“ řekl. „Myslela jsem si to. Tak copak jsi zvoral?“

Byla podrážděná. Ztratila merlin, nebo si ho dokonce nechala ukrást.

Přivřel oči, nadechl se a zase vydechl.

„No dobře,“ řekla. „Dechová cvičení si necháme na později.“

Nepočkala, co jí na to řekne. Odstrčila ho a rázně vešla do předsíně, rozhlédla se, spatřila oleandr a udělala vpravo v bok právě včas, aby skoro vrazila do Roberta.

„Co se tady děje?“

„Pan Roberto tvrdí, že tohle je hotel a není hotel,“ řekl jí anglicky, aby Roberto rozuměl.

„Tuhle písničku už jsem slyšela,“ řekla.

Karel nechápal, co tím Veronika myslí.

„To je mi velmi líto, madame,“ řekl Roberto.

Karel se už trochu vzpamatoval. Uvědomil si, že musí něco udělat, jinak bude mít na talíři, že je budižkničemu a přizdisráč, který si nedovede zjednat autoritu ani v hotelu.

„Chci mluvit s ředitelem,“ řekl.

Veronika se ušklíbla. Nekomentovala to.

„Vybudete muset mluvit…“ odpověděl mu Roberto živě.

„Jak to, muset? Jaképak muset?“ skočil mu Karel vztekle do řeči.

„Nech toho. Nehádej se s ním,“ řekla mu Veronika česky.

„Ať mi neříká, že něco musím.“

„Proč, muset?“ obrátila se na Roberta Veronika a usmála se. Pak se škubnutím hlavy se na chvilku obrátila ke Karlovi. Takhle se to musí. Úsměv. Vstřícnost.

„Jsem povinen informovat o všech mimořádných událostech.“

„Příjezd dvou hostuje mimořádná událost?“

„To posoudí pan Třinci.“

„Jsme přece hosté…“

„Do jisté míry, pane.“

„Poslyšte, člověče, to vaše do jisté míry mi jde na nervy, do plné míry!“

„Nehádej se,“ řekla Veronika a zaťala mu prsty do paže. „Ještě jednou řekne do jisté míry a zabiju ho,“ řekl česky. „Na to tady mají lidského řezníka,“ vyhrkla. „Cože?“

Vytřeštila oči, jako by se dívala skrz něho a spatřila někde v dálce něco neobvyklého, duhovou vzducholoď anebo funícího vorvaně. Karel pochopil, že se dramatické umělkyni zrodil v hlavě Nápad s velkým N.

Obrátila se k Robertovi.

„Pan Azzarri mě zná,“ řekla Robertovi anglicky. „Jaký Azzarri?“ ptal se Karel stejným jazykem. „Zná mě. Oslovil mě jménem,“ řekla česky, aby Roberto nerozuměl.

„Tady tenhle chlápek mě taky zná jménem. Mají tu kamery, zjistí si, kdo jim sem leze. Kdo to je, ten tvůj Azzarri?“

„Řezník Azzarri.“

„Lidský řezník?“ vyhrkl Karel.

Veronika se obrátila na recepčního a poručila mu anglicky:

„Zavolejte pana Azzarriho. Znáte ho přece. Má auto venku na parkovišti. Promluvte si s ním. Taky s ním potřebuju mluvit. Nutně.“

Roberto strnule hleděl na Karla.

„Lidský řezník,“ řekl.

„No právě!“ volala Veronika.

„Vy jste řekl lidský řezník. Co to má znamenat?“

Veronika a Karel si vyměnili pohledy. Bavili se spolu česky. Jak to, že jim Roberto rozuměl?

Recepční se ušklíbl.

„Simultánní překlad. Máme tu perfektní informační zabezpečovací systém! Takže, jak jste to myslel, signor Mareš?“

„Nijak,“ vrtěl Karel unaveně hlavou. „Co jsem řekl, to jsem řekl.“

„Budete to opakovat před panem Trincim.“

„Jak, budu opakovat?“

„To, co jste řekl, lidský řezník.“

Řekla to ona, loupl Karel očima po Veronice. Jenže ji shazovat nebudu. A taky, jaképak shazovat? Říkala, že ji zná nějaký Azzarri. Mě zase zná tenhle teplouš Roberto.

Dechové cvičení opět pomohlo.

„Kde je ten váš Třinci?“

„Pan Třinci přijde,“ řekl Roberto důstojně.

„Dobře. My tedy půjdeme a až pan Třinci přijde, zavoláte mi a já si s ním promluvím.“

„Kam chceš jít? Budeme přece tady!“

„Vy nikam nepůjdete,“ řekl Roberto pevně. „Budete muset vysvětlit, kdo jste a jaké jsou vaše záměry.“

„Já můžu jít, kdy chci a kam chci!“ řekl Karel vztekle, nedbaje dalšího štípance do paže.

„Chcete tedy raději mluvit s policií tam venku?“ otázal se Roberto uštěpačně. „Ta bude mnohem méně zdvořilá než já nebo pan Třinci!“

Veronika a Karel se na sebe podívali.

„S poručíkem Ragem jsem už mluvil,“ řekl Karel. „Rád si s ním popovídám znovu.“

„Tohle na mě nehrajte, pane. Dovedeme ochránit diskrétnost našeho podniku a naši hosté jsou tady v naprostém bezpečí. Jenže to, co se děje dnes, přesahuje všechny meze. Teď už jde o život.

Můžete odejít,“ pokrčil rameny, „držet vás nebudu. Obávám se ale, že ve vašem odchodu uvidí poručík Rago dobrý důvod pro to, aby vás zatknul.“

„Proč by nás měl zatýkat? Co mi to tu vykládáte, člověče?“

„To vám poví poručík Rago.“

Ucítil její stisk na paži. Už ne prudký, výhrůžný nebo dokonce trestající. Spíš jemný, bázlivý. Otočil se k Veronice. Dívala se prosklenou stěnou do nitra jídelny.

„Karle… To není možné,“ šeptala česky. „Vidíš ho taky? To je přece Jack Nicholson!“

4.

Karel se ohlédl k jídelně. Před chvilkou byla prázdná. Teď k jednomu stolu přicházel velmi vratkým krokem starý tlustý chlap, dlouhé mastné vlasy rozčepejřené kolem pleše. Nesl na talíři hrušku a bylo vidět, že vynakládá úporné úsilí, aby ji tam udržel. Hryzal si spodní ret a pokaždé, když se zakymácela a zajela k okraji, projel mu tučnými lícemi úšklebek. Dovrávoral až ke stolu a pokusil se odsunout židli, aby si na ni mohl sednout. Tahle dvojitá koordinace pohybů přesáhla jeho současné schopnosti. Hruška sletěla z talíře, pak mu z ruky vyklouzl i talíř, jak se naposledy pokusil hrušku zachránit, letěl vpřed, tím porazil i židli, a to už padal celý, zachytil se ubrusu a strhl ho na sebe i se skleněnou karafou s pomerančovou šťávou, stříbrnými příbory a damaškovými ubrousky stočenými do ruliček a zasunutými do prstenců z ušlechtilého kovu.

Karel se obrátil na recepčního a pak mu pohled sklouzl na Veroniku. Ta stála strnule jako někdo, komu se zjevila Bohorodička a pak zafoukal vítr a přelud byl ten tam.

Recepční diskrétně zakašlal a bezděky mávl rukou, aby naznačil, kam se mají nevítaní návštěvníci dívat. Karel se otočil k nechutnému opilému starci zády, kdežto Veronika se nechtěla vzdát svého snu a dál civěla do jídelny. Bylo vidět, že se to Roberta dotklo, takže sykl, aby ji upozornil na nevhodnost takového chování.

Jenže scéna měla svoje pokračování.

Starý opilec se rozesmál, dalo by se říci ryčně, a hrabal se nahoru.

Nejdříve si klekl, pak se chytil stolu a klopotně vstával, celý pobryndaný pomerančovou šťávou, a jak se tak tyčil na vratkých nohách a řval smíchem, byl to stále víc Jack Nicholson, nositel tří Oscarů, dvanáctkrát nominovaný na zlatou sošku, démon americké kinematografie, filmová hvězda první velikosti pořád ještě i teď, ve věku sedmdesáti let. A ve stavu krajní opilosti.

„Je to on…“ zašeptala Veronika. „Vidíš? Říkala jsem ti to. Je to on. Je to Jack Nicholson, viďte?“ obrátila se na Roberta anglicky.

„O našich hostech nepodáváme žádné informace, paní,“ odvětil Roberto důstojně.

„Poslyš,“ řekl Veronice Karel česky, „to je vážně on.“

„No samozřejmě,“ řekla překotně a Karel si všiml, že jí vhrkl ruměnec do tváří.

„Tohle je hotel, kde bydlí hollywoodská hvězda.“

„No samozřejmě,“ odsekla netrpělivě, nespouštějíc z kymácejícího se giganta oči.

Karel se obrátil k Robertovi a pak se otočil k Veronice.

„Je ti jasné, kde jsme?“

„V hotelu,“ řekla roztržitě. Myslela na něco jiného. „Hotel Frenesis. Chrání to tu policie. Je to hotel a není to hotel. Prostě, není pro každého, rozumíš?“

„My nejsme každý.“

„Nebuď naivní. Víš, jak to myslím,“ řekl Karel. Cítil v zádech Robertův pohled. Najednou si připadal nepatřičně. Obrovský luxus byl cítit ze všech koutů. A před domem stojí na parkovišti Bentley Arnage a kousek dál Lamborghini Gallardo Superleggera. Vklínila mezi ně subáče. Impreza není žádný lidový vozík, zvlášť ne ten jeho model, dvěstěpadesátikoňská turbína. Jenže bentley a lambo jsou cenově i výkonem jinde.

My sem nepatříme, napadlo ho. Třeba je to všechno jenom trapný omyl, zaviněný vrtochy nesmyslu zvaného gépéeska. Je to hotel, ve kterém bydlí Nicholson. Všechno je to tu divné. Názvy ulic neodpovídají tomu, co je uvedeno na mapě. Venku vartuje policie. Vypadá to tu jako začarované místo. Kdysi v televizi dávali pořad o Beatles, vzpomínal Karel. Reportéři se pokusili najít jejich domy. Bloudili krajinou a nejenže se jim nepodařilo Brouky navštívit. Nikdy se jim nepodařilo vypátrat, kde vlastně takový Paul McCartney bydlí.

Tihle lidé k sobě pustí jen toho, o koho stojí. Lidé jako Nicholson.

Zapadli jsme nějakou pitomou náhodou někam, kde nemáme co pohledávat. Prostě, trapné nedopatření. Bylo mu nepříjemné, že se na ně Nicholson prosklenými dveřmi dívá. Nebo spíš, asi se na ně díval, Karel se neodvážil otočit, aby se o tom přesvědčil.

„Je to omyl,“ řekl Veronice. „Tady nemáme co dělat.“

„Jak to, že ne?“ odsekla netrpělivě. Snad ani moc neposlouchala, co jí Karel říká.

Hrábl po ní a obrátil ji k sobě.

„Tohle není hotel pro normální lidi, pokud je to vůbec hotel.“

„Zavedla nás sem gépéeska.“

„Jestli je to hotel, tak si ho nemůžeme dovolit!“

Dodával až moc naléhavosti do hlasu. Připadal si jako otec, který vysvětluje děcku, že mu nekoupí tuhle hračku, protože je moc drahá. Na kvalitní zboží a dobré zacházení si potrpěl, jenže vždycky si byl vědom hranic. Na subaru imprezu dosáhl, ale na lamborghini neměl. Šest litrů za noc je dost peněz, párkrát ročně si to mohl dovolit. Ale šedesát tisíc by bylo moc a kdo ví, jestli noc v tomhle podniku nestojí ještě dvakrát tolik. Nesmyslně vysoké ceny, to je hradba, která chrání takové Jacky Nicholsony před holoprdelníky a čumily.

Tak je to prosté.

Vyplývá z toho jediné, je potřeba odsud vypadnout, a to tak, že rychle.

Dialog nabýval na spádu a Roberto jen mrkal. Nezasahoval do rozhovoru, jen občas se podíval Veronice za záda, aby sledoval, že se situace v restauraci vrací do normálu.

Dívala se vztekle na Karla.

„Odejděte, prosím,“ řekl Roberto tiše. „Počkejte na dvoře na pana Trinciho. Tomu všechno vysvětlíte.“

„Na dvoře?“ zeptala se nechápavě. „Někde stranou na dvoře. Vzadu,“ upřesnil Roberto. Karel zafuněl a Veronika zrudla.

„Ty si z nás děláš prdel. Ty dobytku, ty si z nás děláš prdel,“ naklonila se k Robertovi a rozkřikla se mu česky do tváře. Recepční nakrčil ramena vzhůru a udělal krok nazad. Nedovolila mu, aby získal bezpečnou vzdálenost, jak to své žáky učil Bruče Lee. Po každém jeho kroku vzad udělala krok vpřed a přidávala na hlase.

Tak je to správné, pochválil ji v duchu Karel. Nemá smysl hádat se v cizím jazyce. I když byla angličtina druhý mateřský jazyk jak její, tak jeho, přece jen se v tom úplně domácím jazyce nadává nejlíp. Ten směšný teplajzníček moc dobře ví, co mu rozčilená mladá dáma sděluje. A jelikož to byl muž bezpochyby bystrý, mohl i pochytit několik slov, která se v jejím projevu opakovala takřka rytmicky, jako kupříkladu slovo prdel, dobytek, nakopat a sráč.

Karla nejdříve napadlo, že by měl Veroniku odvést. Nápad to byl bezesporu rozumný, ovšem bez pomoci přinejmenším dvou silných mužů těžko uskutečnitelný. Nepomohlo by ani chlácholení, jelikož Veronika nevnímala nic kolem sebe, jenom svůj hněv, který narůstal v procesu, jemuž se odborně říká samonasírání. Navíc, jakékoli chlácholení by mu nešlo od srdce, protože to, co tady Roberto předvedl, byla prapodivná habaďůra.

Co tady ten chlap hraje? Zároveň je vyhazuje a zároveň nechce pustit ven. Pořád mele něco o nějakém Trincim. Ten chlap tu samozřejmě není. Každá hra má svůj smysl, cíl, nějaký bod, k němuž je vedena. V téhle hře na vyhazov a na zůstanou žádný smysl neviděl.

Veronika o smyslu či nesmyslu nepřemýšlela. Chrlila svoji náladu do tváře sinalého recepčního veškerou silou své nemalé výřečnosti.

„Bravo!“ ozvalo se jim za zády.

Otočili se. Kolébavým krokem sem vplouval Jack Nicholson. Teprve teď si všimli, že je v pyžamu a županu nedbale převázaném hedvábnou šňůrou. Smál se, až mu slzy tekly po tvářích znetvořených šeredně zvětšenými póry. Táhl z něho pach potu, moči a natráveného alkoholu.

„Bravo! Bravo, mladá dámo! Jen mu dej, tomu dobytkovi. Copak ti provedl náš pan Roberto, že mu tak úžasně meješ prdel? Copak provedl ten zkurvenej mamomrd? A jakým jazykem mu nadáváš?“

„Dobrý den, pane Jacku,“ ukláněl se Roberto. „Všechno je v pořádku, buďte ujištěn. Jen malé nedorozumění. Račte se uklidnit.“ Podíval se do jídelny, kde dva číšníci hbitě prostírali před chvilkou zdevastovaný stůl. „Nedejte se rušit. Všechno je v pořádku, dáma už pověděla, co má na srdci…“

V tu chvilku už Veronika vskutku mlčela a třeštila na Nicholsona oči.

„Ta toho měla hodně na srdci!“ burácel Nicholson v novém záchvatu smíchu. „Něco takovýho jsem už dlouho neslyšel, fakt. To bylo úžasný. Poslyš, ty smrade, naser ji ještě jednou. Rád bych to slyšel znova.“

„Tohle je hotel,“ řekla Veronika. „A ten chlap…“

„Na toho chlapa se vyser, zlato,“ řekl Nicholson. „Pobavila jsi mě, a to se hned tak někomu nepodaří. Dovedu bejt uznalej. Slyšíš, blbečku? Dáma je můj host. Bude tu tak dlouho, jak se jí bude líbit. Rozuměl?“

„Ano, pane,“ přikývl Roberto.

„Jsme dva,“ řekla Veronika. „Jste velice laskavý, pane Nicholsone, ale…“

„Oba jsou moji hosti. Pojďte. Kde bydlíte? No jasně, vy nebydlíte.“

„Máme plně obsazeno, pane Nicholsone,“ řekl Roberto pevně. „Plně. Do posledního místečka.“

„Pro stálýho hosta jako jsem já je tenhle hotel prázdnej, je to jasný?“

„Pane Nicholsone, velice si vážíme přízně, kterou jste nám…“

„Je prázdnej!“

„… a vaše přítomnost je vyznamenání, je pýcha našeho podniku.“

„Říkám ti, že je prázdnej, jinak se postarám, abys ještě večer sbíral hovna v Píča la Guardia.“ Povytáhl obočí nad levým okem a s rukama pozvednutýma dlaněmi nahoru upřel zrak na Veroniku. „Tady ve Florencii je určité nějaká Píča la Guardia. Co myslíš, zlato?“

„Nevyznám se ve Florencii. Jsem tu poprvé.“

„Tak to jsi padla na toho pravýho. Já znám Florencii jako vlastní prdel. Vlastně líp, protože si na prdel nevidím. Ukážu ti tady… všechno. I tu Píču najdeme, za to ti ručím.“

Veronika se rychle podívala na Karla.

Ten tu stál a vnímal ledový hněv, který mu stoupal od nohou k žaludku a dál do hrudi, uhnízdil se kolem srdce a šel výš, až k hrdlu, přešel přes tváře do čelní dutiny a pak zaplavil celý mozek.

Tohle ožralé hovado mi chce přefiknout ženskou, opakoval si. Kolik mu vlastně je? Sedmdesát mu jistě už bylo. Smrdí. Je hnusnej.

Jenže je to Jack Nicholson a já jsem jenom Karel Mareš.

Je možné, aby Veronika naletěla na odporného starého chlapa jen proto, že je slavný?

Nicholson se k ní naklonil a něco jí pošeptal. Zasmála se.

Roberto se k němu přitočil, jemně ho uchopil za paži a otočil stranou.

„Pane Mareši, odveďte svoji paní.“

On ví, jak se jmenujeme. Řekl mu to ten jeho fízlovský počítač. Zvedne telefon a zavolá do redakce nějakého bulvárního plátku. Řekne jim, že u nich v hotelu Nicholson přefik Veroniku Sekerovou.

Plátek se nebude zajímat o Veroniku Sekerovou. Filmová hvězda?

HBP.NÉFF

Ano, v Česku. Venku neznamená nic. Je v titulcích na sedmdesátém místě, hned u taxikářů a vedle Pepíčka, co běhá pro pivo. Ovšem Nicholson, o toho by se plátek mohl zajímat. Je jedno, koho přefik, hlavně že je to Nicholson.

Karel se ohlédl. Nicholson držel Veroniku kolem ramen, dál jí něco špital a ona se smála. V očích už neměla únavu, to rozhodně ne.

Všimla si, že se na ni Karel dívá.

Lehce zvedla pravou ruku, zamávala mu prstíky a pak se Nicholsonovi vymkla z obětí a otočila k němu obličej. Něco mu bezhlesně řekla. Měl pocit, že mu řekla „tak příště“.

Zasmál se a pokýval hlavou.

Přiběhla ke Karlovi.

„Tak jdeme pryč? Nelíbí se mi tu. Tady blbě hrajou.“

„Myslel jsem, že se dobře bavíš,“ řekl stroze. „Nebuď koženej. Snad si nemyslíš, že bych mu dala?“

„Skoro to tak vypadalo,“ odpověděl už o poznání vlídněji. „Slepej by si to mohl myslet.“

„Slepej je vůl. Pojď. Vypadneme odsud.“

„Venku je policie.“

„No a co?“

„Sbalí nás.“

„Karle, nebuď blázen. Za co by nás mohli sbalit? Jsi unavenej, brouku. Policie na nás nemůže. Oni jenom nechtěli, abychom se jim tu motali. Pojď. Jsme na výletě a chceme se bavit.“

Ještě jednou se podíval na kymácejícího se Nicholsona.

„Ale ten dobytek…“

„… je starej a odkecanej. To víš, že jsem na něho byla milá. Jako holce se mi o něm zdálo. Jenže to už je dávno. Jdeme!“

Odcházeli. Znovu zazvonil ten telefon, ukrytý v hloubi recepčního pultu.

„Hotel Frenesis,“ uslyšel Karel Roberta. Ztuhl.

„Nevšímej si toho,“ řekla mu šeptem.

„Si, signor Trinci,“ pokračoval Roberto. „Comprendo, signor Trinci.“

„Já tomu Trincimu strčím do prdele paraple a otevřu ho,“ šeptal Karel.

„Uděláme to spolu. Všechno budeme dělat spolu. Jako vždycky,“ šeptala.

Vcházeli do předsíně, když uslyšeli Robertovo volání.

„Signor Mareš, signor Mareš!“ Otočili se.

„Zdá se, že se uvolnil jeden pokoj,“ řekl Roberto. „Jaký?“ zabreptal zmateně Karel.

„Číslo sedm, s vyhlídkou na město. Krásný pokoj, mohu pána ujistit.“

„Cože?“ zaburácel Nicholson, který právě odcházel a slyšel Robertova slova, když byl mezi dveřmi do zimní zahrady, „uvolnila se sedmička?“

Roberto se snažil nevšímat si opilého velikána. Bylo to těžké. „Říkal jsi, že se uvolnila sedmička?“

„Ano, pane Nicholsone.“

„Tak vidíš, uvolnila se sedmička,“ oslovil velikán Karla.

„Nejspíš to znamená, že máme kde bydlet.“

„Ty hovno víš, co to znamená. To znamená, že se na tohle hovado musí pořádně zařvat. Ty se musíš nasrat a on se posere, tohle je ta metoda, rozumíš?“

„Pane Nicholsone, jsou určité meze…“ řekl Roberto.

„Nejsou žádný meze! Jen posranost!“

„K emocím už nejsou žádné důvody, pane Nicholsone,“ řekl herci Karel. „My bydlíme, a teď jde o to, abychom se usadili rychle. Jsme mrtví únavou.“

„Vždycky jsou důvody! Nemáš žádnej důvod? Tak já ti ho dám, ten důvod k emoci. Rozbiju ti držku!“

Brunátněl v obličeji a natahoval do sebe vzduch.

To ožralé hovado se chce rvát, žasl Karel. Podíval se na Veroniku. Takovému magorovi by chtěla dát, kdyby na ni lusknul prstem. Ženské, to je strašná pakáž!

Ze zimní zahrady se vynořili dva mladí muži v bílých košilích a fialových vestách a bez okolků popadli Nicholsona každý z jedné strany a vtáhli ho dovnitř.

„Vám taky rozbiju držky!“ slyšeli ho křičet, když už ho číšníci zatáhli mezi oleandry.

„Pan Nicholson je vážený host,“ pravil Roberto, hledě k zemi.

„Nepochybně,“ pokrčil rameny Karel.

„I vy jste vážení hosté, od této chvíle. Příkazy pana Trinciho jsou jasné.“

„Kolik v té sedmičce stojí noc?“

„Jsme zařízení specifického typu,“ řekl Roberto. „O ekonomickou

KM

stránku se nestarám. Pan Třinci mi nařídil, abych vás uvedl do pokoje číslo sedm. To je podstatné. Prosím o klíče vašeho vozu. Dopravíme vám zavazadla do pokoje a Tony vám zaparkuje auto v garáži. Tudy, prosím.“

Podal Karlovi kartu pro elektronický zámek a ukázal do chodbičky, kudy sám prve přišel do místnosti.

Vyměnili si pohledy. Jedna karta pro dva lidi? Zvláštní móresy mají v tomhle hotelu!

„Takhle barvitý výlet jsem si nepředstavovala,“ řekla Veronika. „Kolik to bude stát? Ale co… Kašlem na to. Pro jednou si můžeme dovolit všechno. Hlavně, že se už nehádáme. Nevím proč, ale mám najednou skvělou náladu. I když jsem přišla o to nejcennější.“

„Cože?“

„Nemůžu najít merlin.“

„Koupím ti pořádnou gépéesku. Tohle byl nějaký reklamní šmejd firmy Mobilia.“

Rád řekl, že je to šmejd. Dostala ho od těch nafoukaných amerických filmařů. Ne, neposmíval se jí, že zčistajasna celý projekt odvolali a odtáhli z Prahy jako banda komediantů. Tak to v kumštu chodí. On sám měl za sebou taky pěknou řádku trosek úžasných projektů.

Ale rejpnout si snad můžu, ne? Takže reklamní šmejd.

Jindy by vyletěla a začala by ječet. Na to ale už byla moc unavená. Chvilku zaváhala.

„Nejspíš mi ho ukrad ten řezník.“

„Řezníci kradou jinak,“ namítl. „ Gépéesky si kupujou z nakradeného.“

„Tenhle navíc řeže lidem hlavy,“ řekla s úšklebkem. „Kašlu na gépéesku. Hlavně že všechno dobře skončilo.“

„A že se nehádáme,“ řekl.

„Ale že jsme se pohádali! Já tě zabiju, kreténe…“ imitovala sama sebe.

Musel se tomu zasmát, tak to bylo přesvědčivé. Co je to platné, je to dramatická umělkyně.

Já taky myslel na to, že ji zabiju. Vnitřně. V hloubi duše, nahlas bych to neřekl. Jsem už takový.

„To byla jen taková vložka. Teď už nás čekají jen příjemné věci.“

„Pokud se o nějakou mohu postarat,“ řekla a usmála se, „ráda to udělám.“

Ve vzduchu byl ještě cítit Nicholsonův pach. Když vešli za Robertem do chodbičky, vystřídala ho vůně leštidel a čisticích prostředků a ve výtahu, tam už visely ve vzduchu jen molekuly drahých parfémů.

Ozvalo se diskrétní zakašlání. Z recepce vešel do chodby ramenatý blondýn s dlouhými vlasy hladce sčesanými na stranu.

„To je Tony. Dejte mu, prosím, klíče od vozu,“ požádal Roberto Karla. Blondýn převzal klíče a uklonil se. Roberto pokynul a vedl je dál. Nastoupili za ním do výtahu. Recepční se diskrétně odvrátil, když viděl, že se madame k pánovi blíží se zjevným úmyslem ho políbit. Dělal, že to nevidí, ale musel to vidět, protože na stěnách zdviže byla zrcadla. A kdo ví, kdo to všechno ještě viděl prostřednictvím objektivu kamery, vsazené do rohu nad dveřmi.

5.

Ze sprchového kouta se valila oblaka páry. Zrcadlo se zamžilo, a když si toho Karel všiml, napsal na něj prstem:

JSME VE FLORENCII!

MILUJU TĚ.

Veronika se radostně cachtala a prozpěvovala si při tom. Karel se pokusil vtáhnout ji do postele hned poté, co odešel Roberto a oba chlapíci, kteří přinesli zavazadla, její objemnou samsonite tašku a jeho kufřík s košilemi. Když se v Praze chystali na cestu, smála se mu, že trvá na kufříku.

„Itálie, to jsou dokonalé košile,“ vysvětloval jí. „Můžeš být mafián, můžeš být podvodník, můžeš být úkladný vrah, který zabil svoji babičku a snědl ji a všechno ti bude odpuštěno, pokud ovšem budeš chodit v dokonalé košili a vyčištěných botách.“

No a košile se v tašce zmačká, to je přece jasné.

Pokoj číslo sedm byl náramný. Velikým oknem viděli přes šlahouny vistárie celou Florencii. Kupoli Dómu měli rovnou před sebou jako veliký Venušin prs, věž Signorie byla snad i zamýšlena jako falický symbol. Město se rozprostíralo jako stůl s hodně pomačkaným a potrhaným červeným ubrusem. V pozadí se táhly kopce, netečné k veselému městskému hemžení. Co všechno spatřily, od chvíle, kdy Julius Caesar město založil jako odpočinkové místo pro své veterány! Dnešní Piazza della Repubblica leží v místech, kde mělo svůj střed Caesarovo městečko postavené podle řádu legionářského tábora.

Tam někde že stály barikády, tam že se rvali radikálové s policií? Tam snad praskaly granáty se slzným plynem? Nepravděpodobné.

Město bylo růžové a ve vzduchu se tetelila vůně pryskyřice.

Pod oknem byl psací stůl s mramorovým a mosazným psacím náčiním. Uprostřed vyleštěné desky ležela podložka ze zeleného safiánu s tlačenými okraji. Na ní byly připravené dopisní papíry s emblémem velkého písmene F v pravém horním rohu.

Pravda, nikde nebylo uvedeno jméno hotelu Frenesis.

U stolu stála židle od Bussandriho ve stylu Ludvíka XVI., na pohled strohá svým přísně geometrickým řešením, obdélníkovým opěradlem a sedákem jen vpředu jemně zaobleným, jinak též obdélníkovým. Kulaté nohy byly vsazeny do maličkých kostek v rozích a dole byly ozdobeny soustruženými bambulkami. Potah byl ze starorůžového saténu. V koutě stálo podobně řešené křeslo, to už bylo zdobnější, s rozmarně prohnutými područkami. Stejné křeslo stálo vedle dveří, na druhé straně od stolku na kufry. Od Bussandriho byla i postel o rozměrech dvakrát dva metry, bez jakéhokoli nepříjemného příkopu uprostřed, jak se dalo tušit pod nastlanými přikrývkami a přehozem. Na nočních stolcích stály mosazné lampičky a pod nimi, jak jinak, bible. Ani v tomto hotelovém pokoji nechyběla televize, tato ovšem byla plazma od Löweho o šířce přesahující jeden metr.

Stěny byly potaženy brokátem podobného odstínu jako potah křesel.

Veronika přivítala tento festival luxusu jásotem. Takřka v tanci ze sebe stahala oblečení a prádlo a rozházela je po koberci připomínajícím tlustou vrstvu bílého mechu a nahá jako sošná bohyně, jakých je dole ve městě rozeseto nespočet, vplula do sprchy.

Karel pak chvilku stál nad odhozeným prádlem a s potěšením do sebe vstřebával její tělesnou vůni, stoupající v teplém vzduchu.

Ženské dělají chybu, že se před milováním sprchují, uvažoval. Ale to jim nikdo nevysvětlí. Dělají to po staletí.

Otočil se, aby si vybalil košile a prádlo z kufříku a naskládal je do polic ve skříni. Pak se začal také pomalu svlékat. Sako Burberry’s pověsil na ramínko a flanelové kalhoty pečlivě vyvěsil pomocí speciálního kalhotového závěsu, který zde samozřejmě nemohl chybět. Triko a spodky s ponožkami, to vše čpící potem nashromážděným za dobu dlouhého putování, také složil a nacpal do igelitového vaku. Pak vešel nahý do koupelny a oblékl se do huňatého koupacího pláště s velikým zdobným písmenem F na kapse. Visel tu ještě jeden takový plášť. Do toho se zabalí Veronika, až se vybatolí ze sprchy.

„Jsi tu?“ křikla na něho.

„Samozřejmě, miláčku.“

„To byl nervák, co?“

„Zatracený merlin,“ řekl. „Zatáhl nás sem on.“ Řekl to jakoby nic, skoro ledabyle. A hned, jak to řekl, si uvědomil, že udělal chybu. Poprvé si jeho rýpnutí nevšimla. Teď ano.

Mlčela a odpověděla až po několika vteřinách, velmi studeně. „Bez něho bychom spali někde v zastrčené uličce jako skrčenci v autě.“

„Já to tak nemyslel.“

„Vyletělo to z tebe.“

„Já nic nemyslel. Jen jsem řekl, že nás sem přivedla gépéeska, a to je pravda.“

„Vidíš? Zase začínáš tu pitomou malichernou hádku.“

Zatracená svinská gépéeska, pomyslel si. Jiný chlap by ji vyhodil z okna. Já jsem velkoryse strpěl, aby si ji vzala s sebou. Neřekl jsem ani slovo proti tomu krámu. No a teď jsem jen řekl, že nás gépéeska zatáhla do hotelu Frenesis, tečka. Merlin od těch podvodnických filmařů.

„Ne. Nic nezačínám,“ pokusil se obnovit smír. „Už se o gépéesce nezmíním. Nikdy.“

„Karle…“ řekla výhružně. „Stop! Reset! Obrátíme list!“ Ze sprchového kouta slyšel jen šumění vody. Ozvala se až za chvíli. „On mě znal,“ řekla. „Kdo? Nicholson?“ Ze sprchy zazvonil smích.

„Ale ne Nicholson. Ten legrační Azzarri, co o sobě říká, že je lidský řezník.“

„No jo znal. Tebe zná každý.“

Myslel to vážně i ironicky. Od té doby, kdy dostala hlavní roli v seriálu Byl jednou jeden dům, musela chodit na ulici zabalená do šátku a krytá černými brýlemi. Byla známá i před tím, ale to správné šílenství začalo až s datem zahájení seriálu. Zlobila se, že ji lidé obtěžují, a myslela to upřímně. Zároveň by ji ale ranilo, kdyby ji přestali obtěžovat. Kdyby si mohla troufnout jít nakupovat do Alberta bez černých brýlí.

Kdyby z ní byl no name, jako je každý druhý.

„Tady jsme v Itálii. Tady mě nemohou znát.“

„To dělají ty počítače,“ řekl. „Recepční mi taky říkal signor Mareš. Něco si přečetlo číslo a našlo si v registru majitele auta. Běžná rutina. A bude hůř. Anebo…“

„Nebo co?“

„Nás nabonzoval ten tvůj merlin.“

Prohlížel se v zrcadle. Měl kruhy pod očima a sedavé tváře. Hned nad etažérkou bylo kulaté zvětšovací zrcadlo. Naklonil se k němu a znechuceně couvl.

Vrásky. Jizvy po akné, póry zalepené špínou, některé zanícené.

Takhle nás vidí mladé holky, ty s dobrýma očima, uvědomil si.

„Oslovil mě jako Veroniku,“ řekla a nesmála se.

„Říkám ti, že to je trik. V Paříži u Maxima měli chlápka, který si zapamatoval každou tvář a každé jméno. A pak po letech tě uvítal, buďte vítána, madame Sekera! Dnes to svedou počítače.“

„Ten řezník…“

„To byl zaměstnanec hotelu. Dostal echo.“

„Ale…“

„Jinak to nemůže být, Veroniko. Je to logické.“

Příběh musí mít logiku, uvažoval. Také náhoda ji má. Nesnese nahodilost. Náhoda je kauzalita tak komplexní, že na povrchu nejsou její vazby vidět.

„Bylo to divné, když mi řekl Veroniko. Nic takového jsem nezažila.“

„No vidíš, všechno je někdy poprvé. Jako setkání s Nicholsonem.“

„Jsi protivný.“

„Nejsem. Copak jsi s ním už něco měla?“

„Ty jsi fakt protivný!“

Zavřela vodu a otevřela posuvné dveře sprchového koutu. Stála tam v oblaku páry jako rudá, dýmající a hodně naštvaná bohyně.

„Vypadáš báječně!“ zaradoval se a vztáhl k ní ruce.

„Jdi ode mě. Nesahej na mě. Řekla jsem ti, abys s tím nezačínal.“

„Já si nezačal, ty jsi začala koketovat s Nicholsonem,“ neubránil se.

Tak je to vždycky. Jakmile je nahrávka na smeč, hřích ji nevyužít. Pak by si člověk raději dal pár facek. Vztekle popadla ručník a začala se utírat. Tohle není nejlepší milostná předehra, napadlo ho. „No tak, Veru…“

„Nemluv na mě.“

„Podívej, jak je to tu krásné. Jsme tu spolu. Tam je Florencie, hned za tím oknem.“

„Jenže před tím oknem je nechutný žárlivý chlap. Nic jsem neprovedla. Nezavdala jsem žádnou příčinu, ani tu nejmenší.“

Řekla jsi mu „tak příště“ a tvářila ses, jako kdybys ho tam už napůl měla, blesklo mu hlavou.

Tak tohle říkat nebudu. To bych mohl rovnou balit kufr. A odjíždět, sám, zatímco ona by tu zbyla sama. Ne úplně sama. Sama s Nicholsonem.

Je to stará vysloužilá celebrita, opakoval si. Ostatně, tak se měl jmenovat ten film, co v něm Veronika měla hrát. Celebrity. Neznal jeho scénář, agentura Veroniku neseznámila ani s námětem. Scénáře dostávají k posouzení jen velké hvězdy. Ty si vybírají příběh. Celebrity místního významu na to nárok nemají. Pro ně je to zakázka, ber, neber.

Když z Celebrit sešlo, pohádali se. Křičel na ni, že je pitomá. Měla trvat na smlouvě a nebavit se s nimi bez papíru v ruce, řval na ni. Měla mu říct všechno? Karlovi se nedá vyklopit celá pravda. Bránila se, jak to šlo. Vyčetla mu, že jí nepřeje úspěch. Je třeba riskovat. Kdo chce vyhrát, musí si koupit los. Takže do toho šla bez smlouvy. Vysmál se jí. Jak dlouho si bude losy kupovat? Prosadí se jen tvrdým čelem.

To ovšem narazil. Veronika má víc než dostatečně tvrdé čelo, hlavně při srážkách s ním. Vysmála se mu. Jak se on prosadil na mezinárodní scéně? Stal se z něho druhý Kundera? Kdo o něm ví na západ od Chebu?

Tak to byla scénka!

Řekli si tenkrát hodně hnusných věcí. Celou noc to trvalo. Druhý den to vypadalo na rozchod. Nakonec přišli oba jakž takž k rozumu. Mír? Dejme tomu příměří. Půl roku to trvalo. Nakonec se rozhodli, že si udělají prázdniny. Oba jsou přetažení, unavení. Pojedou na výlet někam, kde je to krásné a kde je pohoda.

Na merlinu hledali nabídky. Bylo to fakt šikovné pédéáčko, ten merlin a Veronika s ním uměla dobře zacházet. Rozhodli se, podle něho, docela rychle. Pojedou do Florencie a tam se smíří, aby všechno bylo jako dřív. No a teď jsou tady.

První, na koho narazí, je Jack Nicholson. A ona? Záleží jí na vztahu? Ne. Může se z toho hnusáka zbláznit. Kdybych tu nebyl, už by mu vlezla do postele.

Ani bych jí to nemohl tak moc vyčítat. Co bych udělal já, kdyby na mě nastoupila dejme tomu Demi Moore a tahala mě do postele tak brutálně, jak to udělal Jack? Byla by to nevěra?

Už dávno přestal počítat, s kolika ženami byl v posteli. Stalo se mu několikrát, že se na něho zadívala nějaká žena, pozdravil ji, ona odpověděla. Dávala mu najevo, že se znají, ale marně pátral v paměti, odkud by to mohlo být. Pak se rozpomněl, třeba za hodinu za dvě nebo dokonce druhý den, tvář mu vyplula ze zapomnění, no ovšem, znali se z postele. Trapné a zábavné zároveň. Jednou přijde doba, kdy nějaké vyspání nebude mít žádný význam, jako dnes nikdo nedělá vědu z toho, že někdo jde s někým na kafe. Soulož nevytváří žádný vztah, je to jenom druh komunikace. Takže i kdyby se Veronika s Nicholsonem nakrásně vyspala, neměl by proč žárlit. Neuteče s ním. On si ji nevezme s sebou do Ameriky. Kdyby masturbovala a dívala se při tom na jeho portrét, byl by to důvod k žárlivosti? Snad k smíchu, ale k žárlivosti ne.

A stejně bych byl nasranej, kdyby mu dala, pomyslel si.

„Já vím. Promiň. Jenže nejsem odlitek z betonu. To víš, že žárlím. Proč? No protože tě miluju.“

Teprve teď si všimla nápisu na zrcadle. Byl už málo zřetelný, nová vrstva páry překryla písmena. Chvilku se na nápis dívala a pak se pomaličku ke Karlovi otočila.

„Tak dobře. Já ti toho Nicholsona odpouštím.“

To aby se člověk z těch ženských posral. Ona flirtuje s chlapem před mýma očima a odpouští mi. Měl bych jí pořádně nafackovat. Ale pak už by mi nedala tuplem.

Dotkla se jeho hrudi konečkem ukazováku.

„Jsi lepkavej. Smrdíš. Jdi taky do sprchy.“

Naklonil se, aby ji políbil. Uhnula.

„Chci voňavýho.“

Zacouval tedy do sprchového koutu a pustil kohoutek. Přimhouřil blaženě oči. „Super! Super!“ hulákal.

„Je to tady fakt moc hezký,“ křičela na něho. Škvírou se dovnitř sprchového kouta prodrala její vůně. To už na něho bylo moc a ztopořilo se mu přirození. Potěšilo ho to. Namířil si na něj proud sprchy.

„Jedeš… Kuš!“ řekl.

„Co povídáš?“

„Nic, já jen tak,“ odpověděl se smíchem.

„Je to tu strašně krásný. Myslíš, že tohle všechno je v ceně? Nebo budou chtít nějaký příplatek?“

„Je mi to jedno. Ať chtěj co chtěj. Stojí to za to.“

„Máš pravdu,“ odpověděla. „Tak dělej. Počkám na tebe v postýlce. Hoď sebou, nebo usnu!“

Tak to by ještě chybělo. Nejdřív policajti, pak idiot recepční otravuje s nějakým Trincim a lustruje si je přes kameru a počítač… On si dal přeložit, co si česky povídají! Do toho ožralej prasák a nakonec ještě spící panna. Musím ji držet při životě.

„Veru, chtěl jsem se tě zeptat…“

Neodpověděla.

Ze sprchy mě nemůže slyšet, voda dělá hluk. „Veroniko!“

Žádná odezva. Popadl tedy flakón s tekutým mýdlem a pořádně se namydlil, v podpaží a na přirození. Tady trochu přitlačil, aby obnovil opadající erekci. Podařilo se mu to velmi dobře. Bylo mu ve sprše náramně. Těšil se na Veroniku, na její objetí, na její vláčnou něhu. Hladil si přirození a představoval si, jak do ní vniká.

Nesmím to přehnat, pomyslil si. To bych to vymňouk, kdybych se odbyl ve sprše!

Přišlo mu to legrační a těšil se, že jí o tom bude vyprávět. Věnoval se tedy své hrudi, měl ji pěkně vypracovanou z posilovny. Záleželo mu na ní a měl rád, když ho po ní hladila. Jestlipak už je v posteli? Doufal, že ne. Představoval si ji, jak stojí u okna a dívá se na to nádherné město. On otevře dveře a půjde tiše k ní. Ne tak tiše, aby ji vylekal. Bude to jen hra, nebo spíš předehra hry, která přijde. Popadne ji za ramena a přitiskne k sobě. Bude se přes ni dívat na Dóm a pak bude hladit oba dómy na její hrudi.

Zafuněl a prudce po sobě roztíral růžovou pěnu.

Už to nebudu protahovat, sakra, tohle není k vydržení!

Smyl ze sebe pěnu a s trčícím údem vystoupil ze sprchového koutu a nahý a mokrý vešel do pokoje.

Byl prázdný.

6.

Veronika vyšla z koupelny zachumlaná do froté koupacího pláště. Byl huňatý, hřejivý, přitáhla si ho těsně k sobě, aby ji obepínal přes prsa a přes zadek. Měla to tak ráda před milováním, cítila se hubenější.

Zasmála se, když se rozpomněla na Jacka, toho starého satyra. Z úst mu páchl zkažený alkohol, jako by to byla popelnice, kam vylévali zbytky po nějaké pijatice. Vlasy a vousy měl slepené pomerančovou šťávou a ta kombinace ovocné vůně a alkoholického pachu byla prostě děsná. Hnusnej, to bylo jediné slovo, které dokázalo ve stručnosti a jednoduchosti vyjádřit podstatu dojmu, který z něho měla.

Jenže, co je to platné, i kdyby měl na sobě kaši z rozemletých shnilých kaprů a šaškovský nos na gumičce pověšený na čele, čišelo z něho sebevědomí chlapa, který dokázal posadit svět na prdel. Měl to v očích, v úsměvu a nic na tom, že mu z levého koutku úst šly maličké bublinky. Nedělal nic kvůli dojmu. Upadl na držku a smál se tomu. I kdyby byl desetkrát opilejší a poblil se a posral, pořád by to byl Jack Nicholson, který si šel třikrát pro sošku Oscara a tucetkrát na ni byl nominovaný. Nicholson, hnusný a ožralý, byl první hvězda nejvyšší velikosti, se kterou se potkala takhle nablízko.

Zdrtilo ji to. Měl to v sobě, otisk čtyřiceti vítězných let před kamerou.

Já těch let mám půlku. Vždycky jsem měla úspěch, uvažovala, už jako patnáctiletá holka, když jsem tančila jako hříbek v Lišce Bystroušce. Už tenkrát mě chtěl přefiknout kapelník a že jich bylo před ním i po něm, co by chtěli! Jenže i kdybych dostala Thálii a všelijaké ty jejich globusy a Zlaté Prahy, co je to platné. Teď, když viděla Jacka zblízka, jaksi mimo protokol, doslova v soukromí, uvědomila si, že to, co v něm je, není jen oslnivé, jen podmanivé. Je to zdrcující. Jako by v sobě měl atomovou bombu a ta světélkovala, nebo co vlastně ty bomby dělají, a to její světélkování zabíjí.

Tak trochu mě zabil, říkala si. Za chvilku vyjde z koupelny Karel, můj milý, pozorný, úspěšný, imponující manžel. Obejme mě a odtlačí k psacímu stolu, tomu krásnému stolu s koženou podložkou na psaní. Karel rád začíná milostné hry vestoje. Když má upito, někdy ztrácí soudnost a začíná si i tam, kde by neměl, v telefonní kabině v restauraci, v koutě průchodu, někde za dveřmi. Takhle je kdysi nachytal fotograf z Blesku. Zpod vyhrnuté sukně jí svítil zadek.

NEBOJÍŠ SE NASTYDNUTÍ, VERONIKO? ptal se titulek článku, ve kterém se obecenstvu sdělovalo, že Veronika Sekerová (35) chodí naostro, tedy bez kalhotek, a že to dělá od té doby, kdy j e vídána se známým spisovatelem Karlem Marešem (42). A to mohla být ráda, že nezveřejnili všechny snímky, které tam tenkrát v Savarinu fotograf stačil napráskat za ty tři vteřiny, které mu Karel nechal k výkonu práce, než z ní stačil vytáhnout přirození, zastrčit ho do poklopce a skočit po něm. Byla to tenkrát opravdu hustá příhoda a měla dva pozitivní důsledky. Veronika začala mít Karla doopravdy ráda, protože byl poprvé spontánní, divoký a rozhodný, tedy už žádný Pan Přesný a Pan Opatrný. No a ona dostala dva týdny nato hlavní roli v seriálu Byl jednou jeden dům. Kvůli tomu, že si to rozdala v kamrlíku na smetáky ve vinárně Savarin a nechala se u toho vyfotit? Nebo proto, že měla talent a charisma a profesionalitu a zkušenost a krásu a podmanivost a ještě To Něco Navíc?

Usmála se a pohladila dlaní desku stolu. Tentokrát to nebudou hliníkové štafličky, na kterých se sušily špinavé hadry na podlahu. Bude to deska stolu, který byl jistě tak drahý, že by ho nepořídila ani za cenu nábytku z jejího někdejšího půdního bytu v ulici Ve Smečkách. Opře se o její hranu zadkem a bude Karla dráždit stehnem v rozkroku. Tak to má její milý rád.

No a Jack, ten je tady někde poblíž, pod stejnou střechou.

Zachvěla se, když si to uvědomila. Je to tak. Ona s Karlem má pokoj ve stejném hotelu jako Jack Nicholson. Krubnerka se zblázní, až jí to v šatně jen tak mezi řečí poví. Bydleli jsme v druhém patře a Jack v prvním. Měl vztek, že máme lepší výhled, bude vyprávět. A Krubnerka řekne, jaký Jack? No přece Nicholson, odpoví ona a udiveně se na ni podívá pohledem číslo osm, vyjadřujícím podiv nad něčí nedovtipností. A kdo to zatáh, ty snad, zeptá se Krubnerka a ona odpoví, že všechno zařídil Karel.

Ale vážně, kdo to zatáhne?

Krubnerka má pravdu. Tedy, bude mít pravdu, až se s Karlem vrátíme do Prahy a já zase pojedu do robotárny a vrátím se do té šatny zasmraděné vystydlým kouřem, Krubnerka hulí a má z toho šedivou pleť a smrdí jí vlasy, kdo to zatáhne?

Ten teplajzník Roberto nás sem pustil a neříkal nic o tom, kolik tu stojí nocleh.

Hotel není pro všechny, jen pro někoho, říkal ten srandovní Azzarri. Cena peněz není podstatná, to taky říkal. No a pak mlel něco o nějaké zkoušce. První zkoušku jste splnili, řekl, jste uvnitř, a ne venku. No a teď jsou v pokoji číslo sedm a chystají se na milování. Znamená to, že splnili druhou zkoušku?

Kdo ji splnil, já, nebo Karel? Nebo snad oba?

Padla na ni tíseň.

Budu dělat blbou, řekla si. Vždyť to všechno zavinil Karel. Ať si to vylíže a zaplatí. Kdyby bylo po mém, řekli bychom, spletli jsme si hotel, jedeme jinam. To on si vymohl, že tu bydlíme.

Pokývala hlavou, aby se přesvědčila, že tak to je, a ne jinak.

Bylo jí najednou v pokoji těsno. Obešla tedy stůl a pokusila se otevřít okno, to nádherně vyleštěné okno vroubené šlahouny vistárie, za kterým byla vidět Florencie, město starobylé už v té době, kdy ta legrační tlusťoška Libuše vylezla na skálu na Vyšehradě a povykovala tam něco o slávě, která hvězd se dotýká. Co ta mohla vědět o slávě, co mohla vědět o hvězdách!

Páčka byla zaseklá, okno nešlo otevřít.

Jako v Americe, tam taky mají blokovaná okna kvůli klimatizaci. Zkusila se nadechnout.

Zmocnila se jí nějaká divná úzkost, a pokoj, ještě před chvilkou až zbytečně rozlehlý, jí připadal horší než sklep u babičky Trnkové v Liběchově. Zdálo se jí, že je v něm málo vzduchu. Šla tedy ke dveřím, aby je pootevřela a pokusila se vyvětrat.

Byly zamčené.

Rozhlédla se, aby našla hotelovou kartu. Ten teplajzník Roberto ji držel v pravé ruce a říkal „bude se vám tu líbit, je to jeden z našich nejlepších pokojů“, když tak podivně otočil hned potom, co ho zavolal jeho šéf pan Třinci. Kartu převzal Karel. Kam ji dal? Nejspíš ji položil na uvážlivě vybrané místo, kde bude po ruce a vždycky ji tam najdeme. Takhle Karel ukládal klíče od vily a od aut a od své motorky a ukládal i nářadí a vůbec všechno.

Takže nejspíš uložil i kartu.

Jenže kam? Do skříně, když tam ládoval ty svoje srandovní naskládané košilky?

Ztěžka oddychovala. Rozvázala si pásek, který poutal koupací plášť. Vzduch jí příjemně ochladil tělo, jenže to nebyl čerstvý vzduch.

Třeba je jedovatý. Třeba měl Karel pravdu a tohle je Červená krčma, jak o ní vyprávěl. Natáhnou dovnitř hosty a pak je zabijí. Dají je sežrat prasatům.

Nebo dokonce je snědí sami a mají najatého lidského řezníka pana Azzarriho.

Podívala se na dveře koupelny. Karel za nimi funěl a prskal.

Když otevřu, vyvalí se na mě pára a udusím se úplně, napadlo ji.

V panice se rozhlédla po místnosti. Nahoře v koutě zahlédla něco lesklého. Nejdřív si myslela, že je to nějaká konzole, ale jaká konzole by mohla být v koutě?

Byl to objektiv, uvědomila si.

Chtěla na Karla zavolat. Otočila se ke dveřím, zamávala bezmocně pravou rukou, levou ukázala nahoru do kouta. Pak se otočila. Nic v koutě nebylo.

Přestaň blbnout, jsi horší než ta Krubnerka, pokárala se. Jenže to ji nezbavilo tísnivého pocitu.

Úplně bláznivě přiskočila ke skříni a otevřela ji. Spatřila police a na nich vyrovnané Karlovy košile, vedle nich komínek spodků a spořádaně vyskládané ponožky. Pan Pořádný, až si půjde lehnout do rakve, pořádně ustele pod hlavou a papírové boty si vypucuje, pomyslela si.

Otevřela druhou část skříně. Byla prázdná. Na tyči visela ramínka a čekala, až si na ně pánové pověsí saka a dámy svoje šaty.

Zadní část skříně byla dělená. Bezděky vztáhla ruku a přitlačila. Sama nevěděla, co ji to popadlo, jen tak to zkusila.

Zadní část skříně se otevřela a uvolnila průchod do nějaké temné místnosti. Vzpomněla si na komoru na smetáky ve vinárně Savarin. Hned si ale uvědomila, že se dívá do vnitřku další skříně.

Nejdřív se lekla a pak se rozesmála.

To je přece normální, to v hotelích bývá. Někteří hosté si přejí dvoupokojové apartmá. Anebo nějaká diskrétní dvojice si najme sousední pokoje a pak, v noci, když všichni spí, hupky dupky, otevřou spojovací dveře a vlítnou na věc. No a tady jsou spojovací dveře maskované nábytkem. Šikovné a romantické.

Jaképak to tam asi je?

Vlezla do skříně a prošla na druhou stranu.

Pokoj byl laděný do tmavomodré a bílé barvy. Byl o něco menší, měl zkosenou jednu stěnu a koupelna vstupovala do jeho prostoru. Slonovinově bílý lak zdobil postel, skříň, křesla i psací stůl s židlí. Ani tady nechyběla ta obrovská plazmová obrazovka vsazená do stěny.

To je zvláštní, napadlo ji. Roberto říkal, že se uvolnil pokoj, a tenhle je prázdný.

Je to banda podvodníků, tihle hostinští a hoteliéři a celá ta banda lidí z turistického byznysu. Na celém světě jsou stejní. Koukají z vás rvát prachy a budou lhát a kalit vodu, jenom aby zvedli ceny.

Karel bude zuřit, až mu to povím, pomyslela si a přistoupila k maskovací skříni.

Průchod byl zavřený.

Pokusila se spojovací dveře otevřít. Byly zaseknuté nebo zamčené, nešlo s nimi hnout. V panice se otočila ke dveřím na chodbu. Určitě byly také zamčené.

No a jsem v pytli. Teď už mi nezbude než počkat na lidského řezníka Azzarriho, aby mě kuchnul, vyvrhnul a rozporcoval.

Kráva se bourá. Jestlipak lidský řezník taky říká porcování lidského těla bourání?

Jseš úplně pitomá, pokárala sama sebe. Takový nápady. Nadávala si, aby se zbavila strachu. Pak vlezla do skříně a zabubnovala ze všech sil. „Karle! Karle!“ křičela.

Dveře skříně se za ní zavřely a uslyšela klapnutí kovové západky. Teď jsem opravdu v loji.

Co když teď na Karla zrovna skáče vrah, hází mu strunu na krk a rdousí ho? Jack má dost prachů na to, aby si najal mafióza. Zabíječe, nějakého Lucu Brassiho, jak se to psalo v Kmotrovi. Potom si pro ni dojde a znásilní ji.

Poblije mě u toho a já se pobliju taky, říkala si.

Zase zabušila.

V černočerné tmě se jí dělala světelná kola před očima. Začala se dusit. Před chvilkou jí bylo těsno, proboha, kéž by mi bylo teď tak těsno jako před chvílí! Vzpomněla si na Kill Billa a na Umu Thurman, jak ji zahrabali zaživa a ona se vybourala pěstmi z rakve. V kině se Veronice dělalo špatně a nemohla se na tu scénu dívat. Teď ji prožívala naplno.

„Karle!“

Oslnivá záře ji udeřila do očí a Karel tu byl, nahý a mokrý, popadl ji za ramena a prudce ji vtáhl do jejich růžového pokoje. Bylo na něm vidět, že je vyděšený.

„Jak ses tam dostala? Cos tam dělala??“

Pan Slušný ztratil nervy, napadlo ji. Já řvala tam dole, on řve tady nahoře, co se to s náma děje? Třásly se jí ruce. Najednou jí to přišlo strašně nespravedlivé. Ona se vylekala, jí se stala nepříjemnost, nehoda a on, místo aby jí podal ruku, na ni řve.

„Tohle si nech,“ zasyčela. „Takhle se mnou nemluv. To si vyprošuju. Nadávej si těm svým žárovkám.“

Karlova první žena byla účetní v továrně na žárovky.

Sotva to vyslovila, uvědomila si, že překročila čáru, kterou si mezi sebou namalovali. On mi nenadával, on jenom řval. A co horšího, porušila dohodu. On se nebude navážet do ničeho, co má za sebou ona, a oplátkou ona nechá v klidu jeho. Výlety do minulosti končí v blátě a oba, on stejně jako ona, už poznali špíny života dost na to, aby se dokázali držet na suché stezičce.

Strnul.

Měla bych se mu omluvit, napadlo ji. Ruce se jí třásly čím dál víc a měla pocit, že jí zmrzly rty.

Když otevřu pusu, rozbrečím se. A to nechci. To nesmí být.

Omluva, to by byl návrat na výchozí čáru. Byly by na té lajně vidět nějaké šlápoty, nebo přinejmenším otisky špiček. Ty by se vrátily tam, kde mají být. Jenže slzy, to by byla kapitulace.

Všiml si toho a obličej se mu změnil v latexovou masku, jak ji dělají maskéři. Dovedou to moc dobře, obličej není k rozeznání od opravdového. Až na to, že se nehýbe.

Ten jeho se trochu pohnul.

Karel pootevřel ústa, spíš odhrnul rty, takže viděla jeho pevně stisknuté zuby. Dýchal zhluboka a vzduch mu svištěl v nozdrách. Otočil se a odpochodoval do koupelny. Strhnul z věšáku obrovský froté ručník, zmuchlal ho do koule a utíral se. Pozorovala ho otevřenými dveřmi. Nikdy ho neviděla takhle se utírat. Vždycky postupoval metodicky. Utíral se do ručníku postupně. Začal shora, od obličeje. Utřel si ho krajním pruhem ručníku a pak ručník posouval, aby na každou část těla přišel suchý pruh. Měl to dobře vypočítané. Ať to byl velký, nebo malý ručník, vždycky mu vyšel tak, aby jeho polovina vyšla na utření nártů a pak tou druhou suchou polovinou přešel na záda. Veronika se o tom jednou zmínila před svou kamarádkou.

„Zrovna tak píše ty svoje romány,“ řekla kamarádka. Závistivá Nána, závidí mi, že jsem sbalila Karla Mareše, pomyslila si tenkrát, ale později, kdy opravdu přečetla skoro všechny Karlovy romány, uznala, že kamarádka má tak trochu pravdu.

Všimla si, že teď je to jinak.

Karel se utírá ručníkem stočeným do koule, to je špatné znamení.

Otočila se k oknu a pozorovala Dóm. Najednou jí připadal protivný, nepřátelský, odpudivý jako velký zmuchlaný ručník. Celé to město bylo hnusné.

Odvrátila se od okna a přemýšlela, jak z toho ven, jak podat Karlovi ruku, mile a elegantně, aby ji přijal a stiskl a nevychýlil ji z rovnováhy.

Vtom se zadívala do kouta a vykřikla. „Co je zase?“ zavrčel z koupelny Karel. „Tam je kamera!“ ukázala prstem.

Vykoukl z koupelny. Třel se opravdu silně, měl hruď červenou. „To není kamera,“ zavrčel. „To je čidlo,“ řekl mrzutě. „Viděla jsem objektiv,“ trvala na svém. Zkoumavě se na ni díval. „Co je to s tebou?“

„Já se strašně polekala,“ řekla a udělala k němu krok. On se ani nehnul.

Dál nechoď, pokárala se.

„Já se taky lek. Vykouknul jsem a ty nikde.“

„Ty dveře,“ pohodila hlavou ke skříni, „se zabouchly. Samy od sebe. Nešly otevřít. Vůbec.“

„Historie je tvůj osud,“ řekl a pousmál se.

No konečně. Ledy tají.

„Jsem z toho všeho vyjančená. Policajti. Idiot recepční. Ten řezník.“

„Lidský řezník,“ připomněl jí a zvedl prst. Teď už se opravdu usmál.

„Najednou na mě všechno padlo. Přestalo se mi tu líbit. Mám pocit, že to nebude příjemný výlet.“

„Neříkej to. Vylekala ses, já to chápu.“

To říkal vždycky. Já to chápu. To znamenalo, že jsem úplně vedle a že mě musí přesvědčit.

„Mám pocit, že sem nepatříme. Ze nás tady nechtějí a že jsme se vnutili.“

„To je nesmysl. Udělali jsme si výlet do Florencie a bydlíme ve Florencii. Co je na tom divného? Nikam jsme se nevnutili. Prostě jsme přijeli.“

„Není to hotel pro nás. Tohle jsou jasné hvězdy v počtu osm. To není naše kategorie. Už nemusíme do dvou. Jsme pětihvězdičková sorta. Jenže nepatříme do hotelu, kde bydlí Nicholson.“

„Myslel jsem, že jsi z něho celá pryč,“ rýpnul do ní. Pomalu šel ke skříni, k té prokleté skříni, ovšem k její neprokleté půlce. Vytáhl spodky a košili a začal se oblékat.

Přešly ho choutky, chvála bohu, napadlo ji. Sama už neměla na milování ani pomyšlení. Přešla ke své tašce, kterou měla položenou na rozložitém zavazadlovém stolku, a vytáhla z ní červenou igelitovou tašku od Espritu. Večer si taky uložím prádlo do skříně. Teď na to nemám náladu.

Ne, večer chci být někde jinde.

Celá pryč z Nicholsona?

Snad ji chtěl opravdu bolestně dloubnout. Pokud to zamýšlel, střelil vedle.

„Je to idol,“ pokrčila rameny. Pak se sehnula, aby si navlékla kalhotky. „Taky bys byl vedle, kdyby ti Michelle Pfeifer šeptala, že si to chce s tebou rozdat.“

„To ti šeptal?“

„To víš, že jo, co jiného?“

Pečlivě ukládala ňadra do podprsenky. Pozorně sledoval ten ženský rituál. Trochu zalitovala, že se nepokusil ho přerušit a že strpěl pokračování procesu, který odsunul milování někam na neurčitě vzdálenou dobu.

A na jiné místo.

„Byl bys celý vedle,“ popíchla ho.

Oblékal na sebe košili a pečlivě ji zapínal, začal u krku a pokračoval dolů, jeden knoflík po druhém. Většina chlapů to dělá halabala, začnou jednou tam, jindy zas tam. Pan Přesný nikdy na žádný knoflík nezapomene.

„Zaprvé se to nestalo,“ řekl.

„Ale mohlo by! Michelle určitě jezdí do takových hotelů, jako je tenhle.“

„Kdyby tu byla, do postele by mě netahala. A i kdyby jo,“ protáhl přemýšlivě. „Tváříš se mlsně.“

„Netvářím. I kdyby jo, jako že se to nemůže stát, cítil bych se blbě. Ona je osmivězdičková a já pětihvězdičkový, v nejlepším případě.“

„Jsi chlap se vším všudy.“

„Kdybych byl instalatér nebo řezník…“ Slovo „řezník“ mu přišlo na jazyk úplně automaticky. „Lidský řezník!“ připomněla.

6 –i

„Prostě, kdybych byl no name, plavčík na pláži nebo automechanik, proč by ne, sakra? Jenže my už nejsme jenom nějaký chlap a nějaká ženská. Jsme profese plus chlap a profese plus ženská. U ženských to asi není tak důležité, ale u chlapů je to podstatné.“

„Takže jsi ješitný a zamindrákovaný,“ řekla, zapínajíc si podprsenku.

„Vůbec ne. Jenom realistický.“

„Ty bys na Pfeiferovou vlezl, kdybys byl plavčík, ale jako pan spisovatel ne, protože ona má víc hvězdiček než ty. Chápeš, jakou blbost jsi řekl?“

Nedráždi hada bosou nohou, napadlo ji. Uklidnil se, a buď ráda, že už je po všem.

Jenže ji nějak těšilo ho popichovat. Namíchlo ji, že zavedl rozhovor tímhle směrem. Mluví o sobě jako o pětihvězdičkovém spisovateli, jenže ono to platí o ní taky. Je pětihvězdičková herečka, a kdyby se vyspala s Nicholsonem, taky by to nebylo rovný s rovným. On by si to prostě udělal v mase obrostlém docela pěknou ženskou. Lidský řezník by mohl to maso vypreparovat a všít mu ho do jiné pěkné ženské a bylo by mu to jedno. Spal by s masem, ne s osobou své vlastní kategorie.

Byla mu vděčná, že už se ovládá a že na její špičkování neodpověděl stejným tónem. Usedl na židli od Bussandriho a navlékal si ponožky.

„Buď ráda, že na žádnou nelezu,“ ulomil hrot žertem. „Však víš dobře, jak to myslím.“

Je chytrý. Hozenou šipku v letu chytil a hodil zpátky. Teď je na mé straně hřiště. Nejlíp udělám, když ji odkopnu do autu.

„Náhodou,“ řekla důstojně, „jsme oba osmihvězdičkoví. Já hraju hlavní roli v nejsledovanějším seriálu a jsem na obálce minimálně jednoho barevného časopisu každý týden. No a ty jsi nejprodávanější autor, přednášíš tvůrčí psaní na univerzitě a dělají s tebou sáhodlouhé rozhovory. Ještě žádná herečka nevydělávala tolik jako já a žádný spisovatel neměl takové honoráře jako ty. Jaképak hvězdičky? Máme jich oba po osmi!“

„Ano,“ řekl, „ale v Česku. To všechno u nás v Česku. Ano, tam jsme osmihvězdičkoví, to je pravda. Jenže ten tvůj Nicholson je osmihvězdičkový všude, kam přijde. Třeba na Zambezi.“

„Tak vidíš, že jsi ješitný!“ neodpustila si.

„Ješitný?“ usmál se. „To ty chceš odsud odejít, to ty říkáš, že sem nepatříme. A víš proč? Protože tě velký Nicholson tahal do postele a ty moc dobře víš, jak to myslel. Ze tě bral jako řezivo. On je osmihvězdičkový všude a ty tady nemáš hvězdičku žádnou, zrovna tak jako já.“

Bác, a mám to. Kdybych měla doma hada, občas by mě štípl. Kdybych měla tygra, občas by mě škrábl. No a holt mám doma chytrého chlapa a ten mě štípne a škrábne tam, kde to nejvíc bolí.

„Jedna nula vedeš,“ řekla.

Vůbec ne vážně se zamračil.

„Neber to tak. Jsme na tom stejně, úplně stejně. Mluvím za nás za oba. Máš pravdu, nepatříme sem. Víš co? Nabídli nám ubytování a my tu přespíme, zůstaneme tu do zítřka. Počkáme na toho Trinciho. Odpočineme si. Zítra si najdeme jiný hotel dole ve městě. Taky to tam bude hezké a budeme to tam mít blízko na Piazza della Signoria. Nedorozumění se vysvětlí a my se zítra přestěhujeme.“

„Venku je povstání!“

„Pojedeme jinam,“ řekl Karel. Byla jsi někdy v Sienně? Ta je možná ještě hezčí než celá Florencie. Budeme se mít celý týden dobře. Teď se půjdeme podívat do města, na spaní nemám už ani pomyšlení. Jak jsi na tom ty? Je to špatný nápad?“

„Jako skoro každý tvůj nápad je i tenhle výborný. Uměla bych si představit ještě lepší…“ dodala rozmarně.

„Ten si necháme na potom.“

Oblékli se. S kartou samozřejmě nebyly žádné starosti, Karel ji schoval pod košile. A v rohu pokoje nebyla žádná kamera, jen obyčejné čidlo poplašného zařízení, které červeně zamrkalo, když zachytilo pohyb. Když se otočila, uviděla za oknem Florencii, už zase přívětivou, zářivou, s pupkem Dómu uprostřed. To, co Karel navrhl, bylo rozumné. Ano, to je výhoda mít chytrého chlapa. Někdy sice ta jeho chytrost bolí, ale ve výsledku výhody převažují nad nevýhodami.

Oblékli se a vyšli na chodbu. Napadlo ji, že hádka je osvěžila možná víc než by to dokázalo milování. Mnohem víc? Milování by je neosvěžilo, po něm by nejspíš usnuli. Odložená radost je dvojnásobná radost. Až se večer vrátíme, všechno napravíme a pak můžeme spát až do božího rána.

Výtahem sjeli dolů, prošli chodbičkou do recepce, která byla zase pustá jako předtím, když sem přijeli a vyšli na dvůr. Veronika se lekla, protože nikde neviděla jejich subaru. „Tony ho odvezl do garáže. Ten blonďák s patkou.“

„Ten bentley a ferrari tu stojí.“

„Není to ferrari, je to lambo. A stojí tu, protože tu stojí. A my najdeme někoho, kdo nám řekne, kudy se jde do garáže, kde stojí náš subáč.“

Pořád to v ní bylo, ta nervozita, ta nejistota.

Hvězdičky se jí motaly hlavou. To, co říkal, bylo logické a přesné. Jenže ona cítila ve vzduchu ještě něco navíc. Jako kdyby ze starobylých stěn hotelu čišela nějaká hrozba nebo výzva. Byla docela ráda, že už nevidí černou multiplu toho pana Azzarriho, s jeho hnusnými poznámkami a žertíky na téma lidský řezník. Byla jí nepříjemná i vzpomínka na to černé auto a zdálo se jí, že vůz vrhl na budovu stín.

Budova nebyla zvenčí zdaleka tak honosná jako uvnitř. Stodola, to byl její první dojem, když sem na nádvoří vjeli. Napůl zbořená. Silo, možná tu byla někdy nějaká dílna nebo dokonce továrna. Architekta sem nepustili. Stavby s přesně vyváženými proporcemi jsou tam dole, tady se stavělo od oka. Podle šilhavého oka. Stavba jí teď připadala jako nemocnice, ne-li hospic nebo dokonce márnice nebo patologie. Měla dvě patra a táhla se po hraně vršku spadajícího do údolí jako nějaký obranný val. Třeba ten divný tvar má nějaký účel, stavba za dávných dob sloužila jako tvrz. Karel jí vyprávěl o dávné Itálii, rozdrobené do městských států, které mezi sebou ustavičně válčily. Bohaté šlechtické rody s historií táhnoucí se až do antických dob si stavěly vlastní armády. Byla to malá vojenská tělesa, čítající stovky, nejvíc tisíce mužů. Tehdejší války byly spíš pouliční rvačky, zato byly na denním pořádku. Každý dům byl více či méně opevněný. Hradby byly stejně všední bezpečnostní opatření, jako máme zámek na dveřích a zabezpečovací elektroniku.

Po levé straně měla budova věž, která ji o jedno patro převyšovala. V ní byl zabudovaný i výtah, kterým se dostali do druhého patra, kde složili v pokoji číslo sedm svoje věci. Na jednu jedinou noc. Na pravou stěnu navazovala budova další, postavená kolmo na její osu. Ze dvora nebylo vidět, kam až budova sahá na druhé straně. Když sem přijížděli, viděli jen hradbu a věž.

Když se otočili, spatřili park. Z místa, kde stáli, nedovedli odhadnout rozlohu pozemku. Zeď s černou bránou mizela v houštinách a nedalo se odhadnout, kde končí nebo kde se lomí.

„Musím někoho sehnat,“ řekl Karel.

„Mohli bychom jít do města pěšky.“

„Je to odsud do centra daleko,“ namítl. „Byli bychom mrtví únavou dřív, než bychom na Piazza della Signoria došli.“ Kývl hlavou tím směrem, kde ústila do nádvoří cesta dlážděná hodně ošlapanými deskami z narůžovělého mramoru. „Pojď, někoho najdeme a zeptáme se.“

Zamířili tedy na cestu, která podle všeho mířila na terasu, odkud byla vyhlídka na město. Když došli až na úroveň věže, Karel se úkosem podíval nahoru. „Copak?“ chtěla vědět Veronika.

„Nic. Najednou mě napadlo, že by něco mohlo z té věže spadnout.“

„Taky se tu necítíš dobře!“

„Byl to jen takový pocit,“ řekl, spíš zabručel, jako by litoval, že něco řekl nahlas.

Takhle zblízka věž opravdu vypadala hrozivě. Možná to byl pozůstatek obranné tvrze z dob středověku anebo z ještě starší epochy. Zdivo bylo důkladné, takže to opravdu nejspíš byla pevnost. Proč jinak by se lidé se stavbou tak lopotili? Věž jistě nesloužila jako rozhledna.

Cesta se lomila vpravo a ústila na prostranství upravené jako geometricky přesná renesanční zahrada. Budova tu tvořila veliké písmeno L, přičemž příčná budova navazovala rovnou na hradbu. Mezi růžovými keříky se někdo procházel.

Byla to žena oblečená do romanticky splývavých sametových šatů s kulatým bílým límečkem. Vážně kráčela mezi růžemi, pod levou paží držela nějakou knihu v koženém obalu a dívala se směrem k městu. Když zaslechla jejich kroky, zastavila se, ohlédla se po nich a pozorně si je prohlížela.

„Ta nevypadá na zahradnici,“ podotkla Veronika.

„Bude vědět, kde je garáž,“ řekl Karel. Veronika se zastavila a Karel kráčel dál.

Byla to žena asi čtyřicetiletá, jak ji Veronika odhadovala, hodně dobře udržovaná. Měla moc pěknou pleť, takovou mívají Angličanky. Říká se, že je to tím slaným vzduchem. Vlasy měla plavé, až na ramena a ještě níž, ostříhané tím trapným způsobem, že vypadají jako rozcuchané a přitom jsou upravené. V Praze jsou jenom dvě tři kadeřnictví, kde tohle dovedou pořádně, uvažovala Veronika. Je fakt, že té ženské to celkem sluší.

Dívala se na Karla. Šel k té ženě rázně a sebevědomě. Trochu napřímil ramena, jak by ne, panáček se musí před blondýnou naparovat. Najednou, když k ní došel na deset metrů, ramena mu spadla.

Něco té ženě řekl, ona mu odpověděla, on pokýval hlavou, horlivě jako školáček, ještě něco řekl a vracel se k Veronice.

Mimoděk zavrtěla malinko hlavou.

To jsem zvědavá, co z něho vypadne.

„Víš, kdo to je?“ vyhrkl, když se k ní vrátil. „To je Rowlingová.“

„Ta Rowlingová?“ zeptala se Veronika. „Ano. Harry Potterová Rowlingová.“

„Hm. Víc mě zajímá, kde je garáž,“ zavrčela Veronika. „Kdo ví, co je to zač. Jen vypadá jako Rowlingová. Nejspíš to bude uklízečka.“ Karel ji neposlouchal. Byl z toho setkání očividně rozhozený. „Kde je ta garáž?“ zeptala se ho podrážděně. „Tam,“ řekl zmateně. „Kde, tam?“

„Musíme to obejít,“ brebentil. „Je to v tomhle baráku,“ kývl bradou k budově, která stála napříč hlavní ose, „jenže z druhé strany.“

„Ta má taky osm hvězdiček, ta Rowlingová,“ podotkla Veronika. „Jestli je to Rowlingová.“

Dívala se na něho a všechny vnitřní antény se v ní naježily.

„Jsi z ní celej pryč.“

„Já? Vůbec ne. Jenom je to… zvláštní pocit. Ty jsi taky civěla na Nicholsona jako na Ježíška.“

„Podle tebe jsem mu chtěla vlézt do postele.“

„Nic takového jsem neřek!“

„Ale řek.“

„Nicholson ti řek, abys mu dala. Rowlingová mi řekla, kde je garáž. V tom je velký rozdíl.“

„Haló…“ ozvalo se za nimi.

Otočili se. Joanne Rowlingová se k nim blížila, usmívala se a mávala. „Odpusťte, nechci zdržovat,“ řekla, když k nim došla, „ale nejste vy náhodou ti dva noví hosté?“

„Ano,“ řekl Karel.

„Jmenuji se Rowlingová,“ řekla ta žena a podávala mu ruku, právě tak, jak to vyžaduje anglická etiketa. Dáma volí, zdali chce podat ruku, nikoli pán. „Joanne Rowlingová.“

„Ovšem,“ vyhrkl Karel. „Jsem Karel Mareš. To je moje žena Veronika Sekerová.“

V angličtině to znělo „Sekera“, samozřejmě.

„Jsem potěšena,“ řekla spisovatelka upjatě a jemně se uklonila s tváří vlídnou jako kbelík ledu. Obrátila se zase ke Karlovi.

„Slyšela jsem, že jste Čech. No ano, Češi. Znám Čechy. Vy přece mučíte děti v klečových lůžkách. A o Velikonocích bijete ženy.“

„Víte, ono je to všechno hodně jinak.“

„Jaké je vaše povolání?“

„Moje žena je herečka. Já jsem spisovatel.“

„Skutečně?“

Veroniku nevnímala. Prostě se na ni nedívala. Chovala se, jako by byla jen vzduchový sloupec.

„Mého muže nebudete jako autora znát,“ řekla Veronika. „To ovšem nevadí. Já vás taky neznám.“

„Cože? Copak neznáš Harryho Pottera?“

„Harryho Pottera samozřejmě znám. Paní Rowlingovou také znám. Ale vy nejste paní Rowlingová, viďte?“

„Prosím tě, Veroniko, nebuď…“ řekl Karel česky.

Veronika se usmívala s osmihvězdičkovou převahou.

„Víte, paní kolegyně, my to nikomu nepovíme. Jsme tady náhodou, zabloudili jsme ve Florencii a přivedla nás gépéeska. Nabídli nám, že tu můžeme přespat. Nic nám není do toho, kdo jste a kdo je pan Azzarri, co si hraje na lidského řezníka. Nikomu to nepovíme.“

Žena se po těch slovech podivně změnila. Rysy tváře jí samozřejmě zůstaly. Změnila však držení těla. Ramena jí povisla. Knihu v koženém obalu vytáhla zpod paže a ruku spustila podél těla. Vypadalo to, že se za ni stydí a že by ji nejraději pustila na zem, jenže styděla se ji zahodit. Z očí jí zmizel ten přezíravý pohled a nejisté těkala z Karla na Veroniku a zpátky.

