Počítač, který vykradl banku

Katherine Neville

X-egem (1995)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky, Thrillery

Veritas Banksová pracuje v San Francisku jako ředitelka ochrany peněžních převodů v počítačových systémech světové banky. Svému přímému nadřízenému „Kiwimu“ předkládá projekty na vylepšení ochrany, ale on je odmítá. Nakonec se jí naskytne možnost pracovat v Úřadu federálních rezerv, v kterém kdyby pracovala nemohl by jí Kiwi projekty zamítnout. Kiwi ji však nepodpoří a zklamaná Veritas se proto rozhodne Kiwimu pomstít. Dokázat mu, že jeho systémy jsou plné chyb, a banku může kdokoliv vykrást…

„Dopřejte mi čas a zbohatnu.“

Jay Gould.

„Bude ze mě boháč.“

Jay Cooke

„Je mi souzeno stát se boháčem!

SOUZENO STÁT SE BOHÁČEM!“

John D. Rockefeller

„Ach ano, jsem boháč! Jsem bohatý!“

Andrew Carnegie

333

© Copyright Katherine Neville, 1992

© Translation, Karel Klusák, 1995

ISBN 80-85395-87-8

ČÁST 1

FRANKFURT, NĚMECKO, ČERVEN 1815

V neútulné kanceláři, jejíž okna vedla na Judengasse, seděl pobledlý mladík a sledoval východ slunce. Byl sám. Celou noc nespal a na stole před ním ve vyrovnané řadě šálků zasychala kávová sedlina. V žárovišti krbu vychládal popel; zakládat znovu oheň se mladíkovi nechtělo, považoval to za zbytečný výdaj. Byl totiž velmi šetrný.

Z holých stěn kanceláře čišel chlad, stálo v ní jen několik židlí a otlučený stůl. Z jedné zdi vykukoval malý krb a naproti němu vyhlíželo na ulici špinavé okno. Kousek od okna stál dřevěný regál pokrývající téměř celou stěnu. Připomínal velkou knihovnu, byl však rozdělen na nezvykle velké přihrádky. Každá z nich měla dvířka z pletené slámy a všechna byla otevřená.

Jediným hodnotnějším předmětem v místnosti byla židle potažená safiánem sytě zelené barvy, na níž muž seděl, a pak snad zlaté kapesní hodinky, které ležely rozevřené na psacím stole. Židle i hodinky byly staršího data. Společně s domem na Judengasse představovaly dědictví po otci a muž si je chtěl ponechat navždy.

Na Judengasse měli Židé povoleno bydlet a starat se o svoji existenci, jak nejlépe mohli. Pro mnohé z nich to znamenalo směňovat a půjčovat peníze. Nad ránem byla ulice ještě tichá, protože podomní obchodníci ještě neodešli za hranice ghetta. Za chvíli vynesou Židé na ulici směnárenské stolky a nad dveře domů vyvěsí jasně zbarvené vlajky, které prozradí povahu jejich živobytí. Za několik hodin bude ulice plná lidí a rozezní se povykem obchodníků se zlatem.

Mladík za stolem seděl tiše, slunce pomalu stoupalo po obloze. Naklonil se kupředu, aby si od svíčky zapálil tenkou tureckou cigaretu. Na římsu za otevřeným oknem dosedla malá našedlá holubice. Otáčela hlavičkou ze strany na stranu a čekala, až její zrak přivykne šeru uvnitř kanceláře. Muž seděl nehnutě, ale v jeho modrých očích se objevil zvláštní záblesk, jako když rozfoukáte pohasínající uhlík. Z jeho pohledu šel strach, člověk by na něj nejraději ihned zapomněl.

Holubice na chvíli ztuhla, pak přelétla k jedné přihrádce velkého regálu u okna. Vhopkala dovnitř a slaměná dvířka se za ní okamžitě zavřela.

Muž dokouřil cigaretu a dopil kávu z posledního šálku. Sáhl po zlatých hodinkách. Bylo pět hodin a sedmnáct minut. Přešel místnost a otevřel klec. Opatrně v ní zalovil, lehce hladil holubici, dokud se nezklidnila, pak ji sevřel v dlani a vytáhl ven.

Na nožičce nahmatal kroužek z tuhého papíru. Muž jej sňal. Stálo na něm jediné slovo: Ghent.

Ghent byl od Frankfurtu vzdálen týden ostré jízdy; krajinou mezi oběma městy se navíc potloukaly zbytky armád, které se navzájem hledaly ve velkém Ardenském lese. Pět dnů po odjezdu z Frankfurtu mladík pobídl svého koně k lesklému mosaznému kruhu před jistým domem v Ghentu.

Dům byl potemnělý, mladík si otevřel vlastním klíčem, jako kdyby nechtěl domácí vyrušovat. Na podestě se objevila stařena se svíčkou v ruce. Promluvil na ni německy.

„Pošlete Fritze, aby mi odvedl koně do stáje. Pak si promluvíme v pracovně.“

Měsíční světlo padalo do pracovny v mezerách mezi příčlemi mohutných oken. Na mahagonových příbornících se lesklo broušené sklo fiál naplněných likéry. Záplavy čerstvě nařezaných gladiol a tulipánů zářily z hlubokých váz a zdobily leštěné stoly. U dveří se tyčily mohutné hodiny s kyvadlem, u mramorového krbu se tísnily sametem potažené pohovky. Tato místnost se nápadně lišila od mladíkovy frankfurtské kanceláře. Byla úzkostlivě uklizená, jako kdyby neustále čekala na návrat svého majitele.

Mladík přistoupil k oknům, která mu nabízela nádherný pohled na protější dům. Oba domy odděloval jen vinný keř. Okna salónu a přijímacího pokoje sousedního domu mířila do pracovny, v níž mladík stál, takže mohl pozorovat vše, co se naproti dělo. Právě proto dům před třemi měsíci koupil.

Otočil se a nalil si koňak. Byl unavený, ale spát nemohl – zatím ještě ne. Asi po hodině se dveře pracovny otevřely a za nimi se objevil mohutný muž v hrubém oděvu.

„Pane,“ ohlásil se němčinou s výrazným přízvukem a čekal na slova svého pána.

„Fritzi, jsem velmi unaven.“ Mladík jen šeptal. „Musím naprosto přesně vědět – okamžitě, rozumíš – kdy se do domu dostaví posel. Je to jasné?“

„Nemusíte mít strach, pane. Zůstanu zde na hlídce. Jen se něco šustne a hned vás vzbudím.“

„Nesmí dojít k žádné chybě,“ pokračoval mladík. „Je to nesmírně důležité.“

Fritz čekal celou noc u oken, ale v domě zalitém měsíčním světlem se nic nehnulo. Ráno Fritzův pán vstal, vykoupal se, oblékl a sešel dolů, aby vystřídal sluhu v pracovně.

Hlídkovali tři dny. Rozpršelo se a krajina se změnila na bahnité louže, takže cesty byly téměř nesjízdné. Na konci třetího dne, v čase večeře, právě když stařena kladla před pána podnos s jídlem, se ve dveřích objevil Fritz.

„Promiňte, pane, ale blíží se nějaký muž, přijíždí sám