„Jak jste to poznala?“ zeptala se Veroniky. Teď se změnil ve vzduchový sloupec Karel.

„Je to instinkt. Léta dřiny,“ smála se Veronika.

Vrtěla hlavou.

„Vy Joanne znáte? Viděla jste ji někdy osobně?“ zeptala se Veroniky. „Ne.“

„Já ano. Pracovaly jsme na té roli čtvrt roku. Já u ní bydlela. Tyhle šaty,“ zatřásla cípem kabátku svého kostýmu, „jsou její. Tu knihu mi taky půjčila. Je strašně nudná, víte? Ale snažím se ji číst, abych byla autentická.“

„Copak je to za knihu?“ řekl Karel. Žena mu ji podala. Otevřel ji a strnul. „Co je?“ zeptala se Veronika.

‚Kafkovy šlépěje,“ řekl Karel. „To je ta antologie, ve které mi zveřejnili povídku.“

„Sbírka současné evropské prózy. Té nejlepší,“ dodala Veronika. Žena si ironického tónu nevšimla, Karel ano. „Kde jste k tomu přišla?“

„Dala mi ji Joanne.“

„Joanne Rowlingová čte antologii, ve které mi vyšla povídka?“ ujišťoval se Karel. „No tak čte, co je na tom,“ řekla Veronika nevrle. „Je to přece divné, nemyslíš?“

„Něco musí číst.“

„Neřeknete to na mě, že ne?“ naléhala žena.

„Co?

„Že jste to na mně poznali.“

Veronika a Karel se na sebe podívali.

„Jak se jmenujete? Doopravdy.“

„Waverly,“ řekla ta žena. „Waverly Cromartie.“

„Proboha, Waverly Cromartie!“

„Vy mě znáte, paní Sekera?“

„Ne, opravdu ne.“

„Já jsem ale hrála v mnoha filmech. U nás v Anglii jsem známá herečka. Ale dnes se anglické filmy ve světě málo uvádějí. Dřív je v Americe dabovali, ale dnes už je nechtějí vůbec. Nejde už o jazyk. Jde hlavně o děj. Oni říkají, že anglické příběhy nechápou.“

„To je proto,“ řekl Karel, „že v Americe chodí do kina hispánská mládež. Ta plní většinou kasy.“ Listoval knihou. „Tady mám povídku. Přeložili ji jako The Ultimate Dispute. V tom je ta potíž.“

Karel nabyl sebejistoty. Už mockrát někomu vysvětloval, jak mu přeložili název jeho povídky Rozepře mezní.

„Nechápu,“ řekla Waverly Cromartie.

„Název povídky je středověký právní termín. Lidé se ve středověku často přeli o meze svých polí. Meze se zajišťovaly různými způsoby. Mezními kameny, samozřejmě. Jenže ty se daly přestěhovat. Dělalo se i to, že chytili kluka a na mezi ho seřezali a on si pak do smrti pamatoval, kde ta mez je.“

„No ano,“ řekla mu Cromartie a hned se obrátila na Veroniku. Ta tu byla její partner. O nějakého spisovatele s přihlouplou povídkou neměla zájem. „Takže to na mě nepovíte?“

„Komu bychom to měli povídat“ usmála se Veronika s pokrčením ramen. „No přece Quentinovi.“

„Tarantinovi?“

„No jistě. Hraju Rowlingovou v jeho Celebritách. On bere všechno strašně doopravdy, rozumíte? On chce, abych byla Rowlingová. Je to cvok. Chtěl by, abych napsala další díl Harryho Pottera. Nikdo nesmí poznat, že nejsem Joanne! Kdyby se dozvěděl, že jste mě prokoukla na první pohled, byl by schopný zrušit kontrakt.“

„Můj muž to nepoznal.“

„To je dobře,“ řekla Waverly a vděčně se na Karla usmála. Pak si všimla, jak se ti dva Češi na ni dívají. „Co se děje?“

„Nic, nic,“ řekla Veronika.

„Ten Nicholson, kterého jsme potkali nahoře,“ řekl Karel, „to je taky herec?“

„Nicholson je herec.“

„Dobře,“ odsekl netrpělivě. „Jen jestli je to herec Nicholson, nebo herec, který hraje Nicholsona? Jeho dvojník?“

„Ten je pravý,“ řekla rychle Veronika. „Jak to můžeš vědět?“

„Poznám to. Na Waverly jsem to taky poznala.“

„Jack je pravý,“ řekla Waverly. „Aspoň si to myslím.“

„Proč si to myslíte?“

„No… on je takový opravdový. Hrozně chlastá a je sprostý. A jde hned na věc. Johnny je taky pravý, myslím.“

„Který Johnny?“

„No přece Depp,“ řekla Waverly Veronice.

„Počkat, počkat…“ řekl Karel. „Tady se točí Celebrity?“ ptal se Waverly a obrátil se k Veronice. „Ty tvoje Celebrity?“

„Měla jsem v nich hrát, když se ten projekt chystal v Praze,“ vysvětlovala Veronika Angličance. „Jenže pak ho zrušili. Neměla jsem smlouvu, nezaplatili mi ani korunu. Tedy, ani euro. Ani penny,“ dopracovala se postupným upřesňováním k anglické měně.

, a oni tě sem zatáhli,“ řekl Karel. „Tím pédéáčkem. Tím merlinem.“

„Koho máte hrát, Veroniko?“ chtěla vědět Waverly. „Víte, vy mi nikoho nepřipomínáte. Nevypadáte jako…“

„Jako kdo?“

„Jako nějaká celebrita.“

„My nejsme celebrity,“ řekl zprudka Karel.

„Nezačínej s tím,“ řekla Veronika. „Nezačínej zase… přední.“

„Jak, zase?“ Karel přešel do češtiny. „Jaké zase?“

„Nech toho.“

„Nechci, aby z tebe dělali vola. V Praze tě tahali za nohu a nezaplatili ti, protože jsi neměla smlouvu. A sem tě zatáhli tím svinským krámem.“

Waverly nechápavé sledovala jejich dialog, kterému nemohla rozumět ani slůvkem, ovšem z tónu jí bylo jasné, že nejde o žádné cukrování.

„Nech toho. Já nic nehraju, žádnou roli mi nikdo nenabídl a já nic nevzala. Vyspíme se a půjdeme dál. Nenechám se utáhnout na vařené nudli. Fakt ne.“

„Já tě viděl, jak ti zasvítilo v očích, když jsi slyšela o Tarantinovi.“

„On má Quentin divné nápady,“ řekla Waverly a smála se. „Rád si s lidmi hraje, víte? Zkouší, co snesou. Říká tomu lámací zkoušky.“

„Na lámací zkoušky se můžu vysrat,“ řekl Karel.

„Nech toho!“

„Neřvi na mě. Už toho mám po krk. Já tu dělám vola.“

„Chováš se tak,“ upřesnila Veronika česky.

„Tys to věděla, že Tarantino přestěhoval ten svůj cirkus sem.“

„Nevěděla.“

„Nevěřím ti. Lžeš.“

Chvilku se na něho zuřivě dívala.

„Já… nevěděla. Chtěla jsem se… tady ve Florencii… smířit. Jsi hnusnej. Hnusnej. Už tě nechci nikdy vidět.“

Otočila se a se zuřivým brekem utíkala po cestičce mezi záhony růží vroubenými složitě stříhanými krušpánky.

7.

Karel se díval za Veronikou a hněvem skoro drkotal zuby. Připadal si uražený a ponížený, zadupaný do země. Vztekle se obrátil k Waverly, která rozpačitě krčila rameny.

Vysvětlení bylo jasné. Veronika přilezla za Tarantinem do Florencie, aby si tu vyškemrala roli v jeho pitomých Celebritách. Nic mu neřekla. Věděla, že by jí to rozmlouval.

Musím pryč, rozhodl se. Tady nebudu ani minutu.

Vztekem se skoro dusil. Štítivě si prohlížel ruce. Celou cestu jsem v nich držel to svinské pédéáčko. Na něm Veronika našla Florencii, jako ideální místo pro výlet. Jako pitomec jsem hledal hotel. Prý, místa zájmu! Od samého začátku to byla bouda. V přístroji byla zakódovaná mapa, v ní trasa, vedla z Osnice až do Florencie, hotelu Frenesis.

Přesně tak, jak to chtěla, od samého začátku. Celou dobu jsem dělal kreténa. Držel jsem tu věc v ruce. Já ji držel v ruce!

Zuřivě si otíral dlaně o stehna.

Kde je ta svinská garáž, napadlo ho. Vezme si auto a odjede. Venku je nějaká bláznivá taliánská revoluce a všude plno policajtů. Je tam Rago s tím svým skříňákem. Policie přece nemůže jen tak něco zakázat a už vůbec ne někomu zakázat vycházení. Tohle není žádná Barma nebo Čína. Odjedu.

Mezi námi je konec. Pojedu pryč a ta svině ať si tu užívá s tím prasákem Tarantinem. Vztekem a ponížením se mu zhoupnul žaludek.

Zprudka kráčel po cestě, kterou sem přišli. Když se nadýchl, ucítil jemný parfém. Byla to vůně poněkud suchá, jakoby staromódní. Uvědomil si, že zavětřil nepravou Rowlingovou. Ušklíbl se. Veronika by řádila, kdyby to věděla! Nějaká Waverly Cromartie. To je mi jméno pro celebritu!

Obešel budovu a vydal se přes parkoviště dozadu, k zadnímu traktu komplexu.

Rozložitou budovu hotelu měl po levé ruce. Cesta klesala a budova mu teď připadala přísná, hrozivá. Cítil z ní pach plísně. Také křoviny, které měl před sebou, už nebyly udržované. Byly to nějaké divoké keřové fíkusy, měly pitvorně pokroucené větve připomínající napřažené paže lesních skřetů.

Cesta míjela roh uctivým obloukem, ovšem ne moc táhlým. Tudy bentley rozhodně neprojede, uvědomil si.

Fíkusy po něm natahovaly ruce. Ještě chvilku a vytrhnou se z kořenů a skočí po něm. Nebo ten barák spadne a zavalí ho, moc solidně nevypadá. Anebo se mu rozestoupí země pod nohama a vyšlehnou z ní plameny.

Já tu nevydržím. Musím pryč co nejdřív, nebo chcípnu. Cesta klesala a oblouk mířil do otevřených vrat v suterénu budovy. Černé kyklopské zdivo zpevňovalo svahy kolem cesty. Šel dál, až vstoupil do otevřených garážových vrat. Byla to kupodivu moderní, široká roleta poháněná motorem. Garáž byla rozlehlá, vyplňovala prostor pod celým příčným křídlem budovy. Zvolna sestupoval po nepravidelně tesaných kamenných dlaždicích, které byly v pravidelných rozestupech střídány nevysokým pruhem úzkých podlouhlých kamenů. Dával pozor, kam klade nohy, aby neuklouzl. Z otevřených vrat táhl podivně nahořklý pach. Karla napadlo, že takhle nějak páchne dech nějaké hodně velké mrtvé šelmy. Nesmysl. Mrtvá šelma nedýchá.

Sel pomalu, takže si jeho oči stačily zvyknout na sedavé osvětlení prostory.

Podlaha byla také kamenná a ve vchodu do ní byly vryté široké, naštěstí mělké žlaby, patrně vytlačené obručemi kočárů, které sem zajížděly. Když se na ně díval, Karel pochopil, k čemu jsou ty příčné kameny – sloužily jako opora pro kopyta koní.

Prostora měla plochý strop, podepřený v rozestupech asi třímetrových kulatými sloupy. U paty byly otřískané, nahoře měly zdobné hlavice. Těžko soudit, k jakému slohu náležely. Rostlinné motivy se střídaly se zvířecími, a věru že obličeje zobrazovaných potvor měly daleko do přívětivosti.

Garáž byla skoro prázdná. V její vzdálené části, někde tam, kde čelo budovy splývalo s hradbou, stálo několik vozů. Byl tu porsche cayenne, vedle něho černý hummer a kousek dál se krčilo jakési futuristicky tvarované vozítko, snad nějaký model vozu smart. Jeho subaru nikde nebylo vidět. Blonďák Tony ho asi zastrčil někam dozadu za sloupy. Karel věnoval pozornost jinému autu, které stálo uprostřed garáže, přímo v ose vchodu předkem ven. Byl to fiat mul tipla, tedy velmi běžné levné auto. Ovšem kola měl nýtovaná s nízkoprofilovými pneumatikami. Karel odhadoval, že ta čtyři kola dohromady mohla stát víc než celá multipla. Černá skla v kabině naznačovala zvláštní záliby majitele a sdružené xenonové reflektory taky nebývají součástí výbavy automobilů pro pekaře a instalatéry. Karel tedy šel blíž, a když ustoupil trochu stranou, uviděl podivný znak a nápis Macelleria Azzarri, Via Lunga, 32, Firenze.

No ovšem, to je auto toho lidského řezníka, jak o něm vyprávěla Veronika.

Když si na ni vzpomněl, udělalo se mu mdlo. Teď bych na ni rád lidského řezníka poslal. Ozval se svistivý zvuk. Zařízl se mu do nervů, až se musel zachvět.

Zpoza vozu vyšel muž asi tak starý jako Karel, ovšem s vráskami mnohem hlubšími. Však byl pořádně vychrtlý, s tváří tak kostnatou, že mu uši trčely na stranu jako by to byly otevřené dveře do podkrovního bytu. Byl celý v bílém, tedy měl na sobě bílé plátěné kalhoty a bílé triko a na hlavě bílou čepičku, na prsou mu visela zástěra z bílé gumy. Z téhož materiálu měl galoše.

V jedné ruce držel ocílku a v druhé měl řeznický vykosťovací nůž, s pěkně prohnutým ostřím. Ostří přiložil na ocílku a dlouhými pružnými pohyby ho začal brousit.

Karel pochopil, že je to lidský řezník Azzarri.

„Dobrý den,“ pozdravil ho. „Neviděl jste prosím garážmistra?“

„Garážmistra?“ podivil se pan Azzarri. „Aha, vy myslíte Tonyho.“

Karel pokrčil rameny. Ovšem, toho blondýna.

„Tony jako Mario,“ řekl. „Potřebuju, aby mi vydal auto.“

„Viděl jsem, jak zajíždí s nějakým stříbrným vozem tam dozadu,“ máchl Azzarri svým vykosťovákem na opačnou stranu, než kde stál porsche s hummerem. „Najdete ho asi v jídelně.“

„Garážmistra v jídelně?“

Azzarri se smál.

„Tohle je rodinný podnik, signor Mareš. Garážmistry a podobné pagliacciones najdete ve velkých hotelích. Tady dělá každý všechno.“

„Vy mě znáte?“

„Byl jsem uvědomen o vašem příjezdu, že přijdete vy a signora Veronica. Hotel Frenesis si potrpí na rodinné poměry. Každý dělá všechno a každý zná každého. Je to vybraný hotel, signor Mareš, pro světovou klientelu. V dnešním světě,“ vzdychl, rozhodil ruce a vykosťovací nůž se zablýskl v šeru, „žijeme v prostředí anonymity. Ano, signor Mareš, anonymita je to, co nás rdousí. Proto je třeba se sbližovat a poznávat a navazovat pouta, pokud možno taková, která se nedají rozvázat. Znáte snad něco smutnějšího než rozervané pouto?“

„Jak se to vezme,“ podotkl Karel pochybovačně. „Záleží na tom, jaké pouto máte na mysli.“

„Třeba pouto k nějaké osobě. Pouto, které vás váže s vaší milovanou bytostí. Potkal jsem vaši paní. Je velice krásná.“

No, teď mě k ní zrovna nic nepoutá, pomyslil si hořce Karel.

„Pořádně jste ji vyděsil,“ podotkl, aby ho trochu zpražil.

Azzarri přestal brousit vykosťovací nůž a jeho vlídná tvář prodělala bleskovou přeměnu do masky ublíženého úžasu.

„Já a vyděsil?“

„Legráckami o lidském řezníkovi. Když si je dala dohromady s vaším černým autem, byla z toho celá pryč.“ Azzarri se opět usmál.

„Můj milý signor Mareš. Ach, ty ženy! Kdybych já vám řekl, že jsem lidský řezník, copak by vás to mohlo vyděsit? Jen mi povězte, vyděsil byste se?“

„Vyděsit, to je možná silné slovo.“

„No tak vidíte. Vezměte si jako příklad tento nůž,“ nastrčil Karlovi prohnuté ostří přímo před oči. „Pozorujte jeho čepel a teď si představte, jak zajíždí do tkáně. Je to nůž určený k vykosťování.“

„Já vím,“ řekl Karel ponuře. „Je to vykosťovací nůž.“

„Nůž jede a tkáň se otevírá a obnažuje kost. Bílá barva v rudé, copak to není nádhera? Bílou barvu zvolili naši předkové za symbol nevinnosti. Obnaž své kosti a potom,“ máchl nožem ve vzduchu jako dirigent taktovkou, aby orchestr udělal dramatickou pauzu, „potom teprve jsi nevinný, odevzdaný a potom tě Bůh miluje a spolu s tebou všechny, kdo jsou na aktu obnažení přítomni. Věřte, že je to akt nejvyšší upřímnosti, ve kterém jdou všechny nepatřičné myšlenky stranou. Ano, zůstává jen jediná, mířená přímo k cíli.“

Zase pohyb nožem, tentokrát přímo vpřed.

Hrot se zarazil na šíři dlaně od Karlovy hrudi.

Azzarri se zasmál.

„Neuhnul jste, a to se mi líbí, signor Mareš. Spisovatel, viďte? Vyznáte se v řeznických nožích, a také to je dobré. Je špatné, když se spisovatel nevyzná v tom, co píše, a jen tak klade slova vedle sebe a pořádně neví, co znamenají. Ale vždy je kolem nás mnoho nového a nepoznaného a je třeba jít vpřed a hledat a zkoušet. Spisovatel, toť objevitel. Koneckonců, stejně jako řezník.“

Karel zafuněl.

Ten chlap je zcela jistě blázen a Veronika je pitomá, že se nechala tímhle šaškem vytočit. Chytrá, nebo pitomá, to je jedno. Skoncoval s ní.

Byl dokonce rád, že si může s pitvorným mužíkem popovídat. Uvolňoval se. Nemusel myslet na ponížení Veronikou.

Kristepane, ještě ráno jsem ji viděl voňavou a nahou. Veronika ve sprše. Kyprá a hřejivá.

Už ji nikdy nebudu objímat.

Azzarri se na něho potutelně díval a bříškem palce pravé ruky přejížděl ostří.

Jako by mi četl myšlenky. Obnažuje lidské kosti? Dostane se lidský řezník až na mozek?

Spisovatel by měl umět nahlédnout až do mozku. Jenže to nesmí být kretén jako já, který se nechal oklamat vlastní ženou.

Oklamat. Ponížit.

To přece není možné, aby mě takhle chtěla zadupat do země, napadlo ho.

Vyčítal jí, že tancovala kolem těch Američanů bez smlouvy a nechala se napálit. Teď‘ to vypadalo, že napalovačka pokračuje. Když to prasklo, naštval se.

Jenže tady v garáži je chladný vzduch. Šero. A srandovní řezník si tu brousí nůž.

Kristepane, vždyť se zas tak moc nestalo.

Vybavoval si, co mu o Celebritách říkala. Má to být velmi realistický projekt. Podívaná nového typu. Všechno doopravdy, do důsledků, reálnější než ve skutečnosti. Přelom v dějinách kinematografie.

Mluvilo se o Tarantinovi?

Snad ano. Nebyl si tím jist. Často pouštěl jedním uchem dovnitř a druhým ven to, co mu Veronika s velkým nadšením říkala.

Ano, nic se nestalo. Měla pravdu v tom, že nikomu nic neslíbila. Jsou tu v hotelu a stráví tu jednu noc. Pak odjedou.

Ledaže by odjeli hned. Pryč z hotelu, do kterého je nalákala nějaká podvodná naprogramovaná gépéeska.

Půjdu za Veronikou a navrhnu jí, abychom odjeli. Hned teď. No a uvidí se, jak zareaguje. To bude volba. Buď já a odjezd, anebo nějaký Tarantino s projektem, na který nemá smlouvu.

Je to podvodný projekt. Nějaká Waverly hraje Rowlingovou, vždyť je to směšné.

Tu Rowlingovou, která dala herečce Kafkovy šlépěje s jeho povídkou.

„Říkal jste, že ten Tony má klíče od mého auta?“

„Najdete ho v jídelně,“ přikývl Azzarri. „Chystá oběd. Jsme rodinný podnik. Každý dělá všechno. Úplně všechno.“

Naposledy bodl a řízl do vzduchu, jako by si chtěl vyzkoušet, jak se nůž bude chovat při skutečném vykosťování. Potom ho opatrně vsunul do koženého pouzdra připevněného k opasku, hodně pomalu, jako by se bál, že by se při prudším pohybu ostří mohlo otupit.

„Jděte tudy,“ ukázal Azzarri.

Karel se vydal určeným směrem. Po chvilce se kolem zešeřilo a ze tmy už bylo slyšet jenom: Svist… svist… svist…

Z temnoty se vyloupla stříbrná hmota jeho subáče. Vzal za kliku. Auto bylo zamčené. Jistě také ochrana proti terorismu, aby nějaký Usáma neskočil do auta pana Mareše, nenapěchoval ho semtexem a nevyhodil do povětří Dóm.

Najdu toho Tonyho, rozhodl se Karel, vezmu od něho klíče, najdu Veroniku a odjedeme odsud.

Do těch myšlenek se mu vetřel zvukový vjem broušeného nože.

V tu chvíli ho poprvé napadlo, že se bojí. To, co by chtěl sám sobě vysvětlit jako protest proti nesolidnímu chování pana Tarantina, je vlastně útěk.

Což samozřejmě byl naprostý nesmysl. Jakýpak útěk? Nebyl k němu žádný důvod.

Pokračoval tím směrem, jaký mu prve naznačil ten Azzarri. Po krátkém hledání opravdu našel východ, který vedl do chodby, jak se zdálo, vlámané do skály. Na stěnách bylo vidět hluboké vrypy primitivních nástrojů dávných dělníků, kteří tu doslova v potu tváře vylamovali tvrdou horninu, po kousíčkách, kbelík narubané horniny za den. Bylo jich dost a měli času habaděj, napadlo Karla.

Chodba, jak se zdálo, se víceméně držela osy hlavní budovy. Zprava do ní ústilo úzké točité schodiště se stupni tak silně ošlapanými, že ztrácelo pomalu nárok na to zvát se schodištěm, a zvolna nabývalo statutu skluzavky. Stěny chodby i šikmé stupně schodiště se leskly v záři lamp, odpudivě technických baněk sevřených mřížkou přišroubovanou ke kamennému podloží. Do zdi bylo zapuštěné silné kovové madlo. Věru že ho bylo zapotřebí, na některých místech se ho Karel musel usilovně přidržovat, jako řetězu na vysokohorské túře.

Výstup trval velmi dlouho a Karel pochopil, že se dostal přinejmenším do prvního patra. Zhluboka oddychoval, když konečně stanul na rovné podlaze. Schodiště ho přivedlo do široké chodby, zato velmi nízké, dlážděné cihlami sestavenými do zubatých linií, jak je to ve velkém k vidění na náměstí Cl Kampo v nedaleké Senně. Chodba se táhla určitě po celé délce hlavní budovy, na jejím konci by se Karel dostal k výtahům. Na konci, na kterém stál, vedla k širokánským dvoukřídlým dveřím. Působily by majestátně ve větším prostoru. Tady, v nízké chodbě, vypadaly nepatřičně, jako by je sem někdo přenesl z jiné stavby a násilím je sem vecpal. Ve skutečnosti tomu tak jistě nebylo – byly vsazené do kamenných zárubní, které nahoře navazovaly na trámovou konstrukci malovaného stropu. Byly zřejmě dubové, dřevo zčernalé věkem, hodně rozeschlé. Dveře by se možná rozpadly, kdyby nebyly prostoupené taktéž černými železnými hřeby a šrouby. Ve výši ramen dobře vzrostlého muže měly dvojici zámků, s klikami ve tvaru grifů, těch podivuhodných bytostí, které jsou napůl lev a napůl orel. Dveře byly zamčené.

Karel se tedy vydal chodbou, osvětlenou jen maličkými podlouhlými okny. Teď si je vybavil v paměti, pozoroval je, už když zaparkoval a vystoupil z auta. Cestou se díval na malovaný strop. V místech, kde do chodby vešel, byly na stropě především rostlinné a zvířecí motivy, květy se tu schovávaly ve složitě tvarovaném a ornamentálně poskládaném listoví. Někde v třetině se tu a tam objevila pitvorná zvířecí tvářička a nakonec to byly i lidské obličeje a postavy. Měnily se i barvy. Poněkud váhavě vztáhl prst po tlačítku výtahu. Nějak podvědomě se obával, že se odkudsi ozve páně Robertův hlas oznamující, že z bezpečnostních důvodů je zdviž zablokována také a je tedy nutno použít schodiště, které, bohužel, a správa hotelu se omlouvá, je zazděno.

Nestalo se tak, výtah fungoval, přijel, otevřel se Karlovi a dovezl ho dolů do recepční síně.

Roberto byl u svého pultu a telefonoval. Nicméně zaznamenal Karlův příchod a úklonem hlavy mu dal znamení, že se mu hned bude věnovat.

„Prosím, signor Mareš? Čím mohu posloužit?“

„Potřebuji klíč od svého auta,“ řekl Karel. „Je zamčené v garáži.“

„Bezpečnostní důvody.“

„Chápu, všude je plno teroristů,“ podotkl Karel suše. „Jenže já a moje žena chceme odjet.“

„To není momentálně možné, signor Mareš „Bezpečnostní důvody?“

„Giustamente, přesně tak.“

„Kdybych si potřeboval vzít z auta kartáček na zuby,“ řekl Karel a docela slušně se mu podařilo zadržet vztek někde vzadu v mysli, aby se neprodral do úst a na jazyk, zkrátka, přes zuby, „také bych narazil na bezpečnostní opatření?“

„Jistě ne. Váš klíč má u sebe garážmistr.“

„Vím, má ho pan Tony.“

„Tony bude potěšen, že si pamatujete jeho jméno, signor Mareš..“

„I vy si pamatujete moje jméno, Roberto.“

„To je moje povinnost. A také je mou povinností vám obstarat klíč.

Nevím, kde se momentálně Tony zdržuje. Není jenom garážmistr, má mnoho rozmanitých úkolů.“

„Vím.“

„Zabývá se přípravami na oběd.“

„Kde?“

„Nevím, pane.“

„Sežeňte mi ho.“

„Jistě,“ řekl Roberto. „Tak rychle, jak jen to půjde. Neznamená to, že to bude rychle, chápete? Doba je složitá, vymknutá z kloubů.“ Přivřel oči a pozvedl ruce dlaněmi vzhůru, ‚frego, odeberte se do svého pokoje. Nechám vám klíč od vozu nahoru dopravit. Mějte strpení, signor Mareš. Jsme jako jedna velká rodina a v rodině platí zásada, že si její členové snaží vzájemně vyhovět.“

Ze začátku to tak nevypadalo, padouchu, že mi chceš vyhovět, pomyslel si Karel.

„Dobrá,“ řekl, kývl mu na pozdrav a zamířil k výtahu.

Napadlo ho, že by v pokoji mohl potkat Veroniku.

Co udělám, když tam Veronika bude?

Zabiju ji. Měl jsem si tomu Azzarrimu říct o nůž, napadlo ho. Byla to taková ta hravá myšlenka, jakou se lidé rádi zabývají, protože uvolňuje ventily.

Tak znovu, co udělám, když tam Veronika bude?

Dám jí prostor. Jestli je nějaké vysvětlení, logické a uspokojivé, tak ven s ním. Je to na ní. Musí jasně říct, jak to, že se tu teď najednou ocitli v hotelu, kde se točí film zahájený v Praze.

Adrenalin v něm opadal.

Výtah ho unášel vzhůru a každým metrem se Karlovi před očima přesněji zhmotňovala vidina pokoje číslo sedm, ozářeného její přítomností. Veronika bude ležet na posteli, jen v prádle nebo dokonce nahá a bude na něho čekat.

Zná ho. Má ho přečteného. Ví, že se do pokoje vrátí. A ví, jak nejlépe odlamovat hroty. Otočí k němu hlavu a usměje se. Pak se to odbude beze slov.

Vyšel z výtahu a zamířil ke dveřím pokoje. Vsunul kartu do slotu, počkal, až se rozzáří zelená ledka, stiskl kliku a vešel.

Do prázdného pokoje.

Zklamání mu sevřelo útroby. Zavřel za sebou. Jazýček zámku měkce zaklapl. Pak Karel přešel po pružném koberci až k oknu a podíval se dolů na zahradu. Shůry pozoroval geometrické obrazce renesančně řešené zahrady. Ani jediná lidská postava nenarušovala jejich řád.

Obrátil se ke skříni. Zadumaně k ní přešel, otevřel ji. Tady někde byl ten průchod, kterým prošla Veronika a zaklapla se ve vedlejším pokoji.

Tentokrát průchod nemohl otevřít.

Přešel tedy do koupelny, vymočil se, pak si umyl ruce a chvilku pozoroval svoji tvář. Jako kluk se díval do zrcadla a pátral po stopách mužnosti. Mám vystouplé lícní kosti? Črty rozhodnosti kolem úst? Energickou bradu? Bylo to marné vyhlížení v pusté krajině pubertálního obličejíku, kde jen červené vimrle s bílou čepičkou hnisu tvořilo jakž takž zajímavý útvar.

Zajímavost. Obličej musí být zajímavý. Po čtyřicítce si každý může za to, jak vypadá.

Opláchl si obličej, vrátil se do pokoje a tak jak byl oblečený, lehl si na postel a spojil ruce na břiše. Roberto slíbil, že mi nechá klíč dopravit do pokoje. Nemělo smysl někam chodit.

A třeba se Veronika vrátí. Kam by šla? Ven z areálu ji nepustí, z bezpečnostních důvodů. Může se nanejvýš procházet po zahradě. Jakpak je asi veliká, ta zahrada?

Zavřel oči a propadl se do spánku jako do husté melasy, do spánku beze snů, do toho druhu spánku, kdy se probouzejí vnitřní síly organismu a s vykasanými rukávy se pustí do zápasu s únavou nashromážděnou ve všech zákoutích duše. Únava je jako písek, ráda sedí v očích a lepí je k sobě, ale zrovna tak se dovede usadit v závitech mozku a brání pak svištivému provozu na dálnicích inteligence.

Probudil ho nějaký zvuk.

Otevřel oči a chvilku si musel uvědomovat, kde se vlastně nalézá. Ano, jsem v pokoji číslo sedm, v hotelu Frenesis ve Florencii, a čekám, až se z procházky vrátí moje žena Veronika Sekerová.

Vstal.

Uvědomil si, že ho probudilo zaklepání. Otevřel dveře.

Čekal, že před nimi bude stát Tony s klíčem od auta v ruce.

Bylo to další zklamání do série. Veronika nečekala v pokoji a Tony nečekal na chodbě. Karel nevrle zavrtěl hlavou. Pak se podíval na zem.

U nohou mu ležela hotelová kódová karta. Někdo na ni napsal černým fixem číslo jedenáct. Zamyšleně ji zvedl. Dotkl se černého písma prstem. Pigment se přenášel na prst, číslo se dalo smazat.

Jen blázen by na kódovou kartu psal číslo pokoje, uvažoval Karel. Když se host odhlašuje z pokoje, karty vrací a recepční je vymaže a překóduje. Každý si pamatuje číslo svého pokoje. A nikdo si na kartu číslo nepíše.

Pokoj číslo jedenáct.

No tak dobře, je to vzkaz. Nesmyslně ho napadlo, že kartu někdo poslal Veronice. Nějaký chlap, aby jí dal pokyn, kam má jít, aby se s ním mohla vyspat.

Neblázni, řekl si Karel. Žárlivost je mimořádně odpudivý druh blbosti. Vždyť o tom píšeš povídky a romány! I povídka Rozepře mezní je vlastně o žárlivosti. Waverly říkala, že ji nudila. Jestlipak ji přečetla Rowlingová? Mohla ji zaujmout. Spekuluje o hranicích uvnitř nás. Každý si vytyčujeme hranice. Možná není nic důležitějšího v našem životě než právě tato činnost. Nejsou pevné, posouváme je, měníme a přitom se snažíme zachovat řád. To je tragédie života.

Tragédie?

Třeba je posouvání hranic jediná zábavná činnost v životě.

To, co jsme považovali za neměnné, se dá posunout, převrátit na hlavu. Rowlingová třeba není takové neviňátko, za jakou se veřejně vydává. Podle toho, co se o ní píše, sedí doma, manžílkova ženuška, a spisuje tlusté svazky o čarodějnickém učni Harrym Potterovi. Nevěřím na magii, zato věřím v Boha, opakuje při každé možné i nemožné příležitosti. No a pak souhlasí s tím, aby Tarantino našel její dvojnici a vycvičil ji tak, aby od pravé Rowlingové nebyla k poznání.

Proč na to přistoupila? Má to zapotřebí?

Třeba mi kartu poslala ta Waverly, napadlo ho. Přičichl, jestli na ní neulpěla ta důstojná vůně. Waverly určitě používá stejnou kosmetiku jako Joanne.

Neucítil nic než plastik a možná nějakou živočišnou mastnotu.

Strčil kartu do kapsy, kartu od svého, či spíš jejich pokoje zasunul do náprsní kapsy košile a vykročil k výtahu. Ve druhém patře byly pokoje od jedničky do devítky, dvouciferné byly v patře třetím. Chodba se podobala té v druhém patře, jen koberec nebyl modrý, ale červený, v barvě pálené cihly.

Desítka, jedenáctka.

Díval se na zlaté číslice vsazené do hnědé plochy dveří z ořechového dřeva. Vsál do sebe vzduch. Pousmál se. Jestli je to pokoj Rowlingové, ucítí její vůni. Tady určitě.

Něco ucítil. Zpozorněl.

A bylo to tady, ten pach chlastu a potu a do té hnusné směsky závan příjemný, dívčí. Parfém Veroniky.

Vrazil kartu do slotu. Na chvilku mechanismus zablokoval, protože stiskl kliku dřív, než se rozsvítila zelená ledka. Po několikerém zalomcování dveře povolily a Karel vpadl dovnitř.

Pokoj byl zavalený cestovním haraburdím: veliké lodní kufry, některé naležato na zemi, jiné nastojato. Hromady špinavého prádla. Zablácené boty na podlaze. Zmačkaná kravata pověšená na lustřík z benátského skla, lustřík ve tvaru lilií, růžový s křišťálovými hruštičkami. Na posteli ležel Jack Nicholson a hlučně spal.

V koutě seděla zabořená do křesla Veronika, bílá v tváři, karmínové rty roztažené do drkotavého šklebu. Nohy měla přitisknuté k tělu a ruce měla zaťaté do pěstí.

Byla oblečená tak, jak ji viděl naposled, všiml si okamžitě Karel. Ne, tohle nevypadalo jako přistižení inflagranti, to věru ne.

Když Veronika Karla spatřila, vytřeštila oči, spustila nohy na zem a vztáhla k němu ruce.

Pokusil se udělat krok. Nešlo to.

Také Veronika chtěla vstát. Nadzvedla se a pak klesla zpátky do křesla. „Karle… Karle…“

Jeho fantazie spisovatele se rozběhla. Veronika je tu náhodou. Nicholsonovi se udělalo špatně. Má srdeční záchvat. Chtěla mu pomoci, jenže on umřel.

Nicholsonovo hrubé zachrápání teorii o milosrdenství vážně narušilo.

„Co se stalo?“

„Oni tu zabíjejí lidi.“

Vyprávěl jsem jí o Červené krčmě, vzpomněl si. Napadlo ho, že jí Nicholson dal napít nějakého dryáku a ona teď mluví z cesty. Přinutil se k úsměvu. „Mrtvoly dávají sežrat prasatům?“

Zavrtěla hlavou, prudce, ještě prudčeji. Strnula a zadívala se někam do zdi vedle Karla. Pak řekla tak tiše, že ji sotva slyšel: „Nedávají je sežrat prasatům, Karle. Oni ty mrtvoly jedí sami.“

8.

Hádka to byla prudká a zničující. Veronice se z ní udělalo špatně od žaludku. Měla pocit, že ji Karel zahnal do kouta.

Jak mu dokáže pravdu? Netušila, že se v tomhle pitomém hotelu točí Celebrity. Neměla s nikým nic smluveného. Na pédéáčku dostala nabídku Florencie. Proč ne? Florencie je špičková turistická destinace. Miliony lidí jezdí do Florencie. Jak mohla čekat boudu? To pédéáčko dostala od produkčního, od asistenta asistenta produkčního Velkého Tarantina. Osobně se nepotkala ani s Tarantinem, ani s Deppem, ani s žádnou další hvězdou. Zůstala úplně dole. No a když se po ní chtěli povozit, vycouvala. Tak to někdy chodí. Karel nemá tušení, jak to u takové velké produkce chodí!

Jenže, jak to vysvětlit tomu pitomcovi?

Bylo jí špatně, drtila ji únava a na nohou ji držel snad už jenom vztek. Ten projekt…

Kdyby s Karlem mohla být rozumná řeč. Tak například ty postelové scény. Dnes už je doba taková. Sex je dneska už v kreslených filmech o krtečkovi. Nic lidi tak nezajímá jako sex. Zvláštní věc. Vždyť to mohou mít doma každý den, když na to přijde, proč se o to tolik starají? Ovšem doba je taková, že se scény mají jet v reálu. Žádné „jako“, měly to být scény odvedené naostro, sliznice na sliznici. Karlovi o tom nic neřekla. V každém chlapovi vězí žárlivý pitomec. Postelová scéna? Sex naostro? Kristepane, kolik měl Karel před ní ženských a ona mu nikdy nic nevyčítala. Bylo by to směšné. Taky on nikdy nepátral, s kým si kdy začala. Co bylo před tím, než se potkali, bylo pro ně oba tabu. Ovšem potom, to bylo jiné. To se choval jak kohout na smetišti a hodně přísně si dával pozor, kdo se kolem Veroniky točí.

Nezahnula mu ani jednou po celou dobu jejich vztahu. Sex před kamerou? To není žádné zahnutí. To je práce, nic víc. Pravidelně chodila ke gynekologovi. Jaký je v tom rozdíl, sex před kamerou a prohlídka na gyndě?

Jen ve výběru nářadí, napadlo ji.

Jak byla unavená a nervózní, musela se tomu zasmát.

Kdyby byl Karel normální, zasmál by se spolu s ní.

Jenže on je žárlivý kretén. Jako každý chlap. Nepochopil by to. Ani ten fór, ani sex před kamerou. Tím si byla jistá.

Musím mu dát kopačky, tohle se nedá už dál snášet. Jeli jsme se do Florencie smířit, udělat tlustou cáru a zapomenout na všechno hnusné, co jsme si řekli. Udělali jsme si na to čas. A on to všechno zničil kvůli jednomu pédéáčku.

Prý je tu Depp. Kdepak asi je?

Třeba se s ním potkám. Co mu mám říct? Hi, Johny, já jsem ta Češka, která s tebou měla hrát v Praze? Jaká Češka, zeptá se lhostejně. Pak nasedne do svého lamba a odjede.

No, neodjede, protože venku je povstání nebo revoluce nebo občanská válka nebo co.

Třeba to bude jinak. Vždyť ten Nicholson se choval docela normálně. Byl hnusnej, to je fakt, jenže tím pádem i lidskej.

Chlap je lidskej, jenom když je hnusnej.

Ach jo.

Zahnula na boční cestičku, vydala se vpravo podél budovy, a teprve když obešla růžový záhon, namířila si původním směrem.

Dívala se na Monte Oliveto, na kopeček zeleného chmýří se šešulkou kostelíka svatého Víta.

Kdybych se měla ještě jednou vdávat, pak nejraději v takovém venkovském kostelíčku. Itálie by byla to správné místo. Jenže to byla vidina tak vzdálená, jako představa, že přijede Spielberg a nabídne jí hlavní roli.

Nebo Tarantino.

Teprve fyzické setkání s Nicholsonem jí připomnělo nepřekročitelnou propast, kterou ji jako herečku dělí od skutečného světového úspěchu. Viděla spoustu filmů, ve kterých Nicholson hrál a ve kterých hrály i jiné hvězdy. Dokonce hvězdy mnohokrát potkala na filmových festivalech, samozřejmě v Karlových Varech, ale taky v Berlíně a v Benátkách. Viděla lidi živé, z masa a krve, a přece byli neživí jako panáčci z Betléma vystavení o Vánocích v kostelní kapli. Chodili a mluvili a usmívali se a rozdávali autogramy – a hráli při tom naučenou roli.

Při rozhovoru s Nicholsonem ji zdrtila opravdovost toho chlapa jako lidské bytosti nebo dokonce jako živočicha. Smrděl. Je jako každý jiný chlap. Když se narodil, ječel a čural do plenek a všechno měl teprve před sebou a nikdo by nehádal, že se z toho vřeštícího tvora stane Ten Nicholson.

No a kde je on a kde jsem já, přemýšlela.

Byla pyšná na svoje dosavadní úspěchy. Ano, obsadili ji do seriálu a ten má teď největší sledovanost na všech českých televizích. V kritikách se píše, že lidi se na dívají na Sekerovou, hlavně na ni, a je jim celkem jedno, o čem seriál je. Hlavně že vidí Sekerovou. Dobře se to četlo.

Jenže to nemá žádný význam. Je to jen maličký stupínek k úspěchu, kterého nikdy nedosáhnu, přemýšlela. Její vystupování v zakázkách nemělo žádný význam. A k ničemu by nevedlo, ani kdyby nesešlo z toho Tarantinova projektu.

Zakázka. Rolička zaplacená líp než hlavní role v českém filmu. Paní nesu vám psaní. Tarantina by nikdy neviděla, scénu by natáčel nějaký asák asistenta režie.

Jeden takový asák jí dal na památku ten merlin. Ne o své vůli, samozřejmě. Bylo to oproti podpisu, s vědomím náčelníků. Snad jako odškodnění. Aspoň něco. Ale i ten jsem si nechala ukrást.

A ten merlin nás zavedl sem. Náhoda?

Karel má metodickou hlavu, třeba by to dovedl vysvětlit. Jenže to by musel mít klid. Jsme oba unavení. Jednáme jako janči. Potřebovali bychom se vyspat.

Měla bych si s Karlem promluvit.

Pak tu myšlenku zavrhla. Je to sobec, jako každý chlap. Neposlouchal by ji a kdyby, stejně by nepochopil, co říkám, a kdyby pochopil, pak špatně. Zblbnul, protože k ní chová majetnický vztah. Jakmile narazí na špetku jejího vlastního názoru, může se vzteknout.

Jako každý chlap.

Vzdychla a obrátila se k budově. Tady ze zahrady se nad ní tyčila mohutností tří pater s okny úzkými jak střílny, vroubenými zeleně natřenými okenicemi, se svou věží jako stvořenou pro věznění nebožáků. Odsud to bylo pyšné sídlo, posazené na pyšném kopci nad pyšným městem. Lidé, kteří ho postavili, jistě patřili mezi skutečné celebrity své doby. Ti se mohli kdekoli setkat s kýmkoli jako rovný s rovným.

Z druhé strany to byla dvoupatrová haluzna. Vypadá jako nádor, ano, to je to správné přirovnání. Je na ní něco živočišného. Jako by ji nikdo nepostavil. Narostla sama od sebe. Někam zapustila kořeny, do hlubin skály, která se táhne do údolí a tvoří podloží řeky Arno. Kořeny stavby berou vláhu z téhle bájné řeky. A živiny? Nejspíš z mrtvol.

Vzdychla.

Na smířenou jsme měli jet do Bechyně. Tam je taky hezky. A nejsou tam žádní Nicholsonové a Deppové, ani žádné nepravé Rowlingové.

Až na to, že nás merlin zatáhl do hotelu Frenesis. Nechtěl, abychom byli v Bechyni.

Chvilku čekala, jestli se Karel objeví. Šel pro auto. Třeba ho už objevil. Byla už rozhodnutá mu podat prstík na usmířenou. Ještě nevěděla, co mu řekne. Bude hodně záležet na tom, jak se on bude tvářit. Nakonec to ale dopadne dobře a smíří se.

Jako už mockrát před tím.

Šla zvolna. Slunce ji hřálo do zad a zahrada začala vonět. Vysoko nad hlavou se rozvřeštěl drozd usazený na okraji střechy. Pozorovala tu hlučnou tečku proti modrému nebi.

Ten nemusí mít žádné pitomé pocity před jiným drozdem. Jsou si všichni rovni.

I ten Nicholson je přirozený jako on. Inu, je to zvíře.

Mimoděk se usmála. Tuhle pitomost nemůže Karlovi sdělit. On musí mít všechno zaškatulkované do svého logického řádu. A Nicholson rovná se drozd? Ne, to by se vymykalo jeho chápání.

Obešla věž a vstoupila do budovy. Recepce byla, jak se dalo čekat, prázdná. Zamířila tedy k výtahu, když vtom zaslechla kroky, chvatné, hlučné. Trochu vylekaně se otočila.

Z otevřených dveří zimní zahrady se k ní hrnul Nicholson. Levou rukou se držel za hrdlo jako člověk, kterému zaskočilo, a pravou rukou na ni chabě mával, jako by tím chtěl naznačit něco ve smyslu „počkej, hned budu v pořádku“.

Vypadal teď ještě hůř než prve. Na toho chlapa Karel opravdu neměl proč žárlit. Byl na něm vidět věk a samozřejmě ten stav hluboké opilosti. Marně zapátrala po nějaké auře geniality. Budil spíš lítost než úctu.

Hlučně zachrchlal. Ustoupila, aby stála stranou, kdyby začal zvracet. Nervózně se ohlédla. Byla by moc ráda, kdyby se objevil Roberto. Nebo Karel.

„Dobrý, dobrý,“ vyškytal ze sebe. „Rád tě zase vidím. Samotnou, bez toho klauna.“

„Je to můj muž,“ řekla důstojně. Popadl ji za loket. Chtěla se vytrhnout. Sevřel ji silněji. „Au,“ vykřikla. „Nechte toho. Bolí to.“

„Bolí, jasně že bolí,“ kýval Nicholson. Táhl ji k výtahu. „To je na světě věcí, které bolí. Některé víc, jiné míň.“

„Tohle bolí hodně!“

Stiskl tlačítko. Otevřely se dveře a on ji před sebou nastrkal dovnitř jako nějaké zavazadlo. „Nech toho. Nejsem na takové věci zvědavá. Začnu ječet.“

„No jasně že začneš ječet,“ brumlal.

Ve výtahu ji pustil a přiblížil oči k destičce s tlačítky. Velmi nejisté se mu vznášel prst.

„Jedu do dvojky a můj muž tam na mě čeká!“

„To si jenom myslíš, že jedeš do dvojky.“

On mě znásilní, napadlo ji a hrdlo se jí sevřelo.

Věděla, co to znamená. Nejdřív ji zbije, aby z ní vytřískal vůli k obraně. Snad se mi nebude trefovat do obličeje, napadlo ji. Ti by mi dali, kdybych přišla na plac zmalovaná! Blesklo jí hlavou, že má ve smlouvě stotisícovou pokutu za zranění při nebezpečných sportech. I to ježdění na horském kole nese v sobě riziko, jeden pád na obličej a sto tisíc je v tahu.

Patří ježdění ve výtahu s nositelem tří Oscarů mezi adrenalinové sporty?

Kopnu ho do koulí, rozhodovala se. Nejdřív se ho pokusím uklidnit a až to bude nejmíň čekat, naberu ho mezi nohy.

Přivřel oči, pokyvoval hlavou a něco bručel.

Třeba usne vestoje, uklidňovala se. Je na šrot. Třeba ho nebudu muset kopat, svalí se sám.

„Tady tě mám!“ vykřikl a prudce stiskl tlačítko s trojkou. Vjel do něho život, rozesmál se a na chvilku to byl ten Nicholson, jak ho znala z plátna, přitažlivý a démonický.

Jen kdyby tak strašně nesmrděl.

Najednou zvážněl.

„Musíš pryč,“ šermoval jí prstem před obličejem. „Musíš se okamžitě sebrat a vypadnout odsud.“

„Nerozumím,“ řekla.

Budu s ním komunikovat. Zaujmu ho. Bude o něčem přemýšlet, ztratí pozornost a uteču. Promlouval k ní naléhavě.

„Je to hnusný místo. Nemáš představu. Nikdo ji nemá.“

Výtah se zastavil a Veronika se pokusila kolem Nicholsona proklouznout, sotva se otevřely dveře. Jenž zase tu byl ten bleskurychlý chvat. Zastavilo ji škubnutí a prudká bolest v paži.

Zasmál se.

„Budeš mi vděčná. Do smrti. A ta přijde za dlouho. Za dlouho,“ pokýval hlavou. „Já budu dávno mrtvej. Už brzo to přijde. Ty jsi mladá. Dlouho mě přežiješ.“

Panáček se začne litovat, uvažovala. To je dobře. Třeba ho přejde chuť.

„Bude z tebe stařena. Jako já jsem stařec. Budeš mít šedivý vlasy. A v obličeji plno vrásek. Budeš hnusná. Každej člověk je většinu života starej a hnusnej, víš to? Taky jseš už stará a hnusná. Zeptej se na sebe nějakýho patnáctiletýho kluka nebo třináctiletý holky. Jen se zeptej, ale nejdřív jim musíš dát nějaký sérum pravdy. Aby nekecali.“

Nepouštěl ji levou rukou a tou pravou si přejížděl po obličeji.

„Občas si na mě vzpomeneš. V dobrým. Určitě v dobrým.“

Zastavil se před dveřmi označenými číslem jedenáct a z kapsy vylovil plastikovou kartu. Tentokrát netápal, vrazil ji do slotu na první pokus. Stiskl kliku hned poté, co se rozsvítila zelená dioda, otevřel a hodil Veroniku dovnitř.

Srdce jí ustrnulo při pohledu na monumentální binec, který tu vládl.

Zavřel za sebou dveře a kartu strčil do kapsy. „Co tu děláš? Kde jste se tu ocitli, vy dva?“ Najednou to vypadalo, že vystřízlivěl. Slabě vrtěla hlavou.

„Jsme na výletě. Máme Florencii rádi…“

„Proč tady?“ vybuchl. „Kde jste se tu sakra vzali?“

„Můj muž…“

„Ten tě sem vzal,“ přikývl. „To jsou kecy. Nikdy by ho nenapadlo tě sem vzít.“

„Mobilia,“ řekla. Prudce se otočil.

„Cože?“

„Pédéáčko. Osobní asistent. Gépéeska.“ Doufala, že neporozumí ani jedinému slovu. „Mobilia? Kde jsi k tomu sakra přišla?“

„Tarantino…“

„Ten syčák Quentin? Co to žvaníš? Doprdele…“ Podezíravě se na ni podíval. „Ty jsi Češka, že jo?“ Zakývala.

„Quentin to začal v Praze. Dal ti ten svinskej krám… Ty v tom jedeš? Mluv! Jedeš v tom?“

„Já smlouvu nepodepsala.“

„Jedeš v tom?“

Rval na ni. Na obličeji jí přistála sprška jeho slin. Otřásla se hnusem a otřela si prskance hřbetem ruky. „Já ti nerozumím, Jacku.“

„Co je na tom kurva k nerozumění? Jedeš v tom?“

„Běž do prdele, debile ožralej, v čem jedu nebo nejedu? To je jednoduchý. Sešlo ze smlouvy. Něco ti povím a poslouchej mě pořádně, hovado ožralý.“

Usmál se a potěšené pokyvoval.

„Karel, to je můj muž, si myslí, že z natáčení sešlo. Jenže ono je to jinak. Oni po mně chtěli, abych se nechala opíchat. Aby na mě vlítnul Depp. Žádný jako. Mělo to být naostro, se vším všudy. Já jim to hodila na hlavu. Proč? Protože nemusím dělat všechno. Už to chápe ta tvoje skopová hlava?“

Díval se na ni zkoprněle a pak se hlučně rozesmál.

„Dobrá. Jseš fakt dobrá. Takže v tom nejedeš.“

Šel do koupelny a Veronika toho využila a pomaličku se sunula ke dveřím.

„Slyším tě. Nepokoušej se zdrhnout.“ Slyšela, že si nalívá do skleničky.

„Už byste neměl pít, pane Nicholsone,“ řekla opatrně a zdvořile. „Říkej mi dál Jacku.“

„Neměl bys pít, Jacku,“ řekla do otevřených dveří.

„Buď ráda, že piju,“ řekl jí, když se opět objevil ve dveřích, skleničku na čištění zubů z třetiny plnou zlatavé tekutiny. Ucítila vůni dehtu a konopných lan.

Pan Nicholson si oblíbil skotské single malt whisky, napadlo ji.

Zamračeně se na ni díval.

„Nevím, jak začít.“

„Tak nezačínej,“ pokusila se o úsměv. „Bude to lepší. Nech mě odejít.“ Mračil se, pak se rozesmál.

„Nezačínej,“ opakoval po ní. Hned nato zvážněl. „Ne, to ne. O to nejde.“

„O co tedy?“

Vypadalo to, že pomalu střízliví, že z něho spadává jakási zběsilost a zmocňují se ho jiné stavy a pocity, možná melancholie, možná lítost.

Třeba mi začne vyprávět, jak říká Karel, pohnutý příběh svého života.

To snad by bylo lepší, kdyby se na mě vrhl. To bych ho aspoň mohla kopnout do koulí. Kvůli vyprávění o tatínkovi tyranovi to není dost dobře možné. „Nejspíš ti pustím video.“

„Nejsem na nic zvědavá,“ řekla.

Trochu ji to zklamalo. Zachází s ní jako s nějakou puberťačkou! Pustí jí nějaké pitomé porno a myslí si, že ji tím dostane do postele. Ten chlap je úplně mimo.

Má vychlastanou hlavu.

Vratce přešel k posteli, vzal si z nočního stolku ovladač, namířil ho na plazmový televizor vsazený do stěny a stiskl několik kláves po sobě.

Všimla si, že i televizor má na sobě nápis Mobilia. Usedl na postel.

Na obrazovce se objevil pohled, jak to tak vypadalo, do pokoje podobnému tomu, ve kterém byli. Přímo proti kameře stálo zařízení podobné švédskému žebříku. K němu byl připoután nahý muž, ruce vzpažené a nohy roztažené. Byl připoután širokou lepicí páskou. Další pruhy mu poutaly bedra a ramena a také hlavu a ústa.

„Chceš to se zvukem?“ zeptal se jí věcně.

„Ne, ne,“ řekla a polkla.

Takže porno, nějaké sado-maso. Za chvilku se objeví domina v koženém, s karabáčem v ruce.

„Jacku, tohle na mě nehraj. Nemám to ráda. Tohle ne. Já ti to neberu. Každý má svoje záliby. V tomhle nejedu. Nepočítej se mnou.“

Všechno teď dávalo smysl. Zatáhnul ji sem násilím, ale znásilnit ji nechce, to by se na ni už obořil. Zkušený chlap na to jde od lesa, to věděla Veronika z vyprávění, sama to naštěstí nezažila. Obtěžování, to samozřejmě zná každá žena. Někdy to bylo i hodně drsné. Ale nikdy ji žádný chlap nemlátil. Znásilnění, to jsou především rány. Chlapi bijí do žeber, aby oběti vyrazili dech. Zanechává to míň stop než údery do obličeje. Znásilněná pak těžko něco dokazuje na policii. Když se to udělá šikovně, rány nezanechají vůbec žádné stopy.

Aspoň bych neměla malér s produkcí a neplatila bych pokutu, napadlo ji.

Hloupost! Nebude ji znásilňovat. Chce ji načnout pornem, jenže panáček narazí. Obrázky mě neberou.

Dívala se na plazmu znechuceně. Chlapík připoutaný ke švédskému žebříku byl nanicovatý, v žádném směru ne tak urostlý, jako pornoherci bývají.

Pak do obrazu vešel druhý muž. Byl vidět zezadu. Měl na sobě bílé triko a kalhoty a v ruce držel dlouhý nůž.

Nervózně se na Nicholsona podívala.

Kývl, jako by jí chtěl naznačit, však se dívej, povíme si další, až se dokoukáš.

Připoutaný muž začal pod lepicí páskou křičet. Nadouvala se, vlnila, div se mu neodtrhla od obličeje. Bylo vidět, jak se zmítá ve svých poutech, poulí oči, páska se krabatila, jak se snažil otevřít co nejvíc ústa.

Trochu přehrává, pomyslela si. Nevypadá to přesvědčivě. Do porna berou amatéry. Měli by jim dát nějaké základní školení herecké techniky. Jakmile jsou v záběru sliznice, jde všechno stranou a je to jedno. Jenže v mezihrách jsou jejich herecké projevy prostě trapné.

Muž v bílém šel k levé straně švédského žebříku. Udělal krok, pak další, a bylo mu vidět do obličeje.

Veronika vykřikla.

Poznala Azzarriho.

S úžasem se podívala na Nicholsona. Ten se pochmurně usmál. „No ovšem, Azzarri. Viděla jsi ho venku, že? Tak se dívej, co dovede.“

Trvalo to dlouho a celou tu dobu Veronika křičela, roztřesená, pološílená.

Azzarri se postavil vedle žebříku, pak pomalu zvedl nůž, přiložil čepel k mužově hrdlu. Potom bylo vidět jakýsi záškub na jeho tváři. Byl jako pavouk, který přiskočí k lapené mouše a vrazí do ní svoje kusadla.

Azzarri přitlačil, čepel se zařízla do mužova hrdla, vjela do něho a krev vytryskla vpřed, směrem ke kameře. Veronika se otočila k Nicholsonovi. „Ne! Ne!“

„Nechceš se dívat dál?“

„Nechci!“

„Jak myslíš,“ řekl a vypnul televizor. „Už chápeš, proč ti radím, abys zmizela?“

„Co to bylo?“

„Jen začátek, zlato. Trvá to dlouho. Několik hodin, i s hostinou na konci.“

„Jakou hostinou?“

„No přece ten člověk je jatečný kus. Bourání, porcování, kuchyňská příprava a nakonec hostina.“

„Nevěřím. Nevěřím,“ vrtěla hlavou.

„Chceš vidět pokračování? Mám to zase zapnout?“

„Ne!“ vykřikla.

„Tak věříš, nebo nevěříš?“

„Nevěřím. Věřím,“ zvolala, když zvedal ovladač.

„Je to hnusný. Hnusný,“ bručel Nicholson. Klížily se mu oči. „Už na to nemám. Už to nechci.“

„Jak to myslíš?“

„Člověk dojde na nějakou hranici a dál nemůže, rozumíš? Jsem asi moc starej. Jo dřív, to bylo jiný.“ Mluví o hranici, jako Karel. „To jsi překračoval hranici?“

„Jo, to jsem překračoval.“

„Zabíjel jsi? Jedl jsi lidi?“

Překročila jsem hranici, uvědomila si vzápětí, když viděla, co s ním ta slova udělala. Jako by ho kráva kopla to žaludku. „O čem to žvaníš?“ obořil se na ni. „Co mi to tu říkáš do ksichtu?“

„Myslela jsem…“

„Nemáš co myslet!“

Teď to byl zase ďábel Nicholson, rozzuřený, bez špetky soucitu, panovačný a drtivý. Vyskočil a šermoval jí ovladačem před nosem. Nedala se. Nenechala se zastrašit. Vytočil ji do nejvyšších obrátek.

„Neřvi na mě,“ obořila se na něho. „Sám jsi začal o hranici. Že jsi ji měl v mládí jinde. Co jsi tím chtěl říct?“ Zase si sedl. „Že máš vypadnout.“ Vstala a zamířila ke dveřím. „Kam jdeš?“

„No přece pryč,“ odpověděla.

„Ty ses zbláznila. Chceš skončit jako on?“ mávl rukou s ovladačem k potemnělé plazmě. „Nikam nechoď.“

„Jak mám zmizet, když nemám odcházet?“

„No jo, no jo,“ opakoval dvakrát po sobě opile, jako by to bylo něco úplně nového, nějaký nečekaný, překvapující prvek. Odložil ovladač a zadíval se na svoji pravou ruku. „Musíš zmizet,“ chopil se palce,

„a přitom nemůžeš odejít,“ připojil k němu ukazovák, „protože jenom u mě jsi v bezpečí.“ Následoval prostředník. „To je situace!“

Podíval se na ni a rozesmál se svým příšerným smíchem.

„Nebo si to nemyslíš? Tak se tedy seber a vypadni. Až potkáš toho chlapíka s kudlou, popros ho, aby ti ukázal, kudy se jde ven.“

Zase ten smích.

Jsem lidský řezník, připomněla si Azzarriho slova a na jevišti paměti jí vyskakovaly jednotlivé scénky. A úplně na začátku byl Tarantinův projekt. Něco, co tu ještě nebylo. Světové hvězdy na pláce. Johnny Depp.

Měla jsem se vyspat s Deppem a oni by to točili. Kdyby něco takového točila nějaká Mařena s Pepou někde v pokoutním ateliéru na tříčipovku, bylo by to porno. Jenže tohle měl být projekt Quentina Tarantina a nebyl by to žádný Pepa, ale Johnny Depp a ona je Veronika Sekera. Tak by se o tom psalo ve Variety… Další tabu prolomeno.

Tabu prolomeno. Beze mě.

Kristepane, tohle je ale něco jiného! Tohle je sadismus v nejčistší podobě. Tohle je, prokristapána, kanibalismus!

Třeba to byly jenom kecy. Měla se vyspat se Deppem? Třeba šlo o něco jiného. Co když ji měl Depp zabít, podříznout a sežrat… Mlčení jehňátek! Pohádka pro malé děti. Potřebují přitvrdit, přitlačit na pilu. Jinak se o nich ve Variety psát nebude.

Nepodepsala jim kontrakt. Dali jí pédéáčko. A zařídili to tak, aby ji přístroj zavedl sem.

Do hotelu Frenesis.

Třeba je Karel s nimi spolčený, napadlo ji. Vždyť on dostal ten nápad. Bude to výlet, básnil, hovořil o Florencii nadšeně, těšil se tam. No a pak mluvil o Červené krčmě, o Balzacově povídce, kterou nečetla, a o filmu, který neviděla.

To je pitomost, uvědomila si. Florencii našla na merlinu ona. Upozornila na nabídku Karla. Není možné, že by v tom jel on.

Všechno je to na ní.

Teď si uvědomila, proč ji nabídka na merlinu tak přitahovala. Když v Praze jednala s Tarantinovými lidmi, zaslechla, že další štace bude ve Florencii. Tak to bylo! Podvědomí je svinská věc. Florencie jí ležela v hlavě, zrovna tak jako angažmá v Tarantinově projektu.

Karel má trochu pravdu. Chtěla se potkat s Deppem, s chlapem, který ji měl milovat před kamerou. Jenomže by si to nikdy nepřipustila.

Musím s Karlem mluvit. Všechno mu vysvětlím. Ledaže je s nimi spolčený, napadlo ji zase. Byl to jen záblesk podezření.

Ať byl jaký byl, svým pedantismem a úporným lpěním na přesnosti protivný, vždycky se choval ohleduplně. Občas se pohádali, zpravidla proto, že se mu nelíbila její vybočení z jím nalinkovaného řádu. Estetika stojí na přesnosti, říkal. Estetika umění stejně jako estetika života.

Nedovedla si představit, že by se zapletl do něčeho tak strašného, jako je zabíjení lidí a kanibalské hostiny.

Jenže si nedovedla představit, že by vůbec někdo zabíjel lidi a jedl je. Představa ležela daleko za jejími hranicemi. „Proč mi pomáháš?“ vyhrkla.

Nicholson si zase sedl na postel a trup se mu povážlivě kýval dopředu a dozadu.

„Já ti zas tak moc nepomáhám,“ odpověděl těžkým jazykem. Pochopila, že na něho dolehla vlna opilosti vyvolaná tou poslední skleničkou, kterou si načepoval v koupelně. „Vyděsil jsem tě. Ano, to jsem udělal. Jenže to není pomoc. Jsi snad spokojená? Nebo dokonce šťastná?“

„To ne!“

„Tak vidíš. Ne, já ti nepomáhám. Dokonce mě to baví, když vidím, jak se tu klepeš.“ Zkřivil obličej.

„To je to správné vykosťování. Azzarri je amatér. Potřebuje k tomu ty svoje nože. Mně stačí slova. Moje herecké umění. Ty jsi herečka, dovedeš to posoudit.“

Škubla sebou.

Řekl, že jsem herečka, ujistila sama sebe. Jak to poznal? No ovšem, vždyť mu to sama řekla, že měla hrát v Tarantinově projektu. Nicholson pokyvoval hlavou.

„Herečka. Moc dobrá herečka. Víš,“ oslovil ji, „jestli něco nesnáším, tak to jsou blbý herečky. Tedy, špatný herečky. Když mám hrát s takovou kobylou, mám pocit, že před sebou stěhuju skříň. Ze ji musím tlačit. Jak k tomu přijdu, abych tlačil skříň jako stěhovák? Jsem přece Jack Nicholson. Jako je ta kráva, co tu předstírá Rowlingovou. Je jich tu víc, takovejch. Ale ty jsi dobrá,“ přikyvoval. „Moc dobrá.“

Hlava mu klesla na hruď a hned ji zase zvedl.

„Nechtěl bych tě vidět na talíři. Jako biftek. To ne. Tebe ne.“

„Proč myslíš, že jsem dobrá herečka?“ zeptala se. „Já to prostě… vím.“

„Jak to víš?“ naléhala.

„No protože jsem tě viděl se nasrat, doprdele!“ zařval, a tím ze sebe vypálil poslední zbytek energie. Pak ho alkohol zmohl a srazil, takže padl na záda a usnul snad ještě dřív, než se dotkl temenem postele.

Vstala.

Hlavou jí letěla smršť a kácela všechny myšlenky a představy, které se jí postavily do cesty. Jsem sama v hotelovém pokoji s Jackem Nicholsonem. Krubnerka by se zbláznila, kdyby tohle věděla. Ta by už s ním v té posteli byla a vůbec by jí nevadilo, i kdyby ji poblil. Ta se neštítí ničeho a udělala by cokoliv, jenom aby se vydrápala o stupínek výš. Jenže tu s ním nejsem kvůli nějakému dobrodružství.

Úkosem se podívala na vyhaslou obrazovku, jako holčička, která se bojí pavouka. Ještě před chvilkou byl na zdi, seděl tam kousek od obrazu, pak zalezl a není tam, jenže přece jenom nějak na stěně zůstal a kdykoli se může vrátit. Jack Nicholson ležel na posteli a svíral dálkový ovladač v ruce. Mohla bych mu ho sebrat, napadlo ji.

Co z toho? Chci si znovu promítnout ten příšerný klip?

Vypadnu odsud, řekla si.

Nicholson ji varoval. Vysmíval se jí. Jenom u mě jsi v bezpečí. Jenže on nebyl ve stavu, kdy by ji mohl před něčím ochránit, to zaprvé. Zadruhé, jestli je to všechno pravda a hotel Frenesis je skutečně nějaká Červená krčma, Nicholson v tom jede taky. Teď, v opilosti, si usmyslel, že jí bude pomáhat. Až se probudí a probere, bude se na všechno dívat jinak.

Najdu Karla, všechno mu řeknu a spolu se rozhodneme, co dělat dál.

Šla tedy ke dveřím a vzala za kliku. Dveře nešly otevřít.

Nicholson otevřel, a když za ní zavíral, kartu strčil do kapsy, připomněla si. Pátrala v paměti, jestli někdy byla v hotelovém pokoj i vybaveném elektronickým zámkem, kde by klika byla blokovaná zevnitř. Prohlédla si mechanismus. Štěrbina pro karty byla v horní části. A nad tím veselý schematický obrázek panáčka klepajícího si na čelo.

Prosté blbovzdorné opatření. Spousta lidí zapomene kartu na stole. Vyjdou z pokoje, zabouchnou za sebou a karta je uvnitř. Recepční pak musí dveře odblokovat a vystavit novou kartu a je s tím spousta práce. Tohle je jednodušší. Bez karty v ruce se nedá z pokoje odejít.

Pomaličku se blížila k posteli.

Je to skutečně hnusné hovado, tenhle ožralý držitel tří Oscarů. Jak mu je mohli dát, nevěřila svým očím. V civilu vypadá každý herec obyčejně a spoustu lidí setkání s živým představitelem filmového idolu zklame. Co je moc, to je moc. Tohohle páchnoucího pobudu by ani nepustili do kina, natož aby mu dávali nějaké Oscary.

Naklonila se nad ním. Žaludeční výpary utvořily nad spícím opilcem jakousi báň velmi hustého vzduchu.

Až přijde pokojská, najde Nicholsona poblitého, napadlo Veroniku. A nebude vědět, že se nepoblil sám, že jsem mu pomáhala.

Otevíral pravou rukou, takže si kartu nejspíš dal do pravé kapsy.

Pomaličku sunula ruku podél opilcova těla.

Nicholson náhle zachrčel, otevřel oči a prudkým pohybem ji chytil za ruku.

„Mám ji. Držím ji. Pane Azzarri, já ji držím,“ blábolil. Probudil se jen napůl, uvědomila si, a mluví ze spaní. Odhad to byl správný. Nicholson zase oči zavřel a pochrupování se změnilo v pravidelné chrápání. Ruku jí však nepustil.

Pokusila se ji vypáčit. Tlačila proti palci, jak se kdysi učila v kurzu sebeobrany. Nemělo to jiný efekt než ten, že zesílil tlak. Už před tím, když ji sem vlekl, se přesvědčila o jeho síle. Teď ji měla pocítit znovu.

Až se vyspí, pomyslela si, odvleče mě Azzarrimu pod nůž.

Je to nesmysl. Tohle není žádný palác Čachtické paní. Je to hotel pro honoraci. Jezdí sem celebrity. Ožralý Nicholson je možná schopný všeho, jenže je tu taky Johnny Depp. Bydlí tu Tarantinův štáb? Nejspíš. A pak tu jsou další herci, jako je ta směšná Waverly.

Napadlo ji, že i ty kravály venku ve městě patří k Tarantinově projektu. Všude jsou kamery. Patří policii, anebo je nechal rozestavět Quentin?

Je to všechno nesmysl, blábol opilcův! Strach ustoupil a vystřídal ho vztek.

Nesnášela omezování. Na chvilku ji snad mohl Nicholson svými řečmi a hrubou silou vyvést z míry. Opravdu jen na chvilku.

Vjel do ní zase ten běs, který ji prve přiměl k výstupu v recepci. Škubla uvězněnou paží, a když to nepomohlo, levou rukou Nicholsona udeřila. Zaťatá pěst mu dopadla na solar. Nebyla to rána moc prudká, protože ji musela vést křížem přes polapenou pravačku. Byla slabá, ale stačila na to, aby vyjekl, prudce nadzvedl trup, pustil Veroniku, vytřeštil oči a z pootevřených úst vyrazil proud zvratků.

Uskočila a třela si pohmožděné zápěstí.

Dobře ti tak, šmejde, pomyslela si.

Okamžitě dopadl zpátky na postel a spal dál.

Chvěla se strachem a hnusem. Vratkým krokem odešla do koupelny. I tady vládl binec. Na etažérce stála otevřená láhev patnáctiletého Lagavulinu, sladové whisky z ostrova Islay. Sáhla po ní a zavdala si. Chuť nejdrsnější whisky světa jí roztočila kolečka v hlavě. Cvakla si ještě jednou a vrátila láhev na etažérku.

Konec laškování, řekla si. Chce to činy.

Rozhlédla se po pokoji. Vedle postele stál na nočním stolku telefon. Přistoupila k němu a stiskla sedmičku.

Karle, přijď sem. Nicholson mě zatáhl do pokoje. Je ožralej a spí. Dostaň mě odsud, řekne mu. Nebude dělat scénu. Přijde a uvidí situaci. Tady to opravdu nevypadá na nějaké dobrodružstvíčko.

Oznamovací tón se střídal s Nicholsonovým chrapotem.

Tůů… chrr… tůů… chrr…

„Hotel Frenesis,“ poznala Robertův hlas.

„Kam jsem se to dovolala?“

„Hotel Frenesis k vašim službám, signora Sekera. Co pro vás mohu udělat?“

„Volala jsem sedmičku.“

„Z bezpečnostních důvodů jsou hovory směrovány na naši ústřednu. Jsme vám k službám čtyřiadvacet hodin denně. Přejete si, abych vás spojil?“

Spojte, chtěla vyhrknout. Neřekla to. Roberto by jistě rozhovor odposlouchával.

„Ne, děkuji. Není to nic důležitého. Třeba později,“ řekla a přerušila spojení.

Stála chvilku nad Nicholsonem a zakrývala přístroj dlaní. Není v něm skrytý objektiv?

Vzhlédla. Spatřila čidla ve dvou protilehlých rozích. Bezpečnostní zařízení.

Kamery, uvědomila si. Čočky odrážely nažloutlou záři elektrického osvětlení pokoje. Dobře, rozhodla se. Počkám, až se Nicholson probere. Já mu zvednu mandle. Budu ječet. Budu vyhrožovat. Dostanu se ven a najdu Karla.

I kdyby to dopadlo nejhůř, aspoň uvidím, na čem jsem.

Usedla do křesla. Padla na ni malátnost, možná i jako odezva mohutného doušku whisky z ostrova Islay. I tam se chtějí s Karlem podívat. Je to ostrov hodně vzdálený anglické civilizaci. Cestuje se tam složitě, vlakem, autobusem a pak lodí. Jednou na to bude ta správná chvíle.

Pokud se odsud dostanu. Pokud mě nerozporcuje řezník Azzarri, řekla si.

Alkohol jí stoupal do unaveného mozku. Srandovní představa.

Vždyť je to nesmysl. Bláznivý nápad ožralého herce, který má nejlepší léta za sebou. A ten klip v televizi? Kdo ví, co to bylo. Třeba je to jenom výplod mé fantazie, ubezpečovala se.

Padala jí víčka. Bránila se spánku. Bála se usnout. Nicholson by se mohl probudit, a kdyby ji tu viděl spící v křesle, mohl by…

Co? Znásilnit ji? To mohl kdykoli před tím. Nedokázala by se mu ubránit. Byl příliš silný. Zavolat Azzarriho? Nebo Roberta?

Představy se jí motaly v hlavě a zvolna se propadala do mrákotného stavu.

Netušila, jak dlouho v něm byla, když ji probudil šramot.

Malátnost z ní spadla, jako když se utrhne opona. Jednou to zažila, na začátku své herecké dráhy, při hostovačce v Brandýse. Opona se utrhla, spadla a v oblacích prachu obecenstvo kašlalo a kýchalo a nadávalo.

Veselá historka z natáčení? Ne. Veselá historka z hereckého života.

Tohle na veselou historku nevypadalo.

Šramot se ozýval venku. Nicholsona neprobudil.

Rozpoznala kroky a potom šramocení plastu po kovu.

Někdo vsouval kartu do štěrbiny.

Mohla to samozřejmě být pokojská. V koupelně dnes personál jistě nebyl, ručníky byly poházené po zemi, stržený koupací plášť, noviny nacpané do koše na odpadky.

Mohla to být pokojská.

Nebo Azzarri s nožem v ruce.

Klika klesala dolů, pak zůstala v dolní poloze a dveře se začaly pomaličku otevírat. V protisvětle rozpoznala postavu. Byl to Karel.

Chtěla vykřiknout. Nešlo to. Měla příliš stísněné hrdlo.

Zmocnila se jí úleva i úlek najednou.

Byl to Karel a ten ji odsud odvede, byl to Karel a žádný Azzari s nožem v ruce. Jenže byl to Karel, její manžel, a našel ji v hotelovém pokoji s chlapem. Pravda, s ožralým chlapem spícím na posteli a ona sedí v křesle, nevinnost sama. Přitáhla nohy k hrudi a sevřela je rukama zaťatýma do pěstí.

Kdyby se na ni vrhl, bude se mu bránit.

Zůstal stát u dveří. V obličeji neměl žádný výraz. Prostě tam stál a nic neříkal.

Kdyby aspoň křičel. Kdyby nadával, jak by to bylo krásné! Spustila nohy na zem a chtěl vstát. Skoro se to povedlo. Jenom skoro.

„Karle… Karle…“ oslovila ho chabě.

Nicholson se trošku probral ze spánku, otočil se na bok a zachrápal jako nějaké předpotopní zvíře. „Co se stalo?“ zeptal se Karel. Konečně něco řekl!

Nenadává. Pozorovala ho, jak si prohlíží pokoj. Chvilku setrval očima na kravatě pověšené na lustru. Musela tu viset od včerejška, možná déle. Ráno, když viděli Nicholsona v jídelně, na sobě žádnou kravatu neměl. Byla moc ráda, že tu ta kravata visí. Je to svědek, že se nic nestalo. Nicholson řádil ještě dřív, než s Karlem do Florencie přijeli.

„Oni tu zabíjejí lidi,“ řekla mu.

Chvilku se na ni díval. Uvědomila si, že to řekla jazykem trochu těžkým. Whisky, které se napila, teď účinkovala naplno. Unavení lidé nemají chlastat, pokárala se. „Mrtvoly dávají sežrat prasatům?“ zeptal se. Trochu se usmál.

Před chvilkou by dala všechno za to, aby se na ni nezlobil, aby na ni nekřičel, aby jí neudělal scénu kvůli tomu, že ji nachytal v hotelovém pokoji s chlapem, na kterého určitě žárlil. Teď bylo všechno jinak. Nekřičel. Takže cenové relace se jaksi změnily.

Nemá se jí co smát. Smát? On se jí vysmívá!

Vsak tě skrouhnu, chlapečku. Udělala obličej číslo šest, jak tomu říkala, výstup zlomené vévodkyně, a použila toho druhu šepotu, který je slyšet až do poslední řady nahoře na galerii, takže i ten divák, který stojí na bidýlku a slyší to, si myslí, že to slyší jen díky svému mimořádně dobře vyvinutému sluchu.

„Nedávají je sežrat prasatům. Karle. Oni ty mrtvoly jedí sami.“ Zase ten náznak úsměvu. „Vypadneme odsud,“ řekl.

„Ano, ano,“ horlivě souhlasila. Pak si uvědomila, že nic neřekl na to, co mu pověděla. „Oni jedí lidi!“

„Tak dobře. Jedí lidi,“ řekl lhostejně. „Nevěříš mi!“

Teď udělal ten výraz, který nesnášela. Omrzelá únava. Jsi tak hloupá, že jsem z toho uondaný, to signalizovala tahle grimasa. Když ji udělal, a stávalo se to občas, nejraději by ho kopla.

„On mi to přiznal,“ ukázala na Nicholsona. „Říkal, že musím zmizet.“

„Tak to jsme dva,“ řekl. „Taky si to myslím. Zmizím, čím dřív, tím líp. Už toho tady mám po krk.“

„Ukázal mi video.“

„Tak dobře.“

„Chceš ho taky vidět?“

„Nechci vidět žádné video.“ Zvyšoval hlas. Štval ji čím dál víc. „Já ti ho ukážu, dívej se!“

Přiskočila ke spícímu Nicholsonovi a vytrhla mu ovladač z ruky. Podívala se na klávesnici. Obvyklá přehlídka televizní nabídky. Lokální stanice, pak německé, anglické a francouzské. Nezbytná CNN.

A dole tlačítko F SPECIÁL.

To je ono!

To je ono!

„Teď se dívej,“ řekla pomstychtivě a stiskla tlačítko. Sama se postavila k obrazovce zády. „Frenesis opravdu super speciál podívaná.“

Už nechtěla pozorovat Azzarriho podřezávajícího chlapa jak dobytče. Naopak, chtěla vidět, jak se bude tvářit Pan Nafoukaný, jak mu spadne čelist!

Uslyšela zašumění statické elektřiny a v Karlových očích se rozkmitala světélka.

Už to vidí, uvědomila si. A nedává na sobě nic znát.

Pak naběhly reproduktory. Zaslechla dívčí kňučení a funění nějakého chlapa.

Ohlédla se.

Žena se tam nasouvala klínem na přirození statného chlapa, který ji držel v pase. Ruce měl jak lopaty, a přirození, jak se rytmicky obnažovalo a zanořovalo, bylo délkou i objemem úměrné rukám.

Ten chlap byl Johnny Depp.

Ta žena byla ona. Veronika Sekerová.

„Na to jste se tady spolu dívali… s Jackem?“ zasyčel Karel.

Vztekle přepnula. Na obrazovce se objevil Ital, který cosi rozčileně vykládal. V rohu obrazovky bylo logo stanice TG3, jeden z kanálů italské veřejnoprávní televize. Nepokoje v ulicích. Hořící auta. Těžkooděnci s granátomety v rukách.

„Ten předešlý program byl záživnější,“ poznamenal ironicky.

Uvědomila si, že Nicholson stiskl několik kláves po sobě. Nejspíš to byl nějaký kód. Přiskočila vztekle k posteli a zalomcovala spícím opilcem. Ten se probudil, vytřeštil oči a zamával rukama.

„Co… co se stalo?“

„Ukaž mu to!“ zaječela na něho a vrazila mu ovladač do ruky. „Ukaž mu to! Nechce mi věřit!“ Nicholson sebou mlel na posteli a snažil se posadit. „Co?“ blábolil.

„Ukaž mu, co jsi ukázal mně. Azzarriho při práci.“

„Mně stačilo, že jsem viděl při práci tebe,“ řekl Karel. „Karle, to je kravina, to musí být nějaká montáž. To je zfikslovaný video, proboha, věř mi!“

„Co vidím, tomu věřím.“

Pan Přesný, pan Odměřený. Teď měl jistotu. Znala ho dobře, měla ho přečteného. Prve ji udělal scénu, jenže si nebyl jistý.

Teď stojí na pevné půdě. Má proč se s ní rozejít.

Zahnaná do kouta? Blbost, pomyslela si. Teď jsem v prdeli.

Ještě před chvílí byla ochotná celý ten vztah pohřbít, jenže teď byla odhodlaná se bránit.

Byla v tom nevinně. Ty svině udělaly podvod, montáž. Budu je žalovat. Musel to udělat ten hajzl Tarantino. Já z něho vyrazím prachy. Udělám mu peklo na zemi. Co to má znamenat? Proč chtěli, aby si to rozdala s Deppem před kamerou, když to dovedou takhle dokonale napodobit? A proč chtěli, aby si to s Deppem rozdala právě ona? Copak není v pornoprůmyslu dost ženských? Copak je to těžké, sehnat ženskou, aby dala Deppovi před kamerou?

Já si to nenechám líbit. Tohle mi sakra zaplatí.

Pomůže mi Jack.

Ten už si sedl, třepal ze sebe zvratky a mžoural na Karla. „To je přece ten klaun. Proč ho nepošleš do prdele?“

„To je můj muž. Ukaž mu to video.“

„Nechci vidět nic, co by mi on mohl ukázat,“ řekl Karel chladně. „On ti ukáže video, že se z něho pobliješ.“

„Už se stalo. Video jsem viděl, blití bude následovat. Ale ne tady a ne před ním. Pojď.“ Dupala, vztekala se.

Chlapi jsou zabedněná pakáž, svištělo jí hlavou. I ten nejchytřejší z nich je kretén. Nedají si nic vysvětlit.

Přestala se bát. Když je tu Karel, nemůže se přece nic stát. Jenomže si přála, aby Karel pochopil, co se děje. Aby byli spolu, nejen tak, že tu stojí vedle sebe – aby sdíleli poznání situace.

Vrazila ovladač Nicholsonovi do ruky.

Podíval se na něj jako na něco, co ještě nikdy před tím neviděl. Pak zvedl zarudlé oči ke Karlovi. Vypadal zbědované, smutně, jako baset z inzerátu obuvnické firmy Hush Puppies.

V tu chvíli ji Karel popadl za paži, stejně pevně, jako to udělal Nicholson.

„Jdeme pryč, hned. Nedělej scény. Je to trapné. Rozumíš? Hloupé a trapné.“

Mluvil spisovně. To oznamovalo nejvyšší stupeň naštvanosti Pana Vychovaného. Trestal ji odměřeností. Dával jí najevo, že ona je kurva a mizerná holka z rodiny bolševických bafuňářů, kdežto on se narodil se stříbrnou lžičkou v puse. Škoda, že ji nevdech, tu lžičku, že se nezadusil! Dělal Pana Slušného a přitom ji táhl pryč jako pasák šlapku někde v Perlovce.

„Pusť mě,“ zaječela a praštila ho do ruky.

„Jdeme,“ opakoval. Druhou ránou se pokusila ho zasáhnout do ramene.

Třetí rána bude do ksichtu, pomyslela si.

Pochopil to a natáhl paži. Vlekl ji teď ke dveřím zuřivou, prskající, máchající rukama. Chystala se ho nakopnout. Právě ta bezmocnost vůči fyzické převaze a jeho tupost a neschopnost přijmout pravdu dělala dohromady třaskavou směs její zuřivosti.

Už byli na krok od dveří, když se Nicholson ozval:

„Myslela jsi tohle video, zlato?“

Karel zůstal stát. Pozorovala ho ze strany. On neotočí hlavu. Je to Pan Hrdý. Raději si nechá navrtat díru do hlavy, než aby ji otočil. Hraje divadlo, mizerné, trapné, nepřesvědčivé divadlo.

Náhle se ozval zvuk, chrčivý, dávivý.

Ten přiměl Karla, aby hlavu přece jen otočil, aby se podíval dozadu.

Část druhá: Útěk

.

1.

Dávivé zvuky ustaly. Karel se na chvilku zastavil u dveří do koupelny a poslouchal. Veronika spláchla.

No tak dobře, řekl si s uspokojením. Snad s ní teď bude rozumná řeč. I když, o čem se tady dá rozumně mluvit? Jsme v rukou magorů. Chtějí si hrát na Mlčení jehňátek!

Ve svém věku si ještě nepřipouštěl, že by se smrt mohla eventuálně týkat také jeho. Nicméně ta čtyřka na začátku nesporně signalizovala střední věk a po něm nevyhnutelně přichází pozdní věk a s ním smrt, to zaprvé. A zadruhé, nebyl ještě tak vzdálený od doby, kdy pokládal za nesnesitelně starého i třicátníka. Čtyřicátník byl kmet a kdo byl ještě starší, to byla živoucí mrtvola. Rakváč.

Smrt existuje. Karlovi umřel před dvěma lety otec. Přišlo to na něho náhle. Otevíral dveře bytu, odemkl a padl. Viděla to sousedka. Stačil se ještě zvednout na kolena, pokynul jí, zašeptal, že je to dobrý, a pak se svalil znovu a bylo po něm. Nikdo netušil, že trpí vrozenou vadou, že má výduť na tepně v mozku. No a jednoho vůbec ne krásného dne stěna tepny povolila a nastal konec. Pak tu ale byla jiná úmrtí v Karlově okolí. Spolužák z gymplu Jindra Peřina se zabil na motorce. Jarda Plechatý se zastřelil na vojně. Taky nesmyslně, nikdo nevěděl, proč to udělal. Prostě, zamkl se na záchodě a strčil si hlaveň do úst. Měl plný zásobník. Zaklesl palec o spoušť a nalehl plnou vahou. Chtěl, aby si to užili, ti kamarádi, kteří se přijdou podívat. Podle toho, co o tom Karel slyšel, opravdu si užili.

Kdyby vzpomínal, vybavil by si ještě pět, možná deset úmrtí žen a mužů středního věku v bližším či vzdálenějším okolí. Byla to připomínka, že smrt by se případně mohla týkat i jeho.

Karel Mareš, doposud jediný český spisovatel, který byl sněden, budou psát v nekrolozích. Jiří Peňás napíše studii o předznamenání fatálního konce v Marešově díle. Zatím není jisto, zdaje to tragédie, nebo ověnčení vavřínem, od nynějška navždy budeme nahlížet na Marešovo dílo, rozsahem nepříliš objemné, avšak hloubkou nedohledné, skrze mřížoví zkřížených vidliček. V Blesku napíšou Spisovatel na jídelníčku a v humoristickém časopise Sorry bude obrázek muže ohlodávajícího kost a pod tím podpisek: Mareš? Toho žeru!

Poslouchal zvuky doléhající z koupelny. Veronika si čistila zuby.

Jsou to pošetilé myšlenky, uvědomoval si. Jestli nás tu zabijí a snědí, nikdo se o tom nedozví. Jestliže to udělali už někdy před tím, a přinejmenším jednoho člověka, toho, kterého viděli na videu, zabili a pravděpodobně snědli, svět se to také nedozvěděl.

Prostě, jeden český spisovatel s jednou českou herečkou zmizeli při cestě do Itálie. Chvilku se o tom bude psát. Možná, že některý z Veroničiných ctitelů se rozhodne svůj idol nalézt. Po stopách ztracené lásky, budou psát v Blesku. Jeden den, dva. Pak je to omrzí. Do role Kláry obsadí místo Veroniky někoho jiného, třeba její oblíbenou Krubnerovou. No a moje knížky se budou půjčovat v knihovnách se slovy, to si přečtěte, to napsal ten spisovatel, který zmizel!

Snědený spisovatel…

V české literatuře máme spisovatele, o kterém se říká, že jedl lidské maso. Byl to František Běhounek. Byl to vědec, radiolog. V roce 1928 se účastnil polární výpravy s Umbertem Nobilem v jeho vzducholodi Italia. Vzducholoď spadla nedaleko severní točny. Trosečníci prý přežili díky tomu, že snědli maso jednoho z jejich méně šťastných druhů.

Já budu na druhém konci vidličky.

Přistihl se, že nedokáže o té věci přemýšlet jen úplně vážně. Bylo to tak absurdní a tak dalece se to vymykalo zkušenosti, že se do faktů ustavičně mísila fabule.

Přitom ta fakta byla hodně strohá.

Video viděli oba. Pěkně hnusné! Když si na něj Karel vzpomněl, měl nutkání Veroniku na záchodě vystřídat. Roberto s dvěma číšníky, spíš muži z ochranky, odvedli Veroniku s Karlem o patro níž do jejich pokoje.

„Zůstaňte zde, prosím,“ řekl jim Roberto tónem nepřipouštějícím námitky. „Bezpečnostní opatření.“

Vyžádal si pak jejich kartu a strčil ji do kapsy, také jim zabavil kartu, která Karlovi otevřela pokoj číslo jedenáct, a odešel. Dveře nejdou zevnitř bez karty otevřít.

Byli tedy uvězněni v pokoji hotelu Frenesis a mohli čekat, kdy pro ně přijde Azzarri, který sám sebe prohlašoval za lidského řezníka, a podle toho, co viděli na videu, nijak se nechvástal.

Video.

To není možné, přemýšlel Karel. Viděli přece dvě videa. Jedno bylo sadistické, krvavé, hororové. A to druhé bylo pornografické. Falzum. Je to falzum, přemýšlel Karel.

Samozřejmě že znal tělo své ženy. Když si teď vybavoval ty záběry, chtělo se mu křičet, samozřejmě že je to falzum! Ta ženská, ta holka na obrazovce, to nebyla Veronika. Měla silikonová prsa. Záběr trval několik vteřin, a přesto se mu vryl do paměti. Prsa se houpala v rytmu soulože, pohupovala se a neměnila tvar. Uvnitř byly silikonové polštářky.

Napadlo ho, jak absurdní je to srovnání. Teď, když si uvědomil, že někdo zfalšoval pornografický záběr jeho ženy, chtělo se mu smát a radovat se. Nedokázal teď myslet na druhý záběr, na scénu sadistické vraždy. Myslel na ni jen okrajově, jako na něco, co se ho týká jen docela málo.

Počkat…

Jestliže někdo, ať to byl kdokoli, zfalšoval pornografický záběr, proč by neměl zfalšovat ten sadistický? Copak jsem neviděl na filmovém plátně vraždy ve stovkách podob? Useknutí hlavy spatřil poprvé ve švédském filmu Rudá kápě, bože, to je už spousta let, byl jsem kluk a film byl nepřístupný. Od té doby film neviděl. Dnes by asi byl k smíchu, celý film i ten záběr s useknutou makovicí. Dnes se pracuje s jinými prostředky. Počítačová animace nahradila většinu tradičních filmových triků. Ve dveřích koupelny stanula Veronika.

Slušelo jí to. Byla velice bledá. Stačila se nalíčit. Podmalovala si oči a tmavým pudrem zvýraznila lícní kosti. Rtěnkou si přejela rty a nezapomněla jim dodat lesk. Převlékla se. Měla na sobě tmavomodrý mohérový svetřík a vlněnou sukni těsně nad kolena.

„Trochu jsem přemýšlela,“ řekla.

Řekl bych, že jsi trochu blila, a ne že jsi přemýšlela, napadlo Karla. Nechal si to pro sebe. „Co jsi vymyslela?“

„Je to filmový trik.“

„Já vím,“ řekl.

Zkoumavě se na něho podívala. „Já myslím ten záběr, kde… já…“

„Vím. Nejsi to ty. Není to tvoje tělo. Já to vím, Veroniko,“ řekl smířlivě.

Neřekla nic. Bylo na ní vidět, že se jí ulevilo. Skoro se usmála.

„Věříš mi?“

„Věřím tomu, co vidím. Bylo to jiné tělo. A to druhé…“

„Ten horor?“

„To musel být taky trik,“ řekl Karel.

Podívala se ke dveřím.

„Zamkli nás tu. To není trik,“ řekla.

„Není.“

„Karle, já fakt nikdy toho Deppa neviděla. Ani Tarantina. Jednala se mnou produkce.“

„To už jsi mi říkala.“

„Pořád mleli něco o nějakém projektu. Nemluvili o filmu. Jenom o projektu.“

„To snad je taková hantýrka, ne?“ Zavrtěla hlavou.

„Já si to taky myslela, ale když o tom přemýšlím… Všude jsou kamery. Tady taky,“ kývla hlavou do rohu, kde se lesklo oko objektivu. „Já si myslím, že tohle je nějaká reality show. Že je to všechno jenom jako.“

„Že nás sem vylákali?“

„No jasně,“ řekla zprudka. „Dali mi to pédéáčko. To byla udička, návnada. Pédéáčko nás zavedlo sem. První, koho jsem tu potkala, byl chlap, který o sobě vykládá, že je lidský řezník. Copak je to normální?“

Pokrčil rameny.

„To jistě není. Pak jsme potkali pravého Nicholsona a nepravou Rowlingovou.“

„Je to fakt Nicholson? A není to nakonec opravdu Rowlingová?“

„Vypadají tak, jak vypadají. Nicholson víc jako Nicholson a ta Waverly míň jako Rowlingová.“

„Copak jsi je někdy viděl?“

„Neviděl. Ty jsi ale Nicholsona viděla?“

„No jistě, v Cannes na festivalu, na vzdálenost dvou set metrů. A vůbec nevypadal jako Nicholson na plátně. Karle, já nemám ponětí, jak vypadá Nicholson ve skutečnosti.“

„Rowlingovou jsem viděl na fotkách v novinách,“ připustil Karel.

„Zatáhli nás sem, aby mě dostali do toho jejich projektu.“

„Nebo aby nás zabili a snědli,“ řekl Karel.

„Proč by nás táhli přes půl Evropy, aby nás zabili?“

„A snědli,“ doplnil ji.

„To už je opravdu jedno. Proč by to dělali?“

„Protože nás tu nikdo nezná.“

„Zná! A doma nás znají všichni! Vědí, že jsem nejoblíbenější česká herečka a ty jsi nejčtenější český spisovatel. Kdyby nás zabili, doma se po nás začnou shánět. Kolika lidem jsi řekl, že spolu jedeme do Florencie, do hotelu Frenesis? Deseti? Dvaceti? Já určitě padesáti. A počkej. Ta holka Waverly měla tvoji knížku.“

„Není to jenom moje knížka,“ řekl Pan Přesný.

„Máš v ní povídku a ona o ní mluvila. Karle, tohle se týká nás obou.“

Má možná pravdu, řekl si. Úkosem se podíval do objektivu.

„Myslíš, že by to byla hodně zajímavá reality show? Kdo by se chtěl dívat na to, jak dva lidi tady stojí a žvaní?“

„Jsou lidi, kteří se rádi dívají na to, jak někdo zvrací,“ řekla Veronika tvrdě.

Chvilku přemýšlel, než odpověděl.

„Až se odsud dostaneme, můžeme je zažalovat,“ řekl.

„Třeba nás to proslaví,“ řekla Veronika.

„Proslaví?“

„Jestli je to reality show, je to Tarantinův projekt. A víš, jak má Tarantino všechno vymyšlené. Ten jede vždycky na stoprocentní úspěch.“

„Co tím chceš říct?“

„Jestli je to hra,“ řekla, „tak ji hřejme.“

„Ono nám asi nic jiného nezbývá,“ řekl a ušklíbl se. „Dobře. Zkusme to vzít popořádku. Jestli je to reality show, tak si zopakujme, co se stalo. Nicholson nám ukázal něco, co neměl. Viděla jsi, jak se Roberto tvářil, když vešel do pokoje. Navíc, už to, že vtrhnul do pokoje k někomu takovému, jako je Nicholson… To je přece něco šíleného, tohle si dovolí recepční v luxusním hotelu! Pak nás dokonce odvedl a zamkl. Co ty říkáš,“ kývl na ni, zatímco přecházel s rukama založenýma za zády, „to je spekulace. Všechno můžeme obrátit tak a hned zase nazpátek. Jenže ty zavřené dveře, to je fakt.“

„Tarantino všechno vymýšlí hodně natvrdo,“ řekla. Vstala a zamířila ke skříni. Otevřela její pravou část a zašátrala po její zadní části, ukrývající průchod do vedlejšího pokoje.

Pozoroval ji a myšlenky se mu honily hlavou. Proč Veronika leze do skříně, proč chce otevřít průchod? Ví přece, že je zavřený. I kdyby nebyl, dostanou se sice do vedlejšího pokoje, jenže budou na tom přesně stejně, jako jsou teď. Žádné dveře nejdou zevnitř otevřít bez karty, takže se ven nedostanou ani ze sousedního pokoje. Nemá smysl někam lézt. Karta, připomněl si.

Někdo mu podstrčil kartu Nicholsonova pokoje. Někdo si přál, aby našel Veroniku u Nicholsona. Tarantino? Nebo někdo jiný, kdo tuhle reality show vymýšlí a postrkuje dopředu?

To je pro ni typické, napadlo ho. Dělá chytráka, vymýšlí zápletky, a nenapadne ji zeptat se, jak se vlastně do pokoje číslo jedenáct dostal.

Teď ale nemělo smysl přemýšlet o tom, co Veroniku napadlo nebo nenapadlo. Jestli je to reality show, co se stane dál? Jestli jsme herci, jakou nám přisoudí další roli?

Přemýšlel a jen roztržitě sledoval, co Veronika dělá. Přestala ohmatávat štěrbinu mezi panely v zadní části skříně, přešla pokoj a zmizela v koupelně.

Třeba se jde zase vyblít, pomyslel si ponuře. Slyšel z koupelny šramocení a cinkání. Potom Veronika vyšla s pilníkem na nehty a znovu zamířila ke skříni.

V životě vymyslel tucty příběhů. Teď se najednou cítil nepatřičně, jako ve snu, ve kterém se ocitl uprostřed elegantní společnosti a zjistil, že si zapomněl obléct kalhoty. Dívají se na něho kamery. Někdo sedí v režii, kouká na monitory a je zvědavý, co herci budou dělat. To je přece princip reality show! Diváci hlasují, určují, kdo jim je sympatický a kdo není.

Dívají se na mě. Co si pomyslí, když mě tu uvidí stát a čumět? Veronika šla pro pilník a rejpe se v zámku. Je to sice pitomost, ale je to aspoň trochu akční.

Vztekal se. Já jsem spisovatel. Já si mám vymýšlet příběhy a taky si je vymýšlím. V románech a povídkách jsem zabil stovky lidí, rozpoutal jsem války, vyvolal jsem katastrofy. Všechno jsem to pěkně popsal, vyšlo to v knížkách a lidi si to četli. Tak je to správné.

Nikdo ale nemá právo mě nacpat do cizího příběhu!

Nejraději by se rozběhl ke dveřím, aby je rozbil, rozkopal, vylomil.

Kdepak je ta kamera?

No, byla by to akce a divákům by se to mohlo líbit, napadlo ho. Jsem pokropený kropic. Autor příběhů, který spadl do příběhu. Anebo já si tohle všechno vymýšlím a to, co se kolem děje, není nic než moje iluze.

Obrátil se k televizoru od Löweho. Na metrové plazmě bude mučení dobře vidět. Mučení nebo soulož Deppa s nepravou Veronikou s umělými ňadry. Chvilku manipuloval ovladačem a nedočkal se ničeho jiného než tuctu italských stanic, které, jak se zdálo, vysílaly jednu a tutéž estrádu. Prohlížel si ovladač. No ano, tlačítko F SPECIÁL tu nebylo. I v tomhle hotelu pro vyvolené jsou někteří hosté vyvolenější než ti druzí. Nicholson je vyvolenější.

Díval se na Veroniku. To, co dělala, mu připadalo zbytečné, ale je asi lepší se šťourat v zámku průchodových dveří, než strkat hlavu do záchodové mísy a zvracet. Nebo stát a čumět.

Pomaličku přešel pokoj až k ní.

„Stoupni si na druhou stranu,“ řekla mu. „Stíníš mi.“

Na to neřekl nic, ustoupil a čekal.

Soustředěně se probírala prostorem mezi panely. Ozývalo se slabé kovové klapání. Už chtěl říct něco v tom smyslu, aby toho nechala, že to stejně nemá žádný smysl, když se ozvalo silnější klapnutí a po něm se Veronika opřela rukama o panely a rozevřela je.

„A je to,“ usmála se na něho.

„Šikovná holka,“ pochválil ji.

Věděl, co je za těmi slovy „a je to“. Něco ve smyslu „vidíš, pitomče, že se mi to povedlo“. A za „šikovnou holkou“ bylo: „však uvidíš, že je to k ničemu“. Vešli do sousedního pokoje. Neurčitá vůně, směsice výparů koupelny, stopy po drahých parfémech, dezinfekce, pach potu lidí, kteří se tu střídali. Okna zastřená záclonami. Postel byla zakrytá přehozem. Karel si vzpomněl na katafalk v krematoriu. Ležela na něm rakev, uvnitř byl otec s puklou tepnou v mozku. Jestlipak mu rozřezali lebku? Asi ano, jinak by nezjistili příčinu smrti.

Nikdy nepochopím, proč se o ni tolik zajímají, o příčinu smrti. Kdyby ty informace byly k něčemu, už dávno by se přišlo na to, proč lidé umírají a jak tomu zabránit. S máločím mají lidé tak bohaté zkušenosti jako se smrtí, táhlo Karlovi hlavou.

Veronika se v pokoji nerozhlížela. Ozbrojená pilníkem zamířila ke dveřím na chodbu a vzala za kliku.

Bylo zamčeno.

Strnula a pomaličku se otočila ke Karlovi. Nebylo těžké si přečíst, co se v ní děje. Překonala strach, vybabrala se z deprese, vybičovala se k výkonu a ten byl marný. Teď tu stála, oči upřené na Karla, pak se podívala na pilníček, který pořád ještě držela v ruce, a vztekle jím mrštila o zem. Vrhla se Karlovi kolem krku a rozplakala se.

„Tys to věděl, viď? Ze je to k ničemu, co dělám. Ze tu bude taky zamčeno.“

„No jo, věděl,“ řekl a hladil ji po vlasech. Její slzy mu smáčely tvář. „A já si myslela, kdoví jak jsem to vyhrála. Myslela jsem si, že jsi ňouma, když tu jen tak stojíš a nic neděláš. Promiň,“ stkala. „To nic.“

„Co budeme dělat?“

„Vrátíme se do našeho pokoje.“ Odstrčila ho od sebe. Nový nápad jí zaplál v očích. „Co kdybychom zůstali tady? Budeme zticha. Nenajdou nás.“

„Umřeme hladem v zamčeném pokoji? Už mám hodně velký hlad. Ty ne?“

Naposledy jedli u pumpy před Florencií, když sem přijížděli. Snědli navlhlý sendvič vytažený z ledničky.

„Já všechno vyhodila, to málo, co jsem v žaludku měla. Promiň, napadají mě pitomosti. Třeba… Zůstaneme tu, a až nebudou dávat pozor, nějak vyklouzneme ven.“

„Zamčenými dveřmi.“

„Vylezeme oknem!“

„Jsme v druhém patře.“

Dívají se na nás. Sledují nás. Všude mají kamery. Požární čidla? Ne. Jsou to kamery. Uvědomuje si to i Veronika? Díval se jí do očí.

Uvědomuje si to. Je všechno, jenom ne hloupá. Hraje svoji roli. Nic jiného jí nezbývá. Ani on nemá jinou možnost.

Tarantinův projekt? Reality show? Proč ne. Tak pojďme a hrajme do důsledků. Hrajme si tedy na to, že je to doopravdy.

„Veroniko, tohle k ničemu nevede. Musíme najít nějaké řešení. Já si pořád ještě myslím, že je to všechno nesmysl nebo omyl.“

„Viděl jsi to video!“

„Viděl jsem opilého idiota, to jsem viděl. Video taky. Nějaká hloupost v televizi. Kdo ví, co to bylo.“

„Proč nás tedy zavřeli?“

„Protože jim je trapné, že jsme jejich váženého hosta viděli v takovém stavu. Myslím, že uděláme nejlíp, když zachováme klidnou hlavu.“

Mluvil klidně a zřetelně. Sledují nás. Natáčejí, snad i někam vysílají. Nepovídáme si. Hrajeme v jejich show. Snažil se o pravděpodobný dialog. Tak nějak by si mohli povídat dva lidé, dvě postavy z jeho povídky. V tom duchu pokračoval.

„Vládne tu trochu nervózní atmosféra, ale to je těmi policejními manévry kolem dokola. Proto Roberto pořád mluví o naší bezpečnosti.“

„Třeba to tak skutečně je,“ řekla. Sehnul se, zvedl pilník na nehty. Musím být aktivní. Dívají se na nás. „Je to jediná zbraň, kterou máme.“

„Zbraň?“

„No jistě! S pilníkem tě dnes nepustí do letadla. Všechno tvrdé a špičaté může sloužit k obraně. Kolik lidí bylo zabito pilníkem na nehty? Třeba je někde nějaká statistika. Le Carré popisuje, jak se dá zabít člověk sirkami složenými do sloupku. Proti sirkám je pilník na nehty samurajský meč. No a pilníkem zabil Luigi Lucheni císařovnu Alžbětu.“

To bylo dobré, pomyslel si. Musím dát najevo klasické vzdělání.

Veronika si všimla, že pilník zvedl. S provinilým úsměvem po něm vztáhla ruku. Zaváhal, jestli se má zbraně zbavit. Pak jí ho dal a usmál se. Vzal ji kolem ramen a vedl k průchodu mezi pokoji.

„Uvidíš, že se všechno vysvětlí,“ chlácholil ji.

Najednou mu pohled sklouzl na křeslo a všiml si nějakého bělavého předmětu. Pustil tedy Veroniku a šel se podívat, co to je.

Ležel tam merlin. Pédéáčko, které Veronika dostala od asistenta produkčního. Tenhle krám je sem přivedl. Ten to vlastně všechno zavinil! Bez něho by se nikdy nedozvěděli, že někde je nějaký hotel Frenesis a v něm Nicholson a kdo ví kdo ještě, a že tam někde Quentin Tarantino natáčí nějakou podivnou reality show.

Jak se to sem dostalo?

Podíval se na Veroniku.

Říkala, že jí pédéáčko ukradl ten řezník. Co když lže? „Kde se to tu vzalo?“ šeptala. Znělo to opravdově. Byla to pravda?

Je to herečka. Dramatická umělkyně. Dovede sehrát cokoli. Hněv a radost a žal, celou škálu pocitů. Dívala se na něho. Nehraje to. Je opravdu vyděšená.

„Já tu věc strčila do kapsy a pak jsem ji v kapse neměla… S nikým jsem nemluvila, nikoho jsem nepotkala, jenom toho Azzarriho. A teď je ta věc tady.“

Zvedl ho z křesla a prohlížel si ho.

Obraz na dotykovém displeji byl teď jiný než před chvílí. Zdálo se, že celý přístroj zbělel, že se uvnitř něco vaří, pod lesklým oblakem se převalovaly mlžné vlny.

Vzala mu to z rukou.

„To něco znamená!“ řekla. „Podívej! Tohle vypadá jako plán hotelu. Číslo sedm, to je náš pokoj. Tohle je šestka. My stojíme… tady…“

Ukázal na šarlatovou skvrnu uprostřed bílého obdélníku. Šarlatová je barva krve.

„Třeba se tím dá otevřít. Třeba to funguje jako univerzální klíč.“

„Zkusíme to?“ navrhla. Otočila se ke dveřím.

Vtom někdo zaklepal u dveří jejich pokoje.

Nejdřív se to ozvalo sotva slyšitelně. První zpozorněl Karel, druhé zaklepání zaslechla i Veronika.

Veronika nerozhodně zamávala přístrojem. Má se pokusit otevřít dveře? Jenže venku na chodbě někdo stojí.

Energicky zavrtěl hlavou.

Zůstala stát s merlinem v ruce.

Jestli je to Roberto a jeho ochranka, můžou nás prohledat a přijdeme o poslední naději. Natáhl ruku. Podala mu přístroj. Třetí, teď už silnější zaklepání.

Rozběhla se k průchodu, ona první, on s přístrojem v ruce za ní.

„Signor Mareš? Signora Sekera?“ ozývalo se za dveřmi.

„Už jdu. Moment,“ volal Karel a mířil ke dveřím. Otáčel se a zuřivě gestikuloval na Veroniku, ať si pospíší. Ukazovala na merlin v jeho ruce. Přikývl a vsunul ho do kapsy.

Čtvrté zaklepání, hlasité, nesmlouvavé.

„Už jdu!“ křikl. Veronika zůstala stát vyděšená u skříně. Průchod nechala otevřený. Třeba by stačila utéct, kdyby…

Kdyby vešel kdo? Lidský řezník Azzarri s nožem v ruce?

Jak daleko chtěli realistické vyznění dotáhnout?

Řezníka v akci viděli na obrazovce. Jenže takové věci už ve filmu jsou desítky let. To nikoho nevyvede z míry.

Jestliže Tarantino přichystal nějakou reality show, jaká tu ještě nebyla, má v záloze tvrdší triky.

V mžiku si uvědomil absurditu celé situace. Kdyby byli v laciném hotýlku, v nějaké Formuli jedna nebo turistickém hostelu, jistě by křikli, ať je nikdo neobtěžuje. Jenže tohle není normální hotel a oni se tu klepou, jako kdyby byli někde v Rusku ve tři ráno a venku přešlapovala tajná policie. Ale i ta by byla vítanější host než lidský řezník.

„Je něco v nepořádku, signor Mareši“ Poznal Robertův hlas. „Ne, ne. Všechno v pořádku.“

„Mohu vstoupit?“

Karel sáhl po kouli, která sloužila jako klika a zarazil se. Vždyť je zámek zablokovaný.

Ví to i ten syčák, že dveře nejdou zevnitř otevřít. Proč si hraje na zdvořilého? Je to bachař, a ne recepční. A ještě něco. Proč se ptá, jestli jsme doma? Vždyť nás vidí, kamer je tu všude…

Třeba taky hraje. Možná je i Roberto herec v nějaké show a jede podle své role.

Ohlédl se. Veronika zavřela průchod a stála u skříně a rovnala si sukni. Karel si všiml, že Veronika stále drží v ruce pilník. Ukázal na něj prstem a naznačil, že by ho měla schovat. Rozhlédla se, a když našla kabelku, vrazila ho dovnitř.

„Prosím,“ řekl Karel nahlas. „Otevřete.“

Roberto otevřel.

„Vedení hotelu se omlouvá za všechny nepříjemnosti, které nastaly v souvislosti s mimořádnou situací. Nemůžeme dělat nic než provádět pokyny policie,“ rozhodil omluvně ruce. V jedné držel kartu, kterou si právě otevřel. Druhou rukou sáhl do kapsy, vytáhl další kartu a pak obě podával Karlovi. „Druhá karta je pro vaši paní. Policejní rozhodnutí. Jednali jsme podle jejích pokynů. Bylo nutno dočasně omezit pohyb našich hostů, v jejich zájmu, samozřejmě. Dovolte alespoň, abych vás jménem vedení hotelu pozval na odpolední čaj. Nu a večer samozřejmě na večeři.“

„Bude se podávat lidské maso?“ neubránil se Karel.

„Nechápu smysl žertu,“ odpověděl Roberto bez hnutí jediného svalu v obličeji. „Můj kolega počká venku a dovede vás do jídelny. Nemusíte spěchat. Přejeme si, abyste se cítili jako doma a nebyli nervózní.“

Uklonil se. Dělal vše pro to, aby se tvářil vlídně a nešířil atmosféru nervozity. Nějak se mu to nevedlo.

2.

Cítili se nesví, když kráčeli po tlustých běhounech chodbou ozdobenou začernalými obrazy ve vyřezávaných rámech. Roberto šel trochu strnule, ruce měl odtažené od těla a našlapoval opatrně, jako by čekal, že se pod ním podlaha co chvíli prolomí. Byl to vysoce postavený sluha, navyklý na styk s panstvem. Choval se zdvořile a škrobeně, nicméně lpěl na té blízké vazbě k vysokým kruhům. Asi jako je kravata pyšná na to, že může viset na krku lordovi nebo bankéřovi. A shlíží svrchu na každého, kdo na tak vznešené šíji nevisí.

Před krátkou chvílí se k nim choval hnusně. Ale i to patří k roli služebníka. Vztahy mezi panstvem jsou složité, jednou jsi král, podruhé musíš položit hlavu na špalek. To už patří k příslušnosti k nejvyšším vrstvám. Sluha se musí vždy chovat odpovídajícím způsobem.

Roberto kráčel a bylo na něm vidět, že je pyšný na tuto budovu, na obrazy začernalé věkem, na tlusté stěny s proraženými střílnami, jimiž občas prokmitl pohled na florentské věže. Sám pobyt v takových místech znamenal vyznamenání a životní úspěch.

Někdy je třeba za ten pobyt zaplatit. Penězi? Zkouškou? Třeba i životem.

Roberto došel k těžkým dvoukřídlým dveřím. Vzal za kliku. Ta byla umístěná hodně vysoko, jak to bývá zvykem v panských sídlech. „Prosím,“ řekl a s úklonou otevřel.

Do jídelny pronikalo nízké sluneční světlo pozdního odpoledne, světlo laskavé a zlaté. Těkalo a míhalo se, přebíhalo po místnosti v plochách obdélníkových i okrouhlých, kosodélníkových i nepravidelných. Nebyly to ani plazmy, ani ledkové displeje. Vypadalo to jako nějaké zrcadlení vzduchu. Prostě někde v prostoru nějak visel obraz. Jeden obraz, pět, deset, možná padesát. V plochách se zobrazovaly tváře, zuřivé, rozšklebené, nenávistné. Ústa němě křičela sprosté nadávky, ruce zažínaly Molotovovy koktejly, vržený kámen rozbil obličej, policisté s granátomety ustupovali pod sprškou kamení.

Tohle jsme viděli, tohle jsme zažili…

Karel bezděky vzal Veroniku za ruku. Projekční plochy kroužily kolem nich. Znovu prožívali ty okamžiky plné děsu, kdy bloudili neznámým městem, do krajnosti nepřátelským, a ten jejich merlin jim do omrzení opakoval, že hotel je obsazen a hotel nepřijímá a hotel uzavřen a východisko nikde.

Karel vykřikl, když si všiml, že tu nejsou jen projekční plochy. Jsou tu lidé, blíží se k nim, nejspíš je chtějí zabít, možná je mezi nimi ten lidský řezník Azzarri se svým ostrým nožem, je sto let za opicemi, Azzarri, brousí si nůž, dnes už jsou nože s keramickým ostřím, které se nemusí brousit, proříznou hrdlo, jako když lžička překrojí vajíčko napůl uvařené, na hniličku, říká tomu maminka. Ve vchodu se div nesrazili s nějakou uspěchanou zrzkou, držela u ucha mobil, brebentila a nevnímala svět kolem sebe. Uhnuli jí a vešli dovnitř. Přicházeli k nim dva muži. Jeden byl tmavovlasý, s širokým čelem, které div nezavalilo dvojici živých, daleko od sebe posazených očí. Bradu měl vyrobenou u stejné firmy, která dělá kovadliny. Druhý byl vlasatý, s pohublou tváří, kníry spuštěnými podél koutků úst. Karel chrčivě vydechl.

Poznal toho vlasatého, poznal Johnnyho Deppa. Ten druhý, uvědomil si, je Quentin Tarantino. Povídali si s usměvavým blond chlápkem, na první pohled Angličanem: tvídové sako, flanelové kalhoty, nóbl boty. Tarantino uviděl Veroniku a Karla, upozornil na ně Deppa a řekl něco tomu Angličanovi. Oba pak k příchozím zamířili. Tarantino zvedl ruce a projekční plochy se zmenšily, ustupovaly, ztrácely se v dálce. Karel a Veronika stáli ztuhlí úžasem.

Odkudsi se vyloupla zmalovaná rozježená ženská s obrovskými špičatými ňadry. Poznali v ní Madonnu. Přihnala se k Tarantinovi. „Quentine, ty hnusný hajzlové…“

„Teď ne, brouku,“ zarazil ji. „Ale oni jsou fakt hnusný kurvy…“

„Já vím, kotě. Necháme to na jindy.“

„Na to se ti můžu vysrat!“ zaječela, ale to už ječela Tarantinovi do zad.

„Ahoj!“ křičel Tarantino. „Vy jste ti dva noví. Fajn! Jste skvělí. Super! Viděli jste? Co tomu říkáte? No tak, co tomu říkáte?“

Popadl Veroniku za ruku a začal jí mocně pumpovat.

„Ještě jsme se neviděli. Já jsem Quentin a ty jsi Veronika. A tohle je Charles, ahoj, Charlesi, jak se máš. Vy se neznáte. To je Johnnie. Je to parchant, Johnnie, ale úžasnej chlap. Půjde nám to dobře. Byli jste skvělí!“

Usmál se.

„Co tomu říkáte? Všichni, co to viděli, jenom zírali. A bude to silnější. Víte, co jsme uvedli do chodu? Papež ve Florencii. Osumnáct aktivistickejch organizací se rve s policajtama!“ Ztlumil hlas. „Už máme tři mrtvý, dobrý, co? Tohle tu ještě nebylo. Prej vám rozflákali auto.“

„Nerozflákali…“ začal Karel. Tarantino mávl rukou. „Nevadí. Rozflákaj. Zařídím to. Freddie! Kde je ten parchant?“ Hrábl někam do chumlu lidí a vylovil chlapíka s houbovitým obličejem. „Seženeš mi Freddieho.“

„Freddie tu není, pane…“

„Kdyby tu byl, nemusíš mi ho shánět, blbe! Proto ti říkám, abys ho sehnal.“

„Je v Římě, pane…“ šeptal. Tarantino ho od sebe odhodil.

„Zmiz. Vypadni. Do hajzlu s tebou. Ty…“ ukázal na zrzku, která se zrovna vracela a už netelefonovala. „Stáhneš mi Freddieho z Říma, rozumíš? Potřebuju rozflákat jedno auto. Hondu.“

„Subaru,“ řekl Karel, úplně vyvedený z míry.

„Já rozumím,“ řekla dívka. „Hondu.“

Byla zvyklá poslouchat šéfa a nebrat ohledy na řečičky nějakých kibiců. Zmizela. Tarantino se podíval kolem sebe.

„Všude kamery. Osm tisíc objektivů, dovedete si to představit? Já ne. Nikdo nikdy neměl osm tisíc kamer. Mainfraimovej počítač. Osm milionů procesorů. My je všechny vyřídíme, budou vedle nás nuly. Nejlepší technika. Nejlepší lidi. Hvězdy, chápeš? Je tu Jack Nicholson. Mám tu Paula McCartneyho. No, už je v letech… Něco je slabý. Jako ta Waverly. Já ji za Rowlingovou poslal, chápete? Vůbec nenasákla. Já to nechápu. Tak dlouho s ní byla a nenasákla. Jo Kaelyn, ta nasákla.“

„Jaká Kaelyn?“

„No přece Loveland. Dělá nám Madonnu. Zeje to Madonna, jak si ji představujete? Ona je Madonna ve skutečnosti plachá holka. Klášterní schovanka, tak něco. Ale má v sobě něco… Kaelyn to vyhmátla a nasákla. Tak je to správné! Nemusí to být pravda, ale musí to vypadat jako víc než pravda. Lidem se musí dát taková pravda, jakou chtějí. Děláme to dobře. A tohle je výsledek!“

Rozmáchl se kolem sebe.

„Filmová technika? Do hajzlu s ní. Televize? Sranda pro děti. Počítače? Hračka.“

„Co… to je?“ zeptala se Veronika opatrně. „Tohle všechno, ty plazmy, ty projektory…“

„Merlin.“

„Merlin… je přece ta gépéeska.“

„Ta k tomu patří! Je to malinkatá součástka systému,“ ukázal štěrbinu mezi palcem a ukazovákem. „Znáte přece Merlina.“

„Čaroděje Merlina?“ zeptal se Karel.

„Samozřejmě! Jako první o něm psal Geoffrey z Monmouthu. Merlin, zrozený z lidské ženy a nečistého ducha. Merlin, otec krále Artuše. Specialista na vize, na strašlivé vize. Prchl před nimi do lesů a ani tam jim neunikl!“

Karel si všiml, že si Depp s Veronikou vyměnili pohledy. Veronika si všimla, jak se Karel na Deppa dívá, a řekla:

„Potkali jsme tu paní Rowlingovou. Tedy, vlastně tu Waverly…“

Tarantino se rozesmál.

„No jo, Waverly. Sice nenasákla, ale on to laik nepozná. Bude si myslet, že je to super Rowlingová. Víte, že si většina lidí odsud myslí, že je to fakt Rowllingová, a nechává si podepisovat knížky? Hele,“ zase někoho vytáhl, „přiveď mi Joanne.“ Ten si div neulomil hlavu, jak přikyvoval, a odběhl. „Joanne podepsala kontrakt na použití. Její agent podepsal.“ Ztišil hlas. „Až já to rozjedu, na nějakýho Harryho Pottera si nikdo nevzpomene. Ona to tuší. Chce mít palec v omáčce. Nechce bejt mimo. Kdo by chtěl, že?“ Mrkl a Johnny Depp se přátelsky šklebil.

„Ten je pravý?“ zeptal se Karel a kývl na Deppa. „Nebo pan Depp jenom podepsal kontrakt a někdo ho hraje?“ Díval se Deppovi do očí. Tarantino se smál. „Pravý? Jak se to vezme. Jsi pravý, Johnny?“ Taky Depp se usmál.

„Quen sabe! Jste vy pravý, seňor Mareš, jak říkáme my v Karibiku?“

„To je správná otázka. Je to povstání ve městě pravé? Jasně. Zhuntovali vám auto. Dopadli jste dobře, nic se vám nestalo. Jiným to auto zapálili… a v jednom případě i s řidičem. Stalo se to? Rodina pláče, policie vyšetřuje. Pláče na správném hrobě ta zdrcená matka? A policajti listují usmolenými prsty v té správné složce? Je to opravdová pouliční bitva? Dodejte fotografie, válku dodám já, telegrafoval Hearst fotografovi Remingtonovi.“

„Já jsem pravý,“ řekl Karel chladně. „A nepodepsal jsem žádný kontrakt.“

„Tak. Nepodepsal kontrakt. A co ty, brouku?“ obrátil se Tarantino na Veroniku.

„Taky ne.“

„Já ale poslal smlouvu! Už v Praze!“

„Žádnou smlouvu jste neposlali,“ trval na svém Karel.

Kolem svištěla ta zrzka.

„Freddie je na cestě,“ křikla.

„Počkej, Simono. Jak to je se smlouvou pro paní Sekera?“

„Smlouva pro paní Sekera vystavená. Paní Sekera nepodepsala.“ Veronika zrudla. Karel si toho všiml. Co tohle má zase znamenat? Veronika mu vždycky tvrdila, že jí žádnou smlouvu nenabídli. „To není podstatné,“ vyhrkla Veronika.

„To je podstatné,“ řekl Tarantino a nebyl v tu chvíli vůbec žoviální. „Paní Sekera odmítla zadání.“

„Jaký zadání, sakra?“

„Zadání, aby před kamerou spala tady s panem Deppem.“

„Cože? Ty jsi odmítla hrát s Deppem?“

„Ne hrát. Spát před kamerou. To je něco jiného. To není nic pro mě,“ řekla Veronika, rudá v tváři. Depp se rozesmál.

„Kotě moje zlatý! To víš, že to není nic pro tebe! To oni si tě asi nejspíš jenom dobírali. Quentinovi jde o emoce, chápeš? Silné emoce. Bez emocí se nedá nic pořádnýho natočit. Tady nejde o nic jinýho než o emoce. Silný, opravdový. Je jedno, co se děje a jak se to děje a komu se to děje. Podstatné jsou emoce.“

„Ty jsi nechtěla…“ řekl tiše Karel. Mluvil česky. „To byl ten důvod?“

Pokrčila rameny.

„Já bych nemohla. Prostě to nejde.“

Zahodila roli v Tarantinově filmu kvůli postelové scéně, formuloval si Karel v hlavě to, co se stalo. Nic mu o tom neřekla, nic mu nevyčetla. A mohla by! Já kvůli tobě tohle a ty takhle… Dovedl si představit nekonečné litanie na dané téma. Nechala si líbit jeho poznámky a jeho ironie.

Bylo mu najednou před Veronikou trapně a nejraději by ji tady před všemi objal.

„Něco jste chtěl, pane Tarantino?“

Byla to Waverly Cromartie. Ta žena opravdu vypadala jako Rowlingová, ale teď, když oslovila režiséra, bylo jasné, že to skutečně není nejúspěšnější spisovatelka planety, ten vulkán imaginace a poezie.

Jak jsem si mohl myslet, že je to skutečná Rowlingová… žasl Karel.

„Nic, nic, můžeš jít,“ řekl jí režisér. Přikývla a odešla. Tarantino ji chvilku sledoval pohledem. „Vidíte, jak nenasákla? Kdybych zavolal na Kaelyn a hned jí řekl, že může jít, řekla by mi, že jsem svině a čurák. Vzala na sebe ten slovník. Zvláštní věc, protože Madonna taková není, chápete? V tom je umění. Nasáknout, ne kopírovat. Kaelyn nasákla. Waverly nenasákla. Jak má předávat emoce, když je nemá?“

Veronice bylo nepříjemné, že se mluví špatně o jiné herečce. Ne snad, že by byla sama svatá. Jenže dobře věděla, že se slova jednou vyřčená neztrácejí v mimoprostoru. Vracejí se a jejich zvuk a hlavně význam se ozvěnou zesiluje a násobí.

„Ten pán, se kterým jste mluvili,“ pokusila se převést řeč jinam, „vypadá jako Dan Brown. Ten je pravý, nebo je to nějaký nasáklý kolega?“

„Ano, to je pravý Dan Brown, autor Šifry mistra Leonarda. Když viděl ten film, brečel vzteky. Ron Howard je idiot. Naprosto neschopný kretén. Přísahal jsem mu, Dane, já ti natočím show, že se lidi budou zavrtávat do země. Jako krtci. Napiš story. Vymysli, co chceš, a já to udělám. Chci revoluci ve Florencii a vraždu papeže, na to řekl on. Dodej story a já dodám vraždu papeže, jako Hearst dodal válku. Zabiju ti papeže a obrátím Florencii naruby. Tohle je začátek! Tohle je začátek!“

Promítací plochy se tetelily na obvodu místnosti. Najednou zhasly. Když ji opustily vize pouliční války, místnost najednou vypadala pustá. Dlouhý stůl, kolem posedávalo několik unuděných postav.

„Je tu najednou ticho a zima a pusto…“ řekla tiše Veronika.

Tarantino se zasmál.

„Emoce opadly, viď. To všechno je merlin. O nic se nestarej. Dělej dál svoji práci a uvidíš, že budeš spokojená.“

„Tak moment. Jsem profík. Dělám práci na základě smlouvy. Žádnou jsem nepodepsala.“

„Dostala jsi merlin, ne?“ ptal se Tarantino.

„Ten přístroj? No jistě. Bez něho bych tu nebyla,“ řekla uštěpačně.

„Copak jsi nečetla návod?“

„Jaký návod?“

„Merlin má v sobě návod. A tam je napsáno, že držitel merlinu souhlasí s použitím v plném rozsahu, a tak dál, sepsali to právníci, stáli mě víc než těch osm tisíc kamer a mainfraimovej počítač dohromady. Takže mě žalovat nemůžeš, kotě. Ale dobrý, dobrý, podepíšeme smlouvu. Neboj, nebudeš s nikým spát.“

Tarantino se obrátil k Deppovi a ten přikývl.

„Bude velkorysá. Dohodneme cenu.“

„Jistě,“ špitla Veronika.

„S tebou taky.“

„Já mám vystupovat v show?“

„Samozřejmě.“

„Proč my?“ zeptal se Karel.

„Jak to myslíte?“

„Pan Depp je hvězda první velikosti. Paní Rowlingová taky, ať už je pravá, nebo ji hraje nějaká Waverly. Madonna je hvězda první velikosti a zrovna tak Paul McCartney. Jenže nás dva nikdo nezná. Proč byste o nás měli mít zájem?“

„Nikdo se jako hvězda nenarodil,“ usmál se Tarantino. „Každý nějak začínal.“

„Nejsme začátečníci. Je nám čtyřicet. Pocházíme z malé země, kterou nikdo nezná a znát nebude. Proč my?“ V tu chvíli k nim došel Dan Brown.

„Tak tohle je Dan Brown. Já dovedu řvát na lidi, to je všechno, jenže Dan, to je mozek. Paní Sekera, pan Mareš.“

„Ahoj,“ řekl Dan Brown. „Spisovatel, že?“

„Ano,“ řekl Karel.

Tarantino se zasmál a kývl svou obrovskou bradou na Karla.

„Je to hlava. Ptá se, proč zrovna oni dva. Proč jsme stáli o ně dva!“

„No protože bez nich to nejde!“ řekl Dan s udiveným výrazem, jak může člověk položit tak jalovou otázku.

„Dane,“ řekl Karel vlídně, „nedělej z nás voly.“

„Vidíš? Je chytrý! Tak fajn, Dane, řekni mu tu story. Stručně. Jedním slovem nebo nanejvýš jednou větou. Řekni mu to, Dane.“

„Kanibalismus,“ řekl Dan Brown. „To je to jedno slovo.“

„Lidský řezník,“ ozvala se Veronika.

„Velmi správně! Aby mohl být člověk sněden, musí být odborně utracen a rozbourán a pak ho lidský kuchař připraví do kulturní podoby,“ řekl Dan Brown.

„Hm,“ řekl Karel. „Zatím je to k poblití.“

„Jak se to vezme, Charlesi. Vzpomeneš si na poslední večeři Páně? Jedli Jeho maso a pili Jeho krev. Co jiného to bylo než kanibalská hostina? Dodnes se opakuje při každé mši. Vaši husité šli loupit a vraždit proto, aby se mohl kanibalské hostiny účastnit každý věřící.“

„Dane“ řekl Karel s upřímnou bolestí, „nech už Krista na pokoji! Nejdřív je to ženská, podruhé kanibal… Nemůžeš si vymyslet něco jiného? Třeba že broučkové létají po lese s lucerničkama v rukou?“

„Kristus že létá po lese? To mě nenapadlo,“ řekl Dan nechápavě. „Ale ne. Kristus nelétá po lese, zatím. Broučci létají. Prostě, nemůžeš nechat Krista spát a vymyslet něco jiného, pro změnu?“

„Jak je to dál?“ chtěla vědět Veronika. „Nech ho, Karle, ať to dopoví. Takže kanibalismus. Co dál?“

„Vidíš, že to aspoň někoho zajímá, Charlesi,“ zaradoval se Dan Brown. „Takže dávej pozor, Veroniko. Každý, kdo je světově slavný, musí mít talent, to je jasné. Jenže světově slavných lidí je hrstka. Dejme tomu, sto. Tisíc. A nadaných lidí jsou na celém světě miliony. V čem se liší ti slavní od těch, o kterých jsi v životě neslyšela?“

„Měli štěstí, příležitost.“

Depp dloubl loktem Tarantina do žeber a rozřehtal se.

„To je dobrý! Příležitost!“

„Přihořívá. Příležitost. Jakou příležitost?“

„Někdo jim musí dát šanci, aby talent prokázali. Herec musí hrát v dobrém filmu pod dobrým režisérem. Spisovatel musí mít dobrého nakladatele, který ho dokáže prezentovat na trhu. Vynálezce potřebuje dobrou firmu…“

„Správně. To ale znamená, že se musí setkat se správnými lidmi a ti mu tu příležitost dají. Je to tak?“

„Tak nějak,“ připustila Veronika.

„Jenže ti správní lidé jsou svině a s nikým se nechtějí setkat. Mají kolem sebe dost schopných lidí, kteří pro ně pracují. Nepotřebují nikoho jiného.“

„Občas někdo umře,“ řekl Karel ponuře. „Ba ne. Oni musí podstoupit zkoušku.“

Veronika strnula. Jak to říkal Azzarri? Tohle je hotel, ve kterém se skládá zkouška. „Tak mu to řekni,“ pobídl Browna Tarantino. „Vysyp, co pěknýho jsi vymyslel.“

„Adepti světové slávy musí absolvovat večeři Páně. Musí se stát členem společenství. V něm jsou ti, kdo pojedli. A ti potom jeden druhému pomáhají. Funguje to už dva tisíce let. Ten šikovný šéf pašerácké tlupy od jezera Galilejského na to přišel. Musí lidi svázat dohromady, a čím jiným je svázat než společným zločinem? Aby se báli jeden druhého zradit. Co, zradit: aby se báli jeden druhému nepomoci!“

„Takže všichni slavní lidé od roku nula dodnes jedli lidské maso,“ řekl Karel ironicky.

„Všichni ne,“ řekl Dan Brown vážně. „Ale hodně z nich ano.“

„Já jsem si o sobě myslel,“ řekl Karel, „že mám hodně hnusnou fantazii, ale tohle je fakt k poblití.“

„Já říkal, že je to síla!“

„Ne síla. Je to k poblití.“

„Karle,“ řekla Veronika. „Je to jenom jako. Viděli jsme u Jacka video,“ řekla Tarantinovi a ten kývl. „To bylo jako, že jo?“

„Jistě,“ řekl Tarantino. „Pracovní zkoušky. Pokud vím, naši trikaři si pohráli i s tebou i Johnnym.“

„Vážně?“ smál se Depp. „Já že… jako tady s Veronikou…“

„Nech si to ukázat. Já to neviděl.“

„Já jo,“ řekl Karel.

„A co? Taky k poblití?“

„To jsou všechno triky?“

„Všechno ne, Veroniko,“ řekl Tarantino vážně. „Emoce jsou pravé. Ty přece znáš emoce. Je lhostejné, co je vyvolá. Někdo se bojí toho a někdo onoho. Někdo nenávidí to a jiný zas tohle.“

„Všechno se dá zahrát,“ řekla a dívala se Deppovi do očí.

„Představ si ale, že je technologie, která snímá opravdovou emoci. Vezmi si to takhle. Po první světové válce byl film němý. Herci mluvili, jenže nikdo je neslyšel. Dialogy se odbývaly v titulkách. Pak přišel zvukový film a stroje začaly nabírat hlasy a hudbu. Jenže obraz byl černobílý. Pak přišel barevný film. Později je tu plastický film. No a já budu první, kdo natočí skutečné emoce a dokáže je promítat. Převádět do psychiky lidí.“

„Tak moment. Ta vaše story je o tom, že my dva,“ ukázal palcem na Veroniku, „neznámý spisovatel a neznámá herečka z neznámé země se dostaneme do světové první ligy, když sníme lidské maso.“

„To není tak jednoduché,“ řekl Dan Brown a usmál se. „Je to vymyšlené jinak. Vy máte talent a v té vaší zemi máte postavení a dá se říct i slávu. To je důležité. Vy víte, co to sláva je, ale taky víte, co to jsou stupně slávy. Vy jste, dejme tomu, místně slavní. Ale nejste světově slavní. Chtěli byste být?“

„Ano,“ řekla Veronika.

„Ne,“ řekl Karel.

„Výborně!“ volal Tarantino. „Tak sis to vymyslel?“

„Vychází to skvěle.“

„Jak to?“ chtěl vědět Karel.

„Protože v mé story nejde o to, že byste oba požili. Že byste oba přijímali Tělo Páně. Tak to není. Jeden musí zabít toho druhého a pak ho sníst. Potom se dostane do první ligy.“

3.

Odpolední čaj se zvolna přelil do předvečerního času. Kolem dlouhého stolu seděla jedna celebrita vedle druhé. Johnny Depp byl pravý, Rowlingová ne. Brown ano. Nicholson chyběl, zřejmě vyspával opici. Sílená sprostá Madonna není pravá, jenže nasákla. A nějaký Ind je na vzdálené straně dlouhého stolu pokrytého damaškovým ubrusem.

Virtuální obrazovky se stáhly úplně dozadu a zlatistě tam poblikávaly. Marně Karel pátral po zdrojích obrazu. Žádné promítačky neviděl. Obrazy zde prostě byly a pak najednou nebyly. Tečka.

Systém merlin, made by Mobilia Co.

„Nejraději bych se sebral a vypad.“

„Tohle je hlavní role,“ namítla.

„Hlavní role,“ opakoval pochybovačně. „Podívej, kolik těch celebrit tady je?“

„Jsou to herci. Jenže my máme hrát sami sebe. Ambiciózní umělci z malé neznámé země. Vstupují na světovou scénu. Karle, tohle nás oba může udělat. Mě jako herečku a tebe jako spisovatele. Vymyslel to Dan Brown.“

„Tuctový autor, kterému se náhodou podařilo střelit do desítky.“

„Náhodou?“ ušklíbla se. „Ale podařilo se. To je jediné, co je důležité. Oni mají nějaké snímače emocí. Snímali nás celou cestu v autě. Zaznamenali tu hrůzu. Viděl jsi to! Tohle až předvedou lidem… Tarantino bude slavný jako tvůrce nového typu umění. A my dva budeme hlavní postavy.“

„Nelíbí se mi to. Pojď pryč.“

„Tobě se nelíbí…“ řekla pomalu, „že to vymyslel někdo jiný. Že to vymyslel Dan Brown.“

„Je mi to fuk,“ řekl Karel. „Vždyť je to laciná, trapná fabule. Celebrity žerou lidské maso. Tohle si může vymyslet skutečně už hodně vyprahlý mozek.“

„Vyprahlý nevyprahlý, přesvědčil Tarantina, že je to ten správný příběh, a on investoval miliony. Osm tisíc kamer. Mainfraimový počítač. Revoluce v ulicích.“

„A papež,“ ušklíbl se Karel.

„Karle,“ řekla Veronika, „přijeli jsme do Florencie na usmířenou. Chci se usmířit. Myslím to vážně. Záleží mi na tobě víc než na nějaké roli. Když budeš chtít odjet, odjedeme.“

Chvilku se na ni díval a pak se usmál.

„Já vím. Fakt, nevěděl jsem, že to bylo tak… s tou smlouvou.“ Málokdy se mu stávalo, že nedovedl najít slova. „Nemluv o tom.“

„Ale jo. Já jsem na tebe byl hnusnej. Nic jsi mi neřekla. Prostě jsi tu roli zahodila. Kvůli jedné postelové scéně.“ Zvedla prst, aby ho poopravila.

„Kvůli hodně hustý scéně. Sex naostro. Sliznice na sliznici.“

„No jo,“ řekl neurčitě.

„Nic neříkej. Já vím, že bys to pochopil. Ze bys to zkousnul. Nejsi malicherný a pochopil bys, že to není nevěra.“

„Jistě to není nevěra,“ přidal se. „Nebyla by to nevěra.“

Musel se opravit. Když si představil Veroniku, jak si to rozdává s Deppem, udělalo se mu nějak divně u žaludku. Byl rád, že se to nestalo, a protože se to nestalo, mohl být liberální až na půdu.

Zkoumavě se na něho dívala.

Jestli se mě zeptá, jak upřímně to myslím, celá ta usmiřovačka půjde do hajzlu, napadlo ho.

„To víš, že by to nebyla nevěra. Jenže, ono to máš tak. Když jde kurva s chlapem na hotel a pasák čeká venku v range roveru, taky na to kouká s klidem. Není to nevěra. Je to sliznice na sliznici za prachy. Já bych to taky měla za prachy. Jenomže by mě neplatil ten chlap, který mi to dělá, ale produkce.“

Poslouchal ji, jako by to bylo nějaké divné vysílání rozhlasu, nějaká hra, nebo tak něco. Čistě racionálně vzato měla pravdu. Mluvila věcně, bez citové angažovanosti. Jenže z toho měl pocit, že Veronika klidně a bez citového angažovanosti řídí buldozer, který mu boří iluze.

„Takže co?“

„Nechtěla jsem tě posadit do range rovem, Karle. Nechtěla jsem tě dostat do role pasáka, kterému je jedno, kdo to té jeho holce zrovna dělá. Nechci žít s pasákem. To je všechno.“

Takže to udělala kvůli sobě, napadlo ho.

Hned tu myšlenku zapudil.

Udělala to kvůli nim oběma. Kdyby jí záleželo víc na kariéře, na popularitě, dokonce na slávě, mohlo by jí být jedno, jestli její manžel je v roli pasáka, nebo ne. Dostala by se do osmihvězdičkového patra. No, třeba ne osmihvězdičkového, ale sedmihvězdičkového nebo aspoň šestihvězdičkového. A on by se s tím musel smířit, pasák nepasák.

Navíc, ona by byla herečka, která hraje u Tarantina, kdežto on je spisovatel, kterého nikdo na západ od Aše nezná.

„Co si tam pořád šuškáte, vy dva,“ křikla na ně Kaelyn, která vypadala jako Madonna. „Nějak moc soukromničíte. Sotva jste přijeli, zašili jste se ke starýmu Jackovi. Je hnusnej. Prej se zase ožral. Zkrátka, Jack Nicholson je starej a vohranej.“

Veronika hodila okem po Waverly. Ta se držela role ušlechtilé spisovatelky a zatvářila se, jako by jí náhradní Madonna šlápla jehlovým podpatkem na nárt. Madonna se očividně radovala, jak se jí hezky povedlo nafoukanou Angličanku vytočit. Nepravá Rowlingová se poctivě snažila držet roli. „Mně Jack připadá docela milý,“ řekla Karlovi. „Byl zábavný, že?“

„To rozhodně. Ostatně si myslím, že černý humor je vůbec ta nejlepší složka humoru. Co je humor jiného, než vytržení ze všednosti, kdy napětí je násilně přerušeno pointou, tedy uvolněním? Je to psychofyziologická záležitost.“ Madonna se zasmušila. Chvíli se na Karla dívala, než řekla: „Koukám, že ty jsi taky pěknej vůl.“

„Poslyšte, Kaelyn, nemohla byste si nechat ty vaše hlášky až před kamery?“ zasyčela ledově Veronika.

„Cože, ty se do mě chceš srát, ty jedna česká píčo?“

Z přítmí se vyloupla Simona, rusé vlasy se jí zaleskly a už tu šermovala bílýma rukama jako dirigent, který se snaží zvládnout kakofonii zvuků rozladěného orchestru.

„No tak, prosím, máme pauzu…“

„Ať se do mě ta česká píča nesere, nebo jí rozbiju držku!“ hulákala

Kaelyn Loveland. „No tak, nech toho,“ snažil se ji uklidnit Johnny Depp. „Veroniko, promiň, ona je Madonna trochu vznětlivá.“

„Madonna? To, co vidím tady,“ kývla Veronika bradou, „to je mizerná herečka.“

Čekala, že uslyší celou sbírku těch nejlepších nadávek, jak se nashromáždily v tezauru anglického jazyka za staletí po námořních krčmách, důlních kantýnách a předměstských hampejzech. Jenže Kaelyn Loveland mlčela. Špičatá ňadra se jí rytmicky pohupovala a z nozder prudce svištěl vydechovaný vzduch.

Karla napadlo, že ta ženská má balistické kozy středního doletu, systém země země, že každou chvíli zažehne motory a trefí bojovými hlavicemi Veroniku mezi oči. Tys tomu dala, oslovil svoji ženu v duchu. Kdybys jí řekla, že je kurva a souloží na pódiu v live sex kabaretu s dobrmanem, udělalo by to menší škodu.

„Dobrý, dobrý,“ vmísil se do debaty Tarantino. „Už je to dobrý, že, Kaelyn?“

„Jo,“ pravila Kaelyn temně.

„A ty, Veroniko, vezmi na vědomí, že tady jsme před kamerami pořád.“

„Kamery jedou?“

„Samozřejmě. Osm tisíc kamer, čtyřiadvacet hodin denně.“

„Proč mě tedy ta ženská uráží?“

„Protože to má v roli,“ řekl Tarantino a usmál se. „Tak,“ zvolal a zatleskal, aby si ho všichni všimli, „teď se najíme. Jsme už kompletní, dorazily naše hvězdy, Veronika Sekera a Karel Mareš. Venku je situace hodně špatná. Málem se jim nepodařilo přijet, rozbili jim auto…“

„Nerozbili,“ ozval se Karel.

„To se zařídí,“ řekl Tarantino, jako by šlo o naprostou maličkost. „Vypadá to na anarchistickou revoluci. Možná uvidíme Florencii hořet a budeme ji pozorovat, jako když se Nero díval na hořící Řím.“

Zatleskal. Ta myšlenka se mu zřejmě líbila. Pak oznámil, že je večeře už uchystaná, a gesty přivolával personál, aby začal nosit na stůl.

„Jdeme do toho?“ zeptala se Veronika polohlasně Karla. „Bez smlouvy ne.“

„Co jste říkali?“ zeptal se jich Tarantino.

„Quentine, je to všechno moc hezké, ale my do toho bez smlouvy nepůjdeme. Do té tvé show,“ řekla Veronika. „Ta tvoje smlouva v merlinu je k ničemu, to jistě víš.“

„Nepůjdete bez pořádné smlouvy na papíře, černé na bílém? To je rozumné. Ale pozor, tahle pořádná smlouva je připravená jen pro jednoho.“

„Jak, pro jednoho?“

„Copak vám to Dan nevysvětlil? Smlouva je pro toho, který přežije.“

Oba pobaveně zafuněli.

„No tak dobře, my se přece nebudeme zabíjet kvůli nějaké pitomé smlouvě…“ řekl Karel.

„To není tak pitomá smlouva,“ opravil ho Tarantino. „Nedovedeš si představit, jak velkolepá je to smlouva. Opravdu stojí za námahu.

A za zabití…“

„… a snědení?“ doplnila ho Veronika. „Chytrá holčička! Ano, samozřejmě.“

„Quentine, mně se to nelíbí. Nejdřív sliznice, teď nějaký béčkový masakr…“ řekla pochybovačně Veronika. „Nemusíš jít do toho, má krásko, vůbec tě k ničemu nenutím.“

„My se tu vyspíme a pojedeme dál.“

„To nepůjde.“

„Proč ne?“

„Venku je povstání,“ pokrčil Tarantino rameny.

„Není,“ řekl Karel. „Ach jo… Asi jsem přízemní,“ řekl Veronice česky, „ale tahle show není můj šálek kávy.“

„Já se na to dívám stejně,“ odpověděla mu Veronika. „Nebudeme tady dělat voly. Přespíme a odjedeme.“

„Co říkáte?“ chtěl vědět Tarantino.

„Zítra odjedeme. Dostali jsme se skrz povstání sem, dostaneme se ven. Žádnou smlouvu jsme nepodepsali, nemáš za nás žádnou odpovědnost, Quentine. Nikdo ti nic nevyčte, ani když nás ti anarchisti zabijí…“

„… a snědí, jak si to tak pěkně vymyslel Dan Brown,“ dodal Karel s úsměvem.

„Dobře,“ pokrčil Tarantino rameny. „Tohle není žádný koncentrák. Když se vám podaří odjet, tak popřeju šťastnou cestu.“

„A co tvoje show, Quentine? Nezbouráme ji, když odjedeme?“

„Ale vůbec ne! V tom je ten princip. Je to živá show. Prolínají se v ní příběhy. I ta malá Kaelyn tu má svoji linku. Johnny Depp. Paul McCartney.“

„Ten je tu taky, tady v hotelu?“

„Taky.“

„Pravý?“

„Ten je pravý, ano. Zestárlý, smutný, opuštěný Paul,“ přikyvoval Tarantino.

V místnosti to zahučelo, objevil se Tony a ještě dva další muži s podnosy. Veronika s Karlem poznali ty dva tělesné strážce recepčního Roberta.

„Najíte se, ne?“ vybídl je Tarantino.

Vyměnili si pohledy.

„No jistě.“

Usedli. Za chvilku před ně bodyguard v roli číšníka naservíroval stříbrnými kleštěmi dva voňavé pirohy. Veronika ucítila maso.

Zvedl se jí žaludek. Dobrá nálada najednou zmizela a bylo jí zase tak bídně, jako když se tam nahoře v pokoji číslo sedm křečovitě držela okrajů mísy a hlavu měla vraženou dovnitř a usilovně dávila, třebaže v žaludku neměla nic, leda trochu hořkých žaludečních šťáv, které ji dráždily ke kašli, a tím hůř, že při jednom takovém záchvatu jí vnikly do nosu a pálily ji a štípaly.

Po očku se podívala na Karla.

Také tu seděl strnulý, rukama se držel okraje stolu a díval se na obsah talíře.

Číšníci pokračovali v obchůzce tabule a cinkali kleštěmi o okraj talířů.

Karlovi v kapse zadrnčel merlin. Lekl se. Přístroj ožil, jako by to bylo nějaké zvíře. „Co je?“ sykla Veronika. „Merlin něco dělá.“

„Ukaž.“

Karel ho opatrně vytáhl z kapsy. Skoro štítivě ho předával své ženě. „Přišla SMS zpráva,“ řekla. Na displeji stálo:

JEZTE BEZ OBAV. MASO JE BEZPEČNÉ.

Podívala se na Karla a opatrně mu pod stolem merlin vrátila.

Také si přečetl tu zprávu.

„Trapné,“ zašeptal česky. „Už to přehánějí.“

Vzhlédl. Displeje už nebylo vidět, ovšem nad okny se cosi blýskalo.

Osm tisíc kamer. Pořád jste v záběru, tak nějak to říkal Tarantino.

Veronika se chopila příboru.

„Je to blbost. Nenecháme se vytočit. Já jim ukážu českou píču.“

Karel se uchechtl. „Dostala tě, co?“

„Já dostala ji. Viděl jsi, jak se tvářila?“

„Ta by se do tvého masa zakousla s chutí. Ani by nemuselo být pořádně propečené, stačilo by medium nebo dokonce syrové.“

„Fuj,“ řekla Veronika.

Podívala se na piroh. Byl usmažený dozlatova, voněla mu kůrka a skrz ni se prodíralo aroma masa a také cibule a tymiánu. Veronika postrádala houby. U babičky na Vysočině ráda jedla pirohy. Jenže babička nikdy na houby nezapomněla. Rostou v Itálii? A jestli ano, sbírají je Italové? Některým lidem se houby hnusí.

Zvedla oči a všimla si, že se na ně všichni dívají. Většina z nich už svoje pirohy nakrojila a Kaelyn si sousto vrazila do úst, takže jí dělalo na levé tváři bouli. Dan Brown si piroh nakrájel, naporcoval na kousíčky. Tohle dělají spíš Američané z nižších vrstev. No, Dan je samorost. Karel taky. Spisovatelé dovedou být někdy pěkná hovada. Dívají se na nás, uvědomila si.

Pohlédla po očku na Karla. Ten se soustředil na krájení pirohu. Dal si záležet, aby nepadaly drobečky, a nevšímal si, co se kolem něho děje. Napíchl pak sousto na vidličku a vsunul ho do úst.

Teď je to na mně, uvědomila si.

Žaludek se jí zahoupal. Někdo jí poslal esemesku. JEZTE BEZ OBAV. MASO JE BEZPEČNÉ. Jenže, dá se tomu věřit? Kdo to poslal, a proč? A taky, co znamená, že je maso bezpečné?

Karel jí bez obav to bezpečné maso.

Dan Brown, naproti přes stůl, také vidličkou nabral jeden kousek a držel teď příbor jako pan učitel ukazovátko. Bez okolků na ni civěl.

Podařilo se jí se na něho usmát. Dívala se mu do očí. Je to jenom maso, ať je to co je to. Jako Krubnerka říká o mužském přirození: je to jenom kůže. Napíchla sousto na vidličku, zvedla ji a vložila si sousto do úst. Poznala směs hovězího a vepřového. Takové pirožky smažila babička, jenomže s houbičkami.

Ze skrytých reproduktorů se ozvala hudba, rozpustilé takty Gershwinova Američana v Paříži. Veronika sklopila oči. Poslouchala hudbu a taky tu atmosféru v sále. Jak to někdy bývá v divadle. Lidé netleskají, ale jako by se stalo. Těžko to popsat zvukově, je to jen pocit.

Když zvedla oči, nikdo se na ni už nedíval, každý si hleděl svého talíře a konverzace, která se rozjela jako bublající potůček. Vůně pirohů jí laskala chřípí. Najednou měla pocit, že je to tu přátelské a milé. Jsme mezi svými, jako ona byla doma u babičky.

Jen ty houbičky chyběly.

Večeře skončila. Podávalo se víno. Znovu se kolem nich objevily displeje. Na některých se promítaly filmy, na jiných počítačové hry a taky tu bylo vidět zpravodajství, samozřejmě že hořící Florencie.

Z okna ale žádné plameny vidět nebyly.

Karel s Veronikou se rozloučili s několika lidmi, kteří zůstali u stolu, s Waverly a Danem Brownem, Veronika zamávala na Deppa a Karel byl rád, že na to vůbec nežárlí. Vyšli na chodbu a zamířili k výtahu. Minuli recepci. Roberta vystřídala ve službě Paola, vysoká blondýna z italského severu, odsouzená k doživotní kráse, pokud se jí podaří dodržet zásadu, že se nesmí ani usmát, ani zamračit a bude mluvit jen v případech krajní nutnosti. Představila se Veronice a Karlovi a také ona několika úsečnými slovy vyjádřila omluvu podniku za dosavadní nepříjemnosti.

„Bezpečnostní důvody,“ řekla, jen napůl otevírajíc ústa, takže se dalo spíš odhadnout než vyslechnout, co povídá. „Prosím, nevycházejte ven. Ostatně, brána je zavřená, i za to se vedení podniku omlouvá.“

Pozdravili ji a šli dál.

Veronika se kolem sebe rozhlížela.

„Vidíš ty kamery?“

Karel pokrčil rameny.

„Když ale nepodepíšeme smlouvu…“ začala Veronika. „Když jeden z nás ji nepodepíše, ten, co neskončil v hrnci,“ poopravil Karel.

„Zkrátka, bez smlouvy nemůžou materiál použít. Na co jim je?“

„Oni přece mají tu smlouvu v merlinu. Pro oba.“

„Viděl jsi ji? Souhlasil jsi s ní? Podepsal jsi ji? Ne. Já taky ne. Tak vidíš,“ řekla. „Bez smlouvy by rozumná produkce nenatočila ani metr.“

„Ani při castingu?“ připomněl jí Karel proceduru vybírání herců. „Třeba je tohle casting. Já z toho všeho mám pocit…“

„Na pocity jsem tady já!“ upozornila Veronika. „Ty jsi Pan Logický.“

„Tak dobře. Vzpomeň si, co říkal Azzarri.“

„Že se tady platí zkouškou?“

„No ano. Stavějí nás do situací, snímají a zkoumají, co se z nás dá vyždímat. Tedy, spíš z tebe. Ty jsi herečka.“

„Tebe zkoušejí taky.“

„Dozkoušeli. Vyspíme se a odjedeme.“ Došli k výtahu.

„Myslíš, že nás budou zkoušet i ve výtahu?“

„Snímají nás všude,“ pokrčil rameny.

„Tak tedy… si nesmíme povídat jen tak. Povídat si mimo roli.“

„Snímají emoce, ne slova,“ řekl Karel. „Žádnou teď nemám.“

„Tak to vystřihnou,“ zasmál se. Vyjeli do druhého patra a kráčeli chodbou k pokoji číslo sedm. „Brown to vymakal dopodrobna,“ řekl. „Ten fór s tou textovkou byl dobrý!“

„Myslíš, že to poslal on? Že to bylo ve scénáři?“

„Asi tady není žádný scénář. Jenom si myslím, že to patřilo k fabuli příběhu.“

Karel otevřel svou kartou dveře, vrazil ji do kolébky pro osvětlení a oba vešli. Pak se Karel svlékl do trenek a odešel do koupelny.

„Kdo ji poslal?“ křičel na Veroniku, když se nad vanou sprchoval do půl těla. „Podívej se!“

Sáhla mu do kalhot, pečlivě přehozených přes okraj židle, a vytáhla merlin.

„Číslo neurčeno,“ volala do koupelny.

„Třeba to byl ten člověk, který mi podstrčil kartu k Nicholsonovu pokoji. Ten samý člověk nechal vedle merlin ležet na židli.“ Karel se nechal zalévat proudy vody.

Voda je opravdová. Není to žádná iluze. Aspoň tuhle jistotu mám. Když skončil, dosucha se otřel. Ručník rozestřel na sušáku. Přešel k zrcadlu a zblízka zkoumal svoji tvář.

Jsem Karel Mareš. Rowlingová je Waverly Cromartie a Madonnu hraje ten chudák Kaelyn, co ji Veronika tak setřela. A je ten Nicholson pravý, anebo je to herec hrající herce, jenže dobrý herec, který dokáže divákovi vnutit svoji vizi pravého Jacka Nicholsona? Třeba ani ten Tarantino není pravý a je to někdo, kdo ztvárňuje představu

Quentina Tarantina. Jak si můžu být jistý, že pan Dotyčný je pan Dotyčný a že ručník je ručník?

Sáhl na ručník přehozený přes okraj sušáku. Byl suchý. Strnul.

Vždyť jsem se utíral. Jak to, že je ručník suchý? Stáhl ho a pečlivě prohmatával. Nikde nenašel stopu po vlhkosti. „Stalo se něco?“ ptala se ho žena.

To jí nemůžu říct. Bude si myslet, že jsem se zbláznil. Kristepane, já se sprchoval, poléval horkou vodou, jsem celý rozpařený. Jak to, že je ten ručník suchý?

To už Veronika vešla za ním do koupelny.

„Ručník je suchý.“

„To si stěžuješ, nebo se chlubíš? Většina lidí se raději utírá do suchého ručníku.“

„Jenže já jsem se už utřel.“ Sáhla mu na špičku nosu a usmála se. Uhnul. „To je divné, nemyslíš? Suchý ručník…“

„Raději se podívej do merlinu na tu smlouvu.“

„Utřel jsem se, nebo neutřel?“ Přestala se usmívat. „Co na tom záleží?“

„Rowlingová není Rowlingová. Ručník není ručník.“

„No jo. Ručník v podání Jiřího Donutila. Kde ta smlouva jenom může být?“ Rozmrzele vrátil ručník na sušák.

„Asi jsem se sprchoval suchou vodou. Nebo je to rychlosušák od firmy Mobilia.“

Pomalu vyšli z koupelny a Karel zamířil ke skříni. Veronika se zatím zabývala merlinem.

„To je zvláštní,“ říkala polohlasně, skoro pro sebe, „že jsem na žádnou smlouvu nenarazila. Kde by mohla být? Ve složce DOKUMENTY není… APLIKACE… ano, tady… To je divný.

„Co je zase divnýho?“ zeptal se Karel rozmrzele. Nevzala vážně jeho divnost a teď by chtěla, aby se zabýval divností v nějakém hnusném přístroji, kterému on nerozumí a rozumět nechce. „Spíš je divný, kdo ten merlin ukrad a pak narafičil vedle do pokoje.“

„Asi nějaký asák. Tedy, asistent režie.“

Neměl rád, když se komolila čeština.

„Tady píšou, že otevření smlouvy znamená souhlas.“

„Cože?“

„Že když tu smlouvu otevřu, zároveň ji podepisuju.“

Obrátila se k němu s merlinem v ruce a ukazovala mu obrazovku.

Stálo tam:

Smluvní ujednání

Tato smlouva je interní ujednání mezi společností Mobilia Entertainment® a držitelem meziplochy Merlin ® paní Veronikou Sekera. Smluvní vztah v rovině předběžného zájmu nastal převzetím meziplochy Merlin® paní Veronikou Sekera dne 15. března 2009.

Stav smlouvy: neaktivována.

Aktivace nastává otevřením aplikace Smluvní ujednání. Otevřít ANO – NE.

Pobaveně zafuněl.

„Oni ti řekli, že nastal stav předběžného zájmu? Meziplocha… to je debilní překlad slova interface, předpokládám.“

„O žádném předběžném zájmu nevím. Podepsala jsem jim dodák nebo nějaké lejstro, jako že jsem to převzala.“

„Aha, takže ty jsi něco podepsala.“

„Dodací list.“

„Podepsala.“

Atmosféra mezi nimi začala houstnout. Byla to ta situace, kdy oba mají v podstatě pravdu. Podle Karla podepsala Veronika nějaký nebezpečný dokument, kdežto Veronika trvala na tom, že podepsala něco, co se podepisuje vždycky, když vám někdo předá nějaké zboží, ať zadarmo, nebo za peníze, prostě, papír se podepsat musí, zboží má hodnotu, je zapsané do evidence a listiny musí být, jinak nastane konec světa a boží dopuštění.

„To už je jedno,“ řekl na znamení, že se opravdu nechce hádat. „Tady píší, že smlouva není aktivovaná. Takže neplatí.“

„Ale co v ní je?“

„Když ji otevřeš, sice se to dozvíš, ale zároveň na ni přistoupíš.“

„Nic jsem nepodepsala.“

„Sama jsi řekla, že jsi podepsala.“

„To je ale podvod!“

Pokrčil rameny.

„O nic menší nebo větší, než když ti dají podepsat šestnáctistránkovou smlouvu v právnické hatmatilce a na straně jedenáct pod čarou je poznámka, že souhlasíš s propadnutím veškerého movitého a nemovitého majetku.“ Vztáhl ruku, převzal od ní merlin a s úsměvem ho vypnul. Tenhle úkon se naučil.

Přikývla.

„Máš pravdu, jako vždycky. Smlouva není aktivovaná, takže neplatí a je mi jedno, co v ní stojí. Vyspíme se a zítra odjedeme.“

„To spaní ještě odložíme,“ řekl měkce. „Myslím… spaní jako spaní, a ne jako spaní, to naopak přiblížíme.“

Měl rád tyhle slovní hříčky. Usmála se a přikývla.

„Půjdu do sprchy a utřu se do sucha a ručník zůstane suchý. Jsme v pohádkovém zámku, Karle. Jsou tu lidé, kteří nejsou lidé, a dějí se tu věci, které se nikdy nestaly. Připrav mi košilku.“

Rád objevoval její nahotu pomalu a něžně. Také to tak měla ráda.

Odešla do koupelny a vstoupila do sprchového koutu. Syčela voda a skleněné dveře pokryla sražená pára. Chvilku pozoroval neurčitý růžový obraz jejího těla. Pak šel a vytáhl ze zásuvky její noční košilku. Přivoněl k ní a usmál se. Opatrněji položil na postel. Chvilku naslouchal šumění sprchy.

Oddalování je pěkná věc, pomyslil si, ale nemělo by se to přehánět. Přemíra hygieny taky škodí, Veronika se dnes maceruje podruhé. Podíval se na temnou obrazovku plazmy od Löweho. Byla to opona, když ji rozhrne, uvidí nudu.

Karla napadlo, že by se zatím mohl podívat znovu do toho vedlejšího pokoje. Třeba tam ještě něco zajímavého najde. Prve je vyrušil Roberto. Kdo ví, co tam ještě je! Otevřel dveře skříně, chvilku zápolil se zadními výplněmi. Pevně držely, tak se vrátil pro pilníček na nehty.

Vzpomněl si, že o něm přemýšlel jako o zbrani.

Hodně nás vybláznili, usmál se v duchu. Zbaštili jsme jim to i s navijákem.

Pilníček našel v kabelce.

Odešel s ním ke skříni a vrazil ho do míst, kde tušil zámek. Po chvilce šátrání cosi klaplo a výplně se otevřely. Skříň v druhém pokoji byla zavřená. Ve světle dopadajícím z jejich pokoje uviděl mechanismus zámku. Otevřít západku byla hračka. Pak nepatrně zatlačil prsty a dveře skříně otevřel.

To, co spatřil, ho zmrazilo. Pak se otočil a v hrůze a úžasu zařval:

„Veroniko!“

4.

Musím si to ještě rozmyslet, vířilo Veronice hlavou. Karel sice merlin vypnul, ale smlouvu nesmazal. Ani by to nedovedl. Navíc, ta asi vymazat nejde.

Co jsem jim to vlastně tenkrát podepsala?

Asák něco brebentil, když jí merlin předával. Jenže ona měla jiné starosti. Dobrovolně se vzdala angažmá. Ještě nikdy něco podobného neudělala. Buď do kšeftu šla, nebo nešla, ale aby do něho strčila nos a vycouvala? To není profesionální.

Jiná věc je, že jí měli říct předem, co se od ní chce. Postelová scéna? Budiž, to dnes nikoho nevyvede z míry. Ale natvrdo? Vždyť je to porno. Ona by nakonec ty sliznice musela hodit do placu nějaká dublérka. Tarantino je blázen. Magor z videopůjčovny mu prý říkají. Chce mít všechno doopravdy. Drhla se hrubou žínkou do červena, nejvíc v podpaží a pod ňadry a v rozkroku. To není masturbace, to je hygiena, usmála se. Musím si to ještě rozmyslet. Tohle je světová šance, jaká se v Čechách nikomu nenaskytla. Ema Destinová, snad, ale nakonec i ta pohořela a musela se vrátit domů. Z našich současníků Dagmar Pecková, dejme tomu. Ale i ta je dobrá, je výborná, je skvělá, ale co je to platné, celebrita, jako byl chudák Pavarotti, to není.

Tarantino chystá světovou show. Brownův příběh je možná pitomý. Karel má asi pravdu, když říká, že je to napětkrát převařený pytlík čaje. Jenže ho vaří Tarantino pomocí technologie, která udělá díru do světa. Karel je chlap minulého století. Technika mu nic neříká. Je to pan osamělý génius. Jenže bez techniky je jen osamělý, nic víc. Když se nikdo o jeho genialitě nedozví, je mu platná jak mrtvému zimník.

Tarantino je zařadil do party. Takhle by je lidi brali. Sekera a Mareš? To jsou Oni. To jsou Celebrity.

Protože to, co dal Tarantino dohromady, byla parta celebrit první kategorie. Je celkem jedno, jestli jsou to Oni, anebo jestli jsou to jejich dvojníci.

Nebo projekce, napadlo ji.

Co když je to jen virtuální realita?

S Karlem se o takových věcech nedá mluvit.

Podávala si s Deppem ruku. To nebyla žádná projekce. Nicholson smrděl. Projekce nesmrdí. Uřvaná sprostá Kaelyn ji poprskala a Waverly voněla tou pitomou jasmínovou kolínskou, určitě tou samou, jakou se voní Rowlingová. Všechno musí být co nejvíc reálné. Ale co to je, reálné a nereálné?

Projekce nevoní. Ovšem dvojníci můžou prskat a vonět a smrdět.

Musím si to rozmyslet. Sice jsem Karlovi slíbila, že odjedeme, ale ráno je moudřejší večera. Třeba se do rána ještě něco stane.

Usmála se na sebe do zrcadla.

Co se do rána může stát jiného, než že jí to Karel udělá? Možná dvakrát, a když bude pánbu doma, tak třikrát. Třeba Karel změní názor.

Jemu přece taky vadí, že je česká jednička, kdežto ve světě že je nula. Když ho lidi uvidí v Tarantinově show, řeknou si, copak je to zač, tenhle Mareš? Spisovatel? A copak napsal? Dá se to koupit?

Až se pěkně vystříká a vyspinká, možná taky změní názor. A bude se shánět po smlouvě. Co když je to pravda, napadlo ji najednou.

Co když se tu opravdu zabíjejí lidi, jak to ve svém opilém blábolení naznačoval už Jack, uvažovala Veronika. Byla to parta, samozřejmě. Zároveň to bylo soustředění obrovské moci a obrovských peněz. Tihle lidé si mohli dovolit všechno. Koneckonců, Jackson to dokázal, když se vykroutil ze soudního procesu, ve kterém by každý jiný skončil s dvaceti lety kriminálu.

Jakou roli jim napsal Brown? Že se mají utkat a že vítěz má sníst toho poraženého. Hnusná laciná pitomost.

Jenže… co když je to pravda? Co když to tak chtějí a co když to z pozadí režírují tak, aby se to stalo?

Pak by nepotřebovali žádnou smlouvu.

Mají nás tu. Dostali nás sem, přitáhli nás tím merlinem, který mi podstrčili. Oproti podpisu.

Blbost. Je to prostě show. Já do ní nejspíš půjdu a Karla přemluvím, aby to vzal taky. Oni by asi nechtěli jenom mě. Půjdu do toho a Karla přemluvím. Byla bych pitomá, kdybych to neudělala. Vystupovat v Tarantinově prezentaci, co by za to Krubnerka dala!

Zasmála se, když si vzpomněla na svoji vzácnou přítelkyni, na její závistivé oči, na vrásky vzteku u koutků úst.

Vyšla z koupelny právě ve chvíli, kdy se Karlovi podařilo pilníčkem otevřít průchod.

Usmála se na něho. Chtěla mu říct, aby toho nechal a pokusil se otevřít něco úplně jiného. Jistě to půjde hodně snadno. Ano, je docela otevřeno.

Karel se najednou obrátil a s výkřikem skočil zpátky do pokoje.

Veroniku nejdřív napadlo, že v pokoji už někdo bydlí. Třeba taky nějaký pár a že si to spolu teď rozdávají.

Nesmysl, uvědomila si. To by neječel a neskákal, zůstal by zticha, vymáznul by a snažil by se být jako pěna.

Stál tu před ní s pilníkem na nehty v ruce, bílý v obličeji a třeštil na ni oči.

Co ho to zase popadlo, pomyslela si. Přešla pokoj a zamířila k průchodu.

„Nechoď tam…“ zachraptěl.

Nevrle škubla rameny a nahlédla průchodem do sousední místnosti.

Pak uviděla to, co Karla přimělo k výkřiku. Přímo proti ní stál předmět, který už jednou viděla, dnes odpoledne, na videu u Nicholsona.

Byl to dřevěný rám s podstavcem, tedy nikoli švédský žebřík, jak si myslela, když se na video dívala. Ten musí být připevněný ke zdi, kdežto tohle zařízení mohlo stát na jakékoli rovné ploše. Dokonce ten podstavec byl hodně důkladný, skoro tak dlouhý, jak byl rám vysoký.

K rámu byl plastikovými páskami připoutaný nahý muž. Pořádně ho omotali. Páska ho poutala v pase a také na stehnech, lýtkách a kotnících roztažených nohou. Zrovna tak důkladně byl připevněn za vzpažené ruce. Páska mu přichytila i krk a čelo. No a samozřejmě měl páskou přelepená ústa.

Veronice se obrátil žaludek a začala prudce dávit. Připoutaný muž, když to viděl, koulel očima a z nosních dírek mu zněly zoufalé zvuky. Něco se vedle Veroniky pohnulo. Škubla sebou a uskočila. Byl to Karel, který tam pořád stál s tím pilníkem v ruce. Nicholson nelhal, táhlo jí hlavou. Jeho video nebyla žádná animace nebo smyšlenka nebo kdo ví co stažené z internetu. Byl to záznam toho, co se tady v hotelu děje. Tohle je oběť přichystaná k usmrcení. „Ježíši Kriste, Ježíši Kriste…“ šeptal Karel.

Nebyl pobožný. Poprvé ho slyšela to jméno vyslovit. Rozkašlala se. Žaludeční křeč ji zlomila v pase. Přistoupil k ní a hladil ji po ramenou. „No tak… No tak, kočičko…“

Utřela si hřbetem ruky ústa a pak se podívala na vyzvracený koláč natráveného pirožku na koberci.

„Musím to uklidit… nebo si řeknou, že jsem čuně!“ řekla nešťastně.

„Nejdřív ho odvážem.“

„To nejde…“ vydechla. „Pojď pryč.“

„Přece ho v tom nechceš nechať?“

„Pojď pryč,“ řekla se slzami v očích. „Proboha, Karle, pojď pryč. Jack nelhal. Je to doopravdy. Oni můžou všechno. Oni mají prachy a slávu a všechno. Jim se nemůže nic stát. My jsme srabové odněkud z Čech. Hodí to na nás. Je to bouda. Pojď pryč.“

Mluvili spolu česky, polohlasně.

Zajatec do toho vydával divé zvuky.

„Vezmi nůž z taštičky. Rozřízneme ta pouta,“ řekl Karel.

„To nemůžeme…“

„Udělej to, sakra!“

Veronika se vrátila do koupelny. V taštičce s toaletními potřebami měli sklapovací nůž švýcarák, ostrý jako žiletka. Otevřela ho. Podívala se na sebe v zrcadle.

Ježišmarjá, já vypadám, pomyslela si. S nožem v ruce jsem jak nějaký upír!

Uteču sama. Nechci s tím mít nic společného.

Napadlo ji, že by se mohla vrátit k Nicholsonovi. Ten jí ukázal video a předvedl ho i Karlovi. Chtěl je varovat. On patří k té partě, ale asi s ní nechce jet úplně ve všem. Proto ji varoval. U něho bych byla v bezpečí. Neodvážili by se mi něco udělat, kdybych se k němu schovala.

A co show? A co Tarantino?

Ty sadistické svině si to natáčejí na video. Jako při gruppensexu, když to někdo točí, aby se pak všichni podívali, jak jim to slušelo.

A co Karel?

Mám ho v tom nechat?

To nejde, řekla si. Kdyby se mu mělo něco stát, nikdy bych si to neodpustila. Karel by toho chlapa uvolnil sám. Co potom?

A navíc, někde je tu ten neznámý. Ten, který poslal esemesku a který podstrčil Karlovi kartu od Nicholsonova pokoje. A ten ukradený a zase nalezený merlin?

Sklonila se ke kohoutku a natočila si vodu do úst. Chutnala sladce, v kontrastu s odpornou chutí zvratků. Bezděky sáhla po tubě se zubní pastou a vytlačila si kus do pusy.

Já bych si snad i myla vlasy, jen abych tam nemusela, pomyslela si.

„Veroniko!“ zařval na ni z vedlejšího pokoje Karel.

Vždyť už jdu, pomyslela si zoufale a šla do průchodu. Karel se blížil ke spoutanému muži. Sklonil se, aby mu uvolnil nohy.

„Nejdřív hlavu,“ řekla Veronika. Když už to musí být, tak se to musí udělat pořádně. To je celý on, Karel, chlap nepraktický. Řezal by mu pouta na nohou a nechal by chudákovi zacpanou pusu.

Prořízla mu pásku na ústech a muž vydechl, až jí to ovanulo obličej. Páchnul. Tohle nebyla žádná iluze, žádné video, virtuální realita.

Tohle byl závan smrti a utrpení.

Přiblížila mu nůž k hrdlu a začala tam lepicí pásku opatrně přeřezávat, aby mu uvolnila hlavu. Karel zatím hrotem pilníku drásal pásku poutající mužovy nohy.

„Už to bude, kamaráde,“ oslovovala neznámého polohlasně, konejšivým, skoro mateřským tónem. „Bude to dobrý, uvidíš. Nic se neděje, je po všem, budeš volnej…“

Mluvila česky. Těžko říct, ke které národnosti nešťastník patřil. Po těle byl hodně chlupatý, pleť měl snědou od přírody, protože kolem beder neměl žádné vybělené plavky. Všimla si, že má nápadně tmavé přirození, ale je obřezaný. Že by to byl ortodoxní Žid? Připomínal jí jednoho herce. Mluvila na něho, aby se přestal bát. Musel být s nervy v koncích.

Teď už nepochybovala, že udělali dobře.

I když, jak se dá předpokládat, sen o vstupu do velkého světa showbyznysu a literatury se tímto hroutí jako pověstný domeček z karet. Jestli se tahle společnost baví tak, jak tvrdil Nicholson, v tomhle nepojedeme. Takovou cenu platit nebudeme.

Je to soukromá party a žádné natáčení show.

Napřímila se a několika řezy mu uvolnila jednu ruku.

Muž ji objal kolem ramen.

„No tak, tohle nemusí být,“ řekla a mimoděk se pousmála. Bude to asi Ital, že je tak bezprostřední.

Ruka ji tížila. Vymanila se z toho objetí a vzápětí jí došlo, co se stalo.

Muž byl v bezvědomí, nebo dokonce mrtvý. Poodstoupila a zírala na něho.

Visel teď za pravou ruku. Trup se mu přetočil vlevo a hlava mu visela na prsa. Zadní část konstrukce byla hnědá od výkalů a u nohou, teď už volných, se rychle šířila smrdutá kaluž.

Tohle byla smrt, uvědomila si, tak hnusná, jak smrt dovede být, když chce.

5.

Karel si uvědomil o několik vteřin dřív než Veronika, že ten muž zemřel. Vyděsil ho ten prudký výdech. Nesl s sebou pach smrti a hned po něm muži povolily svaly, poklesl v kolenou a visel tu jako kabát přehozený přes okraj židle.

Hlavně klid, nabádal sám sebe. Důležité je, abychom se odsud dostali živí. Skončila legrace. Ať se tu děje co se tu děje, bude se to dít bez nás.

O půl kroku poodstoupil. Veronika v tu chvíli ještě netušila, co se s mužem stalo. Hovořila na něho konejšivě, jako když nemocniční sestřička chlácholí těžce nemocného, který se uprostřed noci probudil z děsivého snu. I ona je ve snu. Nechápe realitu.

Rád by jí řekl, Verunko, nech toho, ten člověk už to má za sebou, teď se musíme postarat sami o sebe, když ji viděl, jak mu uvolňuje krk. Slova mu nešla na jazyk. Přišlo mu jí líto a zároveň si umanul, že ji z téhle šlamastyky dostane, i kdyby musel někoho zabít.

Podíval se na pilníček a pochmurně se usmál. Ani ten její švýcarák není ideální zbraň proti tlupě šílenců, kteří se baví mučením a zabíjením a snad i pojídáním lidí a ještě se při tom natáčejí.

Gestem chtěl Veronice zabránit, aby udělala poslední řez.

Nepodařilo se.

Veronika řízla, páska povolila a mrtvola se pohnula, jako by jí vykročila vstříc, a položila se jí levou polovinou trupu na rameno.

„No tak, tohle nemusí být,“ řekla Veronika a Karel z toho poznal, že jí to pořád ještě nedošlo! To není možné. To je jenom strašný sen.

Ustoupila a podle toho, jak se napřímila, bylo zřejmé, že si právě uvědomila, co se stalo. Otočila se k němu. „Je mrtvý,“ zašeptala.

„No jistě. Vypustil moč a stolici. To je normální fyziologický jev.“

„Normální fyziologický jev…“ opakovala po něm pomalu. „To je normální, že se to stane v hotelovém pokoji?“

„Musíme odsud pryč,“ řekl. „Dřív, než někdo přijde.“

„Kdo… někdo?“

„Někdo ho sem přivedl, možná přivlekl a připoutal ho k tomu žebříku. Ten někdo se vrátí,“ chraptěl Karel polohlasně.

Vtom někdo zaklepal na dveře jejich pokoje.

Veronika to slyšela dřív než Karel. Zvedla levou ruku, v pravé pořád držela ten švýcarák, v gestu bedlivého naslouchání.

„Co je?“ ptal se Karel.

„Někdo je venku.“

Karel nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Nic neslyším.“

Ozvalo se druhé, teď důraznější zaklepání. Stejně jako prve, když za nimi přišel Roberto. „Půjdu otevřít,“ řekla. „Neblázni. Třeba to jsou…“

„To se tu chceš schovávat?“ odpověděla a přeběhla pokoj a zmizela ve spojovacích dveřích. Spěchal za ní. Slyšel ji, jak volá: „Kdo to je?“

„To jsem já, Jack,“ ozvalo se venku.

Byl to Nicholson.

„Co potřebuješ?“ zeptala se.

„Pusť mě dovnitř. Charlesi, já vím, že jste v pokoji. Řekli mi to v recepci. Musím s vámi mluvit.“

Musí s námi mluvit, opakoval si Karel. Ví, že jsme v pokoji oba. Znamená to, že za Veronikou neleze, aby ji obtěžoval…

„Jsem nahá!“ volala Veronika.

„To mi nevadí!“ ozval se Jack.

Karel proběhl průchodem. Cestou shodil tyčku, na které visí ramínka. Chvatně ji vracel na místo. Co mám dělat? ptala se ho gestem žena, když konečně přestal zápasit s tyčkou a vynořil se ze skříně.

Kývl ke koupelně. Vběhla dovnitř a vrátila se se dvěma koupacími plášti. Chvatně je na sebe natáhli. Podívali se jeden na druhého. Všimli si, že pořád mají v ruce ty svoje nástroje, Veronika švýcarák a on pilníček. Vtiskla mu nůž do ruky. Je přece jeho! Ušklíbl se a na oplátku jí vrátil pilníček. Je přece její.

„Tak co je?“ hulákal Jack za dveřmi.

Strčili nástroje do kapes a Veronika otevřela.

Za dveřmi stál Jack Nicholson, růžovoučký v tváři, svěží, voňavý, v dokonale padnoucím obleku z modrého sametu a v rozhalené bleděmodré proužkované košili. Kolem krku měl hedvábný tmavočervený šátek. V jedné ruce držel tři skleničky na šampaňské jako nějakou kytici a v druhé třímal stříbrný kbelík, z něhož čouhala láhev šampaňského Taittinger, bezpochyby dobrého ročníku.

„No báječně! Už jsem myslel, že jdu nevhod. Ze jste to už rozbalili a rozdáváte si to spolu. Můžu dál?“ hlaholil a cpal se dovnitř. Ustoupili a Nicholson se hrnul ke stolu, odsunul merlin stranou a už rozmisťoval skleničky a vytáhl láhev, byl to opravdu velmi dobrý ročník, Taittinger Comtes de Champagne, růžový, z roku 2000. S obratností, prozrazující mnohaletý cvik, se prodral až k zátce, pevně ji popadl a tahem za dno ji vykroutil, až to syklo, a už se růžové perly snášely do štíhlých jícnů sklenek. „Jdu se omluvit. Ano, je to tak. Jsem hroznej chlap. Úplně nemožnej. Neměl bych tolik chlastat, všichni mi to říkají. Mám hodně kamarádů a není mezi nimi ani jeden, který by mi neopakoval, Jacku, nechlastej tolik.“

Nalil víno a nabízel skleničky, nejdřív Veronice, potom Karlovi. Nějak se to nedařilo.

Stáli tu strnulí, sinalí ve tváři. Karlovi se třásly ruce.

Podíval se na ně a rozesmál se.

„Stojíte tu jako svatí na tom vašem mostě svatého Víta! Já vím, já vím, to je tím, že jsem moc kecal, a vás to vyděsilo. Zapomeňte na to.“

Pozvedl sklínku a nabídl přípitek. Nebyli schopní se pohnout, natož vzít do ruky skleničku. A pít šampaňské? To už vůbec ne.

„No tak, neberte si to… Vy se tváříte, jako kdybyste uviděli smrtku!“

„Jdi pryč, Jacku, prosím tě,“ řekla Veronika.

„Opravdu, nemáme na šampaňské náladu…“ přidal se Karel..Někdy jindy, ano?“

Nicholson se zařehtal a pak zvážněl.

„Já se vám omlouvám, že jsem vás tak vyděsil.“

Podívali se jeden na druhého a pak zase na něho. „Moc mě to mrzí, že jsem tak žvanil. Je to tím chlastem, chápete? Myslel jsem, kdo ví jak je to dobrý fór, namluvit vám, že se tu zabíjejí lidi. Oni se lidi zabíjejí všude, to je pravda. V každé vinárně se zabíjejí, chlastem, kouřením cigaret, někdo na hajzlu šňupe kokain nebo si dokonce stříká herák do žil. To se může tady stát taky, samozřejmě. Ale to video,“ řekl, nepřestávaje se usmívat. Karel se domníval, že mu v očích čte jakousi ostražitost. „To video je jenom fór. To on Quentin má takové nápady…“

„Quentin, nebo Brown?“ zeptala se Veronika. „Jo tak oni vám už o tom natáčení řekli! To jsem moc rád. Tak vidíte, že je to všechno jenom video. Víte, on ten Quentin chce, aby všechno bylo…“

„… jako doopravdy,“ řekla Veronika.

„No právě. Takže když sem někdo přijde, dělají na něho bubáky, pošlou mu do cesty Azzarriho a tak podobně. Takže vám řekli, o co jde. To jsem moc rád!“

Nicholson je gestem pobízel, aby se napili. Zřejmě se mu ulevilo. Dál se usmíval, ale tentokrát to bylo upřímné, nic nehrál, šlo to z něho. Z jater, jak říká Veronika. „Viděli jste ty projekce?“

„Ano,“ řekla Veronika.

„Úžasné, co? Technologie merlin. To je něco absolutně super. Film bude do deseti let v hajzlu. Tohle je nová doba. Takže vy se na mě nezlobíte?“

„Ne, opravdu ne.“

„Já, když jsem přišel a viděl jsem vás tu stát jak strašáky, oči vykulené, ksichty zelené, měl jsem z toho vážně blbej pocit. Že jsem vás vyděsil. Že jste mi to uvěřili. Jako že se tady zabíjejí lidi a že se tu lidi žerou. Tedy, jedí. Blbej fór. Mě to jen tak napadlo, když jsem viděl ty Tarantinovy kamerové zkoušky. Že bych si vyzkoušel, jak to funguje. Jestli to lidi vezmou vážně. No fajn,“ podával jim znovu skleničky a teď už si je od něho vzali, „mluvili jste s Tarantinem a teď vám je jasné, o co tady jde. Chystá se show. Za půl roku se o ní bude mluvit na celém světě. Starý Nicholson že je za zenitem… Hovno! Je tady, nadupanej jako bejk!“

Zvedl sklenici do výšky a prudce dupl.

Ve skříni něco zarachotilo.

Karel si uvědomil, že to spadl věšák, který tam ve chvatu a potmě vracel na místo. Nepodařilo se to jaksi stoprocentně.

„Co to bylo?“ zeptal se Nicholson.

„Něco spadlo ve skříni,“ řekl Karel neurčitě.

Místo žoviálního pijáka šampaňského tu najednou stála uprostřed pokoje nahrbená šelma, větřící nebezpečí. Karel si vybavil některé obrazy z filmů, ve kterých Jack hrál. On to nehrál. Je to v něm. Vedle žoviála sídlí vrah.

Nicholson nespouštěl oči ze skříně a pak se k ní vydal.

„To nic není,“ uklidňoval ho Karel.

„Kdo tam je?“

„Nikdo. Kdo by tam byl?“

„Jseš si jistý, že tam nikdo není? Hergot, tady se pokaždý musíš podívat, co se děje, když něco uslyšíš.“

„Hrozí nějaké nebezpečí?“

„To se uvidí, až tu skříň otevřu.“

„Jacku, prosím tě,“ ozvala se Veronika, „už toho bylo dost. Nejdřív jsi nás vyděsil, tak dobře. Omluvil ses. Všechno odpuštěno. Teď nás děsíš znovu.“

„Já neděsím vás,“ odsekl jí. „To vy děsíte mě. Co v té skříni máte?“

„Je to naše skříň a naše něco, co my máme v naší skříni.“

„Jenže ta věc děsí mě, a to se mě sakra týká.“

„Jsi v našem pokoji!“

„Jenže jsem to já, rozumíš? Já, Jack Nicholson!“

Udeřil se pěstí do hrudi. Zadunělo to. Hodil sklínku na zem a skočil dopředu. Karel se mu postavil do cesty. Podcenil sílu a energii toho člověka. Nicholson do něho strčil a odhodil ho jako slaměného panáka. V dalším okamžiku dospěl ke skříni, otevřel ji a uskočil, protože uvolněná tyč vypadla ven a ramínka se s rachotem vysypala.

„Sakra!“ zaláteřil. „To jsem se lek!“

„Tak vidíš, že tam nic není,“ křikl Karel.

Jenže Nicholson si teď všiml otevřených výplní. Naklonil se, aby lépe viděl.

„Nechoď tam, Jacku!“ zavřeštěla Veronika. Nicholson nedbal a vstoupil. Šli tedy za ním. Herec ušel několik kroků a pak se zastavil. Zastavili se o krok za ním. Úplně nesmyslně drželi dál v ruce skleničky šampaňského. „Páni…“ zašeptal. „To je teda věc.“

Otočil se k nim. Za jeho zády viděli mrtvolu. Nechtěli ji vidět. Dívali se na něho.

Byl to zase jiný Nicholson. Teď měl ve tváři radostný úžas, možná okouzlení. „Takže vy pracujete takhle ve dvojici?“

„Jacku, to je omyl…“ začala Veronika. Usmíval se a uznale kroutil hlavou.

„To jsem nečekal. Fakt ne. Já nevěděl, co jste zač, vy dva. Jo, dostali jsme hlášku, že přijedete. Karel Mareš a Veronika Sekera. Spisovatel a herečka z Čech. No dobrý. Tady už bylo národností, proč by tu nebyl Čech? Že dva, to je divný. To nebylo. Dobrý. Takže vy hned do řezničiny?“

„On tu byl…“ začal Karel. Nicholson ho nenechal dokončit.

„No jasně že tu byl. Přece si ho nebudete sami chytat. Vždycky ten beránek musí nějak být.“ Beránek, uvědomil si Karel. Mluví o mrtvém jako o beránkovi! „Beránek?“ podivila se Veronika.

„Moc pěknej, opravdu. Podříznutej není. Vy jste ho udusili? Já do řezničiny nikdy nedělal. Tak daleko jsem se nedostal. Jiný jo. Jiný si to zkusili. Já ne. Já jsem na to srab, to přiznám. Ono to všechno samo o sobě…“

Zdálo se, že mu přestává být dobře. Dospěl k němu zápach, který se od mrtvoly šířil. Zamával si rukou před obličejem a rozpačitě se usmál. „Já na to nemám, fakt. Obdivuju vás. Já vás přerušil, že jo?“

„Ale ne…“

„Jsem pitomec. Ale počkejte. Vždyť tohle není úplně tak, jak by to mělo být. Jak to, že tu není Paul?“

„McCartney?“

„No jistě. Nejstarší z přítomných. Nejsem puntičkář, ale na pravidla si potrpím. Co je to platný, jste noví. No a Paul by vás měl vést při první práci.“

Zamířil zpátky do jejich pokoje. S úlevou ho následovali, s úlevou a zároveň s obavami, co dalšího z něho vypadne.

Jedno mohli odhadnout, uvědomil si Karel. Zamířil rovnou ke stolu, popadl láhev, a když hned nenašel sklenku, bodejť by ji našel, když ji odhodil, zavdal si rovnou z hrdla.

„Já jsem druhej nejstarší. Tohle není dobrý. Neberte to, že bych proti vám něco měl, naopak. Já to chápu, společenství se musí šířit. Vítáme nové lidi z nových zemí. Jenže pravidla se musí ctít. Řezničina je moc pěkná věc, ale musí se dělat pořádně. Kde máte nářadí?“

Veronika mimoděk vytáhla pilník z kapsy koupacího pláště. Nicholson nevěřícně vzal pilník do ruky.

„Vy jste ho chtěli pižlat tímhle?“

„Jacku, nech si vysvětlit…“

„Tak to ne. S tím nemůžu souhlasit. Ani v nejmenším. Tohle musí dát do pořádku Paul. Neberte to osobně. Vy za to nemůžete. Jste noví, horliví a já to chápu. Nejen chápu,“ zašermoval rukama, „já to respektuju a dokonce si toho vážím. Nováček prostě musí být horlivý. To je povinnost těch starších, aby nováčkům pomohli. Vy musíte dostat výbavu. A poučení. Dal vám Paul poučení?“

„Nedal.“

„Tak jdeme. Nebojte se. Nebude to nic proti vám. Jack vás bere do své ochrany. Budu něco jako váš guru. Takže, jdeme!“ zvolal a strčil pilník do kapsy svého sametového saka.

„Jsme nahý!“ vykřikla Veronika. „Vylezli jsme ze sprchy!“

„Tak se oblékněte. Počkám venku.“

Vyšel na chodbu.

„Co teď…“ hlesla Veronika.

„Půjdeme.“

„Kam?“

„Odsud. Mám toho po krk. Začíná mi to… vadit.“ Nechápala, co to říká. Vadit? Vedle je mrtvola. A on říká, že mu to začíná vadit? Pach smrti táhl z vedlejšího pokoje.

Karel se rychle oblékal. Natáhl si kalhoty, až mu nohy svištěly nohavicemi, vzal ze stolku merlin a strčil si ho do kapsy. Choval se jako naštvaný, ne jako vyděšený člověk.

Třeba ví, co dělá, napadlo ji. Rychle na sebe natáhla šaty. Pak si uvědomila, že nemá kalhotky. Jako tenkrát v Savarinu, kde je nachytal fotograf z Blesku, když byli v nejlepším. Karel ho tenkrát vzal pod krkem. Líbilo se jí, jak rychle a spontánně zareagoval. Jiný by blekotal a strkal by paparazzimu pětitisícovku a škemral by, aby mu vydal záznamovou kartu z foťáku. Karel ho vzal pod krkem a napřáhl pěst a z chlapa čišela hrůza.

Natáhla si kalhotky a spěchala za mužem na chodbu.

6.

Aspoň se něco stalo a něco se bude dít, uvažovala. Oddychla si, už když se Jack Nicholson objevil na scéně. Do té chvíle si byla jistá, že spolu s Karlem něco strašně zkazili. Tedy, zkazil to Karel, když do toho vedlejšího pokoje vlezl. Místo aby zahříval postel, šťoural se tím pitomým pilníkem v zámku. A pak už jen blekotal, aby tam nechodila. Chtěl mě ušetřit hnusné podívané? Pan samec hlídá svoji družku.

Kdyby se nebyl šťoural v tom zámku, mohli jsme ráno v klidu sbalit pět švestek a vypadnout odsud. Nic by se nestalo. Nikdo by se nedozvěděl o člověku umučeném v hotelu Frenesis. Lidi si myslí, že bulvární média vytáhnou na světové celebrity každou špínu. Blbost. Vytáhnou jen tu špínu, kterou jim celebrity povolí. Ani ten ubohý český Blesk se neodvážil zveřejnit všechno, co jeho paparazzi v tom Savarinu nafotil! To opravdu skandální a opravdu hnusné si nechají pro sebe. Celebrity mají za sebou tak dlouhé peníze a tak vysoké kontakty, že jim stačí lusknout prstem a nějaký pan Ringier nebo Springer se uctivě zlomiv pase. Vždyť taková Rowlingová je dolarová milionářka. Sice tu místo ní šaškuje nějaká trapná Waverly, ale i tak by Rowlingové nebylo milé, kdyby se její jméno objevilo v médiích v souvislosti s umučeným chlapem. A Paul McCartney? Nikdo ani neví, na jak velkém balíku sedí, kolik milionů si kam ulil! Připadala si, že spadla z hodně vysoké skály. Než se to stalo, než Karel otevřel tu blbou skříň, byla rozhodnutá do Tarantinova projektu jít. Režisér ve světové supertřídě jí nabídl roli. Jinak se to nedalo vyjádřit, ano, měla s Karlem vystupovat v audiovizuální prezentaci úplně jiného typu. Kino? To je staré. Imax, trojrozměrné kino? Pěkná věc, jenže šíleně nákladná technologie. Zato tenhle merlin se dá promítat kdekoli. Vždyť to viděla na vlastní oči: virtuální obrazovky v prostoru. Dá se to instalovat kdekoli. Vždyť to promítali v obyčejné hotelové jídelně! Uvědomovala si, že se dotýká vrcholu své kariéry. Takovou šanci nesmí zahodit. Už jednou jsem ji zahodila, kvůli němu, kvůli Karlovi, uvažovala. Jenže, tenkrát si myslela, že jde o nějaký normální film. O zahraniční zakázku, jak se říká. Že by tam hrála husičku, která si to rozdá s Deppem. Vedlejší role, navíc nahatá role, navíc… pornorole! Copak by tomu asi řekla Krubnerka? A co by psala Spáčilová? Baldýnský? Jak by si ji podal Čermák…

Tady ve Florencii se ukázalo, že má jít o hlavní roli. Merlin. To je audiovizuální psychodrama. Záznam a přenos emocí. Vizuální technologie jednadvacátého století. Ona, Veronika Sekera, bude mít kapitolu v každé publikaci o dějinách kinematografie. Přijdou jiné hvězdy, ale ona bude první. To je vždycky výhoda.

Tohle jí táhlo hlavou, takhle snila, když vycházela z koupelny s vyhlídkou na milování. Těšila se na to. Patřilo k její náladě.

Byla na vrcholu.

Pak nastal pád. Čistá hrůza.

Snažila se vytlačit z mysli obraz příšerné scény, kterou oni dva, Karel a ona, bezesporu hodně posunuli. Posunuli. To by řekl Karel.

Prokristapána, vždyť my jsme toho člověka zabili, připomínala si. Jaképak posunuli!

Co to blábolil ten dobytek Nicholson? Jaká řezničina? A co s tím má společného Brouk Paul? Ty jeho řeči o beránkovi… Co to mělo znamenat?

Nejraději by se otočila a utekla.

Kam?

Někde venku hlídkuje policie. Jestlipak je ten Rago ještě ve službě?

Mám známého u italské policie. Tedy, u karabiniérů, opravil by ji Pan Přesný.

Kdepak, Rago by ji z průšvihu nevytáh. To bahno je příliš hluboké.

Vražda. Navíc sadistická. Ten člověk umřel po dlouhých útrapách. Jakmile sem přijde policie, nikdy neuvěří, jak málo mají oni dva s vraždou společného. Marně budou vysvětlovat, že tomu člověku chtěli vlastně pomoct. Že umřel strachy.

Soudní lékaři to odhalí, utěšovala se. Ještě nedávno, než ji vzali do seriálu, živila se čtením komentářů k naučným filmům. Dělala seriál o kriminalistice a měla tedy ponětí o tom, jak soudní lékaři pracují. Příčinu smrti dokážou určit se stoprocentní jistotou.

My jsme ho nebodli, neudeřili, neškrtili. Uvolňovali jsme pouta a on v návalu strachu nevydržel a umřel.

Budeme muset dokázat, řekla si, že jsme ho tam nepřivázali.

Vyšetřovatelé zjistí, jak dlouho byl připoutaný k tomu žebříku. To se jistě dá zjistit podle otlaků na končetinách, přemýšlela. No a my máme alibi. Karabiniér Rago nás viděl přijíždět. Dosvědčí, kdy to bylo.

Tohle jí táhlo hlavou, když spěchala za Karlem a Jackem chodbami hotelu Frenesis. „Karle…“ řekla tiše.

Otočil k ní hlavu. Byl bledý. Poznala na něm, že je bledý vzteky. „Nic nám nedokážou,“ řekla tiše. Mluvila česky, nehrozilo nebezpečí, že jí bude Nicholson rozumět. „Půjdeme za tím Ragem. Všechno mu řekneme.“

„Blázníš?“ osopil se na ni. „Nech toho, povídám!“ Nicholson se otočil. „Co se děje?“ ptal se. „Nevšímej si jí. Mluví z cesty,“ řekl Karel. Veronika zrudla a prudce vydechla. Zastavila se. Karel se obrátil. „Co je zase? Pojď!“

„Ty…“

Hledala slova.

V tu chvíli Nicholson, který byl pět kroků před nimi, se znenadání zastavil a zatlačil na dveře. Veronika polkla. Hrůza jí sevřela hrdlo.

Za těmi dveřmi bude další pokoj a další žebřík s mrtvolou potřísněnou močí a výkaly.

Ze dveří vydechla vůně parfémů, uvolňovaly se tu droboučké molekuly tekutého luxusu, jak je za sebou trousí lidé zvyklí na superkvalitu ve všech ohledech, v oblékání i v kosmetice.

Nicholson vešel a Karel velitelsky pokynul, aby Veronika šla jako druhá. Nezmohla se na odpor.

Za dveřmi byla úzká předsíňka a na jejím konci strmé vyšlapané točité schodiště. Nicholson stoupal a nestaral se o to, zdali Karel s Veronikou jdou za ním, nebo zůstali někde vzadu. Udělali dvě tři otočky. O světlo se staraly drobné lampičky podobné drahokamům.

I tady byla bezpečnostní čidla, možná kamery. Stěny byly vyzděné z nepravidelných kamenů, pospojovaných tlustou vrstvou malty. Spáry připomínaly písmena nějaké neznámé abecedy. Veronika měla pocit, že písmena jí z šera signalizují nějaké poselství, snad varování, snad příslib. Došli na nevelkou kruhovou podestu.

„Tady,“ houkl Nicholson. Opřel se ramenem o zeď, ta povolila na neviditelných čepech a otevřela se jako dveře.

Za průchodem byla další chodba osvětlená maličkými elektrickými světly vsazenými do hrubě omítnuté zdi. Na konci byly dubové dveře.

Nicholson na dveře zaklepal.

„Pojď dál, Jacku,“ ozval se mužský hlas.

Vešli do světlé místnosti s velikánským oknem otvírajícím pohled na noční panoráma města. Byla vybavená nábytkem z chromovaných trubek, pancéřového skla a plastu. Na zemi ležel huňatý koberec medové barvy. Uprostřed stál Paul McCartney. Zřejmě vyšel ze sprchy. Byl bos a měl mokré vlasy. Na sobě měl bílý koupací plášť přepásaný šňůrou. Usmíval se. Když spatřil Veroniku a Karla, dal najevo lehký údiv, jen maličko zavrtěl hlavou.

„Podívejme, kohopak nám Jack přivedl. Je to jistě důležitá věc, viď, Jacku, že to nemohlo počkat na ráno. Nebo na oběd, víš, že ráno nesnídám.“

„O oběd jde,“ řekl Jack.

Úsměv z Paulovy tváře nezmizel, jen pozbyl upřímnosti. Byla to maska, nic víc.

„Skutečně?“ prohodil a pokynul příchozím, aby se rozsadili do křesílek kolem kulatého skleněného stolu z tlustého kouřového skla podepřeného trubkovou konstrukcí.

Zůstali stát, Veronika rozklepaná, Karel zachmuřený, s rukama založenýma.

„Chtěli ho pižlat pilníkem na nehty,“ řekl Nicholson přísně.

„Kohopak?“

„No přece beránka.“

„To není pravda,“ vykřikla Veronika. „Nikoho jsme nechtěli pižlat.“

„Tohle přece není možné, Paule,“ říkal Jack naléhavě. „Kolikrát jsme si říkali, že věci mají být takové, jaké mají být.“

„Mají mít řád,“ přikývl Paul a podíval se na Karla. „A rituál. O vás bych předpokládal, že vám bude myšlenka rituálu blízká? Co na to řeknete, mister Mareši“

„Já vám to tedy povím, mister McCartney, pokud jste opravdu mister McCartney a tohle je mister Nicholson. Tahle vaše hra je trapná. Já ani Veronika nebudeme účinkovat v takové hlouposti. Musíte si najít jiné pitomce. Hledejte je v Bulharsku nebo v Albánii. Béčková podívaná na téma pitomečkové z Cech ve strašidelném zámku mě nezajímá. Tebe ano?“

„Já…“

„Zajímá, nebo nezajímá?“

„Karle…“

„Tak sakra, řekni to jasně. Ty jim opravdu chceš dělat šaška?“

„Karle, uklidni se,“ řekla mu upjatě. To na něho platilo. Když se rozzuřil, zahrála etudu na téma ledová královna a těmi kostkami ledu ho přivedla do normální provozní teploty.

„Já jsem klidný. Absolutně. Nevím, kdo tu šéfuje, jestli ten tvůj Tatrmantino, nebo tenhle Brouk, který možná není Brouk, ale nějaký august vytažený odněkud z varieté, kde dělal imitátora. Na co si tu hrajete? Je ten váš Tarantino opravdu Tarantino, nebo je to taky najatý panák? Jestli je to Tarantino a opravdu tu režíruje, proč se máme bavit tady s tímhle pánem, který může být Brouk a taky nemusí? Takže poslouchejte. Já s tím končím. Zítra sedám do auta a jedu pryč. Pojeď se mnou, říkám ti to tady před těma dvěma. Nebo zůstaň a bav se tu mezi kamerami. Jistě jsou tady taky.“ Vzhlédl. Nikde žádnou neviděl.

„Ne, tady žádné kamery nejsou, mister Mareš,“ řekl McCartney.

„Proč by měly být?“

„Protože jsou všude. Ten váš Tarantino jich nechal namontovat osm tisíc.“

„No vida, a můj pokoj vynechal. Jste rozčilený, mister Mareš.“

„Jak bych nebyl? Tím svinstvem tam dole, vedle v pokoji…“

„Karle…“ prosila Veronika. Přestala dělat ledovou královnu. Měla pocit, že se tu Karel monumentálně ztrapňuje. Tohle nejsou žádní klauni, to je opravdu Nicholson a opravdu McCartney a ty jsi Pan Nikdo z Prahy, navíc Pan Nikdo plný provinčních mindráků. Řeči o Bulharsku a Albánii jsou ubohé. Smiř se s tím, že jsme se přimotali do hry, na kterou nemáme ani postavení, ani peníze. Musíme ji hrát, jak oni řeknou, jinak spadneme do talonu. „Vedle v pokoji?“

„Jasně že vedle v pokoji, máš v uších šminky?“ Nicholson na něho zkoumavě hleděl a pak se zasmál. „Dělá to přesvědčivě, fakt. Člověk by neřekl, že tenhle chlap před chvilkou někoho pižlal pilníkem na nehty.“ Paul McCartney střídavě hleděl na oba muže. „Říkáte, že se to stalo v sousedním pokoji,“ ubezpečoval se, že dobře rozuměl. „Ano.“

„Vy máte číslo sedm.“

„Jistě,“ řekl Karel.

„Jde o sousední pokoj číslo šest, nebo osm?“

„Je to pokoj vpravo od našich dveří, tedy šest,“ řekl Karel.

„Mister Mareš, režii tu má samozřejmě Quentin. Moje role je ale přece jen trochu jiná než obyčejná postava v reality show. Jsou tu různé povahy, lidé různé věkové kategorie. Jsem doyen sboru, chápete? Lidé mi důvěřují. Věřte mi, prosím, nepletu se Quentinovi do řemesla. Jen se snažím, aby tu byla pohoda.“

Paul po těch slovech vstal a šel k oknu k nízkému psacímu stolu. Sklo na něm převládalo, či spíš bylo oproti chromovaným trubkám a plechu poněkud v opačném gardu – zásuvky měl plechové a vypadaly, jako že se vznášejí do vzduchu. Na skleněné desce ležel list papíru s plánkem pokojů. Paul se nad ním naklonil, pak vztáhl ruku, zřejmě nějak někde něco zapnul a pak tiše řekl:

„Joanne, to jsem já, Paul. Mohu na chvilku vyrušit?“

„Povídej,“ uslyšela Veronika ženský hlas.

„Žádná Joanne,“ řekl Karel pomstychtivě. „Jmenuje se Waverly Cromatie. Nikdo o ní nikdy neslyšel a neuslyší. Je to herečka ze smíry třetí třídy.“

Paul si ho nevšímal.

„Ty přece bydlíš v šestce, vedle pokoje, kde bydlí Karel Mareš a Veronika Sekera.“

„Je to možné,“ odpověděla žena.

„Neměj mi za zlé tuhle otázku, předpokládám, že ji budeš pokládat za poněkud výstřední,“ řekl Paul. Hovořil angličtinou, jaká je slýchána už jen na prknech divadla Old Vic a v audienční síni Buckinghamského paláce. Málo platné, je to sir Paul McCartney, uvědomila si Veronika. Ovšem, ta Waverly odpovídala stejně. I šmíranda umí mluvit jako ta nejvyšší společenská třída. O tom je celý Pygmalion. „Nicméně je to otázka vyžadující prostou odpověď ano, nebo ne. Nuže, máš ve svém pokoji mrtvého muže rozpižlaného pilníčkem na nehty?“

Z neviditelného reproduktoru zazurčel smích. „To opravdu ne, Paule. Měla bych mít?“

„Jackovi Nicholsonovi by to udělalo radost.“

„Mě vynech! Ze mě si srandu nedělej!“ zaburácel herec. „Jacku, slyším tě. Věř mi, tohle patří mezi věci, které bych pro tebe neudělala,“ říkala žena mile. „Jsi milý popleta, Jacku.“ Karel se posupně zasmál.

„A je to,“ řekl. Založil si ruce na prsou. Veronika na něho vyděšeně zírala a pak se podívala na Nicholsona. Ten, jak se zdálo, byl taky v rozpacích.

„No vida,“ řekl Paul a usmál se. „Vše je vysvětleno. Jacku, ty bys opravdu neměl tolik pít.“

„Běž do prdele, idiote!“ odpověděl mu Nicholson. „Já toho beránka viděl! Byl celej posranej, smrdělo to tam jak na hajzlu!“

umělec.“

„Joanne.“

„Ano, Paule?“

„Jsem rád, že jsem se s vámi seznámil, i když takhle pozdě večer,“ Paul pokynul k oknu, za kterým zářila světla Florencie. „Nemuselo to být za tak dramatických okolností, ovšem Jack je dramatický

„* –.- -

„Mohli bychom tě navštívit?“

„Právě čtu povídku pana Mareše, ten je myslím s tebou, pokud jsem správně rozeznala hlas. Přijďte. Mám objednat kávu?“

„Ne, jen tě pozdravíme,“ řekl Paul a přerušil spojení. Potom odešel do koupelny a za chvilku se vrátil oblečený do blankytně modrých džínů a růžové košile z flanelu, přes kterou si natáhl brokátovou vestu. Na nohou měl měkké mokasíny. Neztrácel úsměv.

„Tak pojďme se podívat na tu záhadu,“ řekl vesele a gestem vedl hosty ke dveřím.

Veronika čekala, že za nimi bude zase ta temná chodba a že opět projdou tajným průchodem ve zdi. Jenže k jejímu překvapení vyšli na docela obyčejnou chodbu. Poznala dveře pokoje Jacka Nicholsona! Ano, o několik dveří dál, číslo jedenáct. Všimla si, že na dveřích, ze kterých vyšli, je mosazné číslo patnáct. Paul pokynul a všichni čtyři vyrazili k výtahu, sjeli o patro níž a kráčeli k pokoji číslo sedm. Před šestkou zvolnili a Paul s úsměvem pokýval. Ano, tady je ta záhada. Karel vytáhl z kapsy kartu. Vyměnil si při tom pohled s Veronikou. Pochopila, co jí naznačil. Má v kapse ještě merlin. Karel otevřel dveře a Veronika následovaná oběma muži vešla za ním. Paul ukázal na skříň. „Tady je ten průchod?“

„Ano,“ řekl Karel.

Paul přistoupil ke skříni a otevřel ji. Spatřil panely zadní stěny. „To se nějak otevírá?“

„Ano, je tam spára, je třeba desky odsunout od sebe.“

„Musí se na to pilníčkem na nehty,“ podotkla Veronika. „Slyšíš ji, Paule? Já to říkal. Ta ženská je pilníkama posedlá. Jako Lucheni.“

Paul se pokoušel panely roztáhnout. Nešlo to.

„Podejte mi ten pilníček,“ vybídl diváky.

„Já ho nevezmu do ruky,“ řekl Nicholson ponuře.

„Kde je ten pilník?“ ptal se Karel.

„Nevím!“ odpověděla. Pak si vzpomněla. „Jack ho má!“

Ukázala na Nicholsona.

„O čem to mluvíš, sakra?“ ohradil se herec.

„Strkal sis ho do kapsy,“ řekla Veronika. Vizuální paměť mám dobrou, kamaráde. Mně vždycky stačilo přelétnout text očima a pamatovala jsem si ho skoro slovo od slova. Máš ho v pravé kapse.

Ukázala na kapsu prstem.

„No tak,“ vybídl ho Paul.

Nicholson se zatvářil hodně nevrle, vsunul ruku do kapsy a nevrlost vystřídal úžas: pilník tu skutečně byl!

„Tak vidíš,“ řekl mu Paul smířlivě a natáhl ruku. Dej mi ho, to znamenalo jeho gesto. Nicholson poslechl.

Paul chvilku manipuloval s výplněmi. Pak povolily a dlaněmi je roztáhl od sebe.

Za nimi byla bílá, nahrubo omítnutá zeď.

Paul vylezl ze skříně, podal pilníček Veronice a ta ho hodila na zem, jako by to byl žhavý hřebík vytažený z výhně. Ani by se nedivila, kdyby koberec vzplál. Paul popleskal Nicholsona po rameni.

„Teď se uklidníme a půjdeme po svých. Je potřeba se dát trochu do pořádku. Za hodinu je večeře. A už nepij,“ řekl herci důvěrně. „A když, tak jen malinko,“ ukázal na milimetr mezi ukazovákem a palcem. Podíval se na láhev šampaňského a dvě skleničky na stole, pak si všiml střepů na zemi a zase mu úsměv prokmitl kulatou tváří. „Já vám ho odvedu,“ řekl Karlovi a Veronice. „Omlouvám se, on je prostě vždycky svůj, za všech okolností.“

Byla zvědavá, co na to Nicholson řekne. Čekala, že vybuchne, že Paula zbije, že bude kopat do zdi, která se objevila v průchodu. Místo toho Nicholson stiskl rty a zkrabatil obličej do nevlídné masky. Oči lesklé alkoholem měl zlé, jistě ostřejší než ten nešťastný pilník. Posupně se podíval na Karla s Veronikou, pak na Paula a vypochodoval ven. Paul se usmál, pokrčil rameny a vyšel za ním. Zastavil se u dveří sousedního pokoje.

I Nicholson se zastavil na chodbě a díval se na něho.

Paul zaklepal. Waverly otevřela. V ruce držela Kafkovy šlépěje.

„V pořádku?“

„Klidná tichá noc ve starobylém paláci ve starobylém městě. Když se zaposlouchám, slyším ťapkání drobounkých nožek. To kolem procházejí dějiny.“

„Dobrou noc, Joanne.“

„Dobrou noc, Paule.“

Brouk na ni ještě zamával a počkal, až zaklapne dveře.

Karel s Veronikou se na něho mlčky dívali. Pokynul jim a Karel zavřel. Osaměli.

7.

Chvilku mlčeli.

Veronika vzala láhev a pokusila se nalít si. Ruka se jí třásla a nedařilo se jí trefit skleničku. Přitiskla tedy hrdlo k ústům. Karel zaslechl, jak jí sklo cvaklo o zuby.

„No vidíš,“ řekl vlídně. „Promiň, že jsem tě tak sjel. Jinak to nešlo.“

Podala mu láhev. „Chceš taky?“

„Ne. Už je pozdě. Za pár hodin budu řídit.“

„Chceš odjet?“

„Odjedeme, to je snad jasné?“

„Karle… oni nás nenechají. Jsou to vrazi. Pozvali nás na večírek, chápeš to? Jako atrakci. Asi nás zabijí.“

„A snědí,“ řekl jí s úsměvem. Přistoupil k ní a pokusil se ji pohladit. Ucukla. „Pojď. Vyspíme se a ráno odjedeme.“

Zvolna šel ke koupelně a cestou se svlékal. Ve dveřích se ohlédl.

„Nepůjdeš? Ty tady budeš celou noc stát? Vydržíš tak do smrti?“

„Ta možná přijde brzy,“ zašeptala. „Takže se moc nenastojím.“

„Tohle všechno,“ mávl rukou, „jsou filmové triky. Hodně křiklavé a trapné. Vymyslel to všechno Brown. Senzační pisálek. Tarantino je senzační režisér. Veroniko, kdybychom tuhle roli vzali, zničí nás to umělecky. Já budu nadosmrti šašek, který hrál v béčkovém kanibalském filmu. A ty herečka, která vzala pornoroli.“

„Nevzala. Odmítla jsem ji.“

„Oni tě k ní donutí, když tady zůstaneš.“

Mluvil klidně a přesvědčivě.

„Proč sem zatáhli dvojku odněkud z Cech? Protože pro tyhle lidi je Česko symbol buranství. Němci jsou naši sousedi a znají nás po staletí. A stejně říkají kdejaké zmatenosti, že je to jako Tschechische Dorf. Tarantino viděl Borata a chce udělat něco podobného. Takže má dva české Boráty. Prožene je béčkovým hororem a bude je snímat v posteli a v koupelně a na záchodě. Nabídli ti smlouvu. Místo aby ti dali normální kus papíru, podstrčili ti nějaký krám a napsali ti, že když ho otevřeš, potvrzuješ, že se smlouvou souhlasíš. To je přece výsměch. Veroniko, ty do toho půjdeš?“

Nechal ji stát uprostřed pokoje s láhví v ruce. Když se vrátil s vyčištěnými zuby a v pyžamu, Veronika tam pořád ještě stála.

Jen ta láhev nebyla tolik plná.

„Ta mrtvola tam vedle…“

„Nebyla tam žádná mrtvola.“

„To byl mrtvý člověk.“

„Iluze. Filmový trik.“

„Jenom si namlouváš, že to byl trik. Vždyť jsi na něj sahal. Řezal jsi ta pouta. Vždyť tys čuchal všechny ty smrady, Karle, copak si to nevybavuješ?“

Úporně stál na své představě.

„Filmaři dokážou všechno, vždyť to přece znáš.“

„Právě proto, že to znám, Karle. Ta iluze je venku, na plátně, na obrazovce. Ale na place, to jsou líčidla a papundekl a kašírka a sádra. Karle, nebuď naivní.“

„Ty věříš, že jsme viděli mrtvolu?“

„Nevěřím, já to vím.“

„Kde je ta mrtvola?“

Pokrčila rameny.

Zamával směrem ke skříni.

„Viděla jsi, že je tam zeď.“

„Viděl jsi, že tam byl průchod,“ opičila se po něm vztekle. „Kde jsme našli merlin? Vedle. Byli jsme uvnitř. Je tam průchod.“

„Viděla jsi tu zeď!“

„Oni to nějak dělají…“

„Vidíš?“ skočil jí do řeči. „Nějak to dělají. Takže nějak udělali mrtvolu a vyděsili nás a poslali za námi ožralého idiota, který možná je a možná není Jack Nicholson. Mně je z toho nějak špatně. Končím. Zítra jedu. Byl bych rád, kdybys jela se mnou.“

Vlezl do postele a zavrtal se do pokrývky.

Veronika tiše stála uprostřed pokoje, pila šampaňské a dívala se na tu příšernou skříň. Opilost jí stoupala do hlavy. Pomalu a zhluboka oddychovala.

Má Karel pravdu, nebo nemá?

Po něm se ten mrtvý neválel. To nebyla žádná kašírovaná mrtvola. To byl těžký, pořád ještě teplý a hodně smradlavý mrtvý chlap. Všechno se dá napodobit. Maskéři a rekvizitáři a architekti dělají zázraky a chlapi v postprodukci je dotáhnou k dokonalosti. Vždycky se při tom myslí na diváka. Ten musí žít v iluzi.

Herec?

Ten jenom poskytuje podnět k iluzi, nic víc. Zapotácela se.

Těžkým krokem přešla ke stolu a položila na něj prázdnou láhev. Musím do postele, nebo padnu, řekla si. Zaváhala, jestli má jít do koupelny.

Tam se ještě nachodím, až půjdu blít, pomyslela si ponuře a odvrávorala na svoji stranu postele. Svalila se do ní a teprve na pátý pokus se jí podařilo zhasnout.

V tu chvíli se už vedle ní ozývalo pravidelné pochrupování.

Když už někdo z nás má být mrtvý, budeš to ty a zabiju tě já, pomyslela si.

Zformulovala si to pro sebe jako vtípek před usnutím. Spánek přerušil její úvahy o tom, do jaké míry to byl vtip a do jaké realita.

Když se probudila, postel vedle ní byla prázdná.

Bylo jí špatně, zvedal se jí žaludek a motala se jí hlava.

Snažila se rozplést chomáč myšlenek. Nejdříve zachytila nějaké hnusné vlákno. Zatáhla za ně a dostala se k mrtvole na žebříku. Pak už se obrazy a útržky vět sypaly ze všech stran.

Přinutila se vstát a odpotácela se do sprchy. Pouštěla na sebe střídavě horkou a studenou vodu. Hodně jí to pomohlo.

Myšlenky se pomaličku pořádaly do logických tvarů.

Karel vstal a šel pro auto, usoudila. Pak se pro ni vrátí a řekne jí, tak co, jak ses rozhodla? Pojedeš, nebo zůstaneš?

On to myslí vážně.

Asi se urazil, pomyslela si. On nemá v ruce vůbec nic, žádný náznak smlouvy. Ona má aspoň tu legrační smlouvu v merlinu. Otevři a uvidíš, co v ní je, a tím, jak ji uvidíš, souhlasíš. To je fakt hodně ptákovská smlouva.

Smlouva pro komickou postavu?

Možná. Ale Meryl Streepová se taky nestyděla hrát ve filmu Smrt jí sluší a jaká je to hvězda! Komu vadí, že ji viděl s hlavou otočenou kolem dokola? Nikomu. Streepová je Streepová a nikdo jí to nevezme.

Tam vedle byl mrtvý člověk, připomněla si.

To nebylo žádné filmování.

Ledaže by bylo.

Vybavila si včerejší argumenty.

Jsem profesionál a vím, jak se točí filmy.

Jenže to, v čem jsem hrála, bylo české a sto let za opicemi. Tarantino přichází s něčím úplně novým. Jde o emoce, tohle slyšela v souvislosti s jeho show mockrát. Brown možná vymyslel pitomou story, ale na ní dnes nezáleží. Podstatné je, jak se uchopí, jak se prodá a jak ji diváci vezmou.

Dřív se zajímali o příběh, pak o akci a teď jim půjde o emoce. Nechtějí na hrůzu koukat, rádi by ji prožili, ale aby nemuseli při tom zvednout zadek z křesla.

Do sucha se vydrbala čistým froté ručníkem. Pak na sebe natáhla prádlo a oblékla se do letního kompletu, přiléhavého trika a volných kraťasů s velkými kapsami. Vytáhla je z police ve skříni a dívala se přitom na odsunuté panely a holou zeď za nimi. Jenže k Paulovi jsme laky prošli tajnými dveřmi v důkladné zdi, uvědomila si. Prostě je to lady takové. Je to hotel pro celebrity. Copak je to těžké, vyrobit maskované zděné dveře?

Musí mít kovový rám a nějaká ložiska a asi nějaké motory. Jack jenom maličko zatlačil a dveře maskované jako zeď se odsunuly. Musel mu pomáhat elektromotor, pomyslela si. Asi takový, jaký otevírá v jejich domě v Osnici vrata od garáže. Stačí stisknout ovladač a vrata jedou nahoru.

Zalitovala, že tu Karel není. Hned by mu řekla, na co přišla.

Jack uvolnil průchod bez námahy. Třeba průchod teď zahradil blok zdiva na kolečkách. Stačí zatlačit na stranu a odjede tam, kde byl schovaný v tu dobu, když s Karlem procházela do sousední místnosti.

Vešla do skříně a přiložila na zdivo dlaně.

Tak tohle nebyla žádná kulisa. Zdivo ji chladilo do dlaní tak, jak má správné zdivo chladit. Nadýchla se, jak to dělá Karel, když se chce uklidnit nebo když chce pronést nějaké moudro, a zabrala. Opřela se nohama o dno skříně tak silně, že se ozvalo zaúpění kříženého dřeva.

Ještě jim to tu rozmlátím, pomyslela si a vyšla ze skříně. Přemýšlivě si ji prohlížela.

Blok zdiva se odsunuje. Není na otáčivém čepu, jako byl průchod k Paulovi. V sousední místnosti by ho museli vidět – je prostě skrytý ve zdi. Posouvá se ze strany na stranu. A teď otázka pro chytré hlavičky, posouvá se zleva doprava, nebo zprava doleva? Kdyby zprava doleva, co by to znamenalo? Má na to dost místa? Pečlivě si prohlížela prostor mezi skříní a dveřmi na chodbu. Ne, rozhodla se po chvilce. Tam by se nevešel pojízdný blok zdiva plus mechanismus. Musí to tedy být zleva doprava.

Postavila se před stěnu. Brokátová starorůžová tapeta byla pod stropem a nad podlahou přichycená bohatě řezanými lištami. Když se pozorněji podívala, všimla si, že lišty neprobíhají v jednom kuse. Na jednom místě byly přerušeny a také tapeta tu měla švy. Přiblížila se ke stěně a dotkla se jí prsty. Tapeta se poněkud prohnula a pak teprve se její prsty dotkly pevného povrchu. Jela tedy vpravo a narazila na rám. Pochopila, že tapeta byla napnutá na nějaké konstrukci, asi jako malíři napínají plátno.

Jestli je někde nějaký mechanismus, pomyslela si, pak musí být někde v těchhle místech.

Šátrala prsty. Brokát před ní ustupoval a příjemně ji šimral na konečcích prstů. Občas zaklepala. Vždy zazněla odezva pevné zdi. Až teď.

To, na co teď zaťukala, bylo nepochybně duté, mnohem měkčí než zdivo. Bylo to nejspíš dřevo, snad ani ne masivní deska, spíš překližka. V místech, kde byla dolní i horní lišta přerušená. Vzpomněla si na pilníček na nehty.

Ležel na zemi, kam ho hodila, žádnou díru do koberce nevypálil. Popadla ho a postupovala způsobem, který se už jednou osvědčil. Vsunula ho tam, kde tapeta měla šev. Jestli uvažovala správně, měla by tam být mezera. Tedy, části tapety by měly být připevněné k samostatným rámům. Pilníček vjel do zdi na pět centimetrů hluboko.

Roztlouklo se jí srdce.

Měla pravdu, to by ji mělo potěšit. Jenže to byla pravda krajně znepokojivá.

To, co bylo za stěnou, to nebyl ošklivý přelud, nějaký sen, který se souběžně zdál Karlovi i jí.

Za zdí je místnost a v ní je mrtvola muže připevněného k žebříku. Vybavila si ten úlek, který pocítila, když odřízla pouto na mužově levé paži a mrtvola přepadla a zavalila ji svou tíží.

Aspoň nebyl studený. Jak by mohl být, vždyť nám umřel před očima. Podělal se a vypustil duši. Nestačil vystydnout, chudák.

Zdálo se jí, že ten pilník nevrazila do zdi, že vězí v něčí hrudi.

S ošklivostí ustoupila a čekala, že ze štěrbiny vytryskne krev. Takový proud, jaký viděla na Nicholsonově videu.

Neblázni, oslovila sama sebe. Vždyť si můžeš gratulovat. Objevila jsi druhé tajemství pokoje. Kdyby jí šampaňské nezamotalo hlavu, asi by uvažovala a jednala jinak. Jenže věci byly takové, jaké byly, a veselé bublinky se usadily mezi jejími mozkovými závity a pobízely je k bláznivostem i po několikahodinovém spánku. Koneckonců, to je hlavní důvod, proč lidé tyhle bublinky s takovým úsilím do perlivého vína vpravují.

Nestalo se nic, žádná krev nevytryskla.

Věnovala se teď zdi, popadla pilník a jela jím nejdřív vzhůru a pak dolů. Narazila na kov, o tom nebylo pochyb.

Tak tohle známe, pomyslela si, tohle už umíme.

Opatrně vysunula pilník a jeho hrotem ohmatávala mechanismus ukrytý uvnitř.

Něco klaplo a bylo vidět, že se rám zatřásl.

Teď ji napadlo cosi hrozného.

Toho chlapa někdo přivázal, aby si ho připravil na zaříznutí, jak jsme to viděli na videu. Měli jsme kliku, že byl pokoj prázdný, když jsme tam přišli. Jenže co když se ten chlap, třeba zrovna Azzarri, vrátil? Nebo jich je víc? A já jim vlezu rovnou do rány!

Zima jí proběhla páteří a usadila se v okolí žaludku.

Stála tu s pilníkem v ruce a zírala na uvolněný rám s tapetou.

Počkám, až se Karel vrátí.

Ne, rozhodla se. Půjdu za ním. Vždyť šel jenom do garáže. Kdo ale ví, co se tam s Karlem stalo. Já ho varovala, že ho nenechají jen tak odjet. Co se stane se mnou?

Pan Důvtip a paní Rozhodnost se vzali za ruce a skočili do propasti. S pilníkem v ruce, nohy roztřesené, stála Veronika před uvolněným panelem a nevěděla, co má dělat.

Pak se panel sám od sebe pohnul, zajel dovnitř a posunul se vpravo, směrem ke skříni.

Objevil se nový průchod do sousedního pokoje.

Čekala, kdy z něho vyjde pan Azzarri s nožem v pravici, bude se usmívat a levou rukou jí bude sahat po hrdle.

Čekala. Nedělo se nic.

Kdyby byl vedle Azzarri anebo někdo jiný, kdyby vedle byli ti chlapi, kteří přivázali toho ubožáka k rámu, museli by si všimnout, že se průchod otevřel a jistě by se šli podívat, kdo to udělal.

Nikdo nešel.

Stiskla pevněji pilník.

Zvědavost zahubila kočku, připomněla si.

Tak jdeme do toho.

Vykročila. Ruce se jí potily tak silně, že jí pilník málem vyklouzl z dlaně. Nahlédla do otvoru. Tenhle průchod vedl do komůrky, ze které vedly dva další. Nahlédla do prvního. Ten ústil do místnosti, kterou znala. Ano, to byl ten sousední pokoj, jak ho s Karlem navštívili, ten tmavomodrý a bílý, a ústil do jeho zkosené stěny. Byl prázdný, pryč byl dřevěný rám, pryč byla mrtvola. Jen pach výkalů a moče se nedal tak snadno odstranit, ten ve vzduchu zůstal. Snažila se nedýchat. Tady se to stalo. Tady objevili člověka připoutaného k rámu a tady jim ten člověk zemřel v náruči, když se ho pokoušeli osvobodit.

Kde je Waverly? Paul s ní přece včera večer mluvil. Otevřela, stála ve dveřích a v ruce držela knížku s Karlovou povídkou. Jsou tu tedy dva pokoje vedle sebe, jeden se dveřmi na chodbu a druhý… kam vedou jeho dveře? Do pokoje Waverly?

Pryč, to byl její popud. Tady jde o kejhák. Měla jsem pravdu. Dovedu rozeznat kašírku od reality. Něco se nedá v maskérně napodobit! Ukážu to Karlovi. Pochopí, proti čemu tady stojíme a jak je marné s tím zápasit.

Zatápala za sebou. Dotkla se dřevěného rámu a ten se najednou rozjel, uzavřel průchod a prudce zaklapl.

Říká se tomu déjá vu. Ale ne, to nebylo déjá vu, to nebyl psychologický přelud. Tohle se Veronice už jednou stalo, průchod se zavřel a nešel otevřít a musel přijít Karel, a teprve on ho otevřel.

Rozběhla se ke dveřím na chodbu. Marně lomcovala klikou. Třeba by šly otevřít merlinem. Naděje rychle zhasla. Karel ho přece strčil do kapsy. Měla pilník, nic víc.

Vzpomněla si na švýcarák. Naposledy ho měl v ruce Karel, ano, dal ho do kapsy koupacího pláště. Že já ten plášť neprohledala. Měla bych aspoň nůž. Oddychovala, jako by měla za sebou dlouhý běh. Dívala se na zkosenou stěnu, ve které se černal otvor druhého průchodu.

Tam je další cesta.

Pomaličku se šourala tím směrem a přemýšlela, co je lepší: jít dál, nebo zůstat a čekat? Chlap zmizel, jeho pach zůstal.

Mrtvola tedy byla skutečná. Žádná Tarantinova projekce. Byl to mrtvý kolega herec, možná nějaký statista, který Tarantinův projekt prostě nepřežil.

Jak to řekl Dan Brown?

„V mé story nejde o to, že byste oba přijímali Tělo Páně. Tak to není. Jeden musí zabít toho druhého a pak ho sníst. Potom se dostane do první ligy.“

Musíme pryč, rozhodla se. Pryč. Najdu Karla a pak oba utečeme.

Tarantinovi se začíná jeho show vymykat z rukou.

8.

Ráno se Karel probudil s jasnou hlavou. Veronika ležela vedle něho bezvládná a pravidelně oddychovala. Táhl z ní pach natráveného alkoholu. Bude mi blít v autě, pomyslel si.

Beze spěchu se vysprchoval a oblékl. Vzal si lehké plátěné kalhoty, košili s krátkými rukávy a přes ni vestu Marlboro s milionem kapes. Vzpomněl si na svůj švýcarák. Zalovil v kapse koupacího pláště. Ano, byl tam. Strčil ho do pravé boční kapsy, do levé si dal merlin a vyšel na chodbu. Zastavil se a několikrát natáhl vzduch do plic. Vnímal energii, která se mu z hrudi rozlévala do paží a do nohou. Osaměl a mohl přemýšlet.

Dům má prapodivnou topografii.

Nový systém videozáznamu dokáže vyvolat přesvědčivé iluze, uvažoval. Jeho schopnosti ale musí mít meze! Tohle přece bylo zdivo staletí staré. To bylo zřejmé na první pohled. Nicméně zrak se dá poměrně snadno ošálit. Když Karel položil na stěnu ruku, cítil vlhkost a chlad. Stačilo vdechnout a cítil pach plísně. Personál se ho snažil zamaskovat čisticími prostředky. Dlažbu chodby kryl čistý běhoun a také stěny byly běloskvoucí. Jenže ta plíseň tady někde byla, mikroskopická, všudypřítomná. Jeho čich ji cítil. Z pěti smyslů zbývá ještě chuť a sluch. Chuť souvisí s čichem.

A sluch?

Zatajil dech a naslouchal starobylému tichu čišícímu z těch stěn.

Ne, tohle nebyla iluze. Hotel Frenesis se usadil v prastaré stavbě s kořeny v renesanci, možná ve středověku, ba antice.

Florencii založil Julius Caesar a lidská sídla stála kolem řeky Arno od nepaměti, jistě od dob Etrusků a ještě déle. Na místě tak nápadném, jako je toto, se v dávnověku usadili možná už předchůdci oněch Etrusků. Měli tu dobrý výhled do kraje a to byl základ bezpečí v dobách, kdy šlo o přežití ze dne na den. Málokdy žili v éře tak klidné a blahobytné, že si mohli dovolit přepych naprosté demolice starého a na vyčištěném místě budování nového. Budovy se tu přestavovaly, doplňovaly, rozšiřovaly a prohlubovaly, takže vznikaly složité stavební struktury.

Tarantino zvolil budovu nynějšího hotelu Frenesis, protože byla prastará. Měla spíš organickou strukturu, než aby nesla stopy lidského záměru. Když se teď Karel díval zakřivenou chodbou, zapochyboval, zdali dveře, které viděl v šeru a mohl na nich rozeznat číslici šest, patří pokoji, do kterého s Veronikou vešli průchodem ve skříni.

A který je teď zahrazený zdí.

Mohli jsme se splést?

Snažil se vybavit, do které poloviny skříně vešli, zdali do levé, nebo do pravé. To mohlo být velmi jednoduché, i když trapné vysvětlení. Šlo o omyl, prostou záměnu. V prvním popudu se chtěl vrátit do pokoje, aby se přesvědčil. Kdyby byl v pokoji sám, určitě by to udělal. Jenže v pokoji byla Veronika. Nechtěl by se před ní shodit. Mohla by si myslet, že váhá, nebo dokonce, že se bojí. Ze neví, co chce.

Holka je na tom špatně s nervy. Když dám najevo nejistotu, sesype se. Musím ji podržet. Vytáhnu ji z toho. Odjedeme a jednou mi za to poděkuje.

Vykročil a zastavil se před dveřmi pokoje číslo šest. Zase se nadýchl. V chřípí se mu zatetelila vůně parfému. Byla nenápadná, skoro pánská, a přece v něčem podivně staromódní. Vůně v něm vyvolávala představu krinolín a šněrovaček. Uvědomil si, že ho přitahuje a že by se chtěl dostat k jejímu zdroji. Kam parfém Waverly aplikuje? Na šíji, na zápěstí a do ohbí paže? Rád by se o tom přesvědčil. Usmál se.

Kdyby mi Veronika dovedla číst myšlenky, ta by řádila! Pokrčil rameny. Tady jde o víc než o nějaké parfémy. Zaklepal a chvilku poslouchal.

Nikdo neodpověděl. Včera Waverly hned otevřela, jenže to ji Paul nejdřív zavolal. Jistě je to ranní ptáče, tahle nepravá Rowlingová. Musí. Prostě proto, že pravá Rowlingová je zdravuška, která ráno vstává a lenosti se neoddává.

Pak si uvědomil, že má v levé kapse vesty merlin. Jak jenom na něj mohl zapomenout! Vytáhl ho. Na displeji viděl plánek chodby.

Intuitivní ovládání? Nic takového!

Neměl ponětí, co by měl s merlinem dělat. Přiložil přístroj k tělu zámku, co nejblíž štěrbině, do které se dává odemykací karta.

Dioda na horní stěně zámku zůstala temná. Zato se rozkmitaly tři modré kontrolky na horní části displeje, takže do vypadalo, že tam přebíhá světelná vlna. Čekal, že elektronický zámek klapne. Nedělo se však nic, jen světélka přebíhala po displeji, jako když se králíci honí po poli.

Pak mu v ruce merlin zavibroval. Světélka zhasla.

Merlin znovu zadrnčel a na displeji se objevila ikona se zeleným sluchátkem. Nechápavě zavrtěl hlavou a ikonu stiskl. „Mareš,“ ohlásil se.

„Jste sám?“ uslyšel šepot. Někdo na něho promluvil anglicky, s italským přízvukem. „Ano.“

„Musím s vámi mluvit.“

„Kdo jste?“

„Přítel, o tom buďte ujištěn.“

„Nemám čas na trapnosti. Řekněte mi, kdo jste…“

„Jsem člověk, který ví, že jste vy a signora Sekera zabili člověka.“

„Jděte se bodnout!“ řekl Karel vztekle. „Já nehraju. Jdu si pro auto, rozumíte? Sebereme se a odjedeme.“

„Ten člověk je mrtvý.“

Nejraději by merlinem praštil o zem. Usmál se. Zajímalo by ho, jestli Brown vymyslel jenom kostru příběhu, anebo jestli taky píše dialogy. To by musela být zajímavá práce, protože by musel předvídat různé větve rozhovoru.

„Vyserte si voko,“ řekl a smál se při tom. Jakpak asi ten druhý odpoví?

„Jeho tělo není tam, kde jste se dopustili vraždy.“

„Jděte se bodnout,“ odpověděl Karel.

Tomu se říká dialog hluchých. On mě neposlouchá a já neberu vážně jeho.

„Nezáleží na tom, co se stalo a jak se to stalo. Záleží na výkladu, rozumíte, signor Mareši“

Ale, začínají vyhrožovat. Jak to včera říkala v ožralosti Veronika? Nenechají nás odejít. Byl zvědavý, co na něho ten chlapík vybalí. „Tím chcete říct, že někdo nám může vraždu přišít?“

„Giustamente, signor Mareš. Je tu příliš mnoho osobností, příliš mnoho celebrit. Všem záleží na dobré pověsti. Mrtvola v domě, to je nepříjemná společnost, chápete?“

„Kdepak je ta mrtvola?“ zeptal se uštěpačně. „Však ona se objeví ve správný čas a ve správnou chvíli. Pak bude záležet na výkladu, na ohledání mrtvoly, na odborných posudcích a na stanovisku soudce.“

„Pokoj je prázdný!“ syčel Karel a díval se na stále temnější obdélník dveří pokoje číslo šest.

„Možná. Jenže mrtvola nezmizela ze světa. Je v rukou lidí, kteří vám ji budou chtít hodit na krk. A to je tíživá ozdoba pro tak krásnou ženu, jako je signora Sekera.“

„Co chcete? Prachy?“

„Chci vám pomoct.“

„Jak?“

„To je jednoduché. Musíte za mnou přijít.“

„Kde vás najdu?“

„Svěřte se vašemu merlinu. Objeví se na něm tlačítka s čísly, jako na běžném mobilu. Stiskněte postupně klávesy devět, nula, nula, jedna.“

Karel poslechl. Displej se rozsvítil a Karel spatřil na jeho šedé ploše dvě svislé a dvě vodorovné šarlatové linky, které ho rozdělily na devět stejných obdélníků. V prostředním horním svítila velká rudá tečka.

„Jděte ve směru tečky, kterou byste měl teď vidět. Vidíte ji?“

„Ano.“

„Výborně. Ta vás povede.“

„A co když narazím na dveře?“

„Přiložte merlin zadní stěnou k zámku. Budu vás sledovat. Dveře vám otevřu a pak za vámi zamknu, až jimi projdete.“

„Otevřete mi dveře čísla šest?“

„Ne. Není to nutné. Mrtvola uvnitř není.“

„Chtěl jsem mluvit s paní Rowlingovou.“ Nemusím mu věšet na nos, že vím, kdo to ve skutečnosti je. Neznámý se na chvíli odmlčel. „Proč? Vždyť ona k nim také patří.“

To mě taky mohlo napadnout. Zapadá to do Brownova konceptu. Nechápu, jak mohli takovou ušlechtilou dámu zlanařit. Slíbili jí prachy? Copak jich proboha nemá z té své kouzelnické slátaniny nad hlavu? Aspoň že odmítla tady šaškovat osobně a poslala za sebe herečku. Spatnou. Nenasákla.

„Jste tam?“ chtěl vědět neznámý.

„Ano. Jen jsem se zamyslel.“

„Na to není čas. Chcete spolupracovat? Tak nechte přemýšlení a pojďte. Jestli nechcete, tak potáhnete k čertu, ať půjdete kam půjdete. A skončíte jako on.“

„Ten mrtvý?“ ujišťoval se Karel.

„Giustamente, signor Mareš,“ odpověděl neznámý a Karel měl pocit, že se při tom usmál.

Pokrčil rameny. Napadlo ho, že by se měl vrátit do pokoje, aby probudil Veroniku a řekl jí, co se stalo. Jenže ona by to všechno zkomplikovala. Tu už zlanařili, hodili jí udičku a ona se zakousla. Nebudu ji dráždit novou návnadou, usoudil Karel a vydal se za červenou léčkou. Byl upřímně zvědavý, co se z toho vyklube.

Dan Brown! Příběh vymyslel druhořadý pisálek, sběratel historických senzací. Největší úspěch mají autoři, kteří dokážou zabrnkat na struny v polovzdělancově duši. Vyvolají v něm iluzi poznání. Umberto Eco napsal Jméno růže. Nasypal do něho pytel středověkého filozofického obsahu. Polovzdělanec září. Jsem povznesen, objevil |sem, pochopil jsem.

Ani trochu jsem se u toho neunavil, i nějaká zábava byla.

Tak to funguje, uvažoval Karel. Postupoval pomalu a opatrně. Z dálky slyšel hukot velkého města. Dům najednou ožil. Už to nebyla tajemná stavba se sklepy vrostlými do etruských časů, ve které zledovatělý čas umrtvil všechny zvuky. Ozývaly se vzdálené hlasy. Docela blízko se ozvalo hučení automobilového motoru a zdálo se, že nějaké velké auto přijelo do dvora. Nějací chlapi tam na sebe italsky křičeli. Kdesi hučela klimatizace a občas se rozjel motor výtahu. Běžný ruch obyčejného italského hotelu. Kouzlo zlomeno. Usmál se. Asi mě snímají. I tady mají ty svoje kamery. Osm tisíc si jich koupili. Je to zajímavá zkušenost, chirurgická sonda. Nebo dokonce dělám pitvu moderní fabule.

Napadlo ho, že zkušenosti využije, až zase bude učit stavbu povídky ve Škvoreckého Literární akademii. Sdělí studentům, že dřív by potřebovali k úspěchu tužku a papír, kdežto dnes musí investovat do osmi tisíc kamer a systému merlin. Doba se změnila.

Fabule ale v pozadí zůstávají. Tahle se rýsovala docela přesně. Mezi celebrity světové třídy stáhli dvě nuly ze Zapadákova, českého spisovatele a českou herečku. Dokážou se prosadit tím, že někoho zabijí a snědí? Je to jen drsnější verze Milionové bankovky od Marka Twaina. Do první ligy se může dostat každý, pokud pronikne do uzavřené společnosti, vzájemně provázané zločinem.

Ne, téhle pitomosti se nezúčastním, ale z klinického zájmu prozkoumám, jak to funguje.

Pokračoval v cestě. Snažil se zapamatovat si, kudy jde. Rovně, pak vlevo a po schodech nahoru. Bylo to docela krátké schodiště, uzoučké, hodně vyšlapané. Tady byly první dveře. Merlin zafungoval, jak neznámý slíbil. Přiložil ho k zámku, do tmy zakmitala modrá světélka. Zadoufal, že se neznámý ozve. Merlin však zůstal tichý.

Vnímal zvuky a vnímal pachy, zase ty obyčejné, profánní pachy italského hotelu. Čpavý závan ze záchodu. Vůni kuchyně, hodně rajčat. Pak taky maso. Bylo hovězí, nebo vepřové? Nebo snad jehněčí?

Třeba je lidské, napadlo ho a křivě se usmál do tmy. Zvrhlá story Dana Browna by jinde nefungovala tak dobře jako v tomhle starém domě. Vybrali ho dobře. Původně Tarantino chtěl točit v Praze. Kterýpak z domů Starého Města si asi vyhlédl?

Na jednom místě byla podlaha oblá. Napadlo ho, že kráčí po stropní desce klenuté místnosti. Napřáhl levou ruku a dotkl se stropu. Udělal to včas, jinak by se byl praštil do hlavy.

Díval se na červenou tečku tančící mezi liniemi na displeji merlinu. Napadlo ho, co by se asi stalo, kdyby najednou zhasla.

Mohl bych tady zůstat pěkně dlouho, uvědomil si. Kdybych křičel a dupal, museli by mě slyšet, přemýšlel. Možná, že by mě tu nechali záměrně. Třeba tu někde ve tmě už nějaké mrtvoly leží. Vylákali je sem, aby je zabili a obrali. Dřív to dělali nějakými jednoduchými metodami, dnes na to jdou přes GPS. Výsledek je stejný: systém Červené krčmy, s gustem strašil sám sebe. Tohle je starodávná historka. Bez humbuku kolem pojídání mrtvol. Na takovou zvrhlost muselo přijít až jednadvacáté století a hlava tuctového spisovatele, mediálně přivedeného do první ligy popularity, pomyslil si Karel.

Nezdálo se, že by jas displeje slábl. Kdyby docházela šťáva, míň by to svítilo, utěšoval se a postupoval vpřed.

Cesta ho teď vedla dolů. Občas šel rovně, po několika krocích skočilo světélko doleva nebo doprava a pak nastal další sestup.

Už dávno se vzdal pokusů zapamatovat si všechny ty zvraty směru. Pomohla by mu Ariadnina nit.

Možná, napadlo ho, že si GPS v merlinu zapamatuje trasu. Je to trasa jako každá jiná a každá lepší GPS je umí ukládat. Ta naděje ho potěšila. Nehýčkal ji však dlouho. Třebaže toho moc o technice nevěděl a vědět nechtěl, bylo mu jasné, že tohle není obyčejná GPS navigace. Od Veroniky pochytil, že GPS potřebuje nad sebou volný prostor, aby mohla přijímat družicové signály. Jeho neznámý přítel má někde vysilač radiosignálu a nějaké kódovací zařízení, které dokáže s merlinem komunikovat. Kdepak, žádná trasa. Žádné družice, jen jeden silný vysílač někde uvnitř budovy.

Jak sestupoval, sílily pachy kuchyně.

Odpadky, shnilá zelenina. Vůně koření.

Taky slyšel šramot tlapek potkanů. Doufal, že to jsou dostatečně plachá zvířata a že se mu odklidí z cesty. Nerad by na některého v té tmě šlápl a ještě méně by byl rád, kdyby na něho některý skočil a kousl ho. Kdepak jste si uhnal ten tyfus, pane Mareši, ptali by se ho pisálkové z Blesku. V nejdražším hotelu ve Florencii mě pokousal potkan, odpovídal by jim.

Hlasy teď slyšel docela zřetelně, jako za tenkou zdí. Muži a ženy na sebe pokřikovali. Běžná italská konverzace, kdo ji slyšel poprvé, myslí, že se ti lidé hádají.

Blížím se k srdci hotelu, říkal si. Motory zdviže tu hučely, div nepřišel o uši. Najednou mu bylo horko. Slyšel hukot kompresorů a vzduch byl plný pachu oleje. Kuchyň, strojovna klimatizace. Určitě je to v podzemí, aby panstvo nic neslyšelo a nic necítilo. Jsou to vzácní lidé. Celebrity.

Napřaženou levou rukou narazil na dřevěný povrch dveří. Přejel po něm příčně. Nahmatal úzké latě se zkosenými hranami. Byly to pořádně velké dveře, musel šátrat hodně doleva a pak doprava, než nalezl jejich okraje. Pak pátral po zámku, aby k němu přiložil merlin.

Nahmatal hodně studený kovový blok a pak velkou páku. Uvědomil si, že to jsou dveře lednice.

Zarazil se.

Co to má znamenat?

Podíval se na displej. Ano, šarlatový bod seděl v prostředním horním obdélníku. Nabádal ho, aby šel vpřed, rovnou za nosem, jak se hezky říkávalo.

Moc by si přál, aby nahmatal elektronický zámek. Nebo aby se mu neznámý ozval a dal mu nějaké instrukce.

Jenže ať hmatal, jak hmatal, elektronický zámek tu nebyl.

Uchopil tedy levou rukou páku, a když vynaložil dosti velkou sílu, podařilo se mu ji sklopit vpravo. Pak zatáhl k sobě. Ve tmě ucítil cosi jako vzdychnutí – pootevřenými dveřmi prošel závan vzduchu.

Ucítil pach masa.

Jdi vpřed, nabádala ho jeho doposud věrná bludička, jeho průvodce.

Přitáhl tedy dveře k sobě a prošel.

Uslyšel za sebou žuchnutí. Obrátil se a nahmatal příšerně studený povrch. Dveře se za ním zavřely. Byly zevnitř oplechované. Mráz na něho zaútočil ze všech stran. Bylo to přepadení náhlé a dokonalé. Rozdrkotaly mu zuby. Stáhl k sobě ramena, docela instinktivně: čím menší bude mít povrch těla, tím méně šancí mrazu poskytne.

Oni mě sem nalákali a zbaví se mě prostě tak, že mě nechají zmrznout v mrazáku.

Pobaveně zavrtěl hlavou. Ach jo, ten Brown se dovede fabulačně vyblbnout. Tak to má v thrilleru být: zvrat vystřídá další zvrat a pak přijde další zvrat a tak se zvratuje, až se člověk pozvrací.

Takhle bych to měl posluchačům říct, to je dobrý bonmot, pomyslil si s uspokojením.

Taky to nebylo nic zas tak moc originálního. Ve filmu Červená krčma vrazi nechali mrtvolu taky zmrznout, dali ji ven a pak kolem tuhého muže vybudovali sněhuláka.

Najednou zaplálo ostré elektrické světlo.

Vybuchlo mu do očí. Zamžoural. Před sebou měl ojíněný plech. Na místech, o která se opřel dlaní, byla temná místa: dlaň a prsty. Stopy ve sněhu.

No ovšem, světlo. Kamery dnes dovedou snímat v infrarežimu, ale jaksi to není ono. Potřebují pořádné světlo, jinak to není ta správná show. Tak co nám ještě naservírujete, pane Browne?

Bezděky se usmál a otočil se.

Smích se mu proměnil ve škleb živočišné hrůzy.

Stál v lednici, která měla pod cihlovým stropem dvě železné kolejnice.

A na nich visela nabídka tohoto řeznictví: lidské mrtvoly stažené z kůže, vyvěšené pěkně za nohy. Hlavy měly těsně nad podlahou. A ruce, ty nenechali pořádkumilovní řezníci válet po zemi. Osekali je a pověsili zvlášť.

9.

Veronika stála před otevřeným průchodem. Začaly se jí podlamovat nohy a točila se jí hlava. Pach táhnoucí se z modré místnosti jako by se stal živoucí bytostí. Snad všechny jeho molekuly se domluvily a vydaly se na pochod jediným směrem. Stahovaly se do komůrky, shlukovaly se do hustého těžkého oblaku a ten měnil tvar, z oblaku se stalo cosi podobného hadovi, který se zvolna, s chladnou krutostí plaza, obtáčel Veronice kolem krku a pomalu stahoval své sevření.

Ztěžka dýchala a na čele jí vyvstaly krůpěje potu.

Napadlo ji, že by si mohla vrazit pilník do hrudi. Probodla by si srdce a zbavila se tak úzkosti.

Mobilizovala poslední zbytky vůle a rozvahy.

Neblázni, křičela sama na sebe. Jsi v docela obyčejném hotelu, pěkně drahém. Nic se ti neděje, nikdo ti neubližuje. Točí se tu bláznivá show, něco multimediálního, technického, nového, senzačního. Buď ráda, že jsi u toho. Story vymyslel ten Brown. Karel na něho žárlí a říká, že je to námezdný pisálek, který se podbízí vkusu ulice. V jistém smyslu je to komické, že do téhle reality show spadl zrovna on, nafrněný estét. Tarantino ví, co dělá. Mrtvola… Diváci netuší, kolik lidí už umřelo při natáčení filmů. Herci vypustili duši na pláce. Veronika byla u toho, když se Robovi Cohenovi rozbil chlap o pilíř Palackého mostu, to tenkrát točili béčkový thriller Triple X. Hrála jsem tam ženu s psíkem, vzpomínala Veronika. Teď mám šanci už nikdy nehrát ženy s psíkem. Ano, ten chlap umřel. Měl smůlu. Tarantino to ututlá. Cohen toho kaskadéra ututlat nemohl, protože půlka Prahy se koukala, když se ten kiks stal.

Musím hrát svoji roli, rozhodla se. Co dál? Z pokoje vede v téhle staré, složitě stavěné budově ještě jeden východ. To je přece běžné. Za starých dob bohatí lidé měli rádi tajné vchody a skrýše a průchody.

Nic se ti nemůže stát, rozhodla se a zamířila do temného otvoru. Vedly z něho kamenné schody dolů, tak strmé, že se spíš podobaly jakémusi žebříku: liché stupně vystupovaly vlevo a sudé vpravo. Stupně byly ochozené, s kulatými hranami. V šachtě bylo šero. Když se podívala nahoru, viděla, že šachta pokračuje vzhůru, už bez stupňů. Je to jakýsi světlík, který vede pravděpodobně na střechu.

Schovala pilník do kapsy na stehně kraťasů a opatrně vstoupila na první schod, pak přesunula váhu na druhou nohu a spouštěla se dolů. Když natáhla ruku, dotkla se protější stěny. Ta sloužila za oporu. Tohle podivné schodiště nemělo žádné zábradlí.

Šachta sloužila zároveň jako větrák. Shora klesal čerstvý vzduch. Cítila jarní vůni akácií a vlhké půdy. Byla to změna tak náhlá a tak vlídná, že se Veronika usmála. I ten příšerný puch, ze kterého unikla, jí teď připadal neskutečný. Jsou tu kamery? Nikde žádnou neviděla.

Dospěla na podestu a z ní schodiště pokračovalo naopak ve velmi mírném sklonu. Jeho první rameno zřejmě směrovalo kolmo na vnější stěnu, kdežto toto rameno se táhlo podél stěny. Stupně byly pohodlné, široké, osvětlované v pravidelných odstupech průrazy ve stěně.

Veronika najednou ucítila novou vůni.

Táhla se odkudsi zespodu, z šera stupeň po stupni houstnoucího, až se slilo do tmy. Byla to vůně podmanivá, lákavá, svůdná a rychle překryla akácie a vlhkou půdu.

Veronika kráčela pomalu, opatrně. Oči už měla přivyklé tmě a bylo to zrádné, protože ztrácela přehled o tom, co jsou skutečné tvary kamenných kvádrů a stupňů schodiště a co jsou přeludné vize, zrakové klamy.

Z kamenného světa vešla do světa stínů, ve kterém si nemohla být už ničím jista. Vůně teď byla silná, mámivá. „Ahoj,“ ozvalo se ze tmy. „Kdo je to?“

Byl to šepot ženy, smyslný jako výzva k milostné hře. Veronice se zdálo, že ten hlas poznává. V hustém šeru, takřka ve tmě, zahlédla lesk něčích očí.

„Veronika Sekera,“ odpověděla také šeptem a zastavila se.

„Tak to je teda výhra,“ ozvalo se ze tmy docela nahlas.

Ve tmě stála před Veronikou Kaelyn Loveland, mizerná herečka v roli Madonny.

Ještě že mám ten pilník, napadlo Veroniku a sáhla si na kapsu na stehně, aby se přesvědčila, že ho při tom strastiplném sestupu nevytrousila.

„Já z tebe taky nejsem nadšená,“ řekla. „Běž do hajzlu,“ na to Kaelyn. „Nech toho.“

„Tohle je můj plac.“

Musím vyjít s Krubnerkou, vyjdu i s tímhle exotem, pomyslela si Veronika. Divadlo by se přestalo provozovat a filmy by se netočily, kdyby se herci měli na pláce rvát.

„Poslyš, Kaelyn, já se ti omlouvám.“

„Na to se ti můžu vysrat.“

„Řekla jsem to z blbosti.“

„Řekla jsi to před Quentinem,“ namítla Kaelyn zarputile. „A před Johnnym.“

„Quentin kašle na to, co mu o někom povídá nějaká holka z Čech.“

„Chtěla jsi mě shodit.“

„Ty jsi mi řekla, že jsem česká píča a že mi rozbiješ držku.“

„Jenže já to mám kurva v roli, ty krávo! Quentin mě do toho tlačí. Lidi chtěj, aby Madonna byla vulgární. Musíš bejt taková, až se z tebe bude lidem chtít blejt. Dělám to kurva dobře. Ty nemáš co mi říkat, že jsem mizerná herečka.“

„Já zase mám v roli, že mi můžou bouchnout saze!“

„Ty máš v roli hovno, protože nemáš smlouvu, ty česká píčo,“ syčela Kaelyn. „Ty se tak akorát můžeš spakovat a s tím svým blbečkem táhnout do prdele.“

Já ji asi budu muset fakt zabít.

Sotva si to pomyslela, vymrštila ruku a napřaženými prsty zasáhla Kaelyn do krku. Stiskla. Konečky prstů se smekly a zastavily se na prvním výstupku, na který narazily. Hrtan. Pod bříšky prstů ucítila tepat krev.

Kaelyn zachroptěla. Popadla Veroniku za paži. Veronika stiskla ještě víc. Bolest Kaelyn ochromila.

Druhá mrtvola během dvou dnů, napadlo Veroniku. Co udělá Tarantino, když mi ta ženská zhebne v ruce? A pak ji napadlo, že tohle opravdu není ten nejlepší způsob, jak vyjít s kolegyní.

Uvolnila stisk. Slyšela, že se Kaelyn nadýchla.

„Pořádnější mě vytočila,“ řekla jí. „Promiň. Omlouvám se ti. Řekla jsem blbost. Mě by mizerná herečka nemohla rozházet.“

Pustila ji. Kaelyn ve tmě kašlala.

„Kurva. Ty máš stisk. Vy ruský holky máte sílu jak bejk.“

„Jsem česká holka.“

„To je jedno,“ chrchlala Kaelyn. „Sílu máš kurevskou.“ Veronika zvolna uvykala hustému šeru. Kaelyn už vnímala jako temnou hmotu na tmavém pozadí. „Dobrý? Dýcháš?“

„Jo. Bolí to.“

„Kdybys byla fakt Madonna, byl by to průser, co? Jak bys zpívala?“

„Já náhodou umím zpívat jako Madonna, ty krávo! Jinak by mě sem nevzali. Vždyť ten casting dělali tři roky. Já nechápu, že…“

„Co?“

„Ale nic.“

„Jak to, že sem vzali českou píču, jako jsem já?“

„Tak nějak. Ty jsi to řekla, kurva.“

„Ber to tak, že hraju českou píču. Mám to v roli, rozumíš? Jsem prostě taková… figura. Neznámá herečka ze Zapadákova. No a ty vedle mě jsi Madonna. Bohyně. Kasáš se na mě a já se bráním.“

„Hovno se bráníš! Málem jsi mě zabila.“

„Vytočila jsi mě.“

Na konzervatoři měla Veronika ráda Bořka Navrátila. Učil studenty hrát a taky pohybovat se a jednat v konfliktním prostředí divadla a filmu. Pohybovat se? Přežít.

„Dobrá věc je lichocení. Když nepomůže lichocení, je potřeba víc lichotit,“ říkal.

„Mám to v roli.“

To je právě ta chyba, napadlo Veroniku. Moc myslíš na to, co ti předepsali do role. Děláš to stereotypně. Mechanicky. Neposloucháš, co ti říkám. Nevnímáš mě jako partnera na pláce. Jedeš podle sebe. Odříkáváš, místo abys žila.

Možná, pomyslela si, že má Kaelyn horší pozici než já. Ona musí hrát Madonnu, jinou postavu, kdežto já jsem já, Veronika Sekera.

Píča z Čech, jak to pěkně řekla tahle mizerná herečka, protože to měla v roli.

To mě přece nemůže urazit!

Usmála se do šera. Uvědomila si svoji sílu. Bezděky si položila dlaň na kapsu s pilníkem. Já v téhle show nemusím hrát. Já jsem Veronika Sekera a nemusím vůbec na nic myslet. Mám hrát? Co bych měla hrát, a proč? Já jsem já.

Pro herce je to největší štěstí, když může být to, co je.

„Já bych to nedokázala,“ řekla Veronika. „Třeba se to od tebe naučím.“

Není možné, aby byla tak tupá a brala vážně, co jí teď říkám. Jak to ale říkal Bořek na konzervatoři? „I ten nejvíc nedůvěřivý člověk uvěří, když mu řeknete, že je geniální.“

„Já tu Madonnu studovala rok. Musela jsem kvůli tomu do buzerantskýho klubu. Tam jsem se naučila nenávidět chlapy. Chlap je horší než zvíře. Viděla jsi někdy, jak chlap kouří chlapovi ptáka?“

„Neviděla,“ odpověděla Veronika užasle.

„Já mockrát, v tom klubu. Madonna zamlada v buzerantským klubu zpívala, víš to?“

„Možná že jsem o tom něco četla.“

„Tam by se měly vodit všechny holky od deseti let, aby pochopily, co je to zač, tihle chlapi. Až by uviděly, jak se chlap tváří, když ho má v prdeli až po koule.“

Prokristapána, pomyslela si Veronika.

„No jo,“ řekla.

„Tahle hnusná pakáž nás zahnala sem!“

„Teď ti nerozumím,“ řekla Veronika. „No přece na galerii. Tak pojď.“

Horká ruka jí zatápala po těle a pak po paži, až zachytila dlaň, sevřela ji a jemným tahem Veroniku přiměla, aby vykročila.

„Chlapi na galerii nemusí,“ vykládala Kaelyn. „Neboj, tu Rowlingovou tady nepotkáme. Ona je moc nóbl dáma. Ta by si nezadala.

Mohly bychom tu potkat tu bábu. Meryl Streepová, ta by tu někde měla být!“

„Kdo… Jo tahle Streepová. Nevěděla jsem, že je tu taky.“

„Ještě jsem ji nepotkala. Ona moc neleze mezi lidi. Je odbytá, rozumíš?“

„Meryl Streep že je odbytá?“ zeptala se Veronika užasle.

„Ach jo, tyhle lidi z Prdelákova! Nic nevědí, nikoho neznají. To nevadí. Však se všechno dozvíš a s každým se seznámíš, až se z toho Prdelákova vyhrabeš. Pomůžu ti. Líbíš se mi a taky se mi líbí, že tě sere Rowlingová. Nechceš si to se mnou rozdat?“

„Tady?“ užasla Veronika.

Smích.

„To víš že ne tady, ty pitomá. Ale špatný nápad to není. Třeba bychom to mohly udělat, až tam budeme, ne?“

Tak tomu se říká z bláta do louže, říkala si Veronika. Já ji nakonec budu muset přece jenom zabít. Jestli na mě sáhne, jednu jí natáhnu.

Najednou jí vůně přišla ještě hnusnější než pach výkalů a moči tam nahoře v hotelovém pokoji smrti.

„Třeba by za námi přišla i Rowlingová. To by byla dobrá trojka,“ chechtala se Kaelyn. „Ale to nehrozí. Ona ji nemá. Ona má mezi nohama kouzelnickou čepici. To je přísně střežené tajemství.“

Tak ona je tak mizerná herečka, že Rowlingovou neprokoukla. Jestlipak si ta Waverly myslí, že Madonna je opravdová?

Jako já si myslím, že opravdový je Jack Nicholson. A taky Paul McCartney. A co Streepová? Tahle holčina říká, že je tu s námi Streepová. Jenže jaká, skutečná, nebo falešná? Co když jsem taky napůl mizerná herečka? Možná že se kvalita pozná podle toho, kdo co prokoukne. A koho prokoukne. Kdo pozná, co v kom je.

Karel neprokoukl Rowlingovou, můj ty bože… A myslí si, že ten mrtvý chlap je z latexu. Je to vůbec možné, taková tupost? Možná, že právě proto zůstal vězet v české louži a nikdo ho na západ od Aše nezná.

„Kam to jdeme?“ zeptala se, aby odvedla řeč jinam.

„No přece na tu galerii! Už tam skoro jsme.“

Tma řídla. Sestoupily z posledního schodu a kráčely po kamenných dlaždicích. Kročeje se odrážely od stěn a stropu, a když Kaelyn zašeptala, šepot se lámal a vracel ze všech stran.

Veroniku obklopovala její vůně a její šepot. Bylo vidět, že se chodba lomí a za rohem už je šero. Kaelyn se dívala někam kupředu a na obličeji se jí zračila jakási dychtivost. Nakonec se rozběhla a Veronika ji dokonce ztratila na chvilku z očí.

Chodba se prudce stáčela a vyústila do místnosti, do níž vedlo ještě několik takových vstupů – jeden shora, další z boku a jeden dokonce odkudsi z podzemí. Jedna její stěna měla v sobě průraz či štěrbinu. K ní Kaelyn dychtivě přitiskla obličej.

„Přišly jsme včas! Ještě se nezačalo!“

Veronika se k ní připojila a podívala se štěrbinou.

Vedla do místnosti, která měla podlahu asi o půl podlaží níže, než byla podlaha místnosti, v níž stály. Zdálo se, že je to spíš jeskyně vylámaná do skály, každopádně Veronika neviděla žádné spáry ve zdech. Ze stropu viselo pět elektrických svítilen s trychtýřovými stínítky, které vrhaly ostré světlo na velký dubový stůl.

Na stole leželo bezvládné tělo. Byl to ten muž, kterého se s Karlem pokusila uvolnit z dřevěného rámu a který vypustil duši a mnoho dalšího ještě dřív, než se jim to podařilo. Celé aranžmá vypadalo naprosto věrohodně. Ostatně, ta hromada trámů a latí složená u stěny, to byl onen rám, rozložený na jednotlivé díly.

Je to experimentální show, táhlo Veronice hlavou. Režíruje to Tarantino. Má štáb prvotřídních specialistů. Mrtvola vypadá jako mrtvola. Není to žádný panák uplácaný z papírové kaše, jak si myslí Karel.

To, co vypustilo duši a co se jí sesulo do náručí a smrdělo člověčinou, to musel být člověk.

Ve filmu se teď budou zabíjet lidi, pomyslela si. Hrůza. Ano, hrůza. O tu tady jde. Divák chce emoce. Jak to říkal Quentin? Existuje technologie, která snímá opravdovou emoci. Někdo nebo něco právě teď snímá moji emoci.

Ta myšlenka ji uklidnila. Pak se odkudsi vyloupla pochybnost.

Je tvoje emoce dost silná? Bojíš se dost? Strach musí být uvnitř, musí kořenit z jater. Tahle mizerná herečka vedle tebe se klepe a jektá zuby…

Podívala se na ni.

Mizerná herečka se ani neklepala, ani nejektala zuby. Dívala se štěrbinou vyjeveně, možná dokonce s radostí. Veronika mimoděk vzhlédla.

V šeru se zaleskla čočka objektivu. Kamery byly i tady. Kaelyn se radostně ohlédla po Veronice. „Vidíš? Za chvilku to začne.“

Aranžmá je věrohodné a co bude následovat, bude jistě taky věrohodné. Opravdu si nebyla jistá, že se na to chce koukat. Vzpomněla si na historku, kterou slyšela od kolegyň, o jednom režisérovi, který se bál krve a masa a podobných věcí. V záběru měla být jakoby operace. On byl u natáčení. Použilo se hovězí a místo krve kečup. Pak bylo promítání denních prací a milý režisér omdlel jak špalek.

„Já nevím…“

„Co nevíš?“

„Jestli tu mám být.“

„Tys to ještě neviděla, co?“

„Jasně že ne.“

„Je to úžasné. Je to fascinující. Bude se ti to líbit. To víš, chlapi smějí být rovnou u toho. To je hnusný.“

„Být u toho?“

„Ne! Hnusný je, že tam můžou jen chlapi. Já už říkala Paulovi, že je to hnusný, sexistický. Proč mají chlapi mít právo být přímo u toho a ženský mají koukat z galerie? Jenže on je tradicionalista, rozumíš? Ze to tak bylo vždycky. Tahle galerie je stará stovky let, říká. A já na to, že na to seru. Stovky let? Jenže teď je teď. Proč u toho nemůžu bejt já, když tam smí nějakej indickej kretén jenom proto, že má ptáka místo píci? To se musí změnit. Tohle není spravedlivý. Michael si to myslí taky a máme na naší straně Johnnyho a Quentina. Určitě se to změní. Jenže to bude znamenat, že Paul bude muset jít do prdele.“

Michael… který? Jackson? Michael Douglas?

Z úvah ji vyrušily hlasy.

„Už jdou!“ zvolala Madonna radostně.

A byli tady. Do místnosti vpochodoval Azzarri, rozkládal rukama a povykoval. Řeznický nůž zastrčený do pouzdra se mu pohupoval u boku. Za ním cupitala Paola, ten legračně neitalský typ. Teď odložila svoji netečnost a tvářila se velmi bojovně.

Vpadli dovnitř a postavili se k mrtvole každý z jedné strany stolu a ječeli na sebe a prudce gestikulovali. Veronice se trochu ulevilo. Ano, to je Tarantinův rukopis. Humor do kruté scény a do humoru krutost. Místo čtvrcení mrtvoly bude italská hádka. Třeba se budou mlátit do hlavy pánvemi. Při každé ráně to udělá „beng“.

„Co tohle má doprdele být?“ zabručela Kaelyn.

Vypadalo to, že se Azzarri něčemu brání, že ho Paola do něčeho nutí. Oba ukazovali na mrtvolu, pak se Paola dívala někam nahoru a Azzarri krčil rameny.

„Ty jim rozumíš?“ ptala se Kaelyn. „Umíš italsky?“

„Trochu. Moc ne. Skoro vůbec,“ odpověděla Veronika.

„Tak proč sakra nezačne?“ hněvala se Madonna.

Veronika se zaposlouchala do prudkého italského brebentění a zhrozila se toho, co slyšela a čemu porozuměla. Ten Tarantino to přece jen trochu přehání s tím svým humorem. Obsah hádky byl vcelku prostý. Co by měl začít Azzarri? No přece bourat poražený kus, to by měl lidský řezník dělat. K tomu ho chce Paola přimět. Proto ukazuje nahoru, proto mává pravou rukou a levou si ukazuje na zápěstí, aby mu připomněla, kolik je hodin. Azzarri nechce, protože kus nebyl řádným způsobem poražený. Je to pošlý kus. Řemesla dbalý řezník přece nebude bourat pošlou krávu!

„Je to zdechlina,“ řekla Veronika a přemáhala chvění čelisti, aby jí nezačaly cvakat zuby. „Říká, že je to zdechlina.“

„Jaká zdechlina?“ chtěla vědět Kaelyn.

„Copak ho Azzarri podříz?“ vykřikla Veronika hystericky. „On umřel jen tak, sám od sebe.“

„To máš pravdu, podříznutý není. A to by měl. Sakra, to by teda měl!“

„Vidíš, že je to zdechlina.“

Madonna se na Veroniku pátravě dívala.

„Co ty o tom víš?“

„Všechno! On mi umřel před očima, to o tom vím,“ křičela na ni Veronika. „Já vlezla do vedlejšího pokoje, do šestky, co v ní bydlí ta Rowlingová…“

„A ona tam šukala s tím chlapem?“

„Ne! On tam byl přivázaný na rámu.“

„Mrtvý?“

„Ne, ještě žil. A když jsem ho chtěla odříznout, umřel.“

„On chcíp,“ řekla Kaelyn. „A ta blond štětka nutí Azzarriho… No tohleto! To je ale pořádek! To se musí dozvědět Paul!“

„Jak to, Paul? Snad Quentin?“

„Prosím tě, Quentin. Ty fakt ničemu nerozumíš. Tohle je Paulova věc.“

„Měla jsem pocit, že ho moc nebereš.“

„Beru neberu, ale nejdřív se tohle musí dozvědět. Tohle je bordel na pláce a za pořádek odpovídá on, ne Tarantino. Tohle nesmí bejt. Musíme za Paulem. Hned mu to musíme říct!“

V tuto chvíli Veronika zapochybovala, že udělala dobře, když se do toho nechala zatáhnout. Vedu s tou holčinou dialog nad mrtvolou na téma, jestli je to zdechlina, nebo poživatelná, hygienicky utracená lidská mrtvola. Jenže, co mám dělat jiného? Tohle jsou ty reality show. V podstatě psychodrama. Rozjedou situaci a dělej co dělej, tak či onak na situaci reaguješ. Nevyklouzneš.

A jsem bez smlouvy. Nedostanu ani findru. Pokud nebudu brát vážně tu legrační smlouvu v merlinu. Ten má navíc v kapse Karel. Měla bych se té holky zeptat, jak je na tom ona se smlouvou.

Ne, zapudila ten nápad. Je to holka. Konkurentka. Určitě by jí neřekla pravdu. Dobrá, půjdeme za Paulem, to je rozumný člověk. Řeknu mu, dobrý, ale chci svoji smlouvu a svoje prachy. Show je na můj vkus trochu moc drsná, ale budiž. Nejsme malé děti a svět nepředěláme. A pak udeřím na Quentina. Třeba mi Paul slíbí, že se za mě postaví.

Jestli je to opravdový Paul McCartney, jeho slovo má určitě velkou váhu, napadlo Veroniku. Odpovídá za pořádek, říkal to Jack a teď to opakuje Kaelyn.

„Tak pojď,“ řekla Kaelyn, jenže než stačily udělat jediný krok, ozval se další ječivý hlas. Dovnitř vpadla rozcuchaná žena v šarlatovém kostýmu, s bíle nalíčeným obličejem, karmínovými rty a nápadnými konturami očí. A ječela jak o život.

„Meryl Streepová…“ zašeptala Madonna užasle. „Co tam dělá?

Tam přece nesmíme!“

Meryl Streepová zjevně kašlala na to, že ženské příslušnice společenství nemají přístup k řeznickému pultu. Vrhla se k Azzarrimu, popadla ho za kšandy řeznické zástěry a začala jím lomcovat.

„Na co čekáš, ty jeden taliánský lenochu? Popadni ten svůj nůž a dej se do toho!“

„Signora Streep!“ volala Paola anglicky. „Okamžitě odejděte. Znáte regule společenství. Vstup ženám je přísně zapovězen.“

„Vy jste taky žena!“ vřískla Streepová.

„Já patřím k personálu,“ odvětila Paola důstojně a znělo to, jako by řekla: „Patřím ke sboru kardinálů.“

„Já jsem tu tak dlouho, že už taky patřím k personálu,“ povykovala Streepová, „a proto ti nařizuju, aby ses pustil do práce.“

„Ta má pravdu, ta stará raketa,“ povzdechla Kaelyn. „Jenže pravidlo je pravidlo, dokud ho nezměníme. Tohle si odskáče.“

Poskakující a povykující Streepová byla zřejmě ještě víc opilá, než byl prve Nicholson. Veronika musela obdivovat Tarantinův důmysl.

Už to vypadalo na banální vyústění – a on, syčák jeden, nasadil starou hereckou kobylu Streepku. Grotesknost se tu snoubila s hrůzou a Streepová se snažila ze všech sil, aby moc hrůzy oslabila.

Azzarri se chabě bránil před útoky rozběsněné herečky. Cosi vykřikoval, Paola se pokusila chytit Streepovou za paži. Herečka ucukla, rozmáchla se a vlepila jí políček hřbetem ruky. Paola zaúpěla a zapotácela se.

„Nežvaňte tu a dělejte svoji práci,“ ječela herečka.

„Ta si to strašně odsere,“ řekla Kaelyn s uspokojením.

„Co se jí stane?“ ptala se Veronika.

„Společenství od ní dá ruce pryč. Už si neškrtne. Přestane se o ní psát. Nikdo se s ní nebude stýkat, leda tak mlíkař a holič. Bude z ní osamělá alkoholická, která se nakonec oběsí. Spíš si vezme prášky, ona je moc zbabělá na to, aby se oběsila.“

Když ji tak pozorovala, Veronice moc zbabělá nepřipadala. Řádila jako zápasnice ve volném stylu. Paola z boje odpadla a Azzarri se musel oběma rukama bránit přívalu jejích ran. Ztratila všechny zábrany, opilost přešla do hysterie.

„Ruplo jí v kouli,“ konstatovala Madonna. „Je odbytá. Tohle je její konec. Už nikdy Streepku neuvidíš,“ obrátila se k Veronice. „Oni ji odrovnají. Zničí.“

„Kdo?“

„No přece ti, kdo ji dostali tam, kde je,“ odpověděla Kaelyn. „Třeba tě dotlačí na její místo,“ ušklíbla se na Veroniku.

Veronika na to nic neřekla a užasle se dívala na výjev jako vystřižený z nějakého pitomého filmu. Zalitovala, že tu Karel není. Vypravil se na výzkumy. To je celý on, výzkumník, Pan Logik.

Třeba přijdeš na její místo, řekla Kaelyn.

To je důležitý bod v dialogu. Možná ten nejdůležitější. Jestli dělá Tarantino film o vzestupu neznámé herečky z malé mizerné země, dává to mysl. Bude to něco na téma „jak chudé děvče ke štěstí přišlo“. Kaelyn řekla, že bych mohla nahradit Streepovou, uvažovala Veronika. To by mě obsazovali do nejlepších hollywoodských filmů? Proč ne, jsem prvotřídní herečka, ukázněná profesionálka, která dělá, co se jí řekne, a dává do toho všechno. Ze sebe, zevnitř.

Až na to, že jsem Češka.

No a co. Greta Garbo byla Švédka. Jaký je v tom rozdíl? Třeba Hollywood opravdu hledá někoho, kdo by ji nahradil, tu Streepovou. Karel říkal, že vypadám hodně smyslně, přemýšlela. Že když se na mě podívá, myslí jen na to jedno. To říká on, spisovatel, knihomol, zahloubaný do těch svých tlustospisů.

Zatoužila po něm, po jeho uklidňující přítomnosti. Potřebovala ho mít vedle sebe, cítit jeho tělesnost, dotýkat se ho, poslouchat jeho hluboký hlas.

Kdybych byla čarodějnice, o jakých píše Rowlingová, řekla bych, ať se Kaelyn změní v Karla. Vzpomínka na Karla se rychle měnila v touhu po něm. Kde může být?

Prokristapána, vždyť jsme v jednom domě, připomněla si. Nesedí někde na Měsíci, neodjel do Japonska. Jsme spolu v hotelu. Copak je to problém, najít ho?

Vrátím se, rozhodla se. Půjdu nahoru tou cestou, jakou jsem přišla. Musím se pak nějak dostat z modrého pokoje. Budu bouchat na dveře, budu do nich kopat. Někdo určitě přijde a pustíme ven. Pak najdu Karla a spolu utečeme.

No jo, řekla si, ale to zkazím natáčení.

Nervózně se ohlédla po kameře.

To, co jí Kaelyn řekla, v ní vyvolalo pochybnosti. Tak tohle možné není, aby neznámá herečka z Čech vyřídila Streepovou! Nejsem padlá na hlavu, abych skočila na tak strašnou pitomost. Je to kravina. Celá ta slavná show je úplně nepravděpodobná a pitomá. Ze nějaká partička celebrit si hraje na satanisty a pořádá tyátry kolem mrtvých lidí? Karel má nejspíš pravdu. Nejlíp udělám, když půjdu od toho. Třeba se rozkřikne, že jsem nevzala hlavní roli v Tarantinově filmu. To je taky dobrá reklama, ne?

Bezděčně dupla. Kaelyn se po ní ohlédla.

„Co to děláš?“

„Jdu pryč.“

„Pryč,“ opakovala po ní Kaelyn. „Máš pravdu. Půjdu taky. Kdo se má na tu krávu koukat? Je trapná. Chce se mi z ní blejt.“

Veronika přešlápla z nohy na nohu. Připomněla si, jak strastiplnou cestou se sem dostala, po jak strmém schodišti musela sestoupit. Nahoru to půjde snáz. Jenže, co když jsou na schodišti odbočky, kterých si při sestupu nevšimla, a zabočí do nějaké slepé větve? V tomhle labyrintu je těžké se vyznat.

„Co je?“ zeptala se Kaelyn. „Nějak jsem se začala bát tmy.“

„Tak se na tmu vykašli. Jdi tudy,“ ukázala bradou do vchodu, který sem ústil z boku. „Tahle chodba vede k recepci. Když jsi přišla do hotelu, vpravo je chodba a ta končí dubovými dveřmi.“

„Vzpomínám si.“

„Tahle chodba k nim vede.“

Veronika se bezděky usmála. Tak je to jednoduché? Pak ovšem snadno Karla najdu, pomyslila si. Něco ji napadlo a zasmušila se. „Nejsou zamčené?“

„Ne,“ zavrtěla Kaelyn hlavou. „Ty se nezamykají.“ Ušklíbla se. „Nemám na tu krávu náladu. Půjdu s tebou a dáme si v baru panáka.“

Už byly na odchodu, když se scéna v dolním sále zásadně změnila.

Zprava vběhli dva muži. Veronika je poznala, byli to číšníci, kteří vyvlekli z recepce opilého Nicholsona. Teď se vrhli na Streepovou, popadli ji za ruce, zkroutili jí je za záda, až se polapená žena musela prohnout jako napnutý luk, a trochu ji nadzvedli. Dokud stála, pokoušela se je nakopnout, zato když plápolala ve vzduchu, jenom kolem sebe mrskala bezmocně nohama. Na Azzarrim byla vidět úleva, ovšem hned ji vystřídalo rozhořčení. Ulevil si několika říznými výkřiky, bezpochyby nadávkami. Paola, která si třela pohmožděnou tvář, ho rázně napomenula.

Tohle se bude lidem líbit, pomyslela si Veronika. Potupená hvězda. Má to v sobě symboliku: žádná veličina není dost vysoko, aby nemohla padnout na hubu.

Streepová zoufale křičela o pomoc.

Tak tohle je přece jenom přes čáru, pomyslela si. Paní Streepová není žádná šmíranda. Ať ji kdo chtěl dostat kam chtěl, je to Paní Herečka a na ni si nějaký pingl nebude vyskakovat.

Vybuchl v ní gejzír emocí. Otočila se a běžela, ovšem ne k východu, který podle toho, co říkala Kaelyn, vedl k dubovým dveřím ve vchodové chodbě, ale k chodbě, která vedla do podzemí. Napadlo ji, že právě tahle chodba vede tam dolů, do místnosti, kde dva číšníci ubližují Meryl Streepové.

Kaelyn zahlédla periferním viděním pohyb, otočila se a stačila lapnout Veroniku za levé zápěstí. Nějakým šestým smyslem odhadla, kam má namířeno.

„Kam běžíš?“

„Pusť mě. Můžu si jít, kam chci,“ škubala sebou Veronika. Kaelyn nepustila.

„Tak tohle nemůžeš,“ zasyčela. „Tam dolů nesmíš, rozumíš? Za žádnou cenu.“

„Pusť mě. Pusť mě, povídám!“

„Tohle jsou pravidla, jak nám je řekl Paul. Sem nesmějí muži. Dole je místo vyhrazené mužům. Pochopila jsi to, sakra?“ Pochopila.

Veronika se jí dívala do očí. Byl v nich strach.

Podělaná mizerná herečka, pomyslela si Veronika s nevýslovným pohrdáním. Vymanila se z jejího sevření a prudce kopla kolenem. Nabrala Kaelyn do rozkroku. Pak se otočila a vběhla do chodby, která příkře klesala. Schody tu byly pohodlné. Zdola sem pronikalo světlo. Viděla, že schody jsou betonové, s kovovými hranami.

Zdola zaznívaly hlasy. Jeden patřil bezpochyby Azzarrimu.

Cítila obrovskou úlevu.

Je to jen divadlo. Najali někoho podobného Madonně. Předepsali jí roli, aby byla sprostá jako kanál. Jaká je Madonna ve skutečnosti? Jaká je ta skutečná Madonna Louise Ciccone? Prý to skutečná Madonna podepsala, má s Tarantinem smlouvu. Ví, jak bude v konečné show vypadat?

Hraju s nimi, letělo Veronice hlavou. Jenže já jsem skutečná. Opravdu se jmenuju Veronika Sekerová. Jsem někdo ve své zemi, mezi mými diváky a mými posluchači. Jsem tam někdo, protože žiju mezi nimi a umím je oslovit a oni chápou, co jim sděluju. Nikdo mi nepomáhal. Nikdy jsem nikde neškemrala, nikomu nepodlézala, nevymetala postele režisérů a producentů. Dostala jsem se na vrchol, protože jsem dobrá a protože jsem profesionál. Co mám, to mám a víc nepotřebuju.

Tarantino mi dal šanci. Nebudu ale hrát blbku, která si nechá poroučet od nějaké šmírandy, která si hraje na Madonnu. Dole mordují Streepovou. Kašlu na to, jestli je opravdová, nebo nastrčený dvojník. Hraju teď sama sebe, skutečnou Veroniku Sekerovou, která si nedá poroučet a nenechá se buzerovat a jde za svým. Jestli se to Tarantinovi nebude líbit, tak sbohem a šáteček. Najdu Karla a spolu odjedeme a na celou tuhle frašku zapomeneme.

Schodiště vedlo do chodbičky, která se lomila vlevo a vedla na strmou rampu. Veronika tam vběhla. Rozhlédla se a pochopila, že přišla pozdě. Meryl Streepová už byla pryč, Azzarri tu stál s Paolou a o něčem se s ní dohadoval nad dubovým stolem s mrtvolou.

„Signora Sekera!“ zvolal Azzarri, který si jí všiml první. Paola se ohlédla a podívala se na ni s úžasem. „Tady nesmíte být, madame!“ houkla na ni. „Pojďte, odvedu vás.“

„Tohle nemůže projít jen tak,“ řekl Azzarri a bylo na něm vidět nejvyšší stupeň rozčilení. „Signora Streep patří k nám, ať už je její chování jakékoli. Jenže signora Sekera do společenství nepatří.“

Záleželo mu na tom, aby rozuměla, proto mluvil anglicky.

„To nebudeme posuzovat my dva,“ řekla Paola. „Pojďte, signora.“

„Nikam nepůjde,“ na to řezník.

„Co tedy chceš?“ houkla na něho Paola.

„Zabít!“ vřískl Azzarri, vztáhl ruku sevřenou do pěsti a v náznaku bodnutí škubl rukou směrem dolů.

„Ty ses zbláznil! Nebudu takové řeči poslouchat,“ štěkla Paola a vypochodovala ven. Veronika ji chtěla následovat, jenže podcenila Azzarriho mrštnost. Udělal několik skoků stranou a zastoupil jí cestu. Pak k ní pomalu postupoval. Nechtěla, aby se vzdálenost mezi ním a jí zkracovala. Pamatovala si na rady Bruče Lee o poloměru kruhu bezpečí. Chtěla, aby vzdálenost byla co největší. Ustupovala, až na něco narazila. Sáhla dozadu a dotkla se něčeho hladkého a studeného.

Vykřikla.

Uvědomila si, že je to tělo mrtvého muže.

Azzarri se křivě usmál. Byl to přece jenom smíšek!

Veronika ucukla rukou, otočila se a oběhla stůl, aby se jím chránila jako překážkou. Byla to skutečná mrtvola. Opět si vybavila ten první kontakt, pád bezvládného těla, pach moči a výkalů, závan smrti. Uvěřila, přesvědčila sama sebe, že je to iluze, že je to dokonale vyrobená maketa, rekvizita. Stačil dotyk trvající zlomek vteřiny a iluze jsou ty tam. Je to opravdové. Tady se umírá. Tady se zabíjí.

Tarantino to trpí. Nebo to spíš chce a organizuje?

Srdce měla v ledovém svěráku.

Azzarri se přestal smát a s opatrným našlapováním se k ní blížil. Uvažovala, jestli je natolik mrštný, že se pokusí stůl s mrtvolou přeskočit. Kdyby se mu to podařilo, ocitl by se u ní v jediném náhlém útoku. Azzarri odhadoval svoje síly a usoudil, že už není tak svižný, jako býval, a pokusil se stůl oběhnout. V tom byla výhoda na její straně, byla mladší a rychlejší. Několikrát takto oběhli stůl. V okamžicích, kdy byla na té straně stolu, která byla blíže k východu, zvažovala útěk. Bála se a přitom věděla, že je to jediná její naděje.

Při příští otočce to udělám, rozhodla se.

„Co se tu děje?“

Do sálu vpochodoval Roberto.

„Tato žena sem vnikla!“ vřeštěl Azzarri pateticky a ukazoval na Veroniku prstem, jako kdyby Roberto měl být na pochybách, která žena to má být. „Je to urážka vznešeného obřadu!“

„To nebudeme řešit my a nebudeme to řešit tady,“ řekl Roberto přísně, jako by opakoval stejnou roli, jakou před chvilkou odříkala Paola. Pak se obrátil k Veronice. „Nedělejte potíže, prosím, a pojďte odsud.“

Vcházeli sem další dva muži, ti, kteří před chvilkou odvlekli Streepovou. Zřejmě ji někam uklidili, zabalili do studeného mokrého prostěradla nebo kdo ví co s ní provedli.

Pokrčila rameny, zbytečně výrazně – bylo to divadlo pro Azzarriho a Roberta a pro Tarantinovy skryté kamery – a vykročila k východu.

Přišel včas, ten nafrněný Roberto.

Možná ho postrčil inspicient, nebo asistent režie.

„Roberto na scénu,“ ječel někde na chodbě. Nebo mají nějakou skrytou komunikaci, našeptávač za uchem.

Nejraději bych je zmlátila všechny, přemýšlela a rozdmýchávala v sobě zuřivost.

Pak si uvědomila, že to dělá proto, aby překonala hrůzu, a odvaha zmizela, roztříštila se, jako když žárovka vypadne z objímky, udělá to „cink“ a je tma.

10.

Karel nevěděl, jak dlouho křičel. Hrůza ho plně ovládla a zbavila ho kontroly. Tiskl se zády k studenému plechu, jímž byly pobity dveře lednice, a křičel z plna plic. Zdálo se mu, že mrtvoly sestoupí z háků a pustí se do něho, roztrhají ho na kusy a rozvěsí všude kolem, když přestane křičet. Nevydržím s dechem, uvědomil si.

V hrudi mu rozkvetla bolest a stoupala vzhůru k hrdlu. Zároveň ho rozbolela záda. Palčivý mráz mu vstoupil do lopatek a do páteře. Zmrznu zevnitř, napadlo ho.

Prý je to milosrdná smrt. Člověk zavře oči a to je předzvěst konce. Rád by to udělal. Bránil mu v tom nesmyslný strach. Kdyby dokázal mobilizovat aspoň zbytek logického myšlení, snadno by se ubránil.

Mrtvoly přece nekoušou. To jenom v hloupých hororových filmech nebožtíci vstávají z hrobů a sápají se na živé lidi. Ve skutečnosti se to nemůže stát.

Potíž byla v tom, že logické myšlení bylo ochromené hrůzou. Člověk rozumný zmizel a místo něho se tu třásl vyděšený živočich. Zapotácel se.

To je konec, napadlo ho. Umírám. Zkosil mě mráz. A hrůza.

Odněkud z hlubin mimovědomí se vyloupla přece jen trocha logiky. Jak to, že padám, když se opírám o dveře? napadlo ho. „Signor Mareš,“ zaznělo mu těsně u ucha, „to jsem já, Tony.“ Byl to bezpochyby ten hlas, který se ozýval z merlinu. Silné ruce ho popadly za ramena. Byly horké jako dva bochníky vytažené z pece. „Nebojte se,“ pokračoval Tony.

Bylo to, jako kdyby říkal někomu po krk v rybníku, aby se neumáčel. „Co… to je?“ jektal Karel.

„To dělají oni,“ řekl Tony. Vzal ho za ramena a přitiskl ho k sobě. „Je vám zima, že? Omlouvám se,že jsem to udělal takhle. Chtěl jsem, abyste pochopil… všechno, o co tu jde.“

„Oni?“

„Společenství. Bratrství. Nemají žádné jméno. Nepotřebují ho.“

„Nicholsonův film… Tarantino točí show…“

„Nicholson moc pije,“ řekl Tony stroze. „Trápí ho svědomí. Už nemůže dál. Proto vás chtěl varovat. Udělal to po svém,“ pokrčil rameny. „Nešikovně. Je starý a odstrčený. Bojí se, že skončí jako oni,“ kývl bradou na těla zavěšená na hácích.

Stáli v malé předsíni. Elektrické světlo vycházející z lednice ozařovalo zčernalé kamenné stěny a podlahu dlážděnou nepravidelnými placáky, ochozenými dohladka. Tonyho světlé vlasy byly posypané jinovatkou.

„Jak to,“ zabreptal Karel.

„Zabijí ho,“ řekl Tony. „Podřežou a pověsí za nohy na hák.“

„Zbláznil jste se.“

„Je to šílenství,“ řekl Tony, „jenže ne moje.“

„Oni že by zabili tak slavného člověka?“

„Nebyl by první, kdo tak skončil. Nedovedete si představit, jak dlouhé prsty mají, signor Mareš.“

Mluvil už ne šeptem, avšak stále ještě tiše, naléhavě, vemlouvavě a hodně rychle, jako člověk, který nemá moc času a chce v co nejkratší době vyklopit všechno, co ví. Bylo vidět, že Karlovy otázky pokládá za zdržování. Chtěl by mu dávat instrukce a Karel by se měl omezit na přitakání. Ano, ano, udělám to.

„Kdo jste vy?“ zaútočil na něho Karel.

„Policista,“ řekl Tony.

„Tajný agent…“

„Tak něco. Celá Itálie není prohnilá. To jenom noviny vytvářejí ten dojem. Ve sboru je nás hodně, kteří se potýkáme s chobotnicí. Ovšem tohle rameno…“ ušklíbl se, „to je hodně silné.“

„Takže co?“

„Jste cenný svědek. Musíte se dostat pryč. Dřív než…“

„Než co?“

„Než vás zabijí. Anebo vás vtáhnou mezi sebe.“

„Abych se stal jedním z nich?“

„Ano. Tak to funguje. Je to docela jednoduché, nemyslíte? Mafie to dělá po staletí. Oni také,“ dodal sarkasticky. „Po staletí?“ Pokrčil rameny.

„Je to můj dohad. Tahle budova, tenhle podnik, tenhle.., chrám,“ mávl kolem sebe, „ten si nikdo nevymyslel. Ten vznikl. Všechno je tu účelné. Zdánlivě chaotická změť místností, chodeb, šachet a schodišť. Nepřehledný labyrint. Ve skutečnosti je tu všechno určené k přesně volenému účelu. Chtěl jsem, abyste to viděl.“

Karel se na něho díval podezíravě.

Dan Brown. Libreto pro Tarantinovu show píše Brown. Spiknutí, které se táhne po staletí, ježišmarjá, to je tak otřepaná finta. Ze už to Browna nenudí, psát a vymýšlet pořád dokola tyhle pitomosti?

Chlapík, který tu vystupuje jako detektiv. Mrtvoly. Dokonalá iluze.

Záleží jen na emocích, říkal Tarantino. Sugesce dokáže změnit vnímání člověka. Jíte okurku a pochutnáváte si, jak je šťavnatá. Přestanete cítit teplo. Strach se změní v euforii a radost v hrůzu.

Udělal všechno pro to, aby se uzavřel do sebe. Upnul se k představě, že tohle je jen klam.

Pryč odsud.

„Pomůžete nám ven?“

„Samozřejmě. Vy a signora budete první svědci, které se podaří dostat před soudce, aby vypovídali. Vy je usvědčíte.“

„Jak to, že se to ještě nikomu nepodařilo?“

„Operační technika,“ ušklíbl se. „Bez ní bych vás sem nedostal. Dokumentace. Nahrávky. Video. Jenže jejich advokáti by všechno zpochybnili. Vždyť i ten chudák Nicholson vám ukázal video. Takové přehrávce by se jejich advokát před soudem vysmál a vytáhl by z aktovky půl tuctu podobných pásků se zaručeně nepravými vraždami. Jejich přítel Tarantino je pro zábavu vyrábí jako na běžícím pásu.“

„Takže ta jeho show, ty kamery všude?“

„Klamná operace,“ řekl suše Tony.

„On k nim taky patří?“ zeptal se Karel. Myslel to hodně ironicky. Tarantinovy filmy miloval a Kill Billa si pouštěl přinejmenším jednou za čtvrt roku. Tarantino je věcný, racionální člověk, jen proto si dokáže vymýšlet takové šílenosti.

Ten že by podřezával lidi a věšel je na hák?

Tak to je opravdu pitomý druh humoru.

„Samozřejmě, že k nim Tarantino patří,“ řekl Tony. „Bez jejich pomoci by neměl v Hollywoodu šanci. Se svou povahou…“

„Patří k nim každá hvězda?“

„Nevím,“ odpověděl Tony. „Mám přehled jen o těch, které se střídají tady.“ Karla napadlo, co tím Tony myslí. „Někde jinde…“ Tony přikývl.

„Ano. Tohle tady, to není jediný chrám svého druhu. Jsou i jiné, v jiných částech světa.“

„Tam také zabíjejí a jedí lidi?“ chtěl se Karel ujistit, že ho správně pochopil.

„Dá se tak očekávat,“ řekl Tony stroze. Karlovi se zdálo, že je čím dál nervóznější. „Teď už nechrne řečí. Když nám pomůžete, všechno se dozvíte. Dozvíme,“ pokusil se o úsměv. „Prorazíme skořápku, dostaneme se dovnitř. Ale musíte spolupracovat.“

Upnul se k představě, že je to všechno jen fabule druhořadého spisovatele Dana Browna. Teorie spiknutí! Kdo má trochu rozumu v hlavě a špetku sebeúcty, spikleneckým báchorkám se směje.

Tady je to poněkud těžké, připouštěl. Rekvizity téhle show jsou nepříjemně reálné.

Musím se odsud dostat.

V podstatě zapletla nás dva do téhle pitomosti Veronika, uvědomil si. Ona přinesla tu věc, ten merlin. Možná že z toho jdou nějaké paprsky a člověk z nich zblbne. A místo pytle s makulaturou vidí mrtvolu pověšenou na háku.

Prý musím spolupracovat.

„Jinak skončíte na háku, signor Mareš.“

„Vyhrožujete mi?“

„Já ne, postarají se o to oni. Nebudete tam viset sám. Budete mít společnost.“

„Co mám dělat,“ řekl Karel, aby získal čas.

„Zatím nic. Dovedl jsem vás sem, abych vás přesvědčil. Není snadné uvěřit téhle pravdě,“ poznamenal s úšklebkem. „Musíme najít vaši paní. Potom půjdeme rovnou do garáže. Tam si vezmete auto. Vyrazíte k bráně. Možná, že na vás budou střílet.“

„Střílet?“

„Signor Mareš, tohle je úplně vážná hra, copak to nechápete?“

„Chápu, jistě. Jenom nejsem zvyklý, že po mně někdo střílí.“

„Napoprvé je to vždycky zvláštní pocit,“ připustil Tony. „Brána je zamčená.“

„Otevřete si merlinem. Kombinace 010911.“

„To si nezapamatuju…“

„Ale ano. Jedenácté září 2001.“

„Útok na dvojčata?“

Tony pokrčil rameny.

„Je to prostě číselná kombinace, kterou si každý snadno zapamatuje. Nehledejte v tom žádné souvislosti.“

„Jako třeba že Usáma jí lidské maso,“ napověděl Karel. Tony přikývl.

„Možná jí, možná nejí. Nevím. Usáma není v centru mého zájmu. Je tedy všechno jasné? Půjdete teď se mnou. Počkáte na místě, které vám určím. Nikam nebudete chodit.“

Oči se mu blýskaly v elektrické záři vycházející z lednice. Karel si uvědomil, proč je tak načervenalá a zachvěl se. Hrůza na něho nalehla jako olověná peřina. Mimoděk se rozhlédl. Měl pocit, že stěny se daly do pohybu a míří k němu, aby ho rozdrtily.

Ten člověk říkal, že ho někam odvede a nechá ho tam čekat.

Je to zatraceně sugestivní. Kdybych byl dítě, rozplakal bych se, uvědomil si Karel. Za zády měl pootevřené dveře do místnosti skrývající nejstrašnější tajemství, jaké si dovedl představit. Tabulku na pomyslném žebříčku hrůzy vedli až doposud Rusové. Alexandra Pičuškina usvědčili z osmačtyřiceti vražd a on sám tvrdil, že jich způsobil třiašedesát. Hned po něm byl na žebříčku Andrej Cikatil, kanibal, který zabil dvaapadesát lidí. Ovšem to jsou lidé, kteří zabíjeli postupně, po dlouhou dobu, podobně jako Monsieur Verdoux, postava z báječného filmu Charlieho Chaplina, uvažoval Karel. Pak tu ovšem byli lidé, kteří popadli samopal a zabili naráz deset dvacet obětí. V zuřivosti, v záchvatu nepříčetnosti. Proč? Příčiny jsou různé. Noviny psaly o chlapíkovi, kterému při pitvě vyoperovali z mozku nádor velikosti golfového míčku. Byl to masový vrah a policisté ho museli při přestřelce zabít.

Co mají v hlavě tihle lidé, kteří si vymysleli tak hnusnou hru?

Dan Brown, specialista na staletá spiknutí. Vymyslel to šikovně. Každá celebrita musí zaplatit svoji daň. Musí se zúčastnit kanibalských hodů spolu s jinými celebritami, které už mají první hody za sebou. Hody hody doprovody…

Ach jo, Dan Brown. Taky má v hlavě nádor velikosti golfového míčku? A co Rowlingová, ta ho má ve tvaru čarodějnické čepice?

Jedenácté září dva tisíce jedna, táhlo Karlovi hlavou. Tenkrát se říkalo, že se změnil svět, že už nikdy nebude takový, jako byl před tím. V jistém smyslu to platí o kterémkoli datu, jenomže některá data si snadněji pamatujeme.

Bude to pěkná show, až ji Tarantino naservíruje. Svět se dozví „pravdu o celebritách“. Zhroutí se mýtus o mimořádně nadaných lidech, kteří se dostali na vrchol úspěchu díky své píli a svědomitosti, usilovnou prací a za cenu odříkání. Za leskem hvězd je spiknutí založené na strašné spoluvině, na sdílené zvrhlosti překračující tabu, která mají v genetickém kódu i dravá zvířata?

Ach jo, až kam může spisovatel klesnout.

Nejhorší je, že se najde spousta lidí, kteří tomu uvěří. Lidi jsou schopní věřit čemukoli. Že Dvojčata sestřelili Američani ve spolupráci s Židy. Že zemětřesení na Filipínách vyvolali taky Američani. A žádný holocaust nebyl…

Pryč.

Najdu Veroniku a vypadneme. Vybavil si její tvář.

Odešel jsem od ní, nejspíš proto, že jsem nechtěl zůstat v tom děsném pokoji. Byl to útěk, který jsem sám sobě maskoval jako zvídavost.

Opustil jsem Veroniku.

Palčivě se mu po ní zastesklo. Třeba se ještě neprobudila. Když ji naposled viděl, lila do sebe šampaňské, jako by to byla limonáda. Hasila v sobě požár strachu. Musela se hodně opít.

Ano, třeba ještě spí, chudák.

Mrzel se teď na sebe, že skočil Tarantinovi na lep a nechal se zatáhnout do téhle nechutné dekorace. Už mohl být dávno v garáži a subáč by stál na dvoře a on by budil Veroniku a pomáhal jí naházet věci do tašek.

Půjde to tak jednoduše?

To byla zásadně důležitá otázka.

Spisovatel musí vést příběh ve zvratech, uvažoval Karel. Tohle Dan Brown umí. Vymýšlí různé varianty a větve příběhu.

To, že jsem se nechal nalákat do podzemí, to bylo podle scénáře. Jenže já chci pryč a vzbudím Veroniku a odvezu ji, i kdybych si ji měl naložit na záda. Co si Brown vymyslí? Je připravený na takovou eventualitu?

Je to zásadní problém spisovatelského řemesla.

Karel si uvědomil, že ho tahle kombinatorika docela baví. On sám byl stoupenec niterné prózy, bezdějového antirománu. Posmíval se příběhu. Mistr snovač sítí bezdějových představ, napsal o něm Jiří Peňás, to byl on, kdo ho pasoval na nejlepšího českého spisovatele. Co ale naplat, příběh má taky svoji přitažlivost.

Takže to zkusme, řekl si. Jak se zachová Brown a podle jeho scénáře Tarantino a jeho technici, když se rozhodnu odjet a vzít s sebou Veroniku?

Dejme tomu, že já s Veronikou jsme hlavními hrdiny Tarantinovy show. Dva umělci, každý z jiného oboru. Přišli z malé země, ne úplně neznámé, ale pro západního diváka přece jen pořád ještě exotické. Fabule mě dovedla do stavu absolutní hrůzy, pak se objevil policajt a vede mě pryč.

Musí nastat nová, ještě větší hrůza, uvědomil si Karel.

Tak by to napsal každý komerční spisovatel a Brown není nic jiného. Přece nás Tony neposadí do auta a nepošle pryč? To by show skončila, jak se říká, blbě. Spadl by řemen.

Kdepak, odněkud se vynoří ještě něco hnusného. Opravdu jako ve strašidelném zámku. Jedete na vozejčku a už si myslíte, že jste venku, a najednou na vás vyskočí bubák.

Vypálíme jim rybník.

My toho bubáka přemůžeme. Pomstychtivě dával dohromady plán, co potom. Spolu utečou a rozpoutají skandál. Zesměšní Tarantina a Browna a celou tu partu. Budou padat hvězdy, budou se kácet trůny. „Dva dotazy,“ řekl, aby se vymotal ze svých úvah. „Sem s nimi. Už je čas, abychom šli.“

„Až projedeme bránou,“ řekl Karel a Tony souhlasně přikývl, aby dal najevo, že tuhle otázku schvaluje, „až jí projedeme, co potom?“

„Vyhledáte důstojníka karabiniérů, který se jmenuje Rago.“

„Rago!“ vykřikl Karel.

„Vy znáte to jméno?“ podivil se Tony.

„Mluvil jsem s ním.“

„Správně,“ přikývl Tony. „Tím lépe. Čekali jsme na váš příjezd. Vsadili jsme na vás dva, na vás a na vaši paní. Nesmíte zklamat.“

„Čekali?“

Jak nás mohli čekat? Kdo mohl vědět, že jedeme do Florencie…

„Je to rozsáhlá operace. Neznám všechny podrobnosti. Jedno vím jistě, o vašem příjezdu jsem věděl dopředu.“

Azzarri oslovil Veroniku jménem. Waverly má Kafkovy šlépěje. Ano, je to rozsáhlá operace. Jako vždycky, když se připravuje nějaké filmové veledílo.

Byl na sebe pyšný, že jim neskočil na lep a zachoval si chladnou hlavu a přehled.

Vidím jim do karet. Hraju si s nimi. Neztratil jsem tvář a osobnost. Zůstal jsem svůj.

To přece je ústřední motiv jeho literatury. Také Rozepře mezní pojednává o hranicích uvnitř sebe sama. Kde začíná a končí moje já, kde je moje autentičnost a kudy se do ní vkrádá vnější pseudorealita, vnucená cizí vůlí. Jinými autentitami.

Autentita, to byl pojem, na který byl pyšný. Autentická entita, to je autentita.

Něco takového ale nemůžu vykládat ubožákovi, který předstírá, že je policista a že jsem smrtelně ohrožený.

Kdyby ale chtěl sám se sebou hrát úplně poctivou hru, musel by si přiznat, že trochu těm lidem závidí.

Oni společně budují nějaké dílo, jakkoli pochybné. Touhle show založenou na trapné dějové fabuli lze snadno pohrdat, nicméně má svoji monumentálnost a možná i svoji autenticitu jakéhosi řádu. Jsou uvnitř, a tudíž i oni jsou v podstatě autentitami, kdežto on, Karel, stojí mimo.

„Myslím, že nezklameme,“ navázal neurčitě na Tonyho instrukce. „Takže, najdeme Raga a on se postará o další?“

„Ano. Jeho lidé vás odvedou do bezpečí a on tady provede razii. Zajistí tohle místo. A vy dva budete svědčit.“

„Jasné. A teď ta druhá otázka: nehrozí nic Veronice?“

Byla to logická otázka. Musel ji položit.

Tony neodpověděl.

„Proč mlčíte?“ naléhal na něho Karel. „Odpovězte mi přece!“

„V tuhle chvíli,“ řekl Tony pomalu, „řezník Azzarri připravuje večeři.“

„Zabíjí?“

„To nemusí,“ řekl Tony a ušklíbl se. „Zabili jste vy dva, signor Mareš.“

„Máte na mysli toho…“

„Ano, mám na mysli toho,“ přisvědčil policista.

„Ten člověk umřel sám, bez našeho přičinění!“

„Bude to těžké dokazování. Byl v pokoji, který sousedil s vaším, a vy jste k němu měli volný přístup. Připomínám to, jen abych podpořil vaši ochotu spolupracovat.“

„Já ale chci spolupracovat!“

„Rád slyším. Mohl byste ale změnit názor.“

„Pokračujte!“

„Řezník Azzarri teď vaši oběť porcuje. To je vždycky obřad. Členové společenství si ho nenechají ujít. Zeny přihlížejí z galerie, muži mohou řezníkovi přímo asistovat.“

„Pomáhat mu při kuchání?“

„Při porcování toho člověka.“

Jak je možné takhle hluboko klesnout, podivil se Karel v duchu. Dejme tomu, že si Brown dokáže vymyslet něco tak prvoplánově ohavného. Jak ale mohla Rowlingová přistoupit na účast v takové věci? Je to jedno, zda se jí účastní osobně, anebo prostřednictvím nějaké Waverly Cromartie. Nic moc pozitivního si o Rowlingové a jejích tasemnicových vyprávěnkách Karel nemyslel, nicméně ji prese všechno přisuzoval jakousi ušlechtilost.

„Takže paní Rowlingová…“ nadhodil.

„Ta má přístup jenom na galerii.“

„Bude se tam dívat?“ ubezpečoval se Karel, jestli špatně nepochopil, co mu Tony sděluje.

„Kdyby se obřadu nezúčastnila, vyvolala by podezření u ostatních. Jsou na sebe žárlivé, naše celebrity. Bedlivě sledují, co která dělá a co nedělá. Hlídají se. V tom je smysl jejich společenství. Chápete?“

„Nevím,“ řekl Karel nejisté.

Zaváhal.

Až do téhle chvíle byl přesvědčený, že má před sebou dalšího herce téhle komedie. Co ale když je to všechno ještě jinak? Dan Brown vymyslel příběh a Tarantino ho režíruje a najednou se to vymklo z rukou. Snaha o vizuální verismus vedla k opravdové vraždě.

Spisovatel musí zvažovat všechny varianty fabule.

Jestli je ten chlap opravdu mrtvý, uvažoval Karel, Tarantino o tom už ví. Nehoda na pláce, řekla by Veronika. Normální režisér by zastavil projekt, přerušil by práci. Zavolal by doktora, policii. Nehodu by se pokusil ututlat, anebo by z ní udělal reklamu své show a nechal by uspořádat tiskovou konferenci. Ta zrzavá Simona by ji uváděla.

Nic takového se nestalo. Tarantino jede dál svou cestou. Třeba to skončí tak, že zabijí a vykuchají Veroniku. Na kameru to bude dobré, řekne Tarantino. A co lidi?

Kolikrát už každý z nás viděl na plátně věci tak hnusné, že se žaludek obracel nakvadrát. To je trik, řekli jsme si vždycky. Řekneme si to i tentokrát. Ženská rozpáraná jako podsvinče?

To je trik. Silný kafe. Tarantino překročil další tabu. Mládež se bude radovat. To je hustý, budou říkat. Fakt hodně hustý. Až moc hustý. Je to pitomost. Trochu ho mrazilo v zádech.

Už si nepřipadal jenom jako autor krimi thrilleru, který si pro zábavu vymýšlí zápletky. Lehce, ve skrytu duše, sotva znatelně, ale přece se bál.

Třeba právě ten strach a všechny ty obavy vyvolané myšlenkovou konstrukcí jsou stopy autentity, uvažoval. Bytosti je dáno se bát. Pokud nemá důvod, najde si ho ve vnějším světě, nebo ve vnitřním.

„Všichni budou u toho. Shromáždí se na jednom místě. Takže tohle je ta nejvhodnější chvíle pro útěk. Supi se slétnou na svoji mrtvolu a vy utečete. Připravte vůz. Já najdu vaši paní.“

„Jak vám mám věřit?“

„Nemusíte,“ pokrčil Tony rameny. „Nic jiného vám nezbývá.“

Oba muži se na sebe chvilku dívali. Pak se Tony pousmál.

„Rozumím vám, signor Mareš. Asi bych vám taky nevěřil.“ Sáhl do kapsy a podal mu klíče. „Vezměte si je. Větší záruku vám dát nemůžu.“

Karel sevřel klíče v hrsti. Příjemně ho hřály do dlaně. Klíče od jeho auta. Klíče od svobody.

„Jdeme,“ řekl Tony. Z kapsy vytáhl malou svítilnu. Přistoupil ke dveřím lednice a opatrně je zavřel.

Chvilku to trvalo, než si Karel na tmu zvykl. Viděl jen malý kotouč na vlhké dlažbě.

„Pokuste se zapamatovat si cestu,“ říkal mu Tony tiše. „Zavedete sem Raga. Tady v lednici je největší důkaz proti těm lidem.“

„Zavedete ho snad vy, nebo ne?“ zapochyboval Karel.

„Za půl hodiny už nemusím být naživu,“ řekl Tony. „Bude lepší, když si cestu zapamatujete. Jdeme!“

Držel se Tonymu v patách. Ten opatrně našlapoval. Dlažba byla starobylá, podobná divoce poskládané mozaice z nestejně velkých kamenů. Karlovi připomněla dlažbu japonských zahrad tichého odpočinku. Tady kryla cestu do míst, která ze všeho nejvíc odpovídala představě pekla. Tony občas zpomalil a svítilnu namířil na stěny. Byly do nich vsazeny kruhové reliéfy z bílého mramoru, znázorňující pitvorné postavičky zvířat a lidí. Nevšímal si jich. Zastavil se až u posledního, který spatřili. Dva lvi si hřáli tlapy nad ohníčkem a tvářili se jako turisté, kteří se nechávají spolu vyfotografovat před nějakou hodně profláknutou památkou.

„Zapamatujte si tento obrazec. To je znamení. Odsud se jde do lednice. To zvládnete, ne?“

V hlase měl výsměch.

„Určitě,“ odpověděl Karel nevrle. Už měl Tonyho plné zuby. Sevřel v kapse klíče od auta.

„Tady zůstanete. Do garáže sejde touhle chodbou. Svítilnu nepotřebujete, je tam světlo.“

To bylo poněkud odvážné tvrzení. O světle v pravém slova smyslu se nedalo mluvit. Ve směru, kam Tony ukazoval, Karel spatřil jakýsi náznak šera, jen maličko řidší tmu. Vpravo i vlevo spíš tušil než viděl další chodby. Byly dvě, možná tři.

„Rozumím,“ řekl Karel.

„Počkáte tu. Nebude to dlouho trvat, jenom několik minut. A potom sebou musíte hodit. Dokážete to?“

„Běžte už,“ řekl Karel, „a přiveďte ji v pořádku.“ Tony chvilku mlčel.

„Dobře,“ řekl, otočil se a zmizel ve tmě.

Karel zůstal sám. Upíral oči k šeru. Zrak mu zvolna přivykal a za chvilku mu to šero už nepřipadalo nevlídné a nepřátelské. Vybavil si tvar reliéfu. Dva lvi si hřejí tlapy nad ohněm. Koho asi napadlo vytesat takový motiv do kamene a proč ho umístil zrovna sem?

Je to fabule, řekl si Karel. Kdyby Tony byl opravdový policista, vyklouzl by ven a Rago by to tady s přepadovým komandem obrátil na ruby. Není to žádný policista. Má jednoduchou roli: nalákat Karla do další epizody, vymyšlené Danem Brownem.

Tak to ne, řekl si Karel a usmál se. Půjdu proti proudu.

Najdu Veroniku sám.

Nehrát podle jejich not, to je hlavní. Když Tony řekne, zůstaň tady, znamená to – jdi pryč. Stiskl klíče auta tak pevně, že mu luplo v kloubech.

11.

Azzarri se propadl do bludného kruhu rozhořčení. Zastoupil Veronice a Robertovi cestu a šermoval vztyčeným ukazovákem tak prudce a tak blízko u Veroničiny tváře, že ucítila vítr.

„Tohle nesmí být!“ křičel. „Tohle je znesvěcení starobylého obřadu. Nejdřív mi podstrčíte zdechlinu,“ vztekle kývl bradou směrem k mrtvole položené na dubovém stole, „pak se tu promenují ženské!“ Z výrazu jeho obličeje bylo v danou chvíli těžké odhadnout, co je mu víc protivné, zdali představa zdechliny, nebo ženy. „Tohle má skončit jen tak? Že tu cizí ženu odvedete? Že jí to projde? Ještě abyste se jí omlouvali!“

„Uklidněte se, signor Azzarri,“ řekl mu Roberto ledově. „To je přání, které nedokážu splnit.“

„Co tedy navrhujete?“

„Podle tradice musí cizinec skončit tady,“ řekl Azzarri pateticky.

Nehraje, uvědomila si Veronika. On je skutečný. Tohle sklepení je také skutečné a v něm povykuje opravdový šílenec. Tohle je nová vlna kinematografie? Asi ano. Cítila, jak jí buší srdce.

Tarantino s Brownem uvedli do pohybu šílenou vizi. Najali opravdové blázny a vrahy a ve skrytu natáčejí na osm tisíc kamer, co budou dělat. Už je tu jedna mrtvola. Já budu ta druhá.

V žádném hororu nezůstane při jedné mrtvole. Byla by to nuda.

To není možné, okřikla sama sebe. To není pravda.

Kde sakra je ta pravda?

Měla bych se zeptat Karla, ten pořád bádá o těch svých pravdách a hranicích.

Bezděčně se podívala na stůl a na mrtvolu položenou na jeho desce. Proklouzla mezi Azzarrim a Robertem a vrhla se vpřed. Dřív než ji Roberto stačil zachytit, popadla bezvládnou ruku ležícího muže.

Byla studená.

Třeba je to latex vytažený z ledničky, pomyslela si. Doufala, že je to tak. Vzpomněla si na pilník v kapse. Mohla bych do toho bodnout. Mohla bych tomu rozdrásat kůži. Pižlala bych ho pilníčkem na nehty, jak řekl Nicholson. Běželi k ní.

Vymrštila se a přitiskla obličej k tváři té věci. Toho muže.

Z pootevřených úst a z nosních dírek čpěl pach smrti.

Je to skutečná mrtvola… pomyslela si, když ji zezadu popadli a odtrhli od ležícího těla.

„Je jenom jediná možnost, jak pohanu odčinit!“ vřeštěl Azzarri, jako by stál na kazatelně chrámu smrti. „My jsme jen služebníci, signor Roberto. Ustavili nás k tomu, abychom dělali svět lepším skrze očistu krví. Vy to dobře víte. Není nic svatějšího než tradice. Svět je špatný,“ povykoval, „a snaží se tradice bořit. Zhroutí se, když mu to dovolíme. Krev je jediné pojivo, jímž stavba světa ještě drží pohromadě.“

Roberto s Azzarrim ji pustili.

„Pane Azzarri,“ řekl Roberto, „jste služebník a já také. Jsme vykonavateli. Nerozhodujeme.“

„Tady není nic, o čem by se dalo rozhodovat,“ nenechal ho Azzarri domluvit. „Ta žena buď zemře, nebo ji necháme žít. Tradice žádá smrt. Odchod je proti tradici. O čem tady chcete rozhodovat, signor RobertoT

Jsou to šílenci a Tarantino to natáčí. Je to taky šílenec. Co bude dál? Je to celkem jasné. Oni mě zabijí, napadlo ji. V téhle režii je všechno doopravdy. Sex doopravdy. Rituální vražda doopravdy. Emoce doopravdy.

Bojím se. Jsem napůl mrtvá hrůzou. Tohle jsou opravdové emoce.

Taky mám vztek. Jsou to jenom chlapi. Egoistické svině. Co je Roberto? Buzerantský recepční v hotelu a Azzarri je řezník.

„Tady nebude poroučet nějaký pingl! Tady nebude rozhodovat nějaký sluha! Táhněte ode mě, dejte ode mě pryč ty svoje pracky… Nemáte právo…“

Zachovala si aspoň trochu soudnosti a trochu odstupu, aby mohla svůj výkon pozorovat. Nesmíš do toho jít celá, učil ji na konzervatoři Bořek Navrátil. I když si saháš do jater, musíš to pořád být ty, Veronika Sekerová. Jinak ztratíš kontrolu a už nebudeš dělat roli. Ta role tě ovládne a bude tebou mávat. Budeš si myslet, jak jsi dobrá, a ve skutečnosti budeš špatná.

„Jediný, kdo tady nemá vůbec žádné právo na nic, jste vy, signora,“ vykřikl Azzarri.

„Já a signor Mareš jsme byli pozváni a patříme sem, to si pamatujte, vy sluho!“

„Pozváni ano,“ řekl Azzarri s úšklebkem. „Ale jako co pozváni? Jako hosté na večeři, nebo jako chod?“

Musela uznat, že jeho slova jsou příšerně logická.

Berou to vážně. Je to „jako doopravdy“. Důsledně doopravdy, uvědomila si. Jde skutečně o život.

Roberto byl nerozhodný. Ohlédl se po obou číšnících, kteří netečně stáli opodál. Tak tohle byli dokonalí sluhové. Nepokoušeli se vstoupit do půtky jediným slovem. Čekali na rozhodnutí, ať bude jakékoli, a pak budou jednat.

Jakkoli.

Jsou schopni posloužit při vraždě stejně chladně a zručně jako při obsluhování u stolu.

„Co se to tady děje?“ ozvalo se od vchodu.

Veronice spadl kámen ze srdce. Byl to Paulův hlas. Scéna se posune trochu jinam, už nehrozí bezprostřední smrt. Tarantino nasadil novou figuru, seniora společnosti.

Musím dál hrát svoji roli.

„Paule!“ vykřikla. „Tenhle člověk mě chce podříznout!“

„Je to moje práce, signora,“ řekl Azzarri nevrle. Bylo na něm vidět, že ho Paulův příchod netěší. „Jestli se cítíte jako podsvinče, je to váš problém. V jistém smyslu byste to měla pokládat za poctu. Byly doby, kdy…“

Nedořekl a rezignovaně mávl rukou.

„Co tady děláte?“ zeptal se Paul Veroniky.

Je starý, uvědomila si. Starý a unavený. Tváří se jako někdo, koho obtěžuje moucha a nejraději by vzal plácačku a rozmázl by ji o opěradlo křesla.

„Vnikla sem, pane. Je to znesvěcení posvátného místa,“ přisolil si Azzarri.

„Nemusím se ptát, zdali je to pravda,“ řekl Paul tiše. „Jste tady, a to vypovídá za všechno. Proč jste to udělala?“

„Tihle dva se hrubě chovali k paní Streepové. Mám ji ráda a nesnesu, aby dva hulváti byli drzí na bezbrannou ženu. Pokládám ji za přítelkyni, i když ji osobně neznám.“

„Ta sem pronikla před ní, pane McCartney,“ řekl Azzarri tónem, jakým se králi oznamuje vypuknutí morové epidemie. „Staré pořádky už neplatí. Ode mě se chce, abych pracoval s mršinami, a kolem se tu procházejí ženské.“

„Je mi to velice líto,“ řekl Paul. „Bohužel, pan Azzarri má pravdu. Naše společenství má pravidla starší, než je tento dům. Nevymyslel je ani on, ani jsem je nestanovil já. My jsme je převzali a jsme povinni je opatrovat a střežit a předávat dál.“

„Já žádná pravidla neznám.“

„To předpokládám.“

„Nemůžete mě tedy trestat za porušení něčeho, o čem nemám ponětí!“

Kaelyn mě varovala, připomněla si. Snažila se mi zabránit, abych sem běžela.

To je absurdní myšlenka, bránila se tomu, co ji napadlo. Nemůžeš ty jejich zvrhlosti přijímat jako dané pravidlo!

„Tohle není trest, paní,“ řekl McCartney s náznakem smutku v hlase. „Trest, ten má několik funkcí. Nápravnou a výchovnou a také odstrašující. Nic z toho neplatí pro váš případ. My vás nebudeme ani vychovávat, ani nebudeme nikoho zastrašovat. Není koho, paní.“ Usmál se. „Nikdo zde není, kromě nás. A my budeme mlčet.“

Zdálo se, že Azzarri roste. Jeho odstálé uši červeně svítily v záři elektrické lampy a souřadnice vrásek v obličeji se mu stáhly do spokojeného úsměvu. Opravdu veselý, milý chlapík, teď, když se přestal rozčilovat.

Bylo vidět, že z Roberta spadla tíže. Našpulil svá jemná ústa, jako by se chystal pronést nějakou mimořádně důvtipnou větu, a začal se pohupovat na špičkách. Oba sluhové se napřímili. Pochopili, že se od nich bude čekat práce.

„Vy mě zabijete, Paule?“

„To není správné slovo,“ zachmuřil se Paul McCartney. „Je neslušné používat takových slov. Zabijete! Copak jsme nějací řezníci?“

„Někteří z vás ano,“ řekla.

„Pan Azzarri je umělec ve svém oboru. Všichni jsme umělci a bude to opravdu zvláštní pocit, vědět, že to, co vzejde z rukou pana Azzarriho, bylo původně také umělcem. A velmi kvalitním, všechna čest.“

Usmál se a jemně zatleskal.

Poslední potlesk mého života. Měla bych si ho vážit, tleská mi světová celebrita. Je to show a není to show. Oni to natáčejí a budou veřejně předvádět. A nikdo neuvěří, že to není trikový film. Až k smíchu jednoduché!

Roberto se přestal pohupovat a napjatě čekal, až mu doyen společenství dá pokyn. Pak mávne na služebníky a ti se zmocní oběti.

Veronika zaječela a s napřaženýma rukama se vrhla k Azzarrimu. Mířila mu nehty do obličeje. Nebyla schopná uvažovat o ničem, jednala čistě pudově. Kdyby nějaké reflexe přece jen byla schopná, asi by si uvědomila, že si počíná tak, jak by to udělala kočka zahnaná čtyřmi psy do kouta. Bojovala by o život a použila by drápy.

Hnala se k němu, a když byla na dva kroky od něho, napadlo ji, že by bylo pěkné, kdyby měla s sebou aspoň ten svůj pilníček na nehty.

Vždyť ho mám, uvědomila si v následujícím zlomku vteřiny. Těžko se bude od Azzarriho čekat, že zdvořile vyčká, až si dáma laskavě vytáhne svoji zbraň z kapsy. Azzarri se lekl a zvedl ruce, aby si bránil obličej. U boku se mu něco zahoupalo. Bylo to pouzdro s vykosťovacím nožem.

Veronika nepřestala mířit pravou rukou Azzarrimu na obličej a levou hmátla po noži. Uchopila ho za střenku a vytrhla z pouzdra. Azzarri zakvílel a uskočil.

„Nesahejte na to! Ztupíte mi ho!“ zvolal zoufale. Veronika proti němu máchla a on udělal další krok dozadu, až narazil na okraj dubového stolu, ztratil rovnováhu a skácel se na zem.

Veronika se bleskurychle otočila a přiskočila ke zkoprnělému Paulovi. Přehodila si nůž z levačky do pravé ruky. Uměla s chladnými zbraněmi zacházet. Na jevišti i před kamerou se člověk lecčemu naučí. Hmátla levou rukou Paulovi po paži, zachytila ho za rukáv, trhla a otočila si ho zády k sobě. Pak se k němu zezadu přitiskla a přiložila mu čepel k hrdlu.

„Nehýbej se,“ zasyčela mu do ucha.

„Nemám to v úmyslu!“ zasípěl zpěvák a znělo to velmi věrohodně.

Robertův obličej pozbyl výrazu klidného uspokojení velmi rychle. Majordomus otevřel ústa a s pokrčením ramen se obrátil ke sluhům. Ti také stáli celí zkoprnělí, a pokud na nich bylo patrné nějaké odhodlání, pak to bylo odhodlání nehnout ani prstem.

„Roberto!“ křikla.

„Ano, paní.“

„Je ti jasné, že ho podříznu?“

„Dovoluji si paní upozornit,“ mekotal Roberto, „že toto není vhodné chování pro dámu.“

„Necítím se jako dáma! Spíš jako jateční zvíře.“

„No dovolte! Vy používáte opravdu nevhodné výrazy. Znesvěcujete naše obřady!“

„Chci od nich být tak daleko, jak to jenom půjde. Paule, poslouchej, co ti řeknu, a ty taky poslouchej, Roberto.“

„Ano, slyším,“ řekl Paul tiše a Roberto jen němě přikývl.

„Půjdeme teď k východu. Vy dva,“ podívala se na sluhy, „zůstanete s Azzarrim tady. Jestli se hnete, podříznu Paula.“

Oba přikývli.

„Jdeme hodně pomalu. Není spěch. A ty, Roberto, najdeš pana Mareše.“

„Sí, signora.“

„Bude někde poblíž paní Rowlingové,“ upřesnila Veronika. Ať je kde je, jen ať ho ten lotr najde. Dostaneme se odsud oba.

Zmocnila se jí skoro euforická naděje. Tohle vyjde, opakovala si. Musí to vyjít. McCartney se třese strachem. Nechal by Azzarriho, aby mě podřízl, a nehnul by prstem. Když se ale jemu sáhne na život, je z něho panák vyřezaný ze sulcu.

Bude to vypadat na Tarantinových kamerách dobře?

Brown si svoji báchorku dobře vymyslel, jenže já jsem mu ji obrátila na hlavu.

Neznámá herečka z neznámé země na obětním stole. Prima. Jenže podříznutý Beatle, to je ještě víc prima!

Vlastně je to dobře vymyšlené. Ať to dopadne jak dopadne, vždycky bude nějaký divácky atraktivní závěr.

Hlavně aby tekla krev, to se divákovi líbí.

Roberto se prkenně uklonil a pomalu odcházel. Azzarri už vstal, hekal a osahával si záda. Nejspíš se při tom kotoulu nazad pořádně praštil. Sluhové stáli a obličeje měli tak málo oduševnělé, jako by na nich měli masku z plastelíny.

Dostanu se odsud, přemýšlela zuřivě, a dostanu ven i Karla.

Roberto ho přivede. Co se stane potom?

„Jdeme,“ zavelela.

Tohle šlo hůř, než si představovala. Paul šel nepravidelně, klopýtavě a Veronika se chvilkami bála, že ho opravdu řízne. Musela zvětšit vzdálenost a držela mu ostří nože v napřažené ruce u krční tepny. Byla ráda, že Azzarri nůž nabrousil tak dobře. Zároveň si moc přála, aby Paul neklopýtl. Nerada by ho omylem sekla do krku.

Show by skončila, jak se říká, nevhodně. Vývoj děje má být logický.

Divák miluje krev a vadí mu prokouknutelné náhody.

Paul se v podzemí dobře vyznal. Prošli třemi navazujícími chodbami, které zvolna stoupaly. Ve vzduchu ucítila pach benzinu a oleje. Také vzduch byl teplejší. Paul se nepokusil ji oklamat, opravdu ji vedl do garáže.

Ohlédla se.

Chodba byla prázdná, nikdo za nimi nešel. Azzarri držel slovo a sluhové, na těch nebyla patrná žádná horlivost. Teď ještě aby Roberto včas našel Karla a jsme z toho venku. Blížili se ke garáži. Pak se ozvala rána.

Lekla se a přitiskla ostří k Broukově krku. „Pozor! Opatrně!“ zaječel Paul. Uvolnila stisk. „Co je to?“

„Nevím.“

Slyšela silné údery, pak následovalo staccato drobnějších Zpředu zněly i nějaké hlasy. Měla chuť na ty lidi zavolat „ticho, natáčí se“. „Jdi dál,“ sykla a Paul vykročil.

12.

Čas tekl s pomalostí sopečné lávy, taky tak neúprosně, nezadržitelně. Karel cítil, jak do něho stoupá vlhkost z těch kamenů omletých proudem času a taky obroušených chodidly lidí, kteří tudy kráčeli jako mihotavé vteřinové ručičky.

v ní figuríny, atrapy, panáci z umělé hmoty.

Možná to jsou opravdové mrtvoly.

Co by na tom bylo divného? Skutečné mrtvoly se vystavují na výstavách a lidi se tam tlačí a okukují naporcované muže a ženy pod záminkou zájmu o anatomii. Kdyby jim někdo podstrčil obrázkovou knihu o anatomii nebo plastikový model, šli by si pustit televizi a koukali by na zabíjení jiných lidí.

Baví je opravdová mrtvola, jinak to nemá smysl.

To je Tarantinův geniální tah, objev, novátorský počin.

Natočí makabrózní show a vše, co v ní ukáže, bude skutečné. V novinách se o tom bude psát. Jenže, jak to kdo dokáže, že to tak je? Noviny patří stejným lidem, kteří natáčejí show. No a policie a soudy se nechají podplatit lidmi, kterým patří média, tak je to jednoduché.

V lednici byly skutečné mrtvoly, rozhodl se.

Jakpak asi se ty mrtvoly do lednice dopravují? Mají na to nějaká nosítka nebo je vezou na káře? I ta největší hrůza má své praktické provedení, a tudíž i svoje technické stránky. Mrtvoly musel někdo na háky pověsit. To není tak jednoduché, jako když personál zdobí restauraci před silvestrovským veselím, pověsí lampiony a natáhne girlandy. Mrtvola váží osmdesát kilo v průměru. Kolik lidí musí spojit síly, aby ji pověsili do výšky dvou metrů?

Kdopak to asi jsou ti lidé, přemýšlel Karel, kteří věší mrtvoly? Nějací kulisáci, technický personál? Třeba to jsou ti číšníci, kteří obsluhovali slavné hosty v jídelně. Že by i sám pan Roberto přiložil ruku k dílu?

Rozhodně na to nevypadal. I když, na druhou stranu uváženo, kdo vypadá na to, že rozvěšuje zavražděné lidi na řeznické háky? Hubený Azzarri o sobě tvrdil, že je lidský řezník. Řekl to Veronice, se smíchem, jen tak, ledabyle, jako by to bylo něco, s čím se nemusí tajit. Lidský řezník, to je řemeslo jako každé jiné, na tom přece není nic zvláštního, viďte, milostivá paní, náš rod je zde ve Florencii už dlouho zabydlený a jsme špičky v našem oboru.

Tak nějak si Karel představoval řeči, které Azzarri vedl, když s Veronikou mluvil.

Čas se vlekl a chodba se zdála nekonečná. Zmocňovala se ho tíseň z představy, že podlaha je pokrytá krví. Mrtvoly, to je mokré zboží, a kape z nich krev. Možná, že je do lednice dopravují v celtách z umělé hmoty. Ovšem dřív, když se touhle prací zabývali, asi nedbali na takové věci, jako je krev na zemi.

Ne, řekl si. Na zemi by krev hnila a páchla. Tady není ve vzduchu nic než sklepní plesnivina.

Zarazil se.

To je zvláštní, uvažoval. Jestli tudy dopravují mrtvoly, musí to být ve vzduchu cítit. I v řeznictví člověk cítí maso a uzeniny. V pekárně cítí chléb a housky a v tiskárně papír a tiskařskou čerň. Vůně patří k řemeslu.

Jak to, že tedy necítím nic?

Takže to opravdu jsou jenom kulisy.

Ledaže by…

Utřel jsem se do ručníku a ten pak byl suchý.

Třeba se mi to všechno přece jenom zdá a jsem oběť nějakého přeludu. Probudím se a spatřím kolem sebe rozesmáté tváře kamarádů. Křičel jsi ze spaní, budou mu říkat. Copak se ti zdálo? Musel to být ale hodně strašný sen!

Uvědomil si, že tahle nejistota skutečnosti ho tísní ještě víc než prožitá hrůza. S tou se lze nějak vyrovnat, třeba právě tak, že se člověk upne na technické stránky. Pak on sám stojí proti hrůze jako technický subjekt. Hrůza je vnější a on, jedinec, jí musí nějak čelit. Hrůza má svoji technologii a on tedy hledá prostředky, jak je překonat.

Ovšem nejistota, ta nemá hranice. Nelze nakreslit čáru a říci – tady končí jistota a začíná nejistota. Nejistota, kterou lze ohraničit, není nejistota. Hranice a nedostatek jistoty se vzájemně vylučují. Nejistotu nelze pochopit, popsat, vymezit, lze ji jenom cítit.

Nakonec se mu podařilo přece jen se chopit něčeho jistého.

Chodba ústila do nějaké světlejší místnosti. Karel vytáhl z kapsy merlin. Na displeji však nic nesvítilo. Mohl by si posvítit jeho displejem, jenže nechtěl riskovat, že se prozradí.

Sel tedy dál do černoty.

Natáhl pravou ruku, až se dotkl špičkami prstů kamenné stěny. Opatrně našlapoval. Vešel do pásma absolutní tmy a někde vpředu mohly být schody, nebo dokonce jáma, snad past. V tomhle domě se dalo čekat cokoli! Co chvíli se zastavil a naslouchal.

Jen občas zaslechl plesknutí kapky.

Chodba se najednou lomila prudce vzhůru. Našlápl, musel se zachytit stěny, aby neupadl, a další krok ho o tom přesvědčil. Teď stoupá, opouští sklepem‘.

Zastavil se a několikrát se nadýchl, aby se uklidnil.

Chodba vede vzhůru a tam nahoře, ať to bude cokoli, ho čeká změna.

Taky světlo.

Vešlo do tmy nenápadně, jako neurčitý sedavý závoj. Bezděky zrychlil. Vzduch tu byl teplejší a méně vlhký. Ohlédl se, jako by se chtěl rozloučit s tou strašnou tmou, již zanechal za zády.

Do chřípí mu vstoupila nová vůně, štiplavá, dráždivá.

Benzin, vůně garáže!

Tak přece jenom jdu správným směrem. A neminul jsem žádnou odbočku, uvědomil si. Tony šel hledat Veroniku a bude se vracet tudy. Nemohou se minout. A navíc, Tony mě může kdykoli k sobě přivolat pomocí elektronického zařízení.

Jen dál!

Zarazil se.

Zaslechl hlasy a zvuky. Něco se ve tmě před ním dělo. Zastavil se a snažil se zvuky analyzovat. Byly chaotické, směsice hluku a hlasů. Nezdálo se však, že znamenají hrozbu.

Přidal tedy do kroku. Směsice zvuků nabývala na určitosti. Rozeznal jednotlivé výkřiky, ačkoli nepoznal, v jakém jazyce na sebe ti lidé volají. Do toho se ozývaly rány. A jekot. Hulákání.

Vůně spáleného benzinu a motorového oleje.

Na chvilku bylo ticho.

Přidal do kroku. Chodba vyústila mezi dvěma sloupy se zdobnými hlavicemi omšelými věkem. Tohle je přece garáž, ve které potkal Azzarriho. Tady stojí náš subaru, uvědomil si.

Vzápětí se lekl, že snad ztratil po cestě klíče. Vrazil ruku do kapsy a kolem srdce ho zahřála úleva, když je nahmatal.

Jsem u cíle. Teď už nezbývá než najít Veroniku, nasednout do auta a odjet.

Připomněl si, co mu Tony říkal. Možná, že po nich budou střílet. To ale bylo spíš jen plané strašení. Nejsou někde v Iráku. Tady uprostřed Itálie, na okraji starobylého města, by střelba přece jen vzbudila pozornost, o kterou tihle lidé jistě nestojí.

Mají jiné starosti. Mistr Azzarri se teď věnuje přípravě večeře, jak to hezky Tony vyjádřil. A oni přihlížejí. Cesta je volná, žádný okamžik nemůže být vhodnější.

Vešel do garáže.

Obrovská úleva. Suchý teplý vzduch. Benzin a výpary oleje. Auta jsou zvířata, vydávají specifický živočišný pach. Doslova živočišný, vždyť palivo a oleje pocházejí z nafty.

Voní tu živočichové a rostliny, mrtví po miliony let.

Spálený benzin a vyjetý olej jsou poslové smrti.

Rachot a jekot začal znovu.

Teď už se v té zvukové a jazykové směsce snáze orientoval. „Nech toho, idiote!“ ječel nějaký chlapík.

„Mám na to uzavřenej kontrakt, mám kontrakt!“ odpovídal mu muž obdařený hlubokým hlasem.

Karel se neubránil zvědavosti a šel tam, odkud se hluk ozýval. Mezi sloupy se objevila záře elektrického světla.

Zašel za roh a strnul.

Hlavními aktéry scény nasvícené pěti pracovními reflektory byla asistentka Simona a tělnatý chlap v kostkované košili a červeným šátkem u krku. V ruce držel kladivo a chystal se zasadit další ránu notně poškozenému automobilu honda civic. Kolem byl další chumel rozčilených lidí. Zdálo se, že jedni se snaží chlapíkovi v kostkované košili bránit v práci a jiní naopak se pokoušejí ty první zadržet. Simona pobíhala kolem a volala, ať proboha přestanou dělat bordel, nebo že přijde šéf a bude průser.

„Tady se nedá pracovat!“ hulákal ten chlap. „Celou noc sem jedu z Říma! Tohle není štáb, to je blbinec!“

To je Freddie, uvědomil si Karel. To je přece ten člověk, kterého nechal Tarantino stáhnout z Říma.

Vtom si ho všimla Simona.

„To jsem ráda, že jdete, signor Mareš! Tohle je náš výtvarník Fred Onodera. Pracuje na vašem autě. Je to tak v pořádku?“

„To je moje auto, do prdele!“ řval vzadu chlápek, kterému viseli na každé ruce dva muži.

„Pan Mareš? Chválabohu, že jdete,“ řekl Freddie. Kladivo si přehodil do levé ruky a upracovanou pravici nabízel Karlovi. „To, co tady vytvářím, je socha, chápete? Ztělesnění hrůzy. Projel jste peklem lidového povstání. Vášně se podepsaly na kapotě. Molotovovy koktejly. Dlažební kostky. Lešenářské trubky. To všechno jsou štětce davového umění. V téhle show jde o emoce. Miluju city a nenávidím pouta rozumu! A kdo má v sobě víc citu a méně rozumu než rozzuřený dav? Proto jsem jel celou noc jak šílenec a na odpočívadle dělal návrh.“

Pokynul rukou. Karel si všiml, že opodál leží na židli otevřený notebook. Byl na něm obraz roztřískaného automobilu. Kapota vypadala jako rozšklebená dračí tvář. „Pěkné,“ pochválil Karel Freddiemu návrh. „Už jsem zařídila, aby vám přistavili nové auto,“ řekla Simona. Rusé vlasy se jí kovově leskly. Muž polapený čtveřicí chlápků, zřejmě Freddieho pomocníků, jen lapal po vzduchu.

„To ale není moje auto,“ řekl Karel. „Nejspíš patří tamtomu člověku.“

„Cože?“ zeptal se Freddie a jeho obličej nabyl výrazu napjaté pozornosti. „To není vaše auto? Tohle auto nehraje!“

„Nevím, jestli hraje, nebo nehraje, ale každopádně to moje auto není.“

„Já ti to říkal, kreténe, že je to moje auto,“ rozeřval se ten muž vzadu.

„Ale já pracuju na tomhle autě,“ obrátil se Freddie k Simoně.

Rusovláska užasle hleděla na Karla.

„A kde je vaše auto?“

„Tam vzadu, to stříbrné subaru.“

„Proč jste tedy říkal, že máte hondu?“

Dovede být ostrá a tvrdá, odhadoval ji Karel. Pokrčil rameny.

„Nikdy jsem nic takového neřekl. Přijel jsem v subaru a v něm odjedu. Pokud se pamatuji, o nějaké hondě mluvil pan Tarantino.“

„Tak vidíš!“ zaburácel Freddie na Simonu. „Pan Tarantino! No tak, hoši, odveďte toho chlapa, ať nepřekáží!“

Ten chlap se rozhulákal na celé kolo. Karla napadlo se ohlédnout.

V průhledu mezi sloupy zahlédl Veroniku.

Vzpomněl si na vidinu Stelly ze staré verneovky, z Tajemného hradu v Karpatech. To byl přelud, vidina, projekce. Tahle Veronika byla bezpochyby živá.

V prvním okamžiku na ni chtěl křiknout. Včas se zarazil. V tom křiku by ho stejně nevnímala. A navíc, teď byl schopný rozeznat, co se s ní a kolem ní děje, a ztratil schopnost slova.

Nešla sama. Kráčela těsně vedle muže, ve kterém Karel poznal Paula McCartneyho. Vypadalo to, že se objímají, šli těsně vedle sebe, bok po boku.

Co to má znamenat?

Nejdřív se otírala o Nicholsona, teď se tu promenuje s nejslavnějším z Beatles?

V šeru se objevil záblesk.

Karel pochopil, že je to odlesk čepele, kterou Veronika drží u McCartneyho krku. Uvědomil si, jaký je to nůž. Viděl ho v Azzarriho ruce. Že by sebrala řezníkovi jeho nástroj?

Veronika spatřila světla a zastavila se. Teď už ji viděla i Simona a Freddie.

„Signora Sekera, co to proboha děláte?“ vykřikla Tarantinova asistentka a rozběhla se k ní.

V garáži někdo rozsvítil.

Najednou to bylo docela obyčejné parkoviště. Vzteklý Freddie praštil kladivem o zem. Jeho pomocníci pustili majitele hondy. Ten se vrhl k rozbitému autu, nadával a ohledával škody. Pomocníci se kupili kolem odcházejícího Freddieho.

„Tohle není produkce! To je bordel!“ burácel nespokojený umělec.

„Tak co je?“ ozval se nový hlas.

Následován Danem Brownem a Johnny Deppem sem přicházel Quentin Tarantino.

„Já tomu nerozumím, Quentine!“ vřískla Simona. „Copak se počítalo s tím, že signora Sekera zabije Paula?“

Tarantino zamířil k Paulovi a Veronice.

„Dej sem ten nůž,“ řekl přísně.

Nikoho na širém světě by neposlechla, od nikoho by si nedala poroučet.

Jen od režiséra a Quentin Tarantino řídil tuhle show.

Uvolnila stisk, oddálila čepel od Paulova krku a pak pomalu předávala nástroj principálovi.

„Tohle není dobré,“ řekl nespokojeně. „Co tomu říkáš, Dane?“

„Vypadává to z konstrukce.“ připustil spisovatel.

„Slovanský chaotismus,“ poznamenal Depp suše. „Tušil jsem, že ten experiment nedopadne dobře.“

„Na tvoje tušení není nikdo zvědavý,“ sykl rozhněvaný Tarantino. „Jste vy dva schopní držet linii?“ Mluvil k nim dvěma, ke Karlovi a Veronice.

„Vstoupila do posvátného místa!“ vřeštěl někde vzadu Azzarri. „Vy se do toho nepleťte, člověče.“

Veronika tu stála bledá a užaslá. Tarantino se na ni díval jako na nějaký mimořádně odporný druh ropuchy.

„Byly s ní potíže už v Praze,“ poznamenala Simona. Vyměnila si pohled s Deppem. Nemělo smysl rozvádět, o jaký druh potíží šlo.

„Nápad to ale byl dobrý,“ bránil Brown svoji ideu. „Koneckonců, Praha má starobylé kořeny a signor Mareš publikoval svoji práci ve sborníku Kafkovy šlépěje.“

„Jde nám o emoce. Tohle je první emoční show v dějinách, krucinál, jste vy všichni tady schopni si to uvědomit?“

Na Tarantinovi bylo vidět, že upřímně zuří.

„Nikdo nemá takový technický potenciál jako my. Osm tisíc kamer. Emoční snímače. Počítač s výkonem jak atomová letadlová loď. A vy tady poserete co se dá! Co je to za auto?“

„Honda, Quentine,“ špitla Simona.

Veronika byla ráda, že se rozčilený režisér věnuje něčemu jinému. Dívala se teď na Karla a rozhodila nešťastně ruce. On naopak vztáhl ruce v uklidňujícím gestu.

Hlavně klid. Nic nehrozí, všechno se vysvětlí a dopadne to dobře.

„Proč jste sakra rozmlátili nějakou hondu?“

„Vždyť jim to blbcům říkám od rána, vyserte se na moje auto…“ volal majitel rozbitého vozu.

„Ty drž hubu!“ rozkřikl se Tarantino a mělo to efekt, jako by toho nešťastníka přetáhli přes záda ocelovou traverzou. „A co tahle kráva,“ obrátil se teď k Veronice, „co tahle kráva posrala…“

„Teď drž hubu ty, smradě!“ zařval Karel. Třemi skoky překonal vzdálenost, která ho od režiséra dělila, a chytil ho pod krkem. „Už toho bylo dost. Mám toho po krk. Ještě cekni a rozbiju ti hubu.“

Křičel na něho česky. Ta slova nepotřebovala tlumočníka. Tarantino sevřel ústa. Karel ho pustil. Vytáhl z kapsy klíče a obrátil se k Veronice. „Končíme. Odjíždíme.“ Kolem bylo ticho. Trochu ho to překvapilo. „Jedeme pryč, Veroniko.“

„Ano,“ řekla tiše.

„Tahle banda si z nás dělá srandu. Skrytá kamera. Děláme jim voly. Jdeme.“ Podal jí ruku. Stiskla ji.

„Simono, zařiď, ať jim připraví zavazadla k východu,“ řekl Tarantino asistentce, teď už klidný, snad dokonce lhostejný. „Tentokrát to nepopleť. Je to pokoj číslo sedm.“

„Ano, Quentine, spolehni se.“

„Rád bych,“ odtušil režisér. Přece jen nebyl tak klidný, jak dělal.

Karel s Veronikou nasedli do vozu. Motor okamžitě nastartoval.

Oba mlčeli. Karel opatrně projížděl mezi prastarými sloupy s románskými hlavicemi. Denní světlo ho oslnilo. Musel na chvilku zastavit, aby si na něj oči zvykly. Pak pokračoval v jízdě.

Před vchodem už čekal Roberto a jeden pomocník. Chovali se zdvořile, poněkud upjatě.

„Na shledanou,“ řekl Roberto.

„Sbohem,“ odpověděl mu Karel. Veronika neříkala nic, dívala se před sebe a z očí jí kanuly slzy.

Pomocník otevřel zadní dveře a uložil do kufru zavazadla.

Když dveře zavřel, Karel se rozjel. Třímetrová brána z fošen připevněných černými hřeby se pomalu otevřela. Subaru přejelo žulový práh a pak už vůz sjížděl k první zatáčce. Po levé straně se jim tyčila kyklopská zeď.

„Je mi to líto,“ zašeptala Veronika.

„Vytáhli nás sem, aby nás zesměšnili, a všechno to natáčeli. Nic originálního. Skrytá kamera ve velkém. Nechápu, že se k něčemu takovému sníží chlap formátu Quentina Tarantina.“

„Scénář napsal Dan Brown.“

„Od toho šmudly mě nepřekvapí nic,“ řekl Karel.

Podíval se do zrcátka. Brána se za nimi zavírala.

„Proč se směješ?“ zeptala se Veronika.

Vyprávěl jí o Tonym.

Část třetí: Odhalení

.

1.

Já to nepřežiju, pomyslela si Veronika. Napětí opadlo a v duši zbyla jen hanba, jako když moře ustoupí a obnaží pobřeží pokryté slizem. Jak to řekl Tarantino? Co tahle kráva posrala. Já, kráva, Veronika Sekerová.

Kdyby to viděla Krubnerka, umřela by smíchem. Sekerka se pachtila až dopachtila. Nejdřív ji brali jako pornohvězdu, ale cukla, protože je upejpavka, jako ta svatá na mostě. No a pak jí nabídli štěk v hororu a ona prošvihla i ten štěk, takhle by to Krubnerka vykládala v šatně a maskérka Jaruška by se smála, velmi opatrně, aby si nepřisolila, protože zítra bude mít na křesle Veroniku, pomocný personál musí být neutrální.

Třeba to ale bylo jinak. Třeba to Quentin tak nemyslel.

Jiskérka naděje.

Podívala se úkosem na Karla. Soustředěně řídil auto, to svoje subaru, na které byl tak pyšný. Jistě byl rád, že omylem rozmlátili nějakému pitomci jeho civika a subáče nechali být. Ten by se zbláznil, kdyby mu na něj někdo sáhl, tím hůř, kdyby do něho bacil kladivem!

Je spokojený, jak to pěkně zařídil.

Ten to bude vykládat těm svým kamarádům v Solidní nejistotě. Já ho vzal pod krkem a řekl jsem mu, aby držel hubu, nebo mu ji rozmlátím. Rytíř, zasáhl, když ubližovali jeho ženě.

Já se ho o to neprosila.

Doprdele, já se ho o to neprosila. Režisér smí na pláce všechno. Některý na to jde tak, jiný jinak. Pan Tarantino mi může říct, že jsem kráva. On má na krku celou tu tíhu projektu. Nese odpovědnost za úspěch. Je pod napětím, jaké si nikdo nedokáže představit.

Režisér, ten prostě musí občas vylítnout.

Jedeme pryč, Veroniko, řekl mi. On mi to nařídil.

Kdo je pan Mareš, že mi nařizuje?

A já kráva mu nedokázala říct, jeď si sám, já patřím sem, najali mě na show a já budu dělat to, co mi Quentin řekne.

Pak Quentin pronesl ta strašná slova. Simono, zařiď, ať jim připraví zavazadla k východu, tak to řekl. Chladný, lhostejný.

Vymazal ji ze seznamu a vymaže ji z paměti. Zítra nebude o nějaké Veronice Sekerové vědět.

Jak to říkala Kaelyn? Ze nahradím Streepovou.

V tu chvíli se Karel zasmál. Napadlo ji, že jí čte myšlenky. „Proč se směješ?“

Začal něco žvanit o Tonym. Poslouchala ho na půl ucha. Je to sobec, jako každý chlap. Proč žádnej mužskej není schopný se podívat na svět jinýma očima než těma svýma? Pořád mele o skryté kameře. Jenže to jsme přece věděli, že je tu někde osm tisíc kamer. Desítky tady v domě a stovky jinde po městě, je to obrovský projekt a my jsme v něm selhali. Nabídli nám účast. A místo toho jsme to zabalili. Místo aby sám sebe fackoval, nadšeně vykládá, jak to všechno prokouk a jaká to byla šaškárna.

On je to ve své podstatě kretén, celý ten slavný Karel Mareš, největší duch české literatury od dob Vladislava Vančury, jak o něm psali v Respektu. Duchovní nula. Dutý a nadutý, tak tohle na něho sedí.

To pomyšlení ji trochu uklidnilo. Dokud jsem schopná ho vidět reálně, je to dobré. Neztrácím sama sebe.

Na tom on hodně bazíruje, to je téma těch jeho blábolu. Hranice mezní, vytyčení obrysů duše, bytostná autenticita, kolikrát já poslouchala tyhle jeho výklady! Jo, pardon, ne autenticita, ale autentita, na tuhle floskuli byl mimořádně pyšný. Vždyť je to obyčejné mužské sobectví, ta jeho slavná autentita. Tady jsem já, chlap, se svým pohledem, a ten je autentický a nic jiného kromě něho neexistuje.

Představila si, že s tímhle člověkem má teď strávit… jak dlouho? Týden? Dva týdny? I kdyby to měly být dvě hodiny, připadalo by jí to jako nesnesitelně dlouhá doba. Zrovna vykládal o tom fízlovi, o tom Tonym. Zmínil se o merlinu. Merlin je můj, uvědomila si. Dostala jsem ho já. Obsahuje moji smlouvu, připomněla si a hrdlo se jí sevřelo. „Kde ho máš?“

Chtěla ho vzít do ruky jako připomínku ztracené příležitosti. Zažila jich v životě nemálo. Každý rybář mine nějakou tu rybku. Tohle byla velryba. Proplula kolem a ztratila se v hlubině. Kvůli němu, kvůli tomu idiotovi. „Merlin?“ zeptal se blbě. „Tady.“ Sáhl poslepu do kapsy a podal přístroj Veronice. Podívala se na displej.

Na maličké obrazovce krvavě plál kód 010911. Ukázala přístroj Karlovi. Ušklíbl se.

„Oni si nedají pokoj,“ poznamenal pohrdavě. Nedají si pokoj. Chvála bohu. Nezapomněli na mě. Neustřihli mě. Oni se mnou pořád ještě počítají. Projel zatáčkou.

Za zatáčkou přidá, aby ukázal, jaký je mistr volantu. Vždycky přidával až na rovině, přidat v zatáčce, nebo nedej bože před zatáčkou, to si nikdy netroufl.

Na konci ulice stál postavený napříč tmavomodrý skříňový fiat s bílým nápisem CARABINIERI.

„Co je tohle?“ zabručel Karel.

Takhle to začalo, pomyslela si. Na Karlovu stupidní otázku nemínila odpovědět.

Svírala merlin v hrsti. Spojoval ji s tím vzrušujícím světem tam vzadu, za zátočinou, v prastaré budově za kamennou zdí, střeženou sochami antických mudrců.

Karel zvolnil.

Z vozu vystoupil poručík Rago. Černou uniformu měl zapnutou jen napůl. Čepici nechal ve voze. Měl oči rudé nevyspáním, popelavou pleť, bradu zčernalou strništěm vousů. Z druhé strany vystoupil karabiniér ozbrojený beretou. Ten zastoupil vozu cestu.

Karel zastavil a spustil okénko.

„Co mi povíte?“ ptal se Rago.

„Posílá nás Tony.“

„No ovšem, Tony. On vás poslal a vy jste jeli.“

„O co jde, poručíku?“

„Můžete vystoupit?“

„Chci vědět, o co jde.“

„To já taky, signor Mareš, a spoléhám na to, že mi to řeknete.“

Najednou hmátl po klice, prudce otevřel dveře, popadl Karla za paži a vytáhl ho ven. Překvapený Karel se ani nestačil postavit, letěl a přistál na vozovce. Vzápětí mu Rago klečel na zádech, kroutil mu ruce dozadu a spoutal je plastikovou páskou.

To není možné, pomyslela si Veronika.

Dívala se ven na karabiniéra stojícího před vozem. Měl lhostejné oči. I manekýn ve výloze obchodu s konfekcí má živější obličej. Lehce pokynul hlavní té šeredné zbraně. Vystoupila.

„Pane poručíku…“ řekla, a to už sem přibíhali další dva karabiniéři. Popadli Karla pod rameny a postavili ho na nohy. „Chci vědět, o co jde,“ řekl Rago. „To je všechno.“

„Budu si na vás stěžovat!“

„To předpokládám, signora. S tím se počítá. Stejně jako jsme počítali s tím, že budete klást odpor při útěku z místa činu.“

„Co to povídáte za nesmysly?“

Rago sáhl do kapsy a vytáhl fotografii zalisovanou do plastového pouzdra. Poznala ten obličej.

Patřil muži připoutanému k dřevěnému rámu. Muži, který jí umřel v náručí a jehož odmítl porcovat lidský řezník Azzarri, protože je to zdechlina.

2.

Ta ženská mě zatáhla do nejhoršího průseru v životě, opakoval si Karel. Kvůli jejímu angažmá v tuctovém hororu jsem se ocitl v italském kriminálu pro podezření z vraždy.

Zaplavoval ho pocit neskutečna. Jeho autentita se vyděšeně tetelila někde v koutku duše a přihlížela, jak je tělesná schránka vláčena a postrkována, nakládána do skříňáku a odvážena kamsi za účelem zcela neznámým a nepochopitelným.

Tohle se přece nemůže stát! Nejsme někde na Zambezi, kde se pomátne kapitán místní posádky a usmyslí si, že nechá postřílet všechny bělochy v dosahu. Nejsme ani v Peru, ani v Pákistánu. Tam se dějí takové věci. Média jsou toho plná.

Tady jsme ve Florencii, uprostřed Itálie, v Evropě, v srdci starého, unaveného, slušného a někdy až nudně klidného kontinentu.

Karlovi zavázali ti hulváti oči. Pochopil, že ho posadili dozadu toho skříňového auta. Jakpak asi dopadla Veronika? Ta si jistě vykurvila lepší zacházení. V tom jsou ženské nepřekonatelné. Dovedou se vykroutit z každé šlamastiky. V autě to smrdělo cigaretovým kouřem a taky močí a zvratky. Zvedal se mu z té směsice žaludek. Připoutali ho plastikovou páskou ke křeslu, jak odhadoval, připevněnému k podlaze. Nebyla to standardní automobilová sedačka, bylo na otáčivé ose a při každém zhoupnutí se Karel otáčel doleva nebo doprava. Nedovedl odhadnout, jak dlouho automobil jede. Zápasil s vlastními útrobami a snažil se udržet obsah žaludku tam, kam patří.

Ještě štěstí, že jsem nesnídal, pomyslel si. Vyhodil bych to už v té lednici.

Takový nesmysl!

Až se z toho dostanu, udělám všemu rázný konec.

Bude to rozvod bolestný, bulvární noviny si na něm smlsnou. Nevadí. Nedovedl si představit další život s tou hnusnou egoistkou, která ho jenom využívá v cestě za kariérou.

Samozřejmě nemohl tušit, kam jedou. Vůz se pomalu kodrcal po divoce dlážděných vozovkách. Zřejmě se motali někde v okolí Frenesis. Motor neustále skučel ve vyšších otáčkách, řidič jel povětšinou na dvojku, jak Karel odhadoval, nanejvýš na trojku, někdy musel přeřadit na jedničku.

Byl zatčený?

Určitě ne. Také italské právo jistě zná něco jako zadržení. Patrně stanovilo lhůtu, v níž policie musí shromáždit dostatečné množství hodnověrných indicií, které povedou k zatčení se všemi důsledky. Nemají důvod. Leda snad ten incident s tím chlapem na dřevěném rámu. Jenže to mi nikdo nemůže přišít. To byla nějaká hloupost, součást natáčení, rekvizita v reality show\ Žádná policie by nedokázala takový případ otevřít, rozpracovat a uzavřít.

Jenže tohle není policie, uvažoval Karel. Jsou to karabiniéři. Mají zvláštní postavení v soustavě italských bezpečnostních složek. Ovšem zákon platí i pro ně.

Musím se spojit s naší ambasádou. Určitě tam bude nějaký můj čtenář. Seženou mi advokáta. Přece mi Italové nemůžou přišít smrt nějakého chlapa, kterého neznám, nikdy před tím jsem ho neviděl a v podstatě jsem se ho ani nedotkl jediným prstem. Jestli umřel, tak tedy Sekerové v náručí. Podíl na jeho smrti mi musí dokázat oni, ne já jim opak.

Já jim tuhle šikanu osladím, ubezpečoval se.

Pomalu si zvykl na nepohodlné postavení, v němž se ocitl. Zapřel se nohama, levé chodidlo opřel o nějaký výstupek a pravou nohu zaklesl nártem k sloupku křesla, na němž seděl. Přestal se kývat. Také auto už jelo plynuleji než předtím.

Asi mě vezou do centra, do kasáren karabiniérů. Budu žádat telefon. Ještě štěstí, že je teprve dopoledne, na naší ambasádě v Římě určitě někdo bude. Možná je ve Florencii konzulát. Jezdí sem hodně našich turistů. To by bylo dobré, kdyby tu konzulát byl, konzul by mě z toho dostal během půl hodiny.

Ten bude ještě litovat, pan poručík Rago, že mě hodil na zem jako nějakého grázla, pašeráka heroinu nebo pasáka děvek!

Auto se zastavilo.

Karlovi se rozbušilo srdce.

Venku uslyšel hlasy, pak skřípění štěrku pod podrážkami. Rachocení. Někdo otevřel dveře. Auto se zhouplo, jak ten někdo vešel. Světlo udeřilo Karla do očí. Sevřel víčka. Příchozí mu uvolňoval ruce a nohy. Dělal to přesnými úspornými pohyby. Byla to jeho práce, dělal ji denně.

Co neděláš každý den, nemůžeš pořádně umět, vykládal Karel posluchačům Akademie Josefa Škvoreckého.

Otevřel oči. Před ním stál Ragův karabiniér. Pomáhal mu vstát. Položil Karlovi dlaň na temeno, aby se nepraštil, až bude z vozu vycházet.

Přede dveřmi stál Rago s pažemi založenými na prsou.

Karel se rozhlédl.

Vůz stál na dvoře statku, který vypadal jako zmenšenina nebo dokonce snad karikatura hotelu Frenesis. Taky to byla soustava hodně letitých staveb, ovšem bez monumentality, bez věkovité velebnosti. Všechno tu bylo zchátralé. Toskánské prejzy na střeše popraskané, prorostlé bodláčím. Okenice visely na zrezivělých pantech. Oprýskané zdi pomalované sprejem. V koutě hromada odpadků.

Karel se ohlédl. Uslyšel povědomý hluk motoru. Přijížděl jeho subaru, u volantu karabiniér. Vůz byl prázdný. Karabiniér zaparkoval vedle fiatu, vystoupil a podával klíče Ragovi. Ten nic neřekl, jen kývl směrem ke Karlovi. Karabiniér tedy dal klíče Karlovi.

„Jistě jste pochopil, signor Mareš, že nejste ani zatčený, ani zadržený.“

„Takže mohu odjet domů a tam čekat na písemné vysvětlení vaší nehoráznosti.“

„Nemůžete. Venku je nebezpečno. Toto je, dejme tomu, hotelové zařízení.“

„Vypadá to jako squat.“

„I tak občas slouží,“ připustil Rago. „Situace ve městě je mimořádně nebezpečná. Podle mých informací jste celebrita. Spisovatel, je to tak?“

„Ano,“ řekl Karel.

„Počkáte tady, až se do města vrátí pořádek.“

„Nemůžete mě tu držet proti mé vůli.“

„Ale ano, signor Mareš, můžu. Víte, já můžu všechno,“ odpověděl Rago lhostejně. Pokynul a oba karabiniéři se postavili ke Karlovi, každý z jedné strany. Bylo mu jasné, že ho donutí k chůzi, raději tedy vykročil sám. Odvedli ho do levého křídla této podivné stavby. Než vstoupil do páchnoucí chodby, naposledy se rozhlédl. Kdepak je Veronika?

Ta z toho asi vyklouzla, pomyslil si. Přesně, jak jsem předpokládal.

Karabiniéři ho provedli chodbou, pak mu pomohli do strmých schodů a uvedli ho do malé místnosti se zamřížovaným oknem, které vedlo do miniaturního dvorku zakončeného polorozpadlou mokvavou zdí. Páchlo to tu močí a plísní. S místností, v níž se povalovaly zbytky jakéhosi nábytku, sousedila komůrka s tureckým záchodem a rezavým vodovodním kohoutkem. Jeden z policistů nechal na stole igelitový pytlík, uvnitř byly tři dalamánky a masová konzerva.

„Co má tohle být? Pusťte mě! Nemáte právo mě tu držet. Budu si na vás stěžovat!“ křičel Karel.

Ignorovali ho. Beze slova vyšli a zavřeli za sebou. Všiml si, že dveře jsou opatřeny elektronickým zámkem.

Ještě chvilku slyšel jejich hlasy. Pak nastalo ticho.

Zaposlouchal se do něj.

Tohle bylo divné ticho, jiné, než jaké vládne v lese nebo někde ve skalách. Jsem přece ve městě, jistě někde na jeho kraji. Jak to, že tu chybí to zvukové pozadí statisíců automobilových motorů?

Najednou uslyšel křik a práskání. Byly to výstřely?

Postavil na nohy jednu z překocených židlí, pokusil se ji bez velkého úspěchu očistit a sedl si.

Ten chlap Rago ví, že nejsem jen tak řadový turista, přemýšlel Karel. Třeba je venku opravdu nějaká mimořádná situace a zdejší policie nemá zas tak moc prostředků, jak V.I.P. hosty chránit. Tak musela vzít zavděk opuštěným squatem.

Proč ale tu není Veronika? Ne snad, že by po ní toužil. Svým nesmyslným hysterickým výstupem to všechno zavinila. Vzala kudlu na McCartneyho, ta ženská to opravdu nemá v hlavě v pořádku. Myslí si, že si může všechno dovolit. Sobecká, sebestředná, uzurpátorská hysterka. Umělecky mě ničí. Sedí mi na krku jako upír, uvažoval Karel.

Ano, ocitli jsme se v mezní situaci. Zatáhla mě do nějakého idiotského natáčení reality show. Poznej sebe sama, pochop vlastní autentitu!

Podařilo se mi pochopit hlavně její autentitu, hnusnou a zničující.

Jestli všechno dobře dopadne, tak už ji nikdy neuvidím, řekl si.

Karel si krátil čas přecházením po místnosti. Chvilkami se zastavoval u okna a podle zvuků se snažil odhadnout, co se venku děje. Čas se nesnesitelně vlekl. Snědl dalamánky a masovou konzervu a podařilo se mu usnout. Netušil, jak dlouho spal, v nepohodlné pozici, sedě na židli. Napadlo ho, že o něm vlastně nikdo neví, jen Rago a ti jeho poskokové. Jsou to karabiniéři, v podstatě vojáci. Třeba je velitelství poslalo někam jinam. Třeba se už nikdy nevrátí.

Hergot, musím se odsud dostat! Nebezpečí? Možná. Ale přece tady neshnij u.

Ukázalo se, že jak mříž, tak dveře jsou mnohem pevnější, než vypadají. Marně se Karel snažil šroubovákem svého swiss army knife vrtat do malty upevňující mříž. Šroubováček neposloužil ani jako páčidlo. Bolestivá rána v dlani, to byl jediný zřetelný výsledek jeho snah.

Chvilkami zuřil a kopal do dveří. Mlátil do nich a řval. Následovaly chvíle tupé odevzdanosti. Vrtat do ocelové desky elektronického zámku nemělo smysl.

Tak se táhl celý den. Nastala chladná noc. Hluk byl teď zřetelnější, snad ten studený vzduch lépe nesl hulákání davu a práskání výstřelů.

Snad to jsou gumové projektily, napadlo Karla.

Měl hlad. Žízeň zaháněl nechutnou vodou, odkapávající z rezavého kohoutku.

Dostanu úplavici nebo snad tyfus, přemýšlel. Jak dlouho se asi umírá na tyfus?

Byla mu čím dál větší zima. Propadal se do stavu beznadějné sklíčenosti. Cítil, jak je špinavý. Svůj pach necítil, nicméně mu bylo jasné, že má daleko do ideálu voňavého gentlemana.

Celebrita, to jsem pěkná celebrita.

Uprostřed noci vtrhl do místnosti Rago.

Karel právě klimbal a chvilku mu trvalo, než se vzpamatoval.

„Co… co…“ brebentil.

Rago smetl ze stolu zbytky Karlovy hostiny, prázdnou plechovku a roztržený igelitový pytlík, který posloužil jako prostírání. Na stůl pak položil notebook a akumulátorovou lampu. Rozsvítil ji tak, aby se proud jejího světla odrážel od stropu. Místnost zaplavila rozbitá, jakoby špinavá záře.

„Takže, signor Mareš, teď vyložíme karty na stůl, co říkáte?“

„Budu si na vás stěžovat,“ řekl Karel. Mluvilo se mu těžce. Měl pocit, že mu otekl jazyk a že mu vězí v ústech jako dřevěný kolík.

Rago otevřel notebook a chvilkami zběžně přejížděl konečky prstů po jeho klávesách. Karel viděl, jak se mu na obličeji míhají barevné odlesky. Poručík se chvilku díval na displej a pak prudkým pohybem notebook otočil displejem ke Karlovi.

Na ploše běželo video.

Karel znovu uviděl dřevěný rám s podstavcem a na něm nahého muže připoutaného plastikovými páskami. Uviděl i sebe sama a po chvilce se spatřil znovu ve společnosti Veroniky. Veronika měla v ruce švýcarák, on jeho pilník, který se tak zoufale neosvědčil jako prostředek útěku z vězení. Obraz byl ne zcela zřetelný. Kamera je snímala zezadu, takže nebylo přesně patrné, co se svým pilníkem a nožem dělají. Do záběru se dostala uvolněná ruka toho muže. Zoufale mávala ve vzduchu, pak objala Veroniku.

Rago natáhl ruku a obraz zastavil.

„V tuhle chvíli jste ho zabili, je to tak?“

„Vy jste se zbláznil. Tohle je přece podvrh, je to záběr z Tarantinovy reality show…“

Rago na to neřekl nic, znovu obrátil notebook k sobě, chvilku na něm pracoval a znovu ho otočil ke Karlovi.

I tuhle scénu Karel poznával.

Lednice, v ní mrtvoly pověšené za nohy hlavou dolů.

Tentokrát záběr snímala kamera v čísi ruce, možná to bylo video pořízené mobilem.

Kameraman snímal mrtvé tváře těch lidí. Na jedné se zastavil.

Byl to obličej muže z rámu.

„Taky reality show?“

„No určitě, samozřejmě…“

„Znáte to prostředí?“

„Tu lednici?“

„Ano.“

„Je to součást reality show.“

„Vy jste tam byl. Uvnitř. Mezi těmi těly.“

„Jsou plastová,“ drkotal Karel zuby.

„Byl jste tam a dotýkal jste se jich. Signor Mareš, toto dosvědčí můj člověk. Vzal vás tam Tony. Ten vám lednici na skladování mrtvol ukázal.“

„Tony je herec…“

„Tony je můj agent, detektiv. Policista. Máte možnost se z toho dostat. Nabízím vám, abyste vystoupil jako korunní svědek. Pomůžete usvědčit organizaci zvlášť odporných zvrhlíků z řad světoznámých celebrit. Joanne Rowlingová, Madonna…“

„Pane poručíku, nebuďte směšný! To jsou herečky, ty jenom vystupují jako Rowlingová a Madonna! Vystupují v reality show Quentina Tarantina…“

„Chcete vidět otisky prstů? Vzorky DNA? Signor Mareš, můj Tony patří do skupiny špičkových detektivů. Organizovaný zločin je metla Itálie, jak jistě víte. Ovšem tohle je spiknutí sahající do nejvyšších míst.“

Karel poslouchal Raga a zdálo se mu, že poručíkův hlas se ozývá z dálky, jako by přicházel skrz těžký závěs. Samet nasycený prachem. Pach myšiny. Cosi temného, prastarého…

Možná zešílím, zajiskřilo Karlovi v mozku.

Zadíval se na spodní okraj displeje Ragova notebooku.

Stříbrně tam svítilo jméno výrobce.

Mobilia.

„Já o tom moc nevím,“ řekl Karel velmi opatrně. „Moji ženu angažoval Tarantino do jeho show podle scénáře Dana Browna…“

„Další členové skupiny,“ přikývl Rago. Karel zavrtěl hlavou.

„Není to žádná skupina. Je to výrobní štáb, jsou to herci, jsou to…“ Rago ho přerušil netrpělivým mávnutím ruky. „Mluvme o vraždě.“

„O jaké vraždě?“

„Juan Viellaris, to je jméno toho člověka. Nejsem si jistý, zdali jste ho zabili vy dva, vy a vaše paní,“ řekl Rago. „To prověříme, až zajistíme tělo. Jsem si jistý, že jste nepožili.“

„Jak, nepožili?“

„Ze jste se nezúčastnili rituální hostiny. Vím, že jste se zúčastnili jedné večeře v hotelu Frenesis. Tam nedošlo k požití. Tony vám poslal vzkaz, že jídlo je čisté, že nepochází ze zločinu.“

Karel si připomněl SMS zprávu na tom merlinu.

JEZTE BEZ OBAV. MASO JE BEZPEČNÉ.

„Tony…“ vydechl Karel.

„Tohle jsou všechno podružné věci. Zní to cynicky, ale mně na jednom Viellarisovi nesejde. Spíš si myslím, že jste ho nezabili, pokud vás to zajímá. Ale i kdyby, jak říkám, nesejde na tom. Potřebuju vás jako korunního svědka. Stačí, abyste vypověděl, co jste viděl.“

„A co Veronika? Kde je?“

Chvilka mlčení.

„Nebudu na vás zkoušet obvyklé triky. Vaše žena nespolupracuje. Odmítla svědčit.“ Řekl ta slova stroze, bez emoce. „To jsem si mohl myslet.“

„Jaké jsou vaše vztahy?“

„Můj vztah k ženě?“

„A naopak.“

„Myslím, že dobré,“ řekl Karel váhavě. „Proč se ptáte? To snad nemá nic společného…“

„Zjistil jsem si o vás základní fakta, signor Mareš. Bylo mi divné, jak jste se do té skupiny dostal. Mohu vám říci svoji hypotézu?“

„Jistě.“

„Nechal jste se do toho vaší ženou vmanipulovat. Pokud vím, ona s těmi lidmi vešla do styku už v Praze. Kontaktoval ji pan Depp, pokud jsou mé informace přesné.“

„Myslím že ano.“

„Mluvila s vámi o panu Deppovi?“

„Ne. Nikdy.“

„Řekla vám, že je tu příležitost dostat se mezi největší hvězdy, mezi světové celebrity?“ Karel zavrtěl hlavou. „Cesta do Florencie. Byl to váš nápad?“

„Ne. Nějak to vyplynulo z rozhovoru. Do hotelu Frenesis nás dovedl GPS v tom přístroji merlin.“

„Ano, merlin. Všechny osoby spojené s případem Celebrity jsou vybavené přístrojem merlin. Jeden exemplář zajistil i Tony, proto s vámi mohl komunikovat. Byl s vámi celou dobu ve spojení. Kde máte svůj merlin?“

„Má ho u sebe Veronika.“

„Tak,“ řekl spokojeně Rago. „Signora Sekera. Je pravda, že Sekera znamená ve vašem jazyce nástroj, který slouží k sekání?“

„Ano. Je to u nás celkem běžné jméno.“

‚Accetta,“ řekl Rago měkkou italštinou. „To je zvláštní… Neznám u nás nikoho, kdo by se jmenoval Accetta. Jak se někdo může jmenovat podle nástroje, kterým se sekaly lidské hlavy?“

„Taky se jím štípe dříví.“

Rago se zasmál.

„Máte pravdu. Teď ale vážně. Signor Mareš, jsem opravdu přesvědčený, že jste byl do té situace vmanipulovaný svou ženou. Budu zcela upřímný. Moje nabídka platí. Chci vás jako korunního svědka. Je mi ale jasné, že budete mít problém se svědectvím proti vaší ženě. Je to osoba blízká, máte právo nevypovídat. Nicméně i kdybyste proti ní nevypovídal, asi by se do případu nepříjemně namočila. Nabízím vám, že ji z toho dostaneme. Já a moji spolupracovníci.“

Karel chvilku mlčel.

Pak řekl: „To není třeba.“

Do ticha se ozývalo ječení policejních sirén.

„Kdy mě pustíte?“

„Nejste zavřený,“ řekl Rago. „Chápu, že ve výsledku je to skoro jedno. Podstatné ale je, že tu jste v bezpečí.“

„Já nepotřebuju ochranu před nějakými výtržníky!“

„Zbláznil jste se?“ Rago se posupně zasmál, jako by se divil, že někdo může mít tak bizarní nápady. „Před výtržníky? Ti by vám nic neudělali. Já vás chráním před nimi!“

Kývl bradou kamsi do neurčita. Vstal a vzal si věci.

„Jak dlouho tu budu?“

„Čtyřiadvacet hodin. Nejdéle. Slibuji.“

„Čtyřiadvacet hodin? V téhle díře?“

„V hrobě je to horší, signor Mareš. Ale i v hrobě je víc místa a je to tam tudíž pohodlnější než v něčím žaludku.“

Po těch slovech zamířil ke dveřím. Elektronický zámek zaševelil. Rago otevřel a vyšel.

Ragova návštěva Karla uklidnila i rozhodila.

Nejsem zapomenutý. Není to tak, že by Raga odveleli a mě tu nechali. Dokonce mě potřebují. Čtyřiadvacet hodin? To se dá vydržet.

Vyděsila ho podstata Ragova sdělení.

Znamenalo to, že Brownova fabule popisovala pravdu?

Karel měl i jiné vysvětlení.

Ragovi prostě přeskočilo. Říká, že v hotelu Frenesis bydlí Rowlingová s Madonnou. Vždyť to jsou jen dvojnice, mizerné herečky. Veronika, ať je jakákoli, není hloupá a nezkušená. Prokoukla je na první pohled. Nicholson je pravý a ten Depp taky. O Paulu McCartneym se dalo pochybovat.

O všem se dá pochybovat, uvědomil si.

Co když Rago vyvolá k životu obrovskou kauzu na základě nesmyslu, na základě chatrné povídačky nějakého Browna. Důkazy se dají zmanipulovat. Svědectví lze ovlivnit. Z fikce se vykřísne jiskra reality a ta zažehne plamen. Stačí, aby někdo měl zájem na tom, aby se to stalo. Pak se to stane…

Kde zůstala autentita? Jak ji rozpoznám od fikce? Záleží na nějakém Ragovi, mizerném policajtovi, co jsem a co se mnou bude?

Padla na něho únava. Postavil čtyři židle vedle sebe a na ně položil navlhlé hadry, které vytahal z trosek nábytku povalujících se v koutě. Na tenhle pelech ulehl.

Čtyřiadvacet hodin.

Kéž bych usnul na tu dobu a probudil se, až bude po všem! Uondán marnými úvahami zabředal do bažin zmatených představ, až na něho padl spánek. Když se probudil, byla už tma.

Ucítil štiplavý pach. Snažil se uvědomit si, zdali zápach už byl ve vzduchu, nebo jestli je to nějaká novinka. Kouř.

Někdo někde něco pálí. Procitl.

Setřásl ze sebe ospalost.

Někdo pálil hadry a plast, smrdělo to příšerně. Možná i dřevo hořelo.

Najedou uviděl v okně červenou záři. Někdo něco pálí venku na dvoře. Proč teď, v noci?

Pak ho napadlo, že chytla celá tahle barabizna. Je to někdejší squat. Co když se ti revolucionáři vrátili, a když viděli, že z jejich squatu udělala policie konspirační základnu, hodili pár Molotovových koktejlů na střechu?

Záře sílila. Uslyšel hukot plamenů.

V první minutě se požár dá uhasit sklenicí vody, v druhé jediným kbelíkem.

V třetí přestává všechna sranda, připomněl si, co slyšel od kamaráda Hrachovce, dobrovolného hasiče v obci Zvole.

Absurdní… Já tu možná uhořím a vzpomínám při tom na kamaráda Hrachovce.

Přistavil židli pod okno, vylezl na ni a křičel:

„Pomoc! Jsem tady zavřený! Slyší mě někdo?“

Hukot sílil. Uslyšel rachot zhroucené dřevěné konstrukce. Zřejmě se propadl prohořelý krov.

V místnosti začalo být horko. Oknem vnikalo čím dál víc kouře. Karel se rozkašlal.

Možná že bych si měl lehnout na zem, napadlo ho. U země je studenější vzduch. Třeba tam…

Třeba tam déle vydržím a uhořím až o několik minut později.

Seskočil ze židle a vrhl se ke dveřím. Bušil do nich a kopal.

„Pomoc! Vytáhněte mě ven!“

Když se otočil k oknu, viděl pruh rudého světla. V něm se zmítaly kotouče dýmu a vytvářely pitvorné tváře. Připomněl si Tarantinovy virtuální obrazovky, ty taky visely ve vzduchu, skutečné neskutečné, hmotné nehmotné, reálné nereálné.

Není to opravdový kouř a opravdové světlo požáru. Jen se mi to zdá. Tu představu někdo vytváří v mém mozku. Dan Brown napsal scénář, Tarantino to režíruje, šikovná slečna Simona zařídila pyrotechniku. Nebo psychotechniku. Přímé působení do nitra mozku. Copak neříkali, že jde o emoce, že je dovedou snímat?

Pak je dokážou i vyvolávat.

Horko začínalo být nesnesitelné.

Jestli je to fikce, pak tedy je hodně přesvědčivá.

„Pomoc! Pusťte mě! Já… já tu uhořím!“

Třeba si pro mě přišli, napadlo ho. No a zapálili budovu, aby mě měli pečeného.

Jsou to vzdělaní a ušlechtilí lidé. Přece by mě nesnědli v syrovém stavu?

Leda by si ze mě chtěli udělat lidské suši. Pod silou žáru puklo zdivo a mříž vypadla na podlahu. Jsem volný, okovy praskly, mříže se vysypaly, blesklo mu hlavou. Loktem si chránil tvář před sílícím žárem a propadl se do hysterického smíchu. „Jsem volný… jsem volný…“

Zapotácel se. Mávl rukou, aby se opřel o dveře. Hrábl do prázdna a byl by upadl, kdyby ho nezachytily něčí ruce. Prudce se otočil. V záři požáru spatřil Veroniku.

„Co tu vyvádíš?“ řekla mu. „Dělej, hoď sebou. Musíme vypadnout.“

„Kde jsi se tu…“ zablábolil.

Popadla ho za ruku a vyvlekla na chodbu, kde byl, chvála bohu, chladný vzduch bez kouře.

3.

„Poznáváte toho člověka?“ zeptal se Rago Veroniky. Hluboce se nadechla.

Viděla jsem ho dvakrát. I kdybych sto let žila, nemohla bych na ten obličej zapomenout. Vzhlédla.

Rago z ní nespouštěl oči.

Dva karabiniéři odváděli Karla k zadní části skříňového fiatu. „Co mu to děláte? Jakým právem…“

„Právem policie, signora Sekera. Právem lidí, kteří vyšetřují vražedné spiknutí.“

Mluví jako kniha. Jako kdyby odříkával scénář Dana Browna.

Vztáhl ruku, aby jí vzal fotografii.

„Nikdy jste ho neviděla, předpokládám.“

Nechala si fotku vzít.

Vtom ji něco napadlo.

„Počkejte, půjčte mi to.“

Vrátil jí plastikové pouzdro. Dlouho na fotku hleděla. „Mám dojem,“ řekla, „že je to Viellaris. Myslím, že se jmenuje Juan, ano, Juan Viellaris.“

„Setkala jste se s ním?“

Rago se nechal vyvést z míry. Odpověď ho překvapila. Podařilo se jí zasmát.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „On je to herec, víte? Argentinský herec. Dabovala jsem film, ve kterém hrál hlavní roli. V Argentině je hodně známý. Tady v Evropě ne. Nebo… jenom maličko. Argentinské filmy se do kin nedostanou. Můžete je vidět v televizi, dejme tomu ve dvě ráno.“

Vrátila mu fotku.

„Určitě je to Juan Viellaris.“

To jsem ti to dala, chlapečku.

Byla se sebou velice spokojená. Film s Viellarisem dabovala někdy před dvěma, možná třemi roky. Kolik takových filmů viděla od té doby! Většinou se nedozvěděla jména herců v dabovaných filmech. Tohle byla náhoda. Někdo se o tom Viellarisovi zmínil venku, u automatu na kafe. Ze je hodně dobrej a že má smůlu, že se nedostal do Ameriky. V Argentině zůstane zahrabaný, jako by byl metr osmdesát pod zemí.

V rakvi.

Stáhli ho do Frenesis z Argentiny, jako mě stáhli z Prahy, táhlo jí hlavou. Žádné štěstí neudělal. Skončil na rámu a čekal, až ho Azzarri podřízne.

Proč tak dopadl? Udělal nějakou chybu?

Vrátila Ragovi fotku.

„Proč ho hledáte? Udělal něco?“

Tohle jsem řekla špatně, uvědomila si vzápětí. Však taky Rago trochu přimhouřil oči. Málokdo by si toho všiml. Mikroskopickou hru s očima dovede na jevišti Karel Bednář. Ono to není vidět ani z druhé řady, ale nějak se to pozná i v poslední řadě na balkoně.

„Ne, neudělal nic. Jen mě napadlo, jestli jste ho nepotkala ve Frenesis.“

„Nepotkala. Proč jste sebrali pana Mareše?“

„Máme rozkaz vám zajistit bezpečnost,“ řekl jí Rago. „Odjedeme teď na chráněné místo. Souhlasíte?“

„Co když ne?“

„Pak budu muset trvat na svém. Máme své rozkazy.“

„Takže jste mě taky sebrali.“

„Není to zadržení. Je to ochrana, signora Sekera. Z Florencie se stalo nebezpečné město. Vy a pan Mareš jste významní návštěvníci. Florencie a Itálie jako taková si nemůže dovolit, aby se vám tu něco stalo. Jste celebrita, signora Sekera. To je víc než VIP.“

„Kde je to bezpečné místo?“

„Mohu k vám do auta?“

„Je to Karlovo auto. Asi by měl námitky, že se v jeho voze veze člověk, který se k němu hrubě zachoval.“

„Pojedeme společně. Za tím fiatem,“ řekl Rago, otevřel dveře subaru, a když Veronika usedla za volant, zavřel za ní. Pak si sedl na sedadlo spolujezdce.

Chová se slušně. Karel si vysloužil hrubé zacházení. Dobrá lekce pro Pana Pozéra. Bohužel přišla pozdě. Toho člověka už nikdo nepředělá. Chová se slušně a snaží se mě vlákat do pasti. Je opatrný. Nesmím udělat chybu.

Viellaris!

Je to hra na smrt, to, co vymyslel Brown. Nejtvrdší reality show současnosti. Argentinská superhvězda shořela. Já budu lepší.

Budu? Vždyť jsem z toho vypadla, pomyslela si a peříčka smutku ji polechtala v žaludku. Možná jsem nevypadla.

Jestli je to opravdová reality show, tak z ní nejde vypadnout. Copak se dá vypadnout z reality? A jaký je rozdíl mezi realitou a reality show?

Rozdílů je hodně. Mimo jiné, že se na reality show někdo dívá.

„Máme důvod si myslet, že se panu Viellarisovi něco stalo,“ začal Rago, když se rozjeli za fiatem.

„Skutečně? Byla by ho škoda. Je to výborný herec.“

„No a máme důvod se obávat, že něco podobného by se mohlo stát i vám, signora Sekera.“

„Co by to mělo být?“

„Smrt.“

„Nerozumím vám.“

„Násilná smrt. Možná dokonce velmi bolestná smrt. Co si myslíte o mučení?“

„Na to jste specialista vy, pane policisto,“ ušklíbla se. „Viděla jsem, jak jste zacházel s Karlem. Nemyslete si, že jsem na to zapomněla a že si na vás nebudeme stěžovat jen proto, že se teď mimořádně chováte slušně.“

„Jsou různé druhy působení fyzické bolesti. Některé mají důvody sexuální.“

„Sado-maso praktiky?“

„Taky. Nebo vyslovené úchylky. Pak existuje oblast tortury rituální. No a v neposlední řadě tortura konspirační.“

„Víte, pane poručíku,“ řekla Veronika, „nemohl byste mluvit o něčem jiném? Tohle téma mi nedělá potěšení.“

„Já ale tu nejsem proto, abych vás těšil.“

„Proč tu jste?“

„Abych vás přivedl k rozumu, signora Mareš.“

„Věříte, že takových odvážlivců už bylo hodně? A vidíte, nějak se jim to nepovedlo. Ve věci rozumnosti jsem beznadějný případ.“

„Nerad bych, abyste skončila jako pan Viellaris.“

„Vy jste mi ale neřekl, co se s ním stalo.“

„Nevíme to přesně.“

„Proč se tedy bojíte, aby se něco podobného nestalo mně? Pane poručíku, já mám dojem, že toho moc nevíte. A děláte kolem sebe mlhu. My jsme s Karlem byli na odjezdu z hotelu Frenesis. Ve Florencii jsme na dovolené. Chceme si tu prohlédnout památky, podívat se do galerie Uffizi na Botticelliho Primaveru… Byl jste v Uffizi?“

„Nebyl.“

„A v paláci Pitti taky ne?“

„Jednou, jako kluk, se školou. Vyvedli mě, protože jsme na sebe s Carlem prskali trubičkou z propisky rýži.“

„No vidíte. Teď tady se mnou marníte čas a mohl byste si tam zaskočit. Ale Uffizi je zajímavější. Já vím, je těžká doba, máte ve městě výtržnosti. Tak třeba jindy, až se to usadí?“

„S vámi tedy není rozumná řeč,“ podotkl Rago.

„Potíž je v tom, že v policejním slovníku znamená rozumná řeč nějakou podlost. Ve Frenesis jsem potkala několik lidí, které znám z Prahy, z natáčení. Natáčejí tam program pro televizi. Já v tom nemám angažmá. Co jiného, rozumnějšího, vám k tomu mám říct?“

Sledovala modrého fiata, jak se proplétá stále užšími uličkami a kývá se na dlažbě čím dál hrbolatější. Třebaže byl subáč o mnoho užší než fiat karabiniérů, řízení jí nedělalo v tomhle koutě města žádné potěšení.

Raga měla prokouknutého. Policista? Prostě chlap jako každý jiný. Vyvedený z konceptu, když mu ženská neskočí na vějičku. Myslel si, že mě tím Viellarisem vyvede z míry. Tak to se tedy splet.

Ulevilo se jí, když fiat zastavil před vraty jakéhosi zbídačelého statku. Kupodivu se vrata otevírala automaticky, motorovým ovladačem. Vjela za fiatem na dvůr vysypaný štěrkem. S Ragem vystoupila.

Bylo jí nedobře, když se dívala, jak karabiniéři vedou Karla s páskou přes oči. Měla na něho vztek, že všechno zkazil, ale přece jenom to byl její muž.

Ne všechno, co jsme spolu zažili, bylo hnusné, přemýšlela.

Měla bych na něj zavolat.

Rago se na ni díval.

Musím být opatrná, rozhodla se.

„Počkáte tady, dokud se situace ve městě neuklidní. Nejste zadrženi, opakuji, nejste zadrženi.“

„Pan Mareš je svázaný a má pásku přes oči. Nevypadá, jak si představuji svobodného člověka.“

„Napadl hlídku. To nebylo moudré. U nás máme na takové násilí přísné tresty. Vzhledem k mimořádnosti situace to ale budeme tolerovat. Ostatně, jste oba celebrity.“

Rago zavedl Veroniku do jednoho z domů postavených do čtverce.

Na konci vlhké páchnoucí chodbičky bylo strmé schodiště, vlevo pak uviděla dveře. Vedly do skoro čisté a skoro suché a skoro nepáchnoucí místnosti. Jediné okno, samozřejmě důkladně zamřížované, vedlo na dvůr. Úzké dveře vedly do předsíňky, vlevo byla koupelna se záchodem a vpravo kuchyňka. V lednici bylo skoro dostatečné množství skoro čerstvých potravin.

Tady se dá vydržet. Skoro, usoudila Veronika.

Rago se s ní rozloučil a zavřel za ní dveře. Všimla si, že mají elektronický zámek.

Tahle na pohled zbídačelá budova pomalovaná divokými graffiti zřejmě sloužila policii jako konspirační byt.

Umyla se. Ráda by se převlékla, jenže taška s prádlem zůstala v autě. Viděla na ně oknem a taky viděla Raga. Stál u auta a rozmlouval se svými lidmi. Mohla na něho zavolat, aby jí tašku přinesl.

Nechtěla mu být vděčná.

Za nic.

Takže Viellaris, uvažovala, když si opláchla obličej a umyla si ruce. Našla dózu s kávou a uvařila si na propanbutanovém kempovacím vařiči turka. Žádný kaskadér, který nešťastnou náhodou přišel o život.

Argentinská hvězda, určená k rozporcování.

Jakou chybu mohl Viellaris udělat?

Uvažovala o sobě a o svém počínání během těch hodin, kdy byla ve Frenesis. Vždyť to byla jedna chyba za druhou, počínaje jekotem v recepci a konče tou trapnou scénou s Paulem a Azzarriho vykosťovacím nožem. Mohl ten argentinský chudák udělat něco horšího? Proč jeho přivázali k rámu, kdežto ji pustili?

Možná, že to udělali, protože tam nebyla sama, napadlo ji. Třeba nechtěli, aby Karel do věci viděl.

Nesmysl, usoudila. Kdyby jim Karel vadil, zbavili by se ho. Natáhli by mě do věci samotnou. Buď jak buď, je to kámen na krku a jsem ráda, že jsem se ho zbavila.

Navíc, jenom já s nimi mám něco jako smlouvu.

Mám merlin.

Vytáhla ho z kapsy.

Přístroj byl temný, bez života. Přejela konečky prstů po jeho kovových tlačítkách. Rozmanité ikony teď defilovaly po matné ploše displeje. Tady je to. DOKUMENTY a tady APLIKACE.

Smluvní ujednání

Tato smlouva je interní ujednání mezi společností Mobilia Entertainment® a držitelem meziplochy Merlin® paní Veronikou Sekera. Smluvní vztah v rovině předběžného zájmu nastal převzetím meziplochy Merlin® paní Veronikou Sekera dne 15. března 2009. Stav smlouvy: neaktivována.

Aktivace nastává otevřením aplikace Smluvní ujednání. Otevřít ANO-NE.

Nemám s nimi nic společného, uvědomila si. Jsem z toho venku. Zajímá se o ně policie. Rago ví o Viellarisovi. Nic konkrétního určitě nemá v ruce, opírá se jenom o podezření. Čekal, že mě ta fotka dostane do kolen. Stačilo by, abych ho zavolala a řekla mu, pane poručíku, mně se zdá, že jsem toho Viellarise v hotelu přece jen někde viděla. Jistě potřebuje svědka. Ti lidé drží při sobě a jeden proti druhému svědčit nebudou. S tím Rago počítá.

Smlouva není aktivována, četla na displeji.

A pak taky „otevřít ANO – NE“.

Volila první možnost.

Nestalo se nic.

Ušklíbla se.

Přece jenom jsem hloupá. Asi toho od nich čekám moc. Na obrazovce se objeví Tarantino s kyticí bílých růží a spustí kapela, přichází signora Sekera a stává se členem… společenství. Tak tomu říkali. Společenství.

Nestalo se nic.

Nebo snad ano? Na displeji stálo: Smluvní ujednání

Tato smlouva je interní ujednání mezi společností Mobilia Entertainment® a držitelem meziplochy Merlin® paní Veronikou Sekera. Smluvní vztah v rovině předběžného zájmu nastal převzetím meziplochy Merlin® paní Veronikou Sekera dne 15. března 2009.

Stav smlouvy: aktivována.

Dezaktivace nastává novým otevřením aplikace Smluvní ujednání.

Otevřít ANO-NE.

Jen tak ze všetečnosti volila ANO.

Na displeji se objevilo:

Z reality nelze odejít.

Stála tu zkoprnělá uprostřed místnosti a zírala na nápis na displeji. Oknem zaslechla hluk kroků na hrubém štěrku. Ohlédla se a spatřila Raga. Rázně kráčel k jejím dveřím. Rychle se kolem sebe rozhlédla a položila merlin na poličku.

„Takže, signora Sekera, vy si se mnou hrajete.“

„Na to bych ani neměla chuť, signor Rago.“

„Nechte si ty legrácky. Sledujeme váš mobil. Před chvilkou jste přešla na šifrovaný režim.“

„Nevím, o čem mluvíte,“ odpověděla po pravdě.

Rago jen zavrtěl hlavou a jak stál ve dveřích, mávl někam dozadu a po chvilce přiběhl karabiniér s nějakým přístrojem v ruce. Rago mu gestem naznačil, aby to tu prohledal.

Veronika pohlédla na poličku.

Merlin tam nebyl.

Je to přístroj, který dovede mizet, blesklo jí hlavou. Ztratil se jí z kapsy a objevil se v sousedním hotelovém pokoji. Teď zmizel znovu.

Zázrak? Ne. Technologie jednadvacátého století. Vzpomněla si na komentáře, které četla k televiznímu seriálu o vědě a technice. Neviditelnost přestala být pohádkový motiv. Potřebují ji vojáci, a ti když něco potřebují, získají to.

Třeba tak, že jim to vyrobí firma Mobilia.

Bylo jí do smíchu.

Je to hra na kočku a na myš, uvědomila si, a já jsem na straně kočky. Tihle chasníci, kteří si spodky mění každé tři dny, nemají šanci. Proti nim stojí síly, o jakých nemají tušení.

Mají proti sobě lidi, kteří si můžou dovolit všechno.

„Nemám žádný mobil,“ řekla mu drze.

Vešel ještě jeden karabiniér a všichni tři se dali do práce. Obrátili pokoj doslova vzhůru nohama. Přirozeně že nevynechali ani tu poličku, kam Veronika merlin položila.

Nenašli nic.

„Já vám to říkala, poručíku,“ smála se Veronika. „Nemám žádný mobil.“

Přísně stiskl rty a dal svým lidem pokyn, aby vyšli ven.

„Signora Sekera,“ řekl jí. „Ještě je čas. Jste v tom zatím jenom po kotníky. Možná po kolena. Až budete ponořená celá…“

„Tak vylezu a poprosím vás, abyste mi ručníkem utřel záda,“ řekla mu Veronika. „Ještě mi něco povíte, pane poručíku?“

Vyrazil ze sebe hněvivé „hm“ a vyšel z pokoje. Elektronický zámek se mlaskavě uzamkl.

Ohlédla se k poličce. Pomalu k ní šla a osahala ji.

Merlin tam nebyl.

Přišlo jí to divné. Pokud si vzpomínala, princip neviditelnosti měl něco společného s ohybem světelných paprsků. Objekt samozřejmě zůstával hmotný se všemi atributy pevných předmětů. Nezmizel, jenom nebyl vidět, protože paprsky ho obtékaly.

Znejistěla. Kdyby merlin nebyl viditelný, musela by ho nahmatat. Šátrala po poličce, cítila strukturu dřeva. Přitom si byla jistá, že sám merlin nebyl iluze. Měla ho mockrát v ruce, používala ho jako mobil i jako záznamník a gépéesku. Byl to hmotný předmět.

Jenomže občas zmizel.

Napadlo ji, že Rago merlin našel a odnesl.

Jste v tom po kotníky, možná po kolena. Co všechno Rago ví? Vyšetřuje smrt Juana Viellarise? Anebo je pravda to, co říkal Nicholson o společenství lidí vzájemně svázaných společným zločinem?

Přecházela po místnosti a nervózně si klepala pěstí do dlaně. Vyhlížela oknem ven. Na dvoře stál Karlův automobil. Fiat karabiniérů odjel. Odvezl Karla? Zůstal tu nějaký karabiniér?

„Veroniko…“ ozvalo se za ní.

Otočila se.

Před sebou spatřila projekci Johnny Deppa. Byl to stejný druh projekce, jakou s Karlem viděla v jídelně hotelu Frenesis. V podstatě to byl hologram, postava neměla měřítko dospělého člověka a byla poněkud průhledná.

„Ahoj…“ řekla tiše.

„Jsem rád, že jsi aktivovala smlouvu.“

„Jak to víš?“ ujelo jí. No ovšem. Merlin. Také jeho obraz viděla prostřednictvím merlinu, který tu někde je. Usmál se a pokrčil rameny.

„Nechtěla jsem odjet. Jsem profesionál. Neutíkám od práce.“

„Já vím,“ řekl jí.

„Myslíš, že se mnou Quentin dál počítá?“

„Quentin?“ opakoval roztržitě, jako by Quentin Tarantino nestál ani za zmínku, ani za slůvko. „Ten? Jistě. Ano, myslím že jistě. Ale to není podstatné.“

„Co tedy?“

„Abys rozuměla, je nás pár mladých lidí, kteří cítí, že společenství je v krizi.“

„Kdo všechno?“

„Na jménech nezáleží,“ řekl Depp. „Ty znáš lidi z té starší party, která přivedla společenství tam, kde je.“

„Paul McCartneyho?“

„Například,“ přikývl Depp. „Je to stařec. Dotkne se jen sterilních kousků. Rowlingová hlásá veganský kanibalismus.“

„Nerozumím.“

„Požívání zeleniny ve tvaru lidských orgánů,“ ušklíbl se Depp. „Máme tu Inda, který inhaluje duše. Nicholson chlastá, aby zaplašil svědomí. Proboha, jeden pošuk vedle druhého. Odhaduju tě na normální ženskou, která ví, co chce.“

„Myslím, že vím,“ řekla klidně.

Je to tady.

Zabořená po kotníky. Každým jeho slovem se bořím hlouběji. Ze smlouvy se nevyvážu, z reality nejde vystoupit. Společenství je realita.

„Ta stará partaje vlažná,“ řekl Depp. „Vždyť jsi je viděla, jak si hrají na obřad očisty. Ta stará čarodějnice vždycky ztropí scénu a povykuje a dělá skandály, aby ji museli vyvést, a druhá čarodějnice se při tom tetelí blahem na galerii…“

Pochopila, že Depp mluví o Streepové a o Madonně.

„Ani jedna, ani druhá to nemyslí doopravdy. Jenom předstírají. Myslím, že ani jedna, ani druhá nepožily.“

„To snad ne,“ ujelo Veronice.

Nepožily.

Nejedly lidské maso. Vzpamatovala se.

„Počkej… vždyť to jsou jen herečky. Já s tou holkou, co předstírá Madonnu, mluvila. Johnny, ona se jmenuje Kaelyn! A ta chudák Waverly se snaží předstírat Joanne Rowlingovou…“

Deppův obraz byl tichý. Ironický úsměv se tetelil ve vzduchu.

„Každá realita má mnoho vrstev. Některé jsou víc, jiné méně opravdové,“ řekl Depp tiše, když se Veronika odmlčela. „Jsem skutečný? A co ty, Veroniko? Jsi opravdová? To poznáš, jenom když půjdeš čistou cestou. Když požiješ. Doopravdy, ne jenom jako.“

„Jsem toho schopná?“ vyhrkla.

Podívala se k oknu. Třeba má Karel pravdu a je to jenom hra. Zkouška. Nebo představení. „Oni to vědí,“ řekla. „Rago?“

„Ano. Policie ví o Viellarisovi. Ví o tom… zabíjení.“

„Zabíjení? Nemluv tak o čisté cestě. Je to přece obřad, vznešený a starodávný, jako mše svatá.“

„Nepodceňuj Raga! Ve Frenesis má svého člověka, agenta, fízla.“

„Víme o něm. Kontrolujeme ho. Víme, že ukázal tvému muži špižírnu.“

„Nebojíš se ho?“

„Je to chudák policajt,“ usmál se Depp. „Netuší, do jak silné zdi chce tou svou pitomou policejní kotrbou narazit.“

„Může být nebezpečný.“

„Tuhle starost nech nám. Zajímá mě jiná věc. Chceš to táhnout s námi, anebo s nimi?“

„Moc tomu nerozumím.“

„Chceš jako, nebo doopravdy?“

„Jako… máš na mysli Tarantinovu reality show?“

„Ano.“

„Jistě bych dostala tu roli.“

„Máš ji.“

Odpověděl bez váhání, jako by konstatoval něco naprosto přirozeného.

Ráda bys hrála? Vždyť přece hraješ. „Doopravdy je…“

„Realita,“ usmál se Depp. „Víš přece, co předepsal Dan.“ Vybavila si ta slova, jedno po druhém.

V mé story nejde o to, že byste oba požili. Ze oba byste přijímali Tělo Páně. Tak to není. Jeden musí zabít toho druhého a pak ho sníst. Potom se dostane do první ligy. Tak to Brown řekl.

Hluboce se nadechla.

„Dělá ti to pomyšlení špatně?“ ptal se jí vlídně. „Já o tom už přemýšlela.“

„S jakým výsledkem?“

„Nejde to. Nevím, kde Karel je. Rago ho odvezl.“

„Ne,“ přerušil ji Depp. „Mareš je ve stejné budově jako ty, jenom o patro výš. Jeho cela je horší než ta tvoje.“ Bezděky se podívala vzhůru. „Tady je… se mnou?“

„Rozmysli si to. Pokud do toho chceš jít s námi, vrať se do Frenesis a přivez beránka.“ Obětní zvíře.

Mluví o něm jako o beránkovi. Kristepane, vždyť já mám Karla ráda. Co to po mně chce ten chlap? Abych Karla zabila a… Je to třeba jenom hra. Nesmím ji zkazit, nebo z ní vypadnu.

Je to jenom hra.

„Jak ho mám přivézt? Jsem tady zavřená. On taky. Objekt hlídají karabiniéři, jsou všude kolem, tohle je policejní objekt, Johnny, my jsme v base…“

Usmál se.

„Rago netuší, kdo všechno je proti němu. A ty nemáš ponětí, kdo všechno ti bude pomáhat.“ Kývl na ni a zmizel.

Byla vyděšená a zároveň pociťovala jakousi podivnou radost.

Depp s ní mluvil jako rovný s rovným. Dal jí úkol. Mluvil jménem celé skupiny. Zmínil se o mladých lidech. Je jasné, že Paul patří k té opravdu staré generaci. I kdyby to byl spolek zahrádkářů, mladí ho smetou.

Tu roli pořád ještě mám, připomněla si Deppova slova. Ovšem Depp jí přisoudil ještě jinou roli.

Reálnou.

Podívala se ke stropu.

Tam někde přechází po místnosti beránek.

Zafuněla.

Je to jenom hra

Ten se bude divit, Pan Přesný. Ten bude žasnout, až pochopí tu moji autentitu.

Čas plynul a ve Veronice rostla netrpělivost.

Kde je ten Depp? Kde jsou jeho pomocníci?

Čekala, že se na dvoře objeví nějaká limuzína a z ní vystoupí… kdo asi? Hollywoodské hvězdy? Anebo nějací agenti Smithové s identickými tvářemi z jediného kadlubu? Někdo musí přijet a dostat ji odsud. No a taky Karla.

Beránka.

Netrpělivost zvolna přecházela do nervozity a vzteku. Karel to zase všechno kazí.

Depp by ji odsud jistě už dávno dostal. Určitě to vázne na něm, na Marešovi. Jaký nesmysl si vymyslel, s jakou námitkou přišel, vybudoval zase nějakou myšlenkovou konstrukci?

Po několika hodinách byla ve stavu čisté hysterie. Navíc se ze všech stran začaly ozývat hrozivé zvuky. Policejní sirény, práskání výstřelů a granátometů na slzný plyn. Do toho ještě jiné sirény – zřejmě i protistrana začala používat zvukové efekty.

Rychle přicházela noc.

Na dvoře se smráklo, takže subaru skoro splynul s tmou.

Veronika stála právě u okna, už hodně vyděšená, když uviděla světlici či raketu. Vyhoupla se, nakreslila krátký oblouček na temném pozadí nebe a rozprskla se na střeše protějšího stavení.

V záři plamenů Veronika jasně viděla, že z ní vytekla jakási tekutina a ta okamžitě vzplála. Střecha byla rozbitá, nakřáplé prejzy držely pohromadě jen z letitého zvyku. Na mnoha místech byly díry a pod nimi zčernalé dřevo latí.

Krov chytl jak věchet.

Požár se rychle šířil a v minutě bylo protější stavení v jednom plameni. Žár to byl tak silný, že Veronika musela ustoupit od okna.

Teď přiběhnou karabiniéři a vytáhnou mě odsud, zadoufala. Napínala sluch. Slyšela jen hukot ohně a praskání hořícího dřeva a v pozadí zvukovou kulisu pouličních nepokojů.

Žár sílil. V místnosti se už skoro nedalo dýchat. Přeběhla ji a přitiskla se ke zdi vedle okna, tam ještě žár tolik nezasahoval. Na protější stěně se míhal stín mříží.

„Johnny…“ zaječela Veronika. „Nenech mě tu!“

Uhořím.

Celé to slavné společenství nepočítalo s prostým faktem anarchistické revoluce v ulicích Florencie. Jsou to mocní lidé, ovšem největší moc má nakonec tupý rozběsněný dav.

Ten zapálil tohle stavení jaksi mimochodem, asi náhodou. Jedna raketa uletěla a dopadla, kam neměla.

„Johnny!“

Vtom se ozval zvonek telefonu.

V hukotu plamenů ho skoro neslyšela, a když zaznamenala jeho zvuk, napadlo ji, že je to halucinace. Zvonění zesílilo.

Rozhlédla se po místnosti. V rudé záři uviděla na podlaze merlin. Přiskočila k němu. „Jsi to ty, Johnne?“

„Co tam ještě děláš?“ uslyšela jeho hlas. „Hořím,“ odpověděla a usmála se. „Tak je to správné. Pojď hořet jinam.“

„Jak se odsud dostanu?“

„Merlinem si otevřeš zámek.“

„Jenže kolem mě jsou plameny!“

„Dojdi do patra pro Mareše. Spolu odjedete autem, sem, do Frenesis.“

„Co když Karel nebude chtít?“

„Bude chtít, uvidíš,“ řekl Depp. Pak bylo v přístroji ticho.

Veronika přešla ke dveřím a přiložila merlin k elektrickému zámku. Bála se, jestli požár neporušil elektroniku.

Zámek fungoval. Veronika strčila do dveří a vyšla do chodbičky. Dveře se za ní zaklaply. Ocitla se ve tmě. Když se podívala vpravo, uviděla tenkou rudou linku. Pochopila, že tam jsou dveře vedoucí na dvůr.

Na konci chodbičky jsou schody, vzpomněla si.

V hukotu požáru uslyšela Karlův hlas.

„Pomoc! Pusťte mě! Já… já tu uhořím!“

Pan Vyrovnaný ztrácí glanc, pomyslela si.

Nechám ho ještě chvilku dusit ve vlastní šťávě.

Vyšla opatrně nahoru. Nechci si na poslední chvíli zlomit nohu.

Nahmatala plochu dveří.

Ozvalo se nějaké harašení a zazvonění. Pak Karel volal: „Jsem volný… jsem volný…“

Znělo to zblízka. Karel zřejmě stál hned u dveří. Zamávala merlinem a zaslechla ševelení elektrického zámku. Dveře se pootevřely. Rozevřela je dokořán. Karel se potácel na prahu. Lekla se ho, protože jí vyjel rukou proti obličeji. Pochopila, že se právě chtěl zachytit dveří, druhou rukou si bránil obličej před žárem.

Zachytila ho. Otočil se k ní.

„Co tu vyvádíš?“ řekla mu. „Dělej, hoď sebou. Musíme vypadnout.“

„Kde jsi se tu…“ zablábolil.

To je celý on. Chce mít všechno vysvětlené a zařazené do své pojmové soustavy, jak říká.

Vyvlekla ho beze slova na chodbu a pak dál, po schodech dolů. Podařilo se mu nespadnout, chvála bohu.

„Máš klíče?“ zeptala se. „Klíče od auta. Neztratil jsi je, doufám.“

„Ano, jistě, mám je u sebe.“

„Tak jdeme,“ řekla a otevřela dveře na dvůr.

Subaru stálo uprostřed, osvětlené ze všech stran požárem. Karel vytáhl klíče z kapsy. Byl zmatený a vyděšený. Sebrala mu je z ruky a stiskla tlačítko dálkového ovládání.

Směrovky žlutě zablikaly. Podařilo se!

Rozběhla se a Karel pádil za ní. Směřovala ke dveřím řidiče. Gestem mu naznačila, aby auto oběhl.

Doběhla ke dveřím. Klika strašně pálila. Nedbala a škubnutím je otevřela. Cítila pach gumy. Vrazila klíč do zapalování a otočila jím. Dvouapůllitrový přeplňovaný motor okamžitě nastartoval. Karel oběhl vůz. Pokusil se ho otevřít, jenže klika ho pálila.

Nechám tě tu upéct, napadlo ji. To je celý on. Mazánka to pálí.

Jak to říkala babička? Hodného nepálí, neřáda ať.

Otevřela mu. Vklouzl dovnitř. Zařadila jedničku a rozjela se k zavřené bráně.

Zapnul větrák.

No ovšem, větrák… Dovnitř vnikl kouř. Veronika okamžitě větrák vypnula a v následující vteřině přepnula na vnitřní cirkulaci vzduchu. Vůz už se ocitl u hořící brány.

Teď, pomyslila si.

„Ne!“ zařval Karel.

Hořící brána se vyvalila. Trosky vztekle bušily do spodku. Auto se zahoupalo a jedno kolo se ocitlo ve vzduchu. Cuklo to. Systém VDC zabraňující protáčení kol zasáhl a kolo zablokoval. Karel ani neví, že ho v autě má, blesklo jí hlavou. Škoda takového auta pro chlapa jako je on. Zařadila zpátečku, pořádně to křachlo, ale podařilo se. Pak zase jednička a plný plyn.

Rána.

Auto vyrazilo kupředu.

Reflektory auta prorážely do clony dýmu ostré kužely. Na vozovce dlážděné žulovými kostkami se válely trosky nábytku, hadry, rozbité nádoby. Po sto metrech jim zahradili cestu nějací lidé. Drželi v rukou tlusté hole, mávali a křičeli. Bylo jasné, že je chtějí zastavit.

Veronika přidala.

„Co to děláš!“ vykřikl Karel.

Vůz rozrazil hlouček. Ozvaly se ohlušující rány. Hole zasáhly střechu. Kámen dopadl na zadní sklo a rozbil je. „Nenechám se zabít,“ sykla Veronika. „Kam jedeš?“ Hystericky křičel. „Pryč,“ odpověděla.

Podívala se do zpětného zrcátka nad předním oknem, pak do levého. Pravé zrcátko ti lidé stačili rozbít, nebo vzalo za své, když prorážela hořící vrata.

Spatřila světla.

Napadlo ji, že je někdo pronásleduje.

4.

Karel zhluboka dýchal. Ve spáncích mu pulzovala krev. Pravou rukou se držel za madlo nad dveřmi a levou zatínal do okraje sedačky. Oběma nohama se plnou silou vzpíral o podlahu a tlačil záda do opěradla. Všiml si, že se Veronika dívá střídavě do levého a do horního zrcátka. Ohlédl se a uviděl světla.

„Karabiniéři,“ poznamenal.

„Myslím že ne. Dvě auta a motorka.“

Přeplňovaná čtyřkolka skákala po dláždění. Naštěstí vjeli do oblasti, kde byl čistý vzduch. Xenonové reflektory ozařovaly malé domky florentského předměstí. Okna byla zabedněná. Nikde neviděli ani živáčka, jen jednou spatřili chlápka, jak stojí s puškou v rukou v otevřených dveřích domku.

Jen pojďte a našiju to do vás.

„Blíží se k nám,“ poznamenal.

„Vím,“ řekla.

Ona mi to auto rozbije, táhlo mu hlavou. Vem to čert. Hlavně že to všechno skončí, tohle dobrodružství i vztah s Veronikou.

Ta ženská se zbláznila. Nikdy to neměla v hlavě úplně v pořádku, jenže teď, co je moc, toho je příliš. Pobláznil ji Tarantino a celá ta tlupa komediantů kolem něho. Vžila se do role světové hvězdy.

No, příště bude rozbíjet už svoje auta.

Zvolna se uklidňoval. Rago měl pravdu, že je Florencie nebezpečná. Italové jsou horkokrevný národ a k nějaké té revoluci nemají nikdy daleko. Nedávno to byly výtržnosti v Janově, teď je to Florencie.

Odskáče to moje auto.

Docela slušná cena za to, že se zbavím té ženské.

Ostrá záře pronikla dovnitř vozu. Ohlédl se. Reflektory se přiblížily na několik metrů. Karel už mohl rozeznat obrysy prvního z pronásledujících vozů. Bylo to nějaké monstrum, určitě sportovní speciál. Široký rozchod, nízká kapota a na ní obrovská kaplička pro nasávání vzduchu. Také jeho subaru má takovou plechovou kapsu, nasává se tam vzduch do chladiče kompresoru.

„Zná to tady,“ poznamenala. „Má silnou mašinu.“

Zprava se na ně tlačila motorka, nějaké enduro s velkým obsahem. Karel ho viděl v záři reflektorů druhého auta, které zůstávalo vzadu. Motorka mu nedělala moc velké starosti. Jakmile se člověk nebojí o lak, motorka mu nemůže moc ublížit, spíš motorkář ublíží sám sobě. S autem je to horší.

Monstrum bylo vybavené trubkovým rámem. Moc by se mu nestalo, ani kdyby se překotilo, a podle toho, jak bylo omlácené, se mu to už mockrát stalo. Jeho majitel a možná i konstruktér s ním nejspíš vystupoval na motoristických exhibicích. Nebo závodil v některých z těch bláznivých závodů.

V jednu chvíli se vozovka rozšířila a monstrum vyrazilo kupředu. Karel spatřil oheň.

Z otevřeného okna monstra vyletěla hořící zápalná láhev a zasáhla kapotu. Veronika prudce zabrzdila. Podařilo se jí smést střepy, ovšem monstrum se dostalo před subaru.

„Doprdele,“ zaklela.

V řevu motoru uslyšel dunivý rytmus techna. Posádka monstra si živila ego opravdu hustou muzikou.

Veronika podřadila na dvojku. Monstrum v tu chvíli prudce zabrzdilo, aby donutilo pronásledovanou kořist zastavit. Veronika škubla volantem a nabrala monstrum pravým blatníkem do levé zadní části. Xenonové světlo zhaslo. Náraz odhodil monstrum stranou. Ve zlomku vteřiny uviděli v záři vozu jedoucího za nimi spodek monstra. Neovladatelný vůz narazil na kmen stromu na chodníku. Odrazil se a zadní částí karoserie zasáhl bok projíždějícího subaru. Bylo slyšet, jak pérování dolehlo na doraz. Veronika nepovolila a dál tiskla plynový pedál. V záři jediného xenonového reflektoru viděli blížící se zeď. Dupla na brzdu a strhla volant doleva. Před nimi se otevřela uzoučká ulička.

Dá se projet, nebo nedá? Taliáni jsou ještě větší lajdáci ve značení než Češi. Ti se neobtěžují varovat, že je ulice slepá anebo průjezdná jen pro mezka nebo osla.

To se brzy dozvíme, uvažoval Karel.

Otočil se.

Druhý pronásledovatel jel za nimi. To bylo dobré znamení. Řidič to tu dobře znal, a kdyby ulice byla slepá, neobtěžoval by se s pronásledováním a v klidu by si kořist vychutnal.

Subaru prohřmělo uličkou a ocitlo se na maličkém náměstí. Kupodivu tu svítilo pouliční osvětlení. Na kratičkou chvíli Karel spatřil absurdní obraz.

Tady byl klid, nedělo se nic. Na chodníku seděli lidé u stolečků a pili svoje frizzante. S úžasem se dívali na omlácený automobil, který se vyřítil ze škvíry mezi domy.

Veronika měla zlomek vteřiny na rozmyšlenou. Pak strhla volant doprava.

Karel na to neřekl nic. Také mu ta ulice najednou připadala nějaká povědomá. Pak si vzpomněl, co je to za ulici. „Nech toho!“ zařval. „Otoč to!“ Ulice vedla k hotelu Frenesis. Podívala se do zpětného zrcátka. Pronásledovatelé byli na nimi a jejich světla se blížila. Pokračovala v cestě.

Karel se otočil a také uviděl ta světla. Zuřivě se zadíval na Veroniku.

Dívala se kupředu. Rty měla sevřené, bradu trochu staženou dolů.

Nejraději by ji do toho sveřepého úporného obličeje praštil.

Minuli místo, kde se poprvé setkali s Ragem. A už tu bylo stoupání, kyklopská zeď a černá brána.

Tady honička skončí, napadlo ho. Ti chlapi nás chytnou. Co bude potom? Mě umlátí, Veroniku znásilní a pak taky umlátí, co s námi může tahle pakáž provést?

Od vrat je dělilo padesát metrů.

V jejich černé ploše se objevila svislá světelná čára. Vrata se otevírala. Veronika uvolnila plynový pedál. Pronásledovatelé se rychle blížili. Vrata se otevřela, dejme tomu, napůl.

Zafuněla a přidala plyn.

Karel se díval dozadu. Rozbitým zadním oknem viděl předek druhého monstra. Ozvala se rána. Veronika něčím narazila do okraje brány.

Narazila, ale projela dovnitř. Zastavila.

Vrata se opět zavírala. Monstrum zůstalo venku. K vozu přibíhali lidé.

Karel poznal Roberta a Freddieho, také jednoho z číšníků, i Depp se tu objevil a Dan Brown, asistentka Simona.

Veronika otevřela a vystoupila. Podlomily se jí nohy a nejspíš by upadla, kdyby ji Depp nezachytil. Karel si uvolnil sponu pásu. Dveře nešly otevřít. Chvilku to trvalo, než se mu s Freddieho pomocí podařilo zkřivené dveře vyrvat.

„Dobrý? Dobrý?“ křičel Freddie.

Karel se vyhrabal z vozu. Musel se opřít o okraj střechy. Zvedal se mu žaludek a byl slabý v kolenou. „Je to tam hnusný, co?“ volala Simona.

„Jsem rád, že jste v pořádku signor Mareš,“ halekal Roberto. „Předpokládám, že se budete chtít vrátit do sedmičky.“

„Ne,“ řekl Karel. „Do sedmičky jistě ne.“ Zrak mu padl na Dana Browna.

„Kamaráde,“ řekl mu spisovatel, „radil bych desítku. Ta je volná a je tam lepší výhled na město. S těmi požáry vypadá opravdu dobře.“

„O signoru se postaráme zvlášť,“ podotkl Roberto jakoby nic.

Kdepak vůbec je, signora, napadlo Karla. Zmizela. Taky Depp nikde nebyl.

Je mi to jedno.

S údivem si uvědomil, že se mu ulevilo.

Nemýlil jsem se. Je to opravdu tak. Udělala na mě boudu, podraz. Všechno to bylo divadýlko. Kdo ví, jestli i to bombastické pronásledování nebylo součást domluvené hry. Požár, monstrózní automobily, honička. To všechno jsou prvky béčkového filmu.

Jenže já v tom s nimi nejedu. Zachoval jsem si soudnost, neskočil jsem na lep, zůstal jsem svůj, přemýšlel Karel. A že se Veronika zachovala tak, jak se zachovala, nu, to se dalo čekat.

Aspoň vím, na čem jsem.

„To budete laskav. Ano, postarejte se o ni zvlášť.“ Freddie obcházel auto.

„Dobrá práce. Fakt, skvělá. Tomu se říká mistrovské dílo. Tady ta ohořelá skvrna a to rozbité světlo, no… výborně!“ Roberto vypáčil zadní dveře a vytáhl zavazadla. Dan Brown plánoval večer.

„Myslím, že po takovém dnu si zasloužíme whisky. Jaké dáváš přednost? Highlands nebo Islay?“

„Rozhodně Islay,“ řekl mu Karel. „Caol Ha nebo Lagavulin.“

„Výborně!“ zaradoval se Dan Brown. „A znáš dvousudový Laphroaig? Ne? Tak to se musí napravit. Skoč se osprchovat a převléct a sejdeme se dole. Za deset minut, ano?“

„Ano, za deset minut,“ řekl Karel a přistihl se při myšlence, že je mu tenhle mizerný spisovatel docela sympatický.

5.

Takové milování Veronika ještě nezažila.

Ležela teď na zádech, s očima napůl zavřenýma. Ruce měla volně položené podél těla. Z koupelny doléhalo hrčení vody puštěné z kohoutku. Depp se tam oplachoval a pobrukoval si při tom.

Taky mohl ještě chvilku vydržet. Byla by ho měla ráda vedle sebe. Vnímala by horkost jeho těla a možná, kdyby se jí zachtělo, dotkla by se malíčkem jeho ruky.

Milování bylo tak slastné, že z něho měla chvilkami až nepříjemné pocity.

Připadala si nahá? Samozřejmě že byla nahá. Jenže on ji měl prokouknutou skrz naskrz. Okamžitě našel všechna skrytá místečka rozkoše. O některých ani sama nevěděla, že je na těle a v těle má. Ovládal rytmus a snad jí četl v mysli, jaký rytmus potřebuje, aby došla na konec cesty. Ne, jemu se nemohlo stát, aby jí to přerušil deset vteřin před vyvrcholením a pak se pachtivě vyptával, jestli byla.

Zasmála se.

Ne, on se opravdu nemusel ptát, jestli byla.

A s tímhle člověkem bych to měla dělat před kamerou?

Otevřela oči.

Ve všech čtyřech rozích pokoje rudě mžourala čidla. Snad to byly kamery.

V tuhle chvíli jí bylo jedno, jestli jsou to jenom čidla, anebo čtyři z Quentinových osmi tisíc kamer jeho reality show. Byla blažená a nezáleželo jí na ničem než na pocitu štěstí. Zaplavoval ji, prostupoval celým tělem a vypudil z mysli jakoukoli jinou myšlenku.

Netušila, že by milování mohlo být takové.

Kdybych tenkrát v Praze na tu smlouvu přistoupila, napadlo ji najednou, mohla jsem to zažít už dávno.

A od té doby mockrát.

Pokud by Johnny chtěl.

Když ji přivedl do pokoje, na nic se nevyptával, nezdržoval se ničím, co by se dalo nazvat sváděním. Chtěla ho a on chtěl ji, bylo to jasné od prvního okamžiku, kdy se na sebe podívali tam dole u auta. Šlo to báječně rychle a pak to trvalo báječně dlouho. Kolik je hodin? Už je jistě dlouho po půlnoci.

„Dobře jsi udělala,“ řekl Depp.

Vyšel z koupelny a poklepával si pilníčkem na nehty o kloub ukazováku levé ruky. „Líbilo se ti to?“

„Co? No jistě… Dobře jsi udělala, že jsi ho přivezla.“ Aha, tak o tom mluví… pomyslela si.

No co, nic netrvá věčně a pocity blaženosti už vůbec nemají nárok na dlouhověkost.

Sáhla po zmuchlané přikrývce a přetáhla ji přes sebe.

Aby ho potrestala. Nezdálo se však, že to pocítil nějak zvlášť bolestně.

Taky je to obyčejný chlap, se vším všudy. Jenom šikovnější.

Možná že ze začátku se každý zdá šikovnější než ti před tím. No a pak se ukáže, že je stejný.

Dívala se na pilníček a došlo jí, kam vede rozhovor.

„Nemohla jsem ho tam nechat. Byl by uhořel, tam venku je to fakt děsné, představ si, že…“

„Jsem rád, že jsi neváhala. Že jsi jela rovnou do Frenesis.“

To je pravda, uvědomila si.

„Kam jinam jsem měla jet? Jinou cestu neznám! Jela jsem prostě těmi ulicemi, kterými nás vedl Rago…“

Pocit blaženství mizel jak voda vylitá z kbelíku do horkého písku. Nezůstala po něm prázdnota. Na scénu nastoupil strach, nervozita, nejistota.

„Přivezla jsi beránka,“ říkal Depp pomalu.

„Už s ním nechci mít nic společného. Zklamal mě. Je to sobecký a uzurpátorský chlap. Rozvedu se s ním,“ říkala rychle.

„Je to beránek,“ odporoval jí pomalu. „Musíš ho utratit, připravit a požít.“

„Zabít, upéct a sníst?“

Studeně se usmál a zavrtěl hlavou.

„To nejsou správná slova.“

„Nejsou přesná?“

„Přesnost je jedna z mnoha vlastností, jaké může slovo mít. Podstatná je vhodnost. Do procesu očištění nemůžeme vnášet slova způsobující potřísnění.“

„Takže… ty ses tady se mnou miloval, abych byla svolnější? Abych udělala to, co po mně chcete? Abych zabila svého muže?“

„Myslím,“ řekl, nepřestávaje se klepat pilníčkem do kloubu, „že jsi nepochopila jednu podstatnou věc. Když neutratíš ty jeho, on zabije tebe. Pravda, přivezla jsi beránka. Jenže z jiného úhlu on přijel s beránkem u volantu. Přivezl si beránka ve svém autě. I beránek může sedět u volantu.“

Posadila se na posteli. Slzy jí vhrkly do očí.

Najednou si připadala jako od kolomazi.

„Jsi hnusný.“

„Ty jsi ale podepsala kontrakt. Jsi v realitě, Veroniko,“ říkal vemlouvavě. „V realitě vraždy?“

„Rago tě podezírá, že jsi zabila Juana Viellarise.“

„Nezabila jsem ho!“

„Podstatné je, co si myslí policie a co je schopna předložit soudu jako důkaz.“

„Jak se sem Viellaris dostal?“ Depp pokrčil rameny.

„Jako každý. Přišel s šancí. Zklamal. No a stal se z něho beránek. Bohužel to dopadlo špatně. Nezemřel čistou cestou. Takže není vhodný k tomu, aby pokračoval po čisté cestě.“

„Zklamal?“

„No jistě. Měl nás zbavit nečistého.“

„Zabít?“

Bolestně se ušklíbl.

„Ta slova! Zbavit, to je správný výraz. Je tady člověk, který se snaží zhatit čistou cestu.“

„Tony!“

„Ano, Ragův detektiv,“ pokyvoval vážně Depp. „Smutný případ.“

„Ale Rago ví od Tonyho všechno, on nás potřeboval jako svědky…“

„Copak si nevzpomínáš, co jsem ti řekl prostřednictvím merlinu? Ten pitomec netuší, co proti němu stojí a kdo proti němu stojí. Rago je bezvýznamný. Jenom čistá cesta má smysl.“

To jsou přece strašlivé žvásty, napadlo Veroniku. On tady odříkává hodně pitomý text. Copak Brown mohl napsat takovou plácaninu?

Vstala a šla do koupelny. Bude se sprchovat tak dlouho, dokud nepřijde na jiné myšlenky.

Nebo dokud se neutopím, pomyslela si pochmurně.

6.

Karel se vysprchoval, zabalil se do koupacího pláště a lehl si na postel. Všechno, co v posledních hodinách prožil, mu připadalo nekonečně vzdálené.

Pomyslel na Veroniku. Ten vztah je pryč. Nebo není?

Není to tak dlouho, kdy ji nenáviděl. Teď už si tím nebyl tak jistý.

Výkyvy citu jsou součást příběhu, napadlo ho. Tarantino s Brownem mluvili o emocích. Na nich má být postavena nová reality show. Co když ta technologie funguje dvousměrně. Nepůsobí jen na diváka, ale také na toho, kdo v show vystupuje. Třeba to, co tady s Veronikou prožívám, je uměle vyvolaná folie en deux, šílenství ve dvou, sdílená posedlost.

Je třeba se vyznat ve svých posedlostech. Jen tak se doberu podstaty, uvažoval. Tihle lidé, co se sešli v hotelu Frenesis ve Florencii, samozřejmě patřili k absolutní špičce v oboru populární kultury. Jsou to pravé celebrity, anebo magor z videopůjčovny Tarantino dal dohromady tlupu dvojníků? Na tom nezáleží. Od určitého stupně zbožnění celebrita přestává mít lidské rozměry a stává se symbolem anebo obrazem. Tihle lidé mají publikum čítající doslova stovky milionů hlav. Ještě nikdo nikdy neměl tolik posluchačů a diváků a čtenářů jako tihle lidé. Jsou tak dobří? Jsou lepší, než byli zpěváci a herci a spisovatelé před tím?

Tohle je moje posedlost.

Já jsem dobrý. Moje povídka Rozepře patří k nejlepším dílům moderní české literatury. Je tak dobrá, že to uznali nejen čtenáři, ale i kritika. Čeští čtenáři. Česká kritika.

Milan Kundera je jediný český spisovatel, který se dobral skutečně světového uznání silou vlastní tvorby. Václav Havel se musel stát politikem a mediální ikonou, aby prorazil krustou obecného nezájmu. Co mám udělat, abych mohl být v hotelu Frenesis… ne proto, že mě sem zatáhl nějaký merlin, nějaký podivný přístroj, ne proto, abych se účastnil happeningu, vizuálního hokusu pokusu Quentina Tarantina? Mám emigrovat do Francie? Už jsem žil ve Státech a nepomohlo to. Mám udělat revoluci?

Samozřejmě, ti lidé tady, ty skutečné celebrity, mají své kvality. Já je mám taky, uvažoval Karel.

Problém kvality. Co to je, ta kvalita v umění?

Občas se o tom bavil s Veronikou. Posmíval se hercům a zpěvákům. Jsou to reprodukční umělci. Mezi nimi a publikem stojí obrovská mašinérie, složitý organismus technologií a byznysu. Po staletí oslovovali zpěváci a herci svoje publikum přímo. Museli zaujmout lidi v sále. Kolik se jich tam vešlo? Několik set, tisícovka, sotva víc, protože lidský hlas větší shromáždění nedokáže obsáhnout. I tehdy pomáhala zpěvákům a hercům technologie. Architekti a stavitelé dokázali vybudovat prostory pod širým nebem i pod střechou s dokonalou akustikou. Jenže teprve vynález zesílení a záznamu zvuku přinesl zásadní zlom. V průběhu dvacátého století těch převratů bylo několik. Gramofonová deska, rozhlas, zvukový film, televize.

Veronika nerada tyhle Karlovy teorie poslouchala.

„Spisovatelé jsou taky produkt techniky,“ hádala se s ním. „Bez knihtisku byste museli ty svoje slátaniny opisovat ručně a přečetlo by si je jen pár desítek lidí. A ta mašinérie, o které mluvíš, jen dokáže zesílit to, co v umělci skutečně je. Postav se před kameru a hraj. Vsadím se s tebou, že díru do světa neuděláš.“

Teď stojím před kamerami a hraju.

Udělám díru do světa?

Přemýšlel, obklopen záhadnými zdmi paláce protkaného chodbami a tajnými průchody. Někde v hlubině leží vychlazené skladiště mrtvol.

Realita. Nebo dokonalá iluze. Což je v praxi totéž.

Realita je iluze, na které se lidé dohodnou.

Lidé se dohodli, že Dan Brown je ten spisovatel, kterého budou číst a uctívat, a on je tu dnes v hotelu Frenesis, rovný Tarantinovi a Nicholsonovi a Madonně, všem těm celebritám mediálního světa.

Třeba jsem na dobré cestě, jak se s lidmi dohodnout. Třeba jsem o krok před Danem Brownem.

Třeba ten příběh vymýšlím já.

Znovu se vrátil k tomu nápadu. Když u něho byl podruhé, připadal mu zřejmější než prve.

Napoprvé ho přešel, ani ho vědomě nezavrhl. Prostě ho přešel. Teď, když se k němu vrátil, bylo mu, jako by potkal dobrého známého.

Pokud bych příběh vymýšlel já a Brown byl pouhou iluzí, zásadně by to měnilo situaci.

Jako aktér v cizím příběhu bych byl manipulovaný. Teď by ze mne byl strůjce. Tarantino zatáhl Veroniku a mne do nějaké nové technologie. Ovšem Veronika má pravdu, že bez invence, bez osobního vkladu, není technika k ničemu. Moderní doba zasáhla přece i literaturu. Knihy se dnes vyrábějí takřka automaticky. Nikdo je už nesází. Láme se text, který autor odevzdá nakladateli v elektronické podobě. Díky tomu trvá výroba knihy sotva několik dnů a náklady tvoří jen zlomek toho, co výroba stála dřív. Proto vychází mnohonásobně víc knih než kdykoli před tím. Karla nedávno ohromilo zjištění, že jenom v České republice vychází ročně skoro dvacet tisíc registrovaných knižních titulů ročně. Knihu dnes může vydat prakticky každý. Jenže, kdo ji bude číst? Jak se dostane ke čtenáři? Kolik lidí ji vezme do ruky? Jaká je naděje, že si autora všimne zahraniční nakladatel? V každé kulturní zemi je dnes taková situace. Všude se knihy sázejí elektronicky a jejich výroba je automatická. Jak je možné, že mezi nimi vynikla právě Rowlingová a ne někdo jiný? Proč Dan Brown, když je dokázáno, že námět Šifry mistra Leonarda ukradl? Proč si svět nevšiml Michaela Baigenta a Richarda Leighta, kteří vydali román Svatá krev, svaty grál o dvacet let dřív, než Brown přišel s Šifrou?

Odpověď leží tam dole. V lednici. Možná v prostoru ještě hlubším, než je lednice.

Dan Brown je možná moje iluze. On, spisovatel z druhého břehu. Úspěšný šmírák, spřádáte] laciných myšlenek. To nejhloupější, co může koho napadnout, je spiklenecká teorie. Proč je někdo světově slavný? Protlačilo ho společenství, tahle odpověď byla nabíledni. Vždycky byla na světě nějaká tajná společenství. Ilumináti se objevili v dějinách už ve čtrnáctém století a v nějaké podobě přežili dodnes. Ostatně, jejich symbol je i na zadní straně dolarové bankovky. Ke kořenům sahajícím hluboko do minulosti se hlásí zednáři i rosenkruciáni. Pronásledovaní i vysmívaní, skrytí i široce diskutovaní, jsou členové těchto společenstev. Mají vliv, nemají vliv?

Karel se usmál.

Tohle je ale opravdu laciná pitomost. Nápad hodný Dana Browna.

On na mě čeká dole v baru, připomněl si.

Oblékl se a sešel dolů.

Dan se usmál, když vešel do baru.

Místnost byla skoro prázdná, u jednoho stolku seděli dva Tarantinovi technici s tou asistentkou Simonou. No ovšem, technici. Vždyť se tu natáčí reality show. Přispěchal číšník a Karel si objednal Caol Ha, samozřejmě bez ledu, se dvěma kapkami skotské. Dan souhlas –

HHP.NĚFT

ně přikyvoval. Ano, dvě kapky uvolní aroma a nestačí zlomit sílu whisky. „Odpočinutý?“

„Bylo to perné. V životě jsem se tak nebál,“ řekl Karel. Číšník přinesl sklenice. „To jsi všechno vymyslel ty, Dane?“ Dan opsal rukou nepravidelný oblouk. „Tohle tady?“

Karel opsal oběma rukama ještě větší oblouk. „To všechno. Tady i tam.“

„Jak se to vezme.“

„Ten Rago je taky herec? Zatčení, věznění, požár, útěk, to všechno jsi vymyslel? Je to součást scénáře?“

„O co ti jde, Charlie?“ usmál se Dan. „O reálnost iluze, nebo o zdánlivost reality?“

„O reálnost reality a zdánlivost iluze, Dane. To prolínání se mi nelíbí.“

Dan Brown se smál.

„Jak potom můžeš psát? Realita do literatury už dávno nepatří. Nahlédla tam jen na malou chvíli v devatenáctém století, ale i tenkrát působila magicky. Lidé se ztotožňovali s postavami, jako se ztotožňují primitivové s dušemi zemřelých při šamanských obřadech. Fungovalo to krátce, jen do té doby, kdy mediální vichřice rozmetala obraz reality. Dnes nikdo neví, co je a co není reálné. Kde zůstala skutečnost a co už je jen obraz někým vymyšlený.“

„Mrtvoly v lednici jsou buď skutečné, nebo jsou to rekvizity vyrobené v dílně,“ trval na svém Karel.

„Vyděsily tě rekvizity.“

„Byly to skutečné mrtvoly. Cítil jsem, jak páchnou.“

„Říkal jsi, že to bylo v lednici. Maso v chladu nepáchne.“

„Jak kdy. Tohle páchlo, ale taky to mohly být rekvizity páchnoucí jako maso.“

„Reálnost reality a zdánlivost iluze,“ říkal pomalu Dan Brown. „Možná, že bych ti měl něco ukázat, příteli a kolego.“

„Lednici? Tu znám.“

„Uvidíš.“

Dopili a rozloučili se kývnutím s barmanem a se Simonou a jejími kamarády. Sestoupili pak do garáže. V tu chvíli už Dan Brown rozsvítil malou diodovou svítilnu a zamířil kužel jejího ostrého světla do chodby.

„Myslíš na všechno,“ pochválil ho Karel.

„Merlin,“ řekl prostě Dan a ukázal mu stejný přístroj, jaký měla Veronika. Na zadní stěně měl objektiv fotoaparátu a také světelný zdroj.

„Nezapomněl jsem na nic, milý Vergilie. Jsem Dante dobře připravený k cestě do podsvětí.“

Kamenná dlažba klesala strměji, než Karel čekal. Na stěnách zbudovaných z nepravidelných balvanů se srážela voda.

„Brzy se dostaneme na rozcestí,“ řekl Karel. Hlas se odrážel od klenby. „Musíme jít vpravo.“

„Určitě vpravo? Ne vlevo?“ dráždil ho Dan.

Karel neodpověděl.

Na odbočku narazili po dalších dvaceti metrech. Karel měl v paměti, že tu nějaká chodba je, avšak nepamatoval si, jaký úhel svírá s tou chodbou, která vede k lednici. Teď, když se ocitli na rozcestí, zaváhal. Před nimi byly chodby dvě a obě směřovaly dolů.

„Tak co, vlevo, nebo vpravo?“ ptal se Dan Brown.

„Vpravo,“ řekl Karel. „Když jsem šel do garáže, odbočil jsem vlevo.“

„Nejistota je v labyrintu ten nejlepší rádce,“ podotkl Dan, který podle všeho neztrácel dobrou náladu. V oválu světla spatřili temný pruh. Když Dan pohnul svítilnou, zjistili, že pruh vede z chodby, jíž přišli, do pravé větve rozcestí. Karel si vzpomněl na své úvahy o krvi. Je tohle stopa obětí vlečených z místa vraždy do lednice?

Šli dál a Karel o té stopě přemýšlel. Jak je možné, že se blátivá stopa táhne tak daleko? Bylo by normální, kdyby ji našli na kraji chodby a že by pak postupně slábla. Jenže ona neslábne, je pořád stejná.

Jak mám oddělit realitu od fikce, když se nedokážu zorientovat ani v tak jednoduché věci? Vzpomněl si na suchý ručník nahoře v koupelně. Byl reálný, nebo fiktivní?

Pod Danovou svítilnou najednou vystoupl ze tmy bílý kotouč. Spatřili mramorový reliéf, zobrazující dva lvy, hřející si tlapy nad ohněm.

„To je znamení,“ zaradoval se Karel. „Musíme jít touhle chodbou.“

„Dva hřející se lvi,“ říkal Dan Brown tiše. „Prastaré znamení lumenistů, vyznavačů světla. Skrze světlo přichází lví síla. Světlo má barvu červenou, barvu krve. Z krve přichází energie. Lumenisté o ní mluvili už před dvěma tisíci lety,“ usmál se Dan Brown. „Jistě i déle, to učení přišlo z Východu, z Egypta a do něho z Babylonu. Kult světla souvisejícího s kultem krve, to je nejstarší náboženství světa.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel,“ řekl Karel.

„To patří k jeho podstatě,“ usmál se Dan Brown, „Půjdeme?“ Bylo znát, že ho pohled na reliéf potěšil.

Šli tedy dál a Dan teď více svítil dopředu. Brzy našli další reliéf, jeden z těch, které Karel nevšímavě minul, když tudy kráčel s Tonym.

„Tohle je bloud, vylupující si oči,“ vysvětloval Dan Brown. „Světlo je dar připravený sloužit každému. Jenže lidé jsou neschopní ho přijmout takové, jaké je. Nevidí ho. Odvracejí se od něho. Zavrhují ho. Zbavují se jeho dobrodiní dobrovolně, dokonce rádi. Jsou předurčeni k živoření v temnotě.“

„Symbol lidí, kteří nenásledovali nauku lumenistů?“ zeptal se Karel.

„Ovšem. Tenkrát, ve starověku, byla nauka otevřená každému, kdo byl ochoten ji přijmout. Teprve postupem času se uzavírala a zůstala ve skrytu, připravená sloužit jen těm nejlepším jedincům.“

„Celebritám?“ zeptal se Karel uštěpačně.

„I tak se to dá říct,“ přikývl Dan Brown. Šli dál. Občas se ze tmy vynořil symbol vtesaný do kamene. Dan se už u nich nezastavoval s výkladem, ani u toho, který Karel zahlédl a trochu u něho zvolnil –znázorňoval člověka ohryzávajícího lidskou nohu. Přál si, aby už byli na konci té hloupé chodby. Natahoval teď chřípím vzduch a snažil se zachytit pach, který cítil v lednici. Ve vzduchu však nebylo nic jiného než závan plesniviny.

Takto ušli dalších dvacet třicet metrů a Karel si uvědomil, že lednice už musí být nedaleko. Brownova baterka osvítila dveře s lesklou kovovou pákou.

„Tady jsi už byl, že?“

Karel cítil, že se mu zvedá žaludek.

„Ano,“ odpověděl těžce.

„Dobrá, podíváme se, co jsi tady našel.“

Brown otevřel dveře a vešel.

„Dane…“

„Ano?“

„Vymyslel jsi to?“

„Nerozumím.“

„Tuhle situaci. Tuhle scénu.“

„Víš… brzy pochopíš, že slovo vymýšlení není správné. Je to součást projektu.“

„Projektu?“

„Tak tomu s Quentinem říkáme. Naše show se netočí podle scénáře. Ve scénáři jsou předepsané situace, rozhovory postav. Kdežto to, co jsem tady vymyslel, je volné. Každý dostane roli a jedná podle vlastní přirozenosti.“

„Projekt… o spiknutí?“

„Ovšem,“ řekl Dan Brown. „Rád bych vymyslel něco jiného. Jsem ale zaškatulkovaný jako specialista na spiknutí. To je prokletí úspěchu. Do smrti budu psát Šifry mistra Leonarda a do smrti budu poslouchat řeči, že už to není to pravé a že jsem za zenitem a že Brown je v úpadku…“

„Tohle tady… ta lednice… taky patří do projektu?“

„Ne.“

„Třeba někdo projekt rozšířil a ty o tom nevíš.“

„Těžko. Nevěřím. Tohle je kryté smlouvou s Quentinem a jeho společností.“ Nejspíš lže. Nemůžu mu věřit, řekl si Karel. Jediný Tony, to byl můj přítel v tomhle strašlivém domě. Kde asi je? Nemůže se mnou komunikovat. Merlin má u sebe Veronika. A kdepak asi ta je?

Když ji spatřil naposled, mluvila s Deppem. S tím chlapem, který s ní měl mít postelovou scénu v Tarantinově show. Naostro. Vzdychl. „Co je? Zima?“

Brown svítil kolem sebe. Karel spatřil mrtvoly na hácích, ten les, kterým jednou už prošel. Oči si mu už zvykly na silnou záři, takže je poprvé viděl jasně a ostře.

Tohle přece nejsou opravdové mrtvoly, uvědomil si. Udělal krok a opatrně se dotkl nejbližší z nich. Zkusil do ní strčit. Byla těžká, studená a měla lepkavý povrch, ovšem v záři Brownova reflektoru nemohl Karel pochybovat, že jde o nápodobu, o figurínu.

Takže show, pomyslil si s úlevou.

Pak ovšem i Tony byl herec. A Rago? Celé to zatčení a požár a pronásledování?

Podíval se vzhůru. Předpokládal, že tam někam umístil Tarantino další kameru. Viděl jenom klenbu, vytesanou do skály.

„Překvapen?“ ozval se za ním Dan Brown.

„Ty jsi to věděl,“ řekl mu Karel.

„Ne. Projekt žije vlastním životem. Jsme na tom oba stejně. Spadli jsme do projektu a běžíme v jeho zákrutech jako ocelová kulička ve forbesu.“

„Tys tady opravdu nikdy nebyl?“

„Ne. A když jsem tady teď ty jakoby mrtvoly na hácích uviděl, pocítil jsem skutečnou hrůzu. To je skvělé! Autentická hrůza vyvolaná iluzí. Quentin bude mít radost.“

„Quentin?“

„Kamery snímají obraz. Jenže jsou tu i snímače emocí. Quentin potřebuje autentickou hrůzu. Myslím, že jsme mu ji poskytli.“

„Snímače emocí?“ Brown pokrčil rameny.

„Vím o tom jenom málo. Nějaký armádní výzkum. Boj proti terorismu, rozumíš? Tvář se dá maskovat, dá se upravit. Sebevražedný atentátník může vypadat jako žena nebo dítě nebo jako prezident Bush. Uvnitř se mu tetelí nahá lidská dušička. Vysílá emoce. Viděl jsi rámy na letišti. Poznají kov. Rentgeny vidí obsah kufru. Tyhle snímače vidí obsah mysli.“

Mobilia. Tak se jmenuje výrobce merlinu, uvědomil si Karel. Teď už to bylo jasnější. V pozadí jsou obrovské peníze zbrojařských firem. Filmování? K smíchu. Tohle je ověřování nejnovější vojenské techniky. Rago od karabiniérů hlídá areál, aby nikdo pokus nenarušil.

Je to jasné.

Jestli teď něco snímá moje emoce, uvědomil si, nahraje především zklamání. Nejde ani o spiknutí nějakých lumenistů, ani o experimentální film. Nikdo neuvidí ani metr z toho, co Tarantino natočil. A kdo ví, jestli ten člověk, co tu vystupuje jako Quentin Tarantino, je opravdu Quentin Tarantino. Jestli Dan Brown je skutečně Dan Brown.

Co když nás sem zatáhli přes merlin, aby vyždímali co nejvíc emocí z nás dvou?

Zvolili dva Čechy, protože jsme příslušníci malého národa. Nikdo nás ve světě nezná. Jenže Česko je v Unii a je v NATO, a je tedy možné, že někdo v Praze má na projektu podíl.

Copak s námi asi udělají, až pokus skončí?

Přemýšlej, vypravěči. Kdybys psal příběh, jak bys naložil se dvěma pokusnými králíky?

No přece, nechal bych je zabít. Už proto, aby neběhali po světě a neptali se: „A kdypak uvidíme slibovanou show Quentina Tarantina?“ Nesmím dát najevo, že jsem pochopil, co se tu děje. Byl klidný.

Předpokládal, že ani Veronice se nic nestalo. Jestliže pokus běží dál, nikdo nemá zájem na utracení pokusného zvířete.

Pokus běží dál. Musím hrát svoji roli.

„Pokus skončil,“ řekl Dan Brown.

Karel sebou trhl. Copak mi čte myšlenky?

„Když už víš, že jde o pokus, jsi jako pokusný objekt bezcenný. Myš v labyrintu má smysl, jen když neví, že je v labyrintu.“ Karel se zastyděl. Nenapadlo ho dívat se na věc z tohohle úhlu. „Show skončila?“

„Do jisté míry.“

„Nerozumím.“

„Pokud vím, tak skončila,“ řekl Dan Brown. „Ale já tu nejsem ten hlavní. Ani Quentin není hlavní. Jsou jiní lidé v pozadí. Je toho tady ještě hodně.“

„Hodně… Místností, jako je ta hnusná lednice?“

„Přesně tak. O lednici jsem nevěděl, opravdu. Ale jsou místa, kam se rád podívám… protože jsem si je vymyslel.“

„Tajná shromaždiště lumenistů?“

Dan Brown se usmál.

„Jistě! Pojď, myslím, že máš za sebou jenom ta menší překvapení.“

Ukázal rukou k bílé stěně. Teprve teď si Karel všiml, že je na ní vidět rýha opisující obdélník asi dva metry vysoký a necelý metr široký. Brown přistoupil blíž, vztáhl ruku a zatlačil. Stěna vymezená obdélníkem se dala do pohybu, ustupovala a pak se blok zasunul kamsi vlevo a uvolnil průchod. Karel si všiml, že dole jsou vsazené dvě kovové kolejnice a také nahoře že je hluboký zářez. Tam zřejmě bylo nějaké mechanické zařízení, které blok zdiva dokázalo hladce uvést do pohybu. Byly to podobně dokonalé tajné dveře, jaké obdivoval už jednou, když šel s Veronikou za Paulem McCartneym.

Prošli průchodem. Ocitli se v naprosté tmě. Karel ucítil na obličeji vánek. Měl pocit, že se ocitl ve velikém prostoru. Pak se rozsvítilo elektrické světlo.

Stáli na dřevěné plošině v rozsáhlé jeskyni, osvětlené pěticí elektrických reflektorů. Kolem nich se míhaly stíny netopýrů. Plošina souvisela s mohutnou trámovou konstrukcí, do níž bylo vsazeno obrovské dřevěné kolo.

„Vypadá to dobře, viď? Úžasná iluze. Vysnil jsem si dílo mistra Leonarda,“ řekl Dan Brown. „Proč by Leonardo neměl být lumenista? Člen prastaré sekty?“

„Mě tyhle teorie o spiknutí moc nezajímají,“ řekl Karel. „Lumenista Leonardo a kanibal Ježíš Kristus.“

„To je tvoje volba, příteli Charlesi. Zkus si hrát na to, že lumenisté opravdu existovali. Když na tenhle předpoklad přistoupíš, budeš se ohromně bavit, když poznáš, jak otevřeně si lumenisté v minulosti počínali. Leonardo ochotně předváděl svoje přípravné práce, ukazoval svoje konstrukce. Plány toho, co tady vidíš, můžeš kdykoli zkoumat v nesčetných publikacích Leonardovi věnovaných. Když je tajemství dostatečně hluboké, můžeš o něm otevřeně mluvit. Nikdo tvým slovům neuvěří.“

„Tuhle dekoraci jsi si vymyslel?“

„Ano. Vypadá dobře, že?“

Nastoupili na mohutnou desku zrobenou z dubových fošen. Vypadala prastaře, jako že kročeje tisíců lidí odřely její hrany, a přesto budila důvěru, že je pevná.

Plošina se pohnula a začala klesat. Karel se lekl a chytil se vyřezávaného zábradlí.

„Za Leonardových časů měli jiné představy o bezpečnosti výtahů. Neboj se, je to moderní stroj, doplněný brzdami pana Otise.“

Vrchol skalního dómu osvětlený reflektory mizel ve výšce.

„Klesáme pod úroveň řeky Arno, patnáct metrů pod dno,“ řekl Dan Brown. „Před námi je Leonardův vůz podzemní dráhy. Vypadá roztomile, že?“

Byl to předmět poněkud připomínající atrakci na Matějské pouti. Karlovi to chvilku trvalo, než se orientoval v té umné spleti ozdob. Byl to doslova vláček, tedy soustava pěti vozíků na maličkých kolech z barevného kovu, nejspíš bronzu, spočívajících na ocelových kolejích. Kola byla skoro úplně zakryta vyřezávanými deskami s ornamenty a znaky a přírodními motivy, které se tu proplétaly do složitých vzorů.

„Vytvořil to pro nás Hans Ruedi Giger.“

„Autor Vetřelce?“

„Ano. I on se účastní projektu.“

Karel si pozorně prohlížel ornamenty. Musel se obdivovat Gigerovu talentu. Rukopis byl bezesporu gigerovský, ta změť rostlinných a živočišných motivů, poznamenaná pečetí smrti. Zároveň ale v těch ornamentech bylo cosi starobylého – jako kdyby Giger, jak je známý v jednadvacátém století, čerpal inspiraci tady.

Dokázal vytvořit svůj inspirační zdroj. Je to možné? napadlo Karla.

Nebylo to tak, že mladý Giger se sem dostal, viděl to tu, odnesl si inspiraci, a teprve pak začal tvořit tak, jak to svět poznal?

Nesmysl. Je to jenom iluze, dokonalé dílo hollywoodských výrobců dekorace.

Nastoupili na vozík Leonardovy podzemní dráhy. Měli být jejími jedinými pasažéry. Sotva usedli na tvrdá, vyleštěná sedadla, vláček se rozjel a vjel do tunelu. Vzduch tu byl vlhký a studený. Příprava scény byla důsledná, napadlo Karla. Iluze měla působit na všechny smysly.

Vláček vjel do dalšího skalního dómu, který vypadal zcela jinak než ten, z něhož vyjeli. Byla to jasně osvětlená prostora kruhového půdorysu o průměru čtyřiceti, možná i více metrů. Z místa, kde stáli, Karel nedohlédl, kam až sahá. Byla vyplněna složitou dřevěnou konstrukcí, soustavou schodišť, lávek a plošin, pravým trojrozměrným bludištěm. Vláček zajel pod konstrukci a zůstal stát.

„Tobě to nemusím vyprávět,“ řekl Dan Brown, „jaký je to úžasný pocit, vidět svoji vizi realizovanou. Tohle je moje dílo, Dvorana slávy.“

Přímo před ním, na úrovni podlahy, byla krátká chodba, která ústila do prostory podobné kapli. Karel se na Dana Browna tázavě podíval a on s úsměvem přikývl. Jistě, může se podívat. Karel tedy vykročil a v kapli se zastavil.

Na mramorovém sloupu asi metr padesát vysokém stála busta muže se zlaceným věncem na hlavě. Byla polychromovaná, ozdobená realisticky, možná až naturalisticky věrnými barvami. Oči se mu leskly, a když se k nim Karel naklonil, viděl, že jsou perleťové.

„To je Gaius Julius Caesar,“ řekl mu za zády Dan Brown. „On založil Florencii, protože usoudil, že to bude vhodná základna pro další rozvoj společenství.“

„Tentokrát jsi se rozpřáhl hodně daleko dozadu se svou teorií o spiknutí.“

„Ano. V Caesarově době bylo velmi, velmi staré. Odhad tří a půl tisíce let není nijak přehnaný.“ Karel se tvářil pochybovačně. „Tohle lidi těžko spolknou,“ řekl.

„Není na tom nic divného. Elity existovaly ve všech dobách a snažily se chránit před vnějším světem neschopnosti, závisti a nenávisti. Kořeny společenství sahají do Babylonu, ovšem dovedu si představit, že jsou mnohem starší. Z dob Babylonu pocházejí první historické záznamy.“

Kráčeli vzhůru složitou konstrukcí z trámů a fošen. Byl to propletenec schodišť a lávek, malých místnůstek prorůstajících jedna do druhé, bez pochopitelného řádu, a přece celek nepůsobil dojmem chaosu. Čím výše stoupali, tím byly úhly náhlejší a schodiště strmější. Karel brzy pochopil smysl a účel této stavby. Jednotlivé komůrky byly zasvěceny dávným členům společenství. Byly jich tu stovky a poznával jen některé. Nemohl nepoznat Voltaira, jeho pomačkaný obličejík s pichlavým výrazem, ale už třeba na Newtona nebo Jamese Watta ho musel Brown upozornit.

Karel se tomu musel smát.

„I chudáka Watta jsi zatáhl do svého spiknutí!“

Dospěli až nahoru. Lávka teď vedla přes propast. Byla úzká, sotva dvě dlaně by se na ni vedle sebe vešly. Dlouhá byla dobrých deset metrů. Vedla k dubovým dveřím vsazeným do kamenné zárubně.

Karel se pochybovačně podíval dolů, Neviděl na dno. Při pohledu na dřevěnou pavučinu se mu zvedl žaludek.

„To mám přejít?“

„Nebuď naivní. Je to jenom trik,“ řekl Brown. Sklonil se a máchl rukou do míst, kde mělo být prázdno. Ozval se dutý zvuk.

„Filmová dekorace. Dokonalá, uznáváš?“

Aby předvedl, že opravdu není čeho se bát, vykročil do prázdna a šel podél lávky zdánlivě ve vzduchu. Vypadalo to jako zázrak. Muž kráčející vzduchem, jako když se Kristus ubíral po vlnách. Nic než dokonalá iluze. Dan Brown si vymyslel příběh a jiní lidé ho realizovali tak, že vypadal skutečnější než sama skutečnost. Brown se otočil a pokynul Karlovi.

„Na co čekáš?“

„Na vysvětlení.“

„Ty jsi nepochopil,“ smál se Brown. „Tohle je reálná iluze a iluze reality. Je to tu dva tisíce let? Jistě že ano. Vymyslel jsem si to já? I to je pravda.“

„Ne, chci vědět něco jiného. Jsem tu. Přivedl jsi mě sem. Jaká je moje role?“

„I to je přece jasné! Musíš zabít svoji ženu! Musíš utratit beránka jménem Veronika Sekera, připravit ho a požít, jinak beránek utratí tebe. Ale příteli Charlie, tohle jsme si přece už říkali!“

Karel za ním vykročil a on šel dál. V šeru Karel rozeznal rám dveří. Dan vztáhl ruku po klice, stiskl ji a pokynul mu. Karel vešel.

Za dveřmi bylo šero příliš temné na to, aby se Karel hned dokázal orientovat. Zaslechl za sebou klapnutí zámku.

Najednou z temnoty vytryskla oslnivá záře, „Ani hnout! Tady je policie. Jste zatčen!“

Karel poznal hlas poručíka Raga.

7.

Veroniku probudil hluk silného motoru. Otevřeným oknem slyšela bouchání dveří a nějaké hlasy. Podívala se na noční stolek. Hodiny ukazovaly 3.25. Na popeláře je brzy, na pekaře taky. Kdo tady proboha straší v půl čtvrté ráno?

Zašátrala rukou. Chtěla se přesvědčit, zdali Johnny spí. Usnuli dost pozdě, večer se zvrtnul do něčeho, co nepříjemně připomínalo hádku s Karlem. Nějaký užitek ale ten rozhovor přece jen přinesl. Pevně se rozhodla, že s Karlem nehodlá mít už nic společného. A tím pádem ho ani nebude zabíjet.

S tou myšlenkou si zahrávala napůl vážně. Vžila se do role bojovnice, která si v zápase s nepřítelem získá svobodu. Vždyť ten Karel je vlastně něco jako bazilišek jejího života. Když se s ním dala dohromady, myslela, že je to orel, který ji povznese do nebe. No a časem se z něho vyklubalo něco mezi slepicí a pštrosem. Rozhodně to nelétalo.

V jednom měl pravdu. Tarantinova reality show byla hodně nechutná a taky nebezpečná, tím spíš, že se policie dozvěděla o té nehodě na pláce. Policie tu má svého fízla a je pro Karla typické, že se s ním spojil. Všechno ale má svoje meze a na hru na vraždu nepřistoupím. I kdybych měla z projektu odejít.

Usínala vysílená přemýšlením o té věci. Uvědomovala si celou tu absurditu. Už jednou z projektu vypadla, kvůli milování s Deppem. No a vida, s Deppem si užila nejkrásnější milování svého života. Odříkaného chleba největší krajíc, říkala maminka. Teď by měla odejít znovu. Bude se hra opakovat?

Na tyhle rozporné úvahy vzpomínala, když šátrala vedle sebe.

Postel vedle ní byla prázdná.

Posadila se.

„Johnny…“ zavolala polohlasně. Napadlo ji, že šel na záchod a vzbudil ji. Ticho. Jen ta auta venku.

Přešla k oknu, uvolnila napůl zavřené okenice a vyhlédla.

Přes nádvoří se pomaličku sunul k vratům velký hummer. Kdopak to odjíždí takhle v noci? Komu patří auto za tři mega?

Přímo pod ní stálo jiné velké auto. Stáli u něho nějací chlapi a polohlasně si povídali. Italové, dalo se odhadnout podle melodie řeči.

Divné, říkala si. Ospalost z ní spadla. Rozsvítila v pokoji. Po Deppovi tady nic nezbylo. Šla se podívat do koupelny. Ani tam nebyla po něm stopa. Dívala se na sebe v zrcadle. Měla pocit, že má matnou, povadlou pleť.

Musím přejít na jiný krém. A na jiný způsob života. Tohle měla být klidná smiřovací dovolená! Místo ní nerváky s mrtvolami, honičky v autě a divoké milování. Prostě, reality show.

Depp se vypařil.

Usmála se na sebe. To víš, holka, tak to chodí. Aspoň nebude otravovat. Krubnerka, ať je jaká chce, má v jednom pravdu, nejlepší chlap je ten, který ví, kdy vypadnout. No a vypadnout je nejlíp hned potom.

To, že jsem se zbavila Karla, neznamená, že si hned uvážu na krk pahejla, i kdyby to měl být Depp. A navíc, Depp je z branže a chlapi od filmu a divadla jsou ta nejhorší pakáž. S Karlem se dala dohromady mimo jiné proto, že nebyl ani od filmu, ani od divadla. Byl to civil. Jenže ne dost velký civil. Literatura, to je taky tyátr.

Vyčistila si zuby, natáhla si koupací plášť a vrátila se do pokoje.

U psacího stolu seděl poručík Rago.

Ušklíbl se na ni.

„Překvapená?“

„Vypadněte z mého pokoje.“

„Kdepak, nevypadnu.“

„Zavolám personál.“

„Tuhle partu jsme už odvezli v první vlně.“

„Jak, odvezli?“

„Napomáhání trestného činu omezování svobody, mučení a vraždy. Plus mnoho dalšího.“

„Říkal jste, že mě zadržujete kvůli bezpečnosti.“

„To už neplatí. Tentokrát je to opravdu zatčení, signora Sekera.“

„Co proti mně máte?“

„Spolupachatelství na vraždě Antonia Fabianiho zvaného Tony. Zase ho uvidíte, podřezaného, vyvrženého, připraveného k rozporcování.“

„Vy jste se zbláznil.“

„Když jsem viděl jeho tělo, opravdu jsem se bál, že přijdu o rozum,“ připustil Rago. „Signora Sekera, něco jsem vám nabízel. Do určité míry to platí dál. Když budete vypovídat, když přistoupíte na úlohu korunního svědka, soud k tomu přihlédne a rozsudek bude mnohem mírnější. Za deset patnáct let můžete být venku.“

Přinutila se k jakémusi smíchu.

„Vy to ale na mě zkoušíte! Víte dobře, že mám alibi. Nejdřív jste mě měl pod zámkem. Budu si na vás stěžovat, na tu vaši ochranu před nebezpečím. Málem jsem uhořela a při útěku mě přepadla nějaká banda. No a pak jsem trávila večer s panem Deppem, jestli vám to jméno něco říká.

„Johnny Depp.“

„Právě ten.“

Rago vytáhl z kapsy pédéáčko a chvilku se v něm probíral. „Johnny Depp je na turné v Japonsku, už třetí týden.“

„Nezkoušejte to na mě.“

Ještě ho cítím v sobě. I když jsem se sprchovala, vnímám jeho vůni, napadlo ji.

„Vím, že se kolem Tarantinovy party motal chlapík, který si na něho hrál. Jmenuje se Davis a v roce 2008 dostal pornooskara.“

„Nerozumím vám.“

„Je to pornoherec,“ pokrčil rameny Rago. „Výkon nedovedu posoudit. Na porno se nedívám a jeho výkon by měla posoudit spíš partnerka.“

Díval se na ni s úsměškem.

„Jestli jste měla v posteli Davise, ten vám dosvědčí cokoli.“ Ozvalo se zaskřehotání vysílačky. Poručík vytáhl pojítko z kapsy. „Slyším. Cože? Je to všechno? Dobrá. Kolik? Sedmadvacet. Můj ty bože.“

Dal pojítko do kapsy a vstal. Byl velmi bledý a zhluboka oddychoval.

„Zvláštní věc, signora Sekera. Jste velmi krásná žena. Přesto, a možná právě proto se mi z vás chce zvracet. Oblékněte se a jdeme.“

Nechtěla se pohnout, avšak něco uvnitř jí samé způsobilo, že nohy samy vykročily ke skříni, do které si uložila věci.

8.

Jsou to rekvizity. Dokonalá iluze. Plast, opakoval si Karel.

Stál na dvoře hotelu Frenesis. Ruce měl spoutané plastovými pouty.

Supící muži vynášeli z nitra hotelu nahá zmrzlá těla a skládali je na zem, pěkně vyrovnané, jedno vedle druhého. Ve tmě zářily cigarety a páchl tabákový kouř. Občas zableskl fleš policejního fotografa. Na chvilku se dvůr rozzářil. Jeden z detektivů zapnul reflektor videokamery a celou scénu natáčel.

Jak to, že tu jsem sám?

Když ho Rago vyvedl z labyrintu, prošli prázdnou recepcí. Kdepak byl Roberto, kdepak byla Paola, jak to, že je někdo nevystřídal? Teď si uvědomil, že prošli garáží. Vyjížděl z ní právě ten velký hummer. Nestál tu ani bentley, ani tu nebylo žluté lambo. Ani Azzarriho skříňák tu neparkoval.

„Kde jsou všichni?“ zeptal se muže po své levici.

Ten jen odvrátil hlavu.

Ani Rago mu neodpověděl na žádnou z otázek, jimiž ho zasypával celou cestu nahoru. Prostě ho nechal stát a odešel dovnitř budovy.

Najednou se začalo něco dít, policejní fotograf začal horlivěji blýskat a také kameraman se soustředil najedno místo. Policisté na sebe pokřikovali.

Karel rozeznal slovo „Antonio.“

Pochopil, že našli tělo mrtvého Tonyho.

Pak taky zaslechl slovo kanibalové.

Nechtěl věřit tomu, co slyšel. Oni podřízli Tonyho a… snědli?

Uspořádali tu svoji hostinu, ten jejich obřad. Provedli ho a odjeli, ztratili se a už je nikdo nedopadne. Tony je mrtvý. Personál dosvědčí, že tu byli nějací lidé. Waverly Cromatie, Kaelyn Loveland. Kdo sehrál roli Tarantina, Nicholsona, McCartneyho?

A jsou to pravá jména, Kaelyn a Waverly?

Je to obrovský podraz a já jsem do něho spadl, uvažoval. Zdalipak si ta parta odvezla svoje snímače emocí? Jestli tu někde jsou a natáčejí mě, přežhaví se a prasknou, pomyslel si trpce.

Silné světlo Karla oslepovalo. Ze světelné mlhy vyšel Rago.

„Svinská práce,“ zasyčel, když došel ke Karlovi. Kývl na strážce. „Sundejte mu pouta.“

Vykonali jeho rozkaz. „Sedmadvacet těl…“

„Ale to jsou přece rekvizity…“

„Nejraději bych z tebe udělal taky takovou rekvizitu,“ zavrčel Rago. „Ale pan Tarantino…“

„Nech těch žvástů. Už jsem se jich naposlouchal dost.“ Na něco si Karel vzpomněl.

„Kde je Madonna? Říkal jste přece, že ta je opravdová… Mluvil jste o DNA…“

„Nic takového jsem neřekl.“

„Přece tam ve squatu, když jste mě zadržel…“

„Tohle si schovej k výslechu. Pan vyšetřující soudce rád poslouchá pohádky.“

„Rago! Poslouchejte mě. Chcete snad tvrdit, že jste mě neodvezl do squatu a nezamkl mě v cele?“ Rago se na něho chvilku díval.

„Jsi blázen. Tohle svinstvo může udělat jen vyšinutý člověk. Ano, asi se z toho dostaneš. Skončíš v blázinci ve vypolštářované cele.“

„Já chci.“

„Co chceš?“

„Vystoupím jako korunní svědek.“

„Není třeba. Žádného korunního svědka nepotřebujeme. Důkazů máme dost, bohužel. Ale toho Tonyho si odskáčeš. Nevydržíš dlouho v té cele, to ti povídám. Skončíš hůř než on. Na podříznuté hrdlo dojde, to ti slibuju. Ale nezačne to tím. To přijde až nakonec. Půjde se pěkně odspodu, aby sis to užil.“

„Znáš tohle?“

Zvedl mu pravou ruku a vložil do ní chladný kovový předmět. Karel se lekl. Byl to merlin.

Uvědomil si, že jejich merlin vrátil Veronice. Ovšem Tony měl právě takový.

Byl tohle Tonyho merlin? Patřil muži, kterého podřízli a rituálně snědli?

Merlin v jeho ruce ožil, displej se rozsvítil. „Myslel jsem si to…“ poznamenal Rago. „Tohle je Tonyho přístroj?“

„Ano. Reaguje na dotyk. Ty jsi ho nastavil na svůj profil. Tohle bude důkaz, že…“

Selhal mu hlas. Odkašlal, zaklel a pak nařídil svým lidem, ať Karla pořádně hlídají. Mávl rukou, podíval se na hodinky a vykročil ke vchodu do hotelu.

Karel svíral Tonyho merlin v dlani.

Tohle je nějaká finta, napadlo ho. On mě pomocí tohoto přístroje sledoval.

Pitomost. Tihle dva chlapi mě hlídají, a kdybych se pohnul, zase by mi nasadili pouta. Jaképak sledování? Všude kolem jsou policajti. Navíc, kam bych utíkal?

Byla mu zima. Padla na něho únava a s ní stav otupělosti. Merlin ho hřál v dlani. Nejraději by ho roztřískal o zem. Rago by mi to přišil jako další důkaz, pokus o maření stop. Merlin.

Natáhl do plic vzduch, voňavý a chladivý.

Vždyť tohle je součást hry, součást Brownova scénáře. Tady někde ve tmě jsou kamery a snímače emocí. Kamery mě sledují, jak tu stojím s přístrojem v ruce, s policajty po boku. A něco zaznamenává moje emoce. O ty přece jde nejvíc.

Brown napsal ten příběh tak, abych se v něm pohyboval jako na horské dráze, nahoru a dolů. Od naděje k zoufalství a z hlubiny nahoru k nové naději.

Zrežíroval to opravdu realisticky, ten mizera Tarantino, málem jsem mu to spolknul i s navijákem!

Mám merlin. Možná, že moje emoce snímá správě tahle krabička, že je to něco jako čidlo nebo magnetofon nebo bůhvíco.

Zatčení? Pitomost. Vždyť mi nesebrali ani ten můj žabikuch, co mám v kapse.

Dveře hotelu se otevřely a ven vyšly dvě postavy, mužská a ženská. Byl to Rago s Veronikou.

9.

Byl to pornoherec, vířilo Veronice v hlavě. Proto byl tak dokonalý v posteli? Proto ji uměl tak číst? Prostě proto, že to byl profesionál?

Oblékla se do cestovního, chtělo by to čistírnu, ale kdo ví, co mě čeká. Teď se může stát všechno.

V kapse nahmatala pilník.

Napadlo ji, že by mohla Raga bodnout.

Musela se v duchu pousmát nad tím nápadem. Už mám nervy nadranc a začíná mi být všechno jedno. Teď mě budou vyšetřovat kvůli nehodě na pláce. Jako bych já byla odpovědná! Měli mě upozornit, že je Juan Viellaris špatný na srdce. Odpovědnost nese Tarantino, to je jednou jasné. Rago blábolí něco o nějakém Fabianim. To je ten Tony, o kterém jí vykládal Karel. Nemám tušení, jak vypadá. Jestli jsem ho tu někde viděla, nevěděla jsem, kdo to je.

Rago ji pobízel ke spěchu.

„Chci si promluvit s Quentinem Tarantinem,“ řekla mu.

„Já si chci promluvit s papežem. Jen běžte a dívejte se na cestu, kam šlapete. Nechci tu mít další mrtvolu, je jich tu na můj vkus až moc.“

„O bezpečnost na pláce se musí postarat produkce a ta podléhá režii.“

„Já vím, dobře, dobře. Tohle všechno povíte při výslechu.“

Myslela na Tarantina, aby mohla z mysli vypudit to zklamání, to ponížení. Tohle kdyby se dozvěděla Krubnerka, ta by byla v sedmém nebi! Představte si, vykládala by v šatně, že ta Sekerka dala Deppovi a on to nebyl žádnej Depp, on to byl sprostej najatej gigolo, on to byl pornoherec! Je to možný, něco takovýho?

„Budu si stěžovat.“

„To jste mi řekla stokrát. Beru na vědomí.“

Prošli prázdnou recepcí. Doufala, že zahlédne službu a zavolá na ni, aby vzbudila Quentina nebo Dana Browna anebo třeba i tu zrzku Simonu, prostě někoho ze štábu. Jenže recepce byla pustá, temná byla restaurace, nikde se neozýval žádný zvuk.

„Tudy,“ ukázal jí Rago cestu.

Vyšli z hotelu.

Vpravo od vchodu se svítilo. Někdo tam snímal videokamerou řadu vyskládaných těl. Vyjekla. Pochopila, o čem se to Rago zmínil, když řekl „můj ty bože, sedmadvacet“.

Sedmadvacet mrtvol.

Sedmadvacet nehod na pláce? Nebo snad měl pravdu Nicholson, když ji varoval, co se v hotelu děje? Zoufale se rozhlížela kolem sebe.

Tohle není možné. Nemohou to být skutečná lidská těla. Jsou to rekvizity. Musí sem někdo přijít a vysvětlit to. Kde je Quentin? Nebo Dan Brown? Vždyť tu bylo tolik lidí. Kam utekl personál?

Dvůr byl prázdný. V temném parku se probouzeli ptáci a protivně křičeli. V opačném směru byla vidět na nebi rudá záře. Zdálo se, že v okolí zuří bitva. Ozvaly se dávky ze samopalu a k nebi létaly světlice.

To už nebyly nepokoje, uvědomila si. Vypukla pravidelná bitva. Tohle je vojenská operace.

Spatřila Karla. Stál mezi dvěma ozbrojenými chlapy. Aspoň jedna přátelská tvář…

Přátelská?

Musel vidět, že jsem odešla s Deppem, kristepane, on to byl nějaký dobytek, prostitut, hnusná kreatura. Jak se Karlovi podívám do očí?

Najednou jí všechno přišlo líto. Vzlykla a začala se třást. Rago si to špatně vyložil.

„To jste si měla rozmyslet dřív, signora Sekera. Teď je na pláč pozdě. Plakat jste měla, než přišel první člověk o život.“

Plakala a přitom jí nemohla uniknout bezděčná komika situace. Ten pitomec si myslí, že brečím kvůli mrtvolám. A já tu bulím kvůli tomu, že jsem zahnula s pornohercem!

„Pusťte mě k mému muži,“ zašeptala.

„S ním se potkáte až u soudu. Je konec, signora Sekera. Tohle už není zábava vyvolených. Tohle není mejdan, při kterém se zabíjí. Prostě spadla klec.“

„Já s tím nemám nic společného! Víte dobře, že jsme přijeli…“

„Vím, kdy jste přijeli,“ nenechal ji domluvit. „Však v tom nejste sami. Vy dva jste měli smůlu, že jste nestačili utéct. Jenže na ty ostatní taky přijde řada. Máme je všechny na seznamu. Antonio odvedl dobrou práci, před tím, než jste ho…“

Zakašlal a odvrátil tvář.

Zamával a přiběhl k němu policista s beretou přes rameno. „Zaveď tu… paní, ať se podívá zblízka. Ať se pokochá.“

„Já to nechci vidět!“

„Ale ano! Uvidíte to ještě mockrát. Na fotografiích, na videu. Uvidíte to v soudní síni. Jenže chci, abyste to viděla teď. Abyste položila dlaně na ta mrtvá těla. Donutím vás strčit prsty do ran na krku a v hrudi. Ohmatáte pahýly po usekaných údech. Užijete si to. Mejdan začíná, signora Sekera.“

Zbláznil se, uvědomila si.

Před ní nestál korektní policejní důstojník. Muž s beretou to zřejmě také vnímal, protože nejisté těkal očima z Raga na Veroniku a zpátky.

„Má se dotýkat?“

„Ano!“

„Ale, pane poručíku…“

„Je to rozkaz!“ zařval Rago tak silně, že se všichni k němu otočili. Všichni živí.

Policista nesouhlasně sevřel rty a řízně zasalutoval.

„Pojďte, paní,“ řekl korektně a už tím dal najevo svůj postoj k tomu, co mu velitel nařídil.

Ragovi zazvonil v kapse mobil.

„Slyším,“ ozval se. „Ano, slyším. Máme je tady.“

Policista doprovázející Veroniku se zastavil. Neotočil se. Ani Veronika se neobrátila. Oba naslouchali, zády k Ragovi.

„Jsou dva. Ano, jenom dva.“

Jsme jenom dva, opakovala si Veronika. Ostatní utekli. Zradili. Nechali je v tom.

Před sebou měla řadu mrtvol osvětlenou reflektorem videokamery. Kolikrát ten idiot bude těla natáčet? Chce z toho udělat celovečerák? pomyslela si vztekle.

„Cože?“ zařval Rago.

Veronika si s policistou vyměnila pohled.

Rago tu stál strnulý. V záři reflektoru bylo vidět, jak zbledl. Kdybych do něho vrazila ten svůj pilník, napadlo Veroniku, nevytryskla by ani krůpěj krve.

Stál, tiskl mobil k uchu.

Najednou se rozkřikl.

„Nerozumím. Nerozumím… pane! Spojení je přerušeno… pane!“

Veronika se otočila právě ve chvíli, kdy rozzuřený Rago třísknul mobilem o zem. Přístroj doslova explodoval. Policista střežící Veroniku přešlápl. Pod podrážkami mu zakřupaly plastové střepy.

Rago stál a zhluboka dýchal. Obličej měl strhaný. Mátožně pohyboval rukama.

Veronika se rozhlédla. Teď už všichni na dvoře pochopili, že se něco stalo, dívali se na Raga a zvolna k němu přicházeli.

Rago udělal oběma rukama gesto, aby přišli ještě blíž.

Šli k němu policisté, fotograf, kameraman, pěkně pomalu. Věděli, že jim neřekne nic, co by je mělo potěšit.

„Víte, co je nového?“ zvolal, když se k němu přiblížili na deset patnáct metrů. „Víte, co mi řekli? Víte, jaký mám rozkaz?“

Do ticha znělo trylkování skřivana. Zdálo se, že se pták směje. Pak zazněla salva, on vypískl a odletěl někam, kde se nestřílí.

Mrtvoly mu nevadily, ty jsou zticha.

„Vyšetřování skončilo, zapomeňte.“

Po těch slovech bylo zase ticho.

„Jak to myslíte, zapomeňte?“ ozval se někdo. „Nerozumím, pane.“

„Já taky ne. Jen tlumočím, co mi řekli. Všechny zadržené máme propustit. Naše skupina je převelena k hlídkové službě na Stazione Centrále.“

„To tady máme všechno nechat?“

„Rekvizity si odveze jiná skupina.“

„Rekvizity? Vždyť to přece jsou…“

„Rekvizity!“ zařval Rago. „Rozumíš? Jsou to filmové rekvizity z realistického plastu! A bašta. Jsou to rekvizity. Nikdo tu nevraždil, nikdo tu nežral lidské maso. Smetánka tu nepořádala kanibalské hody. Nic se nestalo, rozumíš, Thomaso?“

„Ne, pane.“

Rago hluboce vzdychl.

„Já taky ne.“

Mnul si čelo a pak ukázal rukou. „Odveďte je.“

„Řekl jste, abychom je propustili.“

„Teď říkám, odveďte je,“ řekl vztekle. Ukázal na dveře vedoucí do hotelu. „Takže vyšetřování pokračuje?“

„Vyšetřování je zastavené,“ řičel Rago. „Nebylo žádné, není a nebude. Ale to neznamená, že všechno končí. Odveďte je.“

Muž s beretou jemně vybídl Veroniku k chůzi. Když se otočila, uviděla, že Karel v doprovodu dvou policistů jde za ní. Právě míjel Raga.

Poručík chtěl něco říct, pak se v něm cosi zlomilo a jako nepříčetný se začal tlouct levou pěstí do dlaně pravé ruky.

Veronika pochopila, že ty rány patřily jim dvěma.

10.

Karel s Veronikou seděli u baru v přízemí hotelu Frenesis a čekali, co se bude dít dál.

Karel prolomil mlčení.

„Vidíš, jak mají dlouhé prsty. Šlo to rychle.“

„Myslela jsem, že nás v tom nechají.“

„To nemohli. Byl by skandál. Museli by nás zabít, abychom mlčeli,“ řekl Karel. „Třeba to ještě udělají.“

„To mohli už dávno,“ ušklíbl se Karel. „Venku je něco jako povstání. Dva mrtví navíc, to by se ztratilo v tlačenici.“

„Mám strach. Karle, já se hrozně bojím.“

„Jsme z toho venku,“ řekl a podal jí ruku. Vděčně ji stiskla. „Víš, mně je to líto.“

„Těch mrtvých venku?“

„Nemáme s tím nic společného, proboha! Víš dobře, že jsme nic neudělali. Zatáhli nás do toho všeho. Ale, víš… je mi líto, že jsem to udělala.“

„O čem to mluvíš?“

„Vyspala jsem se s tím chlapem.“

Karel nechápavě zavrtěl hlavou. Myslel na policisty, na mrtvoly, na kanibalské hody. Jak, vyspala se? Kdy? S kým? Proč sem plete takovou pitomost?

Pak mu došlo, o co jde.

„S tím Deppem?“

„Byl to jeho dvojník. Karle, on to byl pornoherec a já pitomá… Byla jsem na dně. To zatčení, věznění, útěk… Měla jsem nervy nadranc. Já hloupá jsem se ti chtěla pomstít. Nevím za co, byl to zkrat. Strašně se za to stydím. Odpusť. Promiň mi to.“

Naklonil se k ní a pohladil ji po hlavě. Pohlédl při tom ke dveřím. Sklem viděl temnou postavu hlídkujícího policisty.

Proč nás hlídají, když dostali rozkaz, aby nás pustili? Měli nás doprovodit k autu. Je sice hodně pobité, ale jezdí.

Ledaže je venku moc husto.

Tak ona se vyspala s nějakým prostitutem.

Přišlo mu to komicky bezvýznamné. Bože můj, vyspala se, a co z toho? Nezáleží na tom.

Hladil ji po vlasech. „No tak, nebreč.“

Vzhlédla k němu uslzenýma očima. „Ty se na mě nezlobíš?“

„Přijeli jsme se sem smířit, copak jsi zapomněla?“

„Muselo se toho hodně stát, abychom se k tomu dostali.“

„Víš přece, co se říká? Konec dobrý, všechno dobré,“ řekl Karel.

„To venku… je strašné. Myslíš…“

„Já nevím,“ přiznal se. „Byl jsem v lednici dvakrát.“

„V lednici…“ opakovala po něm tupě.

„Poprvé jsem byl přesvědčený, že to je skutečná lednice s lidskými těly. Zavedl mě tam Tony.“

„Ten je mrtvý,“ připomněla.

„Podruhé jsem tam byl s Brownem. Byly to rekvizity.“

„Z papíru?“

„Nevím z čeho. Vypadalo to hodně realisticky. Hodně hnusně. Asi nějaký plast. Nevím. Ale bylo to umělé, na to dám krk.“

„Nemluv o krku, tady se podřezává,“ prohodila.

„Jsem rád, že se zase směješ.“

Natáhl se přes pult pro Laphroaigh.

„Nalij mi raději Campari. Mám chuť na něco hořkého.“

„Jak si signora Sekera přeje,“ řekl jí. Oběhl pult a přehodil si přes ruku ubrousek.

„Signora si přeje s ledem, nebo bez ledu?“

„Bez, ale s citronem, prosím.“

„Výborná volba. Děkuji, signora,“ uklonil se. „Prosím!“

Sám si nalil dvousudový Laphroaigh a pozvedl číšku, aby si přiťukl.

Ozvala se rána.

Rago rozrazil dveře. Za ním přicházeli další policisté. „Víte, co dělají, ti dva? Oni tu chlastají,“ volal na ně Rago. „Kurvy jedny!“ zahulákal někdo.

Karel odložil skleničku. Mezi ním a Veronikou byl barový pult. Přál by si, aby ho mohl oběhnout a vzít ji za ruku.

„Takže vy dva zkurvenci,“ oslovil je Rago. „Poslouchejte mě pořádně. Nemáme sahat na celebrity. Je v zájmu státu nechat celebrity na pokoji. I když ty celebrity zabíjejí a žerou lidi. Celebrity můžou všechno.“

„Svině!“ houkl ten někdo.

„Jenže vy dva,“ ukázal na ně prstem, „vy žádné celebrity nejste. Nejste nikdo, kdo může ohrozit náš stát.“

Smích. A střelba venku. Červené světlice za oknem. Hukot granátometů.

„Vy dva,“ řekl Rago pomalu a zřetelně, „vy dva jste sráči odkudsi z Čech. Jste hovna a ne celebrity. Jeden blbeček a jedna česká píča. Zabili jste nám kamaráda. Museli jsme dát ruce pryč od celebrit. Dobře, necháme celebrity na pokoji, že jo, chlapci?“

„Jo, necháme.“

„Jenže vás si podáme. Na vás si smlsnem. My si taky chceme užívat. Myslíte, že policajt nemá chuť někoho rozpárat? To byste se divili, jak často! Na mě to někdy přijde… A co ty, Thomaso?“

„Já bych si mockrát rád bodnul a říznul. Takhle,“ ukázal Thomaso gestem řez odspodu nahoru.

„Jenže my nesmíme. Jsme státní úředníci. Ale dneska, dneska je divná noc. Lůza je puštěná ze řetězu. Řád padl. Nic neplatí. Vrahy pouštějí na svobodu, protože to jsou celebrity. Proč by si pár policajtů neužilo? Pojďte, chlapci, pijte, je to na účet hotelu Frenesis! A potom se pobavíme. Tak, jak jste ještě nezažili.“

11.

Kam to jdeme?

Veronika tušila, že se tu Karel vyzná. Díval se po mokrých kamenných zdech, jako by něco hledal. V záři elektrických lamp viděla na zemi temný pruh. Je to bláto, nebo snad krev? Chtěla by se zeptat, jenže hrůza ji ochromovala. Karel sebou trhl. Sledovala jeho pohled. Uviděla bílý kulatý reliéf vsazený do zdi, na něm dva lvy. To, co bylo pod nimi, bylo neumělé zobrazení ohně.

Je jim teplo, pomyslela si. Ti se mají!

Šli první, hned za nimi Rago a s ním ostatní chlapi z oddílu. Když vešli do podzemí, opile hulákali. Postupně tíseň padla i na ně, takže kráčeli mlčky. Minuli celou řadu mramorových kotoučů se symbolickými výjevy. Veronika je přestala vnímat, všimla si až jednoho obzvlášť nápadného a hnusného. Byl na něm chlap, který hryzal lidskou nohu.

Kanibalské hody.

Copak nás ti policajti chtějí sežrat? Šli dál, až se ocitli na konci chodby.

Světlo policejních baterek vylouplo ze tmy dveře zrobené z důkladných fošen. Místo obvyklé kliky tu byla silná páka s koulí na konci.

„Otevři to,“ poručil Rago Karlovi.

Karel váhavě vztáhl ruku.

„Já sama,“ řekla Veronika a popadla kouli.

Kov studil. Pevně sevřela páku a stlačila ji dolů. Pak zatáhla a dveře se otevřely.

Do tváře jim dýchl hodně studený pach masa.

„Dovnitř…“ velel Rago.

Vešli.

Lednice byla prázdná.

Vtesaná do skály, deset metrů dlouhá, tři metry široká, odhadovala ji Veronika. U stropu kolejnice s háky. Na zemi temné skvrny. Ty byly jistě od krve.

„Svlékněte se.“

„Cože?“

„Nerozumíš, ty česká čubko? Povídám, sundej si ty hadry, kurvo!“

„Sám si sundej hadry, smradě…“ zařvala na něho Veronika, nepříčetná vztekem.

Udeřil ji do obličeje a jedinou ranou ji srazil k zemi. Byl to pekelný úder. Připravil ji o schopnost vnímat realitu. Neomdlela, ale přestala reagovat. Vnímala, že na ni sahají něčí ruce a stahují z ní oblečení. Postřehla i Karla, ten zůstal stát a chvatně ze sebe stahoval svršky. Pak ji někdo postavil na nohy. Cítila, že ji bere za ruce a omotává jí zápěstí policejními pouty z plastu.

„Pověste je na ty háky. Nahoru, ruce nahoru,“ dával pokyny Rago.

Zůstali stát, chodidla na studené zemi, ruce vzpažené, s pouty zaklesnutými o řeznické háky.

Zvolna přicházela k sobě. Asi to bylo tím studeným povětřím. Pozorovala Raga, jak jim prohledává kapsy. Vytáhl oba merliny a hodil jim je k nohám.

„To abyste se mohli dovolat těm vašim kamarádům. Ti se na vás vysrali, protože jim na vás nezáleží. Zdrhli. Ztratili se. Nikdo se nikdy nedoví, že tu byli. Je to šikovná parta,“ syčel Rago. „V kaši zůstali dva blbečkové.“

Vytáhl její pilníček a hodil ho k merlinu. Pak se věnoval Karlovým kalhotám a v kapse objevil švýcarák. Otevřel ho.

„Tak co,“ obrátil se ke svým lidem, „kdo má chuť? Kdo si řízne?“ Nabízel jim otevřený nůž.

Muži tu stáli zaraženě. Někteří byli ozbrojeni, jiní měli v rukou baterky.

„Nejspíš to bude na tobě, veliteli.“

„Máš pravdu, Thomaso. Velitel musí jít příkladem.“

Obrátil se k Veronice.

„Začneme tebou, kurvo?“

Pomaličku k ní přistupoval. Co mohla, před ním ustupovala, až zůstala viset na háku, opřená o palce. Patami se dotkla stěny za sebou. „Udělám ti to pomalu. To mají ženské nejradši, když je to pomalu, že jo?“

„Nech ji bejt,“ zachroptěl Karel. Rago stáhl nůž a obrátil se ke Karlovi. „Cože? Ty se do toho budeš plést?“ Vydechla.

Tak přece jen se Karel zachoval jako chlap, pomyslela si vděčně.

Třeba se něco stane. Třeba přijde Tarantino. Jsou tu kamery? Je jich přece osm tisíc. Proboha, možná tohle také patří do reality show, to by bylo Tarantinovi podobné!

Rozhlížela se marně. Nikde žádné kamery neviděla. Sklopila oči. Merlin jí ležel u nohou.

Třeba to snímá on, merlin.

„Nedokážeš to,“ slyšela Karla. „Nepodřízneš nás. Jsi policajt, poručíku Rago. Každý má svůj úděl, i ty ho máš. Já tě chápu. Jedni v tom nechali nás, ti druzí v tom nechali vás. Jak dlouho děláš tenhle případ? Povíš mi to? A co ty, Thomaso, vypadáš na rozumného člověka.“

„Tři roky, pane,“ odpověděl Thomaso.

„No vidíš, poručíku Rago. Tři roky práce. Tony nasadil život a ztratil ho. Myslel sis, že je to cena za úspěch. V každé vítězné bitvě jsou padlí. Hlavní je vítězství, že? Jenže ty jsi prohrál. Stačil na to jeden jediný telefonát. Kdopak asi zavolal komu? Tarantino? Nicholson? McCartney? Nebo někdo úplně jiný, kdo je za tím vším? A volal premiérovi nebo ministrovi vnitra? Hnusně nám nadáváš, Rago, ale zároveň ponižuješ sebe.“

Ten mu dal sodu, napadlo Veroniku. Co bude teď? Odvážou nás? Omluví se? Nechají nás obléct? Půjdeme všichni společně na panáka a pak nás posadí do subáče a zamávají na pozdrav?

Konec dobrý, všechno dobré?

Otupělost z ní opadávala a dostavovala se třeštivá bolest do paží. Těžko se jí dýchalo. Vzpažené ruce omezovaly pohyb hrudníku. „Pane! Poručíku!“

„Co je?“

Otočil se rychle, snad dokonce s jakousi radostí. Asi se mu ulevilo, že nemusí odpovídat, natož něco rozhodovat. „Mají ho.“

„Dobře,“ řekl Rago. „Jdeme!“

Chlapi se hrnuli ven. Na všech bylo vidět, že jim spadl kámen z krku. Poslední šel Rago. Na prahu lednice se otočil, ušklíbl se a hodil nůž Karlovi k nohám. Čepel zazvonila na studené dlažbě.

„Tady máš, mysliteli. Už ho nebudu potřebovat.“

Pak vyšel ven a zavřel za sebou dveře.

„Rago! Poručíku! Přece… to není možné! Tohle nejde!“ křičel Karel a jeho volání dunělo kamennou klenbou.

„Konečně sami,“ řekla Veronika. Popadl ji křečovitý smích a ten ji rozkašlal. Bolestně se svíjela a komíhala nohama. Když se vyvěsila, zápěstí ji bolela, jako by je někdo řezal pilou.

Pak ji napadlo, že by se mohla dostat z háku.

Napnula všechny svaly. Zvedla nohy od země, dostala je před sebe, s vypětím veškeré síly dopracovala chodidla do výše obličeje a táhla je výš, až se dotkla palci kolejnice.

Zbývá ještě několik centimetrů.

Pak zaklesne nohy za kolejnici, přitáhne se a uvolní si ruce. Dotkla se nárty kolejnice. Tak a teď se vzepřít.

Bolest ji ochromovala. Snažila se ji nevnímat. Veškerou vůli upřela na cíl, který si umanula dosáhnout. Už ne centimetr po centimetru, ale milimetr po milimetru se vytahovala nahoru. Visela teď za nohy. Ke slovu měly přijít břišní svaly. Tmělo se jí před očima. Nedostatek vzduchu jí zastíral vědomí, jako když pan učitel maže suchou houbou písmo na tabuli.

MÁMA MÍSÍ. MÁMA MÁ MASO. EMA UMÍ.

Ještě chvilku. Přitlačit. Pak nápis zmizí. Tabule bude čistá. Nespěchat, vydržet.

Ještě chvilinku.

Křečovitá bolest se jí zakousla do lýtek.

Byla to šelma, která si umanula, že lýtka odtrhne od kosti. Škubala, rvala maso.

Je to šelma lidojed. Jaká jiná by to měla být, tady, ve sluji lidojedů? Zaženu ji. Kopnu ji do čumáku. Mrskla nohama.

Okamžitá úleva. Bylo jí teď volně, příjemně. Uvědomovala si, že dál visí za obě ruce na řeznickém háku, že ji dál bolí ramena a že pořád ještě nemůže pořádně dýchat.

Ovšem to nebylo nic proti té bolesti, které se zbavila.

Prožívala rozkoš. Ano, rozkoš, jako když se milovala s Deppem, jenže to nebyl Depp, byla to mužská prostitutka, pornoherec.

Otevřela oči.

Před ní někdo stál.

Kdo to je? Byl to Karel? Povedlo se mu to, co nedokázala ona? Ne, Karel to není. Ten člověk, který tu stojí, je oblečený, kdežto Karel je nahý stejně jako ona.

Kdopak to asi je?

Vypadal jako milý stařík, usmíval se. Měl legrační odstálé uši a obličej počmáraný veselými vráskami. Na sobě měl bílé plátěné kalhoty a bílé triko. Na hlavě mu seděla bílá čepička a kolem krku mu visela zástěra stejné barvy, s pouzdrem na ocílku. Na nohou měl gumové bílé boty. V jedné ruce tenký nůž, jistě že často používaný, soudě podle toho, jak měl broušením prohnuté ostří. Druhou rukou nesl černý kufřík velikosti krabice na klobouky.

Před ní stál lidský řezník Azzarri.

12.

Karel s napětím pozoroval, jak se Veronika snaží o výmyk. On sám by nic podobného nedokázal, ani kdyby byl někde v tělocvičně a mohl se pohodlně držet hrazdy. Nikdy nebyl šikovný gymnasta. Ve škole dělali kluci výmyky na rámu dveří kabinek na záchodě. On se o to ani nepokoušel, aby si nevysloužil posměch.

Zapomněl na bolest v hrudníku, nevnímal řezání v zápěstích, přestal cítil ramena.

Vypadalo to dobře. Málem vykřikl radostí, když viděl, že se Veronika zavěsila za nárty. Plastová pouta se pomalu sunula po háku a k jeho špičce chybělo několik milimetrů. Pak se vymrštila, jako když střelec pustí tětivu luku, udeřila se patami o stěnu za sebou a zůstala viset. Tělo sebou škubalo v křeči.

To byl konec, uvědomil si Karel. Podruhé se jí to už nemůže podařit. Připravila se o poslední síly a taky o vůli dát síly dohromady.

Potom uslyšel šramocení. Někdo otevíral dveře do lednice.

Přijde kdo a řekne co, to je oblíbená věta televizních dramaturgů. Příchody a odchody, to je stavební materiál pro drama.

Přijde kdo a řekne co?

V životě to tak vždycky není, život plyne samovolně, s nekonečně důkladnou návazností. Ale občas se stane, že všechno záleží na tom, kdo přijde a co řekne.

Tak třeba přijde Mengele a řekne „do plynu“.

Přijde Azzarri a řekne…

Přišel Azzarri.

Karel si hned uvědomil, co se stalo.

Ragovi muži se zmocnili aspoň někoho. Tarantino s celou tou partou včas utekli. Karabiniéři tedy chytili aspoň lidského řezníka, který patřil k technickému personálu hotelu Frenesis. Třeba mu slíbili beztrestnost výměnou za roli korunního svědka. On by se v ní výborně vyjímal. Navíc to byl Ital a jako takový by jistě získal sympatie zdejší veřejnosti.

„Pane Azzarri! To jsem rád, že jste přišel! Odřízněte nás, prosím!“ volal na něho Karel.

Řezník položil na zem černý kufřík, obřadně vyjmul ocílku z pouzdra na zástěře a začal si brousit nůž.

„Nářadí musí být v pořádku a vzorně připravené. Kuchařův úspěch navazuje na dobrou práci řezníkovu. Jedno nelze od druhého oddělit. Začneme tady,“ obrátil se k Veronice. „Nikdy vám tu zdechlinu neodpustím, signora. To bylo velké ponížení. V našem rodu se nikdy nic podobného nestalo, v celé jeho dlouhé historii, která zdaleka nezačíná až rokem 1391, kdy nás Alberto Albizzi povýšil do stavu šlechtictví.“

„Neblázněte, Azzarri. Máte šanci se z toho dostat,“ říkal mu Karel rychle. „Všechno prasklo. Policie na to přišla. Mají důkazy. Sesype se to na vaši hlavu. Když nás… zabijete, zůstanete v tom sám, poslední. Udělají z toho monstrproces, budou vás potahovat novinami jako sadistického vraha a kanibala. Pamatujte na svoje předky, Azzarri. Jste šlechtic. Copak vám není památka vašeho otce svatá?“

„Právě proto, že je, signor Mareš. Azzarriové nikdy neodmítli zakázku, a proto ji nemohu odmítnout ani já. Mám významného zákazníka. Je to Anna dei Carabinieri, sbor karabiniérů Italské republiky, jen si to považte! Ještě nikdy jsme nedostali zakázku z oficiálních míst!“

„Copak jste se zbláznil? Neposlal vás žádný sbor karabiniérů, Azzarri! Poslal vás Rago, který se pomátl, v tom je rozdíl! Copak to nechápete? Chtěl nás zabít sám, chtěl to po svých lidech, jenže nikdo na to neměl žaludek, tak sem poslali vás, protože vás zrovna chytli. Uděláte tu hnusnou věc za ně a pak…“

Azzarri se k němu otočil s tváří zkřivenou zuřivostí. Ta tam byla usměvavá maska ušatého hubeňoura.

„Co jste to řekl? Vy jste nazval moji čistou práci… jak jste to řekl? Hnusná? Vy jste řekl hnusná?“

Teď už ječel. Přešel od Veroniky ke Karlovi.

„Obvykle začínám odspodu, aby krev měla kudy odtékat, jenže teď začnu protětím hrdla, abys nemohl špinit pověst ušlechtilého rodu Azzarriů. Proříznu ti hrdlo a pak se věnuji téhle ženě, která se provinila proti všem…“

Bylo vidět, že se v něm odehrávají bouřlivé duševní stavy. Karlova slova se ho hluboce dotkla. Teď mu pomyšlení na ně vehnalo slzy do očí.

„Ještě štěstí, že se toho nedožil můj ubohý otec…“ Zavrtěl hlavou a osušil si oči hřbetem ruky, v níž držel vykosťovací nůž.

Pak potřásl hlavou a dokázal se usmát.

„Azzarriové jsou muži a žádná rána je nesrazí na kolena. Do práce, Azzarri!“

„Ne!“ zaječel Karel, když se mu ostří blížilo k hrdlu.

Zaječel, a tudíž nemohl slyšet hluk, který se mu ozval za zády. Všiml si ale úžasu v Azzarriho tváři a s úlevou zaznamenal, že mužík se svým nožem o krok ustoupil.

Pak se ozval pekelný rachot palné zbraně. Azzarriho bílá postavička zrudla. Dávka ze samopalu rvala suché mužíkovo tělo na kusy. Už byl mrtvý, ale nepřetržitý proud olova ho hnal k protější stěně a přirazil ho k ní zády.

Pak teprve hluk ustal a znetvořená mrtvola se sesunula do kaluže krve.

A už tu bylo plno.

Hubení kluci a holky v ocvokovaných bundách, někteří se samopaly v rukou. Brebentili rychlou toskánskou italštinou jeden přes druhého a jediné slovo, které Karel rozeznal, bylo rivoluzione. Ochotné ruce mu pomohly, někdo ho nadzvedl a uvolnil z háku, jiný zase přeřízl plastová pouta a už tu byl další a pomáhal mu obléct. Někdo mu podal i nožík a merlin. Když se rozhlédl, uviděl Veroniku obklopenou těmi lidmi, kteří přišli v hodinu dvanáctou, aby jim pomohli.

„Cizinci, že?“ oslovil je chlapík s červenými kostkami vystříhaných vlasů na hlavě. Nos měl prošroubovaný pochromovaným šroubem s dvojitou maticí.

„Češi,“ řekl Karel.

‚J£ un ceco!“ ozývalo se sklepením. „Comunista! Socialista!“

Všichni se sesypali kolem osvobozených zajatců, chtěli se jich dotýkat, poplácávali je po ramenou.

„Jste oběti kapitalistické zvrhlosti a budete korunní svědci ve světovém procesu proti globálnímu imperialismu!“ radoval se chlapík ozdobený šroubem v nose. Mluvil britskou angličtinou, jakou se lze naučit jen na zelených trávnících a v učebnách a kolejích univerzity v Oxfordu. „Víme všechno. Nic nám nezůstalo utajeno. Nakonec se nám podařilo dobýt tuhle citadelu imperialistické zvrhlosti. Svět se dozví, že kapitalisté jedí lidi!“

„Commandante!“ volal někdo. „Commandante Roso, pojď se podívat!“

Dav před nimi se rozestoupil. Vedle Azzarriho mrtvoly stál vyjevený mládenec a v rukou držel otevřenou řezníkovu krabici. Byla nakloněná a přes okraj vytékala krev. Uvnitř byl nějaký předmět.

„Vyndej to,“ houkl Rosso.

„Ale, ono…“

„Vytáhni to, soudruhu, je to rozkaz!“

Velmi zdráhavě a štítivě soudruh zalovil v krabici a vytáhl useknutou hlavu poručíka Raga.

„To je přece…“ zabručel někdo do ticha, které nastalo.

„To je velitel smečky kapitalistických ohařů,“ řekl Rosso. „Dostalo se mu lidové odplaty. Takhle dopadnou všichni pomahači vykořisťovatelů.“ Mávl rukou. „Jdeme, revoluce je v plném proudu!“

Pokynul Karlovi a Veronice, aby šli první. Zastavili se na dřevěné plošině, vsazené do stěny dómu vytesaného do skály.

„Kanalizační systém Florencie,“ syčel Rosso Karlovi do ucha. „Generace pracujících se tu dřely, aby panstvo mělo kam házet svoje splašky. Sluhové kapitálu tady vybudovali dekoraci pro zábavnou reality show. Hnusné!“

„Tohle… je úžasné!“ vydechla Veronika.

„Je to odporné,“ poznamenal Rosso. Soudruzi, tohle samozřejmě zapálíme.“

Přes rameno mu přeletěl nějaký předmět ozářený maličkou jiskrou. Karel si uvědomil, že je to zápalná láhev, Molotovův koktejl. „Ne teď! Až budem nahoře, idioti!“

Láhev se roztříštila o skalní podloží a oheň se chtivě zmocnil první dřevěné fošny, na kterou dosáhl.

Lidi Rossova oddílu byli chápaví a hned jim došlo, co se stalo. Rvali se kupředu, aby se dostali na trámovou plošinu. Rosso uvedl do chodu mechanismus výtahu. Obrovské dřevěné kolo vsazené do konstrukce z trámů se pohnulo a podlaha sebou cukla.

„Je nás moc,“ sykl Rosso. „Ne všichni! Všichni ne!“

Ti, co se na plošinu dostali, začali odrážet opozdilce. Občas se podařil úder nebo kop a plošina se uvolnila. Škubnutím se dostala o metr nahoru. Ovšem už tu byly další ruce s prsty zaťatými do okraje a táhly ji dolů. Rosso zuřivě dupal lidem po prstech. Z chumlu šlehl výstřel, štěkla krátká dávka samopalu a Rossův obličej se proměnil v krvavou kaši, z níž vyletovaly zuby. Osádka plošiny vystrčila mrtvolu kupředu. Smrt vůdce vyvolala v lidech z oddílu úžas a šok. Tělo padlo do chumlu a plošina okamžitě vyletěla o dva metry výše, mimo dosah ubožáků, kteří zůstali dole.

Veronika sevřela Karlovi ruku.

„Kam jedeme?“

„Nevím. Byl jsem tu s Brownem, jenže výtah nás vezl dolů.“

Na plošině s nimi byli další tři mládenci z Rossova oddílu. Nebyla na nich vidět ani nejmenší stopa po něčem, co by se dalo nazvat revolučním nadšením. Tři usmrkanci, nejspíš gymnazisté. Oheň se s hukotem blížil. Dřevěná konstrukce hořela jako papírová koule. Chytlo i to veliké dřevěné kolo a rozpadlo se.

Plošina kupodivu dál stoupala.

„Je to normální moderní výtah,“ křičel Karel Veronice do ucha. „Systém Otis.“

„Jak to víš?“

„Řekl mi to Brown.“

Tam někde dole hynula velkolepá dekorace z dílny Hanse Ruediho Gigera, shořel Leonardův vozík, vniveč přišla Caesarova busta.

V horkém vzduchu k nim stoupaly kotouče dýmu. Karel čekal, že ucítí plast. Tohle však byl dým ze dřeva.

Byly to opravdu dobově věrné dekorace, napadlo ho.

Ledaže to byly originály z Leonardovy doby…

Z očí mu tekly slzy.

„Jak jste se dostali až k nám? Přijeli jste výtahem?“

„Ano, pane,“ odpověděl Karlovi uslzený mládeneček. „Shora, nebo zdola?“

„Zdola. Vedl nás commandante. Netuším, kam to vede tam nahoru. Vy to víte?“

Bylo to až komické, jak úpěnlivě se ptal. Tatínku, dopadne to dobře? Sežere zlá čarodějnice Jeníčka a Mařenku? Neboj, synáčku. Děti ji strčí do pece a utečou.

No, zatím jsme v peci všichni.

Výtah je vyvezl někam nahoru do nejvyšší úrovně dómu. Horko se už nedalo snášet. Museli se schoulit na plošinu, aby unikli přímému vlivu plamenů. Dusili se. Karel cítil, že prudce roste teplota plošiny.

Pochopil, že hoří odspodu.

V následující vteřině uviděl tenké červené linky. To se oheň začal prodírat spárami mezi fošnami.

Jestli k tomu napsal scénář Dan Brown, napadlo ho, musí se teď otevřít dveře a dovnitř vpadnou hasiči.

Vzápětí ho oslepilo elektrické světlo, najednou tu byli nějací lidé, táhli ho ven, někdo mu vsadil na obličej kyslíkovou masku a on mohl do sebe nasát životadárný plyn. Stačil zahlédnout Veroniku v objetí mužů s přilbami na hlavách a těžkých hasičských oblecích. Kyslík vnikl otevřenými dveřmi do prostoru dómu a oheň se tam rozhořel s plnou silou. Hasiči si sklopili hledí a přes zachráněné přehodili nehořlavé pokrývky. Vymotali je z nich až venku.

Ocitli se na nádvoří Frenesis. Celý palác hořel. Žádné mrtvoly nikde neležely, ani rozbité subaru tu nestálo. Jen hasičské vozy a oddíly hasičů s hadicemi vedly předem prohraný boj. Plameny s rozkošnickou chutí proměňovaly starobylou budovu v hromadu trosek. Hasiči vedli Karla s Veronikou a ty tři mládence k sanitkám stojícím opodál. Karla s Veronikou odvedli k té nejvíc na kraji.

Ozval se rachot.

Karel se otočil právě včas, aby viděl, jak se střední část paláce propadá. Uvědomil si, že se stavba hroutí a trosky vyplňují podzemí, které právě opustili.

Uvnitř sanitky se jich ujal šedovlasý vlídný lékař. Promlouval k nim italsky, řeč mu plynula přes jazyk jako ukolébavka. Dřív než mu v tom mohl Karel zabránit, vyhrnul mu rukáv a vrazil mu jehlu injekční stříkačky do žíly. Účinkovala okamžitě.

„Já nechci…“ stačil Karel říct a poslední, co viděl, byl lékař stejným způsobem ošetřující Veroniku.

Pak ztratil vědomí.

13.

Veronika se probrala ze spánku rozervaného bláznivými sny. Měla pocit, že ji budí vlastní křik. Asi to nebyl jen dojem, protože se nad ní skláněla hezká mladá sestřička a chlácholila ji.

„Všechno je v pořádku, signora Sekera. Jste v bezpečí.“

„Kde to jsem?“

„Sanatorium svatého Lazara,“ odpověděla sestřička. „Jste v nejlepších rukou.“

„Můj muž…?“

„Je v pořádku. Nemusíte mít žádné starosti.“ Dala jí napít. Jídlo odmítla. „Jak dlouho tu jsem?“

„Spala jste dva dny a dvě noci, signora. Není divu. Požár hotelu, to musela být strašná věc.“

„Požár hotelu?“

„No samozřejmě. Jsou toho plné noviny. Je z toho politický skandál.“

Ve Veronice hrklo. „Nechápu.“

„Zanedbaná bezpečnost. Interpelace v parlamentě. Jak je možné, že stát nedohlíží na bezpečnost veřejných ubytovacích prostorů? Kdo je odpovědný? Nakonec se ukázalo, že vlastně nikdo neví, komu hotel Frenesis patří a kdo je tedy odpovědný. Bylo to velké štěstí, že jste byli jediní hosté. Hrozné pomyšlení, co všechno se mohlo stát.“

„Jediní hosté?“

„No ano, mrtvá sezona, hospodářská krize, lidi necestují. Doufám, že pobyt v sanatoriu svatého Lazara napraví nepříjemné dojmy z návštěvy Florencie. Můžete tu zůstat, jak dlouho budete chtít. Pobyt je hrazen vládou. Nedělejte si žádné starosti.“

V následující hodině se Veronika vzpamatovala. Vysprchovala se a převlékla. Při katastrofě nepřišla o nic. Hasiči zachránili Karlovo auto i se zavazadly uvnitř. Takže hmotnou ztrátu neměla žádnou, nepřišla dokonce ani o merlin a o ten legrační pilník na nehty, který ji v tomhle podivném dobrodružství doprovázel.

Podivné dobrodružství…

Sanatorium bylo vsazeno mezi Giardino di Boboli a Giardino Torrigiani, do nekrásnějších míst města. Když shlížela na střechy paláců obklopujících Palazzo Pitti a pozorovala hejna kroužících holubů, zaplavil ji pocit neskutečna. Zdál se jí hrozný sen, to je všechno. Prožila šok při požáru hotelu. Vláda vzala vinu na sebe. Možná, že zaplatí i nějaké odškodnění. Krubnerka praskne závistí, až jí Veronika řekne, že měla dovolenou ve Florencii zadarmo a ještě za ni dostala zaplaceno.

Nesmí jí ale říct, že ji strávila v nemocnici.

Sestřička jemně zaklepala, nahlédla a sdělila jí, že by ji chtěl vidět manžel.

„Jistě, ať jde dál,“ řekla Veronika.

Karel byl dorůžova vyspalý. Měl na sobě oblek, který na něm nikdy neviděla, sedavé kalhoty a o něco tmavší sako z toho nejjemnějšího kašmíru, a hedvábnou košili přesně takového odstínu blankytu, aby se k oběma šedým hodil. Oblékat se, to on umí, mizera.

„Jsi v pořádku?“ usmíval se.

Políbili se. Vysvětlil, že si oblek objednal. Hned mu ho přinesli.

„Můžeš si objednat, co chceš. Všechno platí vláda. Nechali nás přespat ve zbídačelém hotelu. Málem jsme tam uhořeli. Je z toho…“

„… skandál, já vím. Řekla mi to sestřička.“

Všiml si merlinu na skleněné desce stolu. Sáhl do kapsy a vytáhl ten svůj.

„Nebýt tohohle,“ řekl vážně, „myslel bych, že se mi něco zdálo.“

„Je to za námi. Ale, stejně bych ráda věděla, co to bylo.“

„Je to jedno.“

„Realita? Tarantinova show?“

„Chvilku jsem brouzdal po internetu. Tarantino točí v Řecku. Johnny Depp je…“

„Je v Japonsku, já vím,“ řekla a zrudla.

„Nicholson se léčí z chlastu a McCartney se zabývá dobročinností ve Walesu. Rowlingová píše knihu a Brown je v New Yorku.“

„Žádná celebrita nebyla ve Florencii,“ shrnula Veronika. „Je mrtvá sezona. A co revoluce?“

„O nepokojích jsem se něco dočetl. Nějaké výtržnosti, rvačky mezi fašisty a anarchisty. Rutina, je to na denním pořádku. Patří to ke koloritu doby.“

„Takže nejsme kandidáti na celebrity.“

„My jsme celebrity,“ řekl Karel a smál se. „Jenže ty malé, české.“ Někdo zaklepal na dveře. Byla to opět ta milá sestřička. „Přišla za vámi návštěva.“

„Kdo to je?“

Sestřička vešla a podala Veronice vizitku. Bylo na ní jediné slovo: TRINCI.

14.

„To jsou manželé Karel Mareš a Veronika Sekera, pane Třinci.“

Rusovlasá Simona na sobě měla olivově zelený kostým s výraznými klopami a širšími rameny, jak si žádá móda pro tuto sezonu, s bílým hedvábným kapesníkem zdánlivě ledabyle zastrčeným do náprsní kapsy. Pan Třinci byl padesátník, nápadný hustou stříbrnou kšticí, která kontrastovala s jeho mahagonově hnědým obličejem, ve kterém svítily oči asi tak bledě blankytné, jako měl Karel košili. Na sobě měl blejzr a bílou hedvábnou košili, rozhalenou u krku.

Seděl u onyxového psacího stolu na koženém kancelářském křesle. Když sestřička uvedla Karla s Veronikou, nevstal, jen jim kývl na pozdrav. Cestou jim sestřička prozradila, že v sanatoriu je takových místností, do jaké je vede, hodně. Určitý typ lidí rád uzavírá obchody v klidném prostředí léčebného ústavu.

Karel se poněkud zarputil, když ten Třinci nevstal.

„Takže vy jste majitel hotelu Frenesis a přišel jste nám nabídnout náhradu škod,“ spustil na něho. Podíval se pak na Veroniku. Ta měla v obličeji výraz jakéhosi číhavého očekávání. Nezdálo se, že by jí Karlovo brutální otevření hry bylo po chuti.

Třinci se usmál.

„Ale kdepak, signor Mareš. Vůbec ne. Nějaký hotel!“ Uchechtl se. „Tak to opravdu ne, věřte mi.“

„Pane Třinci, máme za sebou traumatizující dny. Skončili jsme v sanatoriu a jsme rádi, že jsme živí. Mějte, prosím ohledy…“

„Ohledy? Jste člověk z jiné planety.“

„Můj manžel měl na mysli, že bychom ocenili otevřenou hru. Nepatří vám Frenesis. Patří vám tohle sanatorium? Kdo jste a co chcete?“ vložila se do hovoru Veronika. Simona stála po Trinciho boku a ve tváři se jí nepohnul ani sval.

„Oceňuji,“ řekl Třinci, dívaje se střídavě na Karla a na Veroniku, „že jste v průběhu oněch traumatizujících dnů nepřišli o svoje komunikátory. Každý máte merlin.“

„To ano, ale…“

„Mohu je vidět?“

„Proč by ne,“ řekl Karel. Usmál se. „Už to chápu. Vy patříte k té firmě Mobilia.“

„Nebo dokonce firma Mobilia patří vám,“ doplnila Veronika. Odměnil ji úsměvem.

„Dejme tomu, že pravda je někde uprostřed. Takže, mohu?“

Pokynul rukou. Karel i Veronika vytáhli oba merliny a položili je na onyxovou desku. Třinci na ně zadumaně hleděl.

„Bože můj, tolik emocí… Tolik emocí…“ Pak vzhlédl. „Obdivuhodný výkon. Blahopřeji. Je tam všechno, nebo skoro všechno. Nenávist i hrůza, naděje, láska, zklamání, radost, úleva i starosti. Víte, já jsem nevolil české kandidáty náhodou.“

Zachmuřil se a pokýval hlavou.

„Mobilia utrpěla v České republice v nedávné době neúspěch. My nemáme rádi prohry, chápete? Prohra traumatizuje. I když je to malá, bezvýznamná prohra. Nemůžete si dovolit prohrát, i kdyby mělo jít o…“

Luskl prsty.

„O maličkost. Víte proč? Prohra, i ta nepatrná a nevýznamná, je jako tříska pod nehtem. Vy jste silný muž, signor Mareš. Taková tříska pod nehtem je, dejme tomu, objemově a váhově milióntina objemu a hmoty vašeho těla. Přesto vám vadí, a kdybyste ji neošetřil a neodstranil, vyvolala by zánět a běda vám, pokud mu necháte volný průchod. Nastane sepse a je ohrožen váš život. To vše by mohla způsobit tříska takhle malinká.“

Nechal milimetrovou mezeru mezi palcem a ukazovákem.

„Už chápete, proč jsme se obrátili do Čech? Naše velké vítězství musí být na tom bojišti, kde jsme utrpěli malou prohru.“

Karel přešel k jednomu z křesel, která tu stála, a přisunul ho Veronice. Sedla si a pak si na druhé křeslo sedl i Karel. Třinci mlčky přihlížel. Pak se znovu zahleděl na merliny.

„V krátké době do sebe akumulovaly tolik energie, že mi připomínají atomovou bombu.“

Jakoby bázlivě kolem nich kroužil dlaněmi.

„Akumulátory energie?“ ptal se Karel.

„Emoce je energie, copak jste to nevěděl? Dokonce nejsilnější ve známém vesmíru. Ta je teď ukryta tady.“ Karel s Veronikou na sebe pohlédli.

Jde tu o emoce, to jim opakovali pořád, Tarantino, Depp i Brown. „Takže ta reality show…“ řekla Veronika. „Jaká reality show?“

„Tarantinova.“

„Tarantino? Mám rád jeho filmy. Proč se o něm zmiňujete?“ ptal se Třinci Veroniky. „Tak nic. Dobře.“

„Úžasný výkon. Ale přece jen tu něco chybí. Ten nedostatek vnímám jako prohru. Jako tu třísku pod nehtem.“ Dramaticky se odmlčel.

Tu radost ti neudělám, abych se zeptal, pomyslel si Karel. Podíval se s mírným úsměvem na Veroniku. Přivřela oči. Zřejmě si myslela totéž.

Třinci pohnul rukama a merliny zmizely. Usmál se.

„To pro vás není nic nového, že? Fyzická existence je pouhý atribut skutečné existence a ta může mít tisícerou podobu. Vy máte merliny svoje. Měli byste je, i kdybyste ty směšné přístroje nechali někde ležet, kdyby teď vězely kdesi v troskách hotelu Frenesis. Svůj merlin má v sobě i zde přítomná Simona. Je to tak?“

„Ano, pane Třinci.“

Třinci pohnul rukama nad onyxovou deskou. Z nitra temné hmoty tryskalo světlo, vytvářelo obrazce a znaky. Chvilku tam svítilo zlověstné číslo 010911, hned zmizelo. Míhání a pulzování.

Trapný trik, pomyslil si Karel. Jako barevná hudba na diskotéce.

„Vaše energie se dá násobit a množit, předávat a uplatňovat. Simono?“

„Ano, pane Třinci.“

„Cítíš něco k těm dvěma?“

„Ne.“

Pohnul rukama. Rudé vlny se sunuly směrem k rusovlásce v zeleném kostýmu. „A teď?“

„Pane Třinci…“ odpověděla těžce.

„Nemusíš mluvit,“ říkal tiše a dál pohyboval rukama, jako by tu rudou mlhu k dívce hrnul. „Stačí, když je oba zabiješ. Seďte!“ křikl na ně.

Pokusili se vstát. Stačil jediný pohyb nad onyxovou deskou a ucítili, že je nějaká síla vtiskává do křesel.

„Jeden má v kapse nůž, jeden pilník. Dostatečné nástroje. Zmocni se jich a zab je. Rozbodej je. Rozřež a rozkuchej. Pusť se do nich. Dej své nenávisti volný průchod.“

Stůl teď šarlatově plál, jako by hořel. Třinci měl obličej odspodu rudě ozářený.

Simona zaječela a vrhla se k strnulým obětem. Tloukla je pěstmi a kopala. Pak se jim vrhla na oděvy, rvala je, až se dopracovala k pilníku i k nožíku švýcaráku, který měl v kapse Karel.

„Dobře. Velmi dobře!“ povzbuzoval ji Třinci.

Zdvojnásobila frekvenci úderů. Zhluboka dýchala. Byla to namáhavá práce.

„Teď je zab!“ poručil jí Třinci.

V jedné ruce pilník, v druhé otevřený nůž, stála dívka nad nimi a zhluboka oddychovala. Potácela se. Křičela. Vypadalo to, že o ni usiluje vichřice. Po krátké chvíli odhodila zbraně a přitiskla si dlaně na obličej. Zhroutila se obětem k nohám v usedavém pláči.

Třinci opět zakroužil rukama a stůl byl opět temný, onyxový.

Karel s Veronikou se rozkřičeli, vyskočili z křesel a hnali se k Trincimu. Metr od onyxového stoluje zadržela neviditelná stěna.

„Pochopili jste?“ řekl jim Třinci, když se konečně utišili. „Nedokáže zabít.“

„Ještě to tak!“ křičel Karel. Měl rozbité rty a otékalo mu oko. Také Veronika krvácela. Zhmožděnýma rukama si držela cáry šatů u sebe, aby zakryla prsa. „Ještě aby nás zabila!“

„Jenže o to tady jde, pane Mareši! K čemu zbraň, která nedokáže zabít? My potřebujeme vyvinout zbraň, schopnou zabít kohokoli na dálku. Bez primitivních prostředků, jako jsou nějaké střely nebo oheň. Kumulovaná emoce, to je zbraň jednadvacátého století.“

Vstal. Pěstmi se opíral o onyxovou desku. Naklonil se kupředu.

„Jste oba výborní. Prvotřídní. Pan Tarantino dobře volil. Máte vše, čeho je třeba. Schopnosti, ambice i zklamání a pocity křivdy. Malý národ, velké emoce. Výborně voleno. A skvěle aranžováno, všechna čest, výsledky jsou znamenité. I ta show se povedla, jak jsem slyšel.“

„Tak přece jen bude reality show?“ vyhrkla Veronika.

„Ale ovšem. Tak velké manévry, jaké se odehrály v tomto krásném městě, musí přinést výsledky. Show nového typu. Dokonalá iluze. Do dvaceti let běžná zábavní média zmizí a nahradí je iluzí. Jenže nás zajímá toto,“ řekl a pohladil desku.

„Zbraň,“ doplnil Karel.

„Máte oba schopnosti, jak ji dovést k dokonalosti. Agresi jsme zvládli. Ale ne konečné řešení. Smrt. To je tím, že jste ani vy nezabili. Nesplnili jste zadání. Nebo, přesněji, nenaplnili jste očekávání.“

Zase usedl, opřel lokty o stůl a prsty spojil do stříšky. Díval se na ně zkoumavě.

„Očekávání?“ zeptala se Veronika.

„Ovšem. Vražda byla v zadání, neříkejte, že si nepamatujete!“

„No ano. Dan Brown říkal,“ ozval se Karel, „že máme zabít jeden druhého.“

„Zabít a sníst,“ doplnila Veronika. „Požít,“ opravil ji Třinci. „Říkáme požít.“

Simona oddychovala a urovnávala si kostým. Byly na ní vidět hluboké rozpaky. Nikdo si jí nevšímal. „Takže…“ začal opatrně Karel, „to byla pravda?“

„Nerozumím.“

„Lumenisté… Spiknutí z dob Julia Caesara…“

„Ano, to byla ta fabule Dana Browna, nebo koho vlastně. Chápejte, nestarám se o detaily, zajímají mě výsledky.“

Po těch slovech pohladil onyxovou desku a po ní přeběhla vlna příjemných zelených a modrých odstínů.

Pozitivní emoce.

„Takže Madonna a Jack Nicholson… Oni nesnědli… tedy nepožili?“

„Ale signora Sekera, není slušné a zdvořilé hovořit o cizích lidech. Nestarám se o to, co jiní lidé dělají. Možná požili, možná nikoli, co na tom záleží?“

„Kde je tedy pravda, kde je autenticita? My s těmi lidmi mluvili, myje viděli, my jsme s nimi…“

Karel se podíval na Veroniku a ona sklopila oči. Třinci si toho všiml a povytáhl levé obočí, neřekl však nic.

„Zkrátka, kde je pravda? Někde musí být! Například, jámám auto na padrť rozbité.“

Třinci úkosem pohlédl na Simonu. Ta byla zřejmě ráda, že se začalo mluvit o provozních věcech.

„Auto pana Mareše je připraveno k cestě do Prahy. Něco jako malá generálka, kapaliny doplněné, vše, co se dalo seřídit, seřízené. Je lepší než nové.“

„Rád slyším,“ obrátil se Třinci ke Karlovi. „Víte, skutečnost je příliš vážná věc, než aby se nechala v režii lidí, kteří ji prožívají. Kolik hlav, tolik smyslů. Není žádoucí mít tolik skutečností. Je třeba je regulovat, řekl bych dokonce aprobovat, tedy schválit. To je dávná pravda, že pamětníci jsou ti největší nepřátelé historie. Vy jste něco zažili. Stalo se to, nebo nestalo? Nevíme. Je to, nebo není? Zajímáváš to? Mě vůbec. Mám svůj výsledek a jsem spokojený. Téměř. Protože je neúplný.“

„Oni tedy… nemuseli nikoho zabíjet a pojídat?“

„Zase s tím nesmyslem začínáte. Proč sem pletete jiné lidi? Samozřejmě nemuseli. Copak by paní Rowlingová někoho zabila a snědla?“

„Aby získala slávu!“

„Získala ji svým talentem a pílí, signor Mares“ řekl Třinci. „Vy ji získáte tak, že zabijete svoji ženu a kus jejího těla sníte. Nebo naopak, signora Sekera zabije vás a sní kus vašeho těla. Chápete to?“

„Chápu, že jste se zbláznil.“

„Ale ne,“ smál se Třinci. „Já vám jen řekl, co chci, a vy to uděláte.“

„Proč bychom to měli dělat?“ zeptala se Veronika. „Protože to chci,“ odpověděl Třinci, trochu udiven, že se někdo může tak naivně ptát. „Já vás…“ řekl Karel. „Copak?“ smál se Třinci. „Jestli mám někoho zabít, tak zabiju vás.“ Po těch slovech se sehnul a popadl nůž.

„Ale jděte…“ řekl mu Třinci. „To myslíte vážně? Byl byste toho schopen? To je slibné znamení.“

Sotva to dořekl, Karel se vymrštil kupředu. Bariéra už tu nebyla, měl volnou cestu. Veškerou silou bodl.

Čepel projela Trinciho tělem. Karel narazil podbřiškem na hranu stolu a padl hrudí na onyxovou desku. Když zvedl hlavu, křeslo bylo prázdné, Třinci zmizel. Jen chvilku se Karlovi zdálo, že se ve vzduchu cosi chvěje. Pochopil, že je to obraz úsměvu.

Karel a Veronika tu zůstali sami, před onyxovým stolem, se Simonou, která už zase byla upravená, dokonalá a chladná jako ten onyx sám.

15.

Cesta ubíhala rychle. Dálnice byla volná a silný motor subaru hučel ve vysokých otáčkách. Řídil Karel. Mlčel a díval se na lesklou kapotu vozu. V servisu ji dobře ošetřili. Ještě nikdy nebyla tak lesklá jako teď.

Směřovali k rakouské hranici, pak budou pokračovat k severu na Mnichov. Do Prahy dojedou tak v sedm ráno, odhadoval. Co je tam čeká? Nic, pár volných dnů.

Karla pak čeká interview s redaktorem literárního občasníku Parnas a beseda se studenty gymnázia v Poličce.

Veronika má na programu nejdřív dabing detektivního seriálu Výstřel ze tmy a ještě toho dne večer odjede na zájezd do Uherského Hradiště. Už dopředu věděla, že šatnu bude sdílet s Krubnerovou.

„Co když je to pravda,“ řekl znenadání.

Neodpověděla. Znamenalo to, že si myslí totéž.

„Byli to oni, nebo nebyli?“ pokračoval.

„Na tom nesejde,“ odpověděla. „Otázka zní jinak. Chceme se dostat tam, kde jsou, nebo ne?“

„Na to je potřeba nadání a píle, vždyť to víš dobře.“

„To máme,“ řekla. „Jenom nemáme podporu.“

„Trinciho?“ nadhodil Karel. Mlčela.

„Máme čas,“ řekl opatrně. „Můžeme si prázdniny prodloužit.“

„Ovšem. Jsou to prázdniny. Chtěli jsme se smířit. Vrátit se k sobě.“

„To se snad povedlo, ne?“ zeptal se. Myslel na to, že má nůž v kapse.

„Určitě. Jsem šťastná, že to tak je,“ odpověděla a položila ruku na kabelku, ve které měla pilník. Všiml si toho. „Vrtá ti to hlavou, viď?“

„Tobě taky, neříkej, že ne.“

„Vrtá. Bylo by nepřirozené, kdyby nevrtalo.“

„Máš chuť mě zabít?“

„Blázníš? Jak tě může něco takového napadnout. Vždyť přece Třinci říkal, že jsme nesplnili zadání. A nesplníme.“

„Nesplníme a nedostaneme se mezi celebrity.“

„Nezačínej s tou hloupostí. Vymyslel to pisálek Brown.“

Epilog

.

1.

„Víte, jak se tomu říká? Raketýring.“

Hlas zněl klidně. Reportér Blesku to dovedl ocenit. To je panečku ovládání. Jeho protějšek je formát světové třídy.

„Dvě stě tisíc na ruku, jasný?“ řekl do telefonu.

„Velmi jasné,“ řekl hlas.

„Váš úspěch stojí na vraždě.“

„Vážně?“

„Ano. A na rituálním kanibalismu.“

„I to víte?“

„Víme o lumenistech všechno,“ vykládal reportér překotně. „Berte mě vážně. Mám v ruce materiály z Itálie.“

„Z Itálie?“ divil se hlas.

„Policejní důstojníci Antonio Marra a Francesco Rago ukryli důkazní materiály proti lumenistům. Oba byli zavražděni, Marra se dokonce stal obětí rituální hostiny, materiály však zůstaly v bezpečí. Noví policisté pokračovali v jejich práci. Nevzdali to. Pracovali v ilegalitě. Vedli vyšetřování na vlastní pěst a dospěli ke zdárnému konci.“

„To se podívejme,“ řekl hlas.

„Tady v Čechách na ně italská mafie nedosáhne.“

„To je dobře,“ pochvaloval hlas.

„Je tam o vás všechno. Doplněno o nové poznatky.“

„Vážně? A o jaképak?“

„Vražda,“ řekl reportér Blesku a zajíkl se.

V rukou měl největší příležitost svého života. Věděl, že v redakci ten materiál neprotlačí. Neprojde ani přes vedoucího oddělení, natož aby ho povolil šéfredaktor. V Čechách se ještě nikdo nedostal tak vysoko mezi světové hvězdy! Jak je to možné?

Pomohli v tom lumenisté. Světové spiknutí mocných, staré dva tisíce let. Důkazy jsou přesvědčivé. Musí zaplatit. A pořádně!

„Našly se zbytky kanibalské hostiny. Vzorky DNA. I vražedná bodná zbraň. Všechno je zdokumentováno.“

„Pak je to vážná věc,“ řekl hlas.

„Je to pravda!“

„Ano, pravda. A co z toho?“

„Dvě stě tisíc. Ne. Půl milionu. Mám možnost materiály zničit.“

„To je pěkná nabídka. Proč chcete za tu práci tak málo? Půl milionu. Proč ne rovnou milion?“ zeptal se hlas posměšně. „Dobře! Tak milion. Ale žádné triky.“

„Prosím vás, kdo by chtěl dělat triky v tak vážné věci, jako je pravda?“

2.

Zpravodaj listu Blesk V. P. (25 let) byl nalezen mrtev na odpočívadle na 38. kilometru dálnice D3. Policejní mluvčí Lucie Kraslová vyvrátila spekulace, že V. P. zde měl mít konspirační schůzku a že ho někdo nechal zabít. Policejní lékař konstatoval přirozenou smrt zaviněnou selháním srdce. Žádné stopy jakéhokoli násilí nebyly nalezeny. V autě byla nalezena prázdná aktovka a také na pevném disku jeho počítače nebyla žádná citlivá data. I to je důkaz, že veškerá podezření jsou bezpředmětná.

Autorovo slovo na závěr

Pocit neskutečna, to je něco, co mě v poslední době stále více zajímá. Ve světě zprostředkovaného poznání závisíme na mediální interpretaci. Události, kterých jsme se zúčastnili, jsou interpretovány často v protikladu naší osobní zkušenosti. Ani na vzpomínku se nemůžeme spolehnout. Myslím, že toto téma bude nabývat na naléhavosti spolu s postupující virtualizací a „interpretizací“ našeho světa.

Román, který jste dočetli, byl zamýšlen jako horor. Má dva inspirační zdroje. Jedním je italský film Červená krčma z roku 1951. Viděl jsem ho v dětském věku a motiv zájezdního hostince proměněného ve smrtící past se do mě hluboko zapsal. Na povrch vědomí se vynořil, když jsem jel se svou partnerkou Ljubou Krbovou autem z Prahy do Drážďan a přístroj satelitní navigace odmítl zobrazit nově otevřený dálniční úsek. Mířili jsme do hotelu v Drážďanech a tam mě napadlo, zdali celá ta cesta není kýmsi manipulovaná fikce, cesta po neexistující silnici do neexistujícího hotelu, kde se na nás vrhnou vrazi, zabijí nás a snědí. Na příběhu jsem začal pracovat okamžitě po návratu. Umístil jsem ho do Florencie, do města, které s mou ženou oba milujeme. I ten hotel Frenesis má svůj reálný vzor, objevili jsme stavbu tohoto typu, sloužící jako hotel, na jednom z vršků vroubících město na řece Arno. Já spisovatel a ona herečka jsme nicméně v onom hotelu nepřespali, nezažili v něm tím pádem žádné dobrodružství a slavnostně prohlašuji, že jsme nikdy neměli, nemáme a patrně nebudeme mít jeden vůči druhému vražedné úmysly. Taktéž se nedomnívám, že kterákoli zde citovaná i necitovaná celebrita došla úspěchu přes talíř s lidskou pečení, ostatně, i v tomto románu je identita jmenovaných osob výslovně zpochybněna.

Kdo zvítězil v ultimativním souboji, vyhrál Karel Mareš, anebo Veronika Sekerová? Převážil kapesní nůž nad pilníkem na nehty, nebo to bylo naopak? Kdo z nich dodal Mobilii poslední odstín emoce, tu animální radost z dokonané vraždy, a kdo tedy přispěl k dokončení zbraně zabíjející na dálku, jak to na sobě okusil stejně nešťastný jako pošetilý redaktor Blesku, pětadvacetiletý V. P.? Opravdu to nevím a vědět to nechci. Ve schopnosti nenávidět a naplňovat ambice na úkor druhého jsou si lidé rovni bez ohledu na příslušnost k pohlaví, takže jak spisovatel, tak herečka měli stejnou šanci. Nemohu než ještě jednou konstatovat, že horší z nich vyhrál a že netuším, který z nich to byl.

Závěrem bych rád poděkoval své ženě Ljubě Krbové za podporu i spolupráci, ona byla u vzniku příběhu a po celou dobu práce na něm mi ho pomáhala ladit. Děkuji i její dceři Anně Marii Landorové a manželům Haně a Jiřímu Knéblovým za pomoc při odhalování a odstraňování fabulačních a logických nedostatků a též chyb věcných i literních. Díky Jiřího připomenutí, že je vůz Subaru Impreza WRX vybaven protiprokluzovým zařízením VDC, mám ještě větší důvěru v tento vůz, jejž mám to potěšení řídit.

Ondřej Neff

Zvole , září 2009

Obálka a grafická úprava Martin Zhouf

V nakladatelství Plus vydala v Praze roku 2009

jako svou 10 417. publikaci společnost Albatros Media a. s.

se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4

Odpovědná redaktorka Hana Tichá

Výtvarná redaktorka Alexandra Horová

Technický redaktor Lubomír Kuba

Sazba SF SOFT

Vytiskla CPI Moravia Books s. r. o., Brněnská 1024, Pohořelice

1. vydání

13-728-009

ALBATROS MEDIA a.s.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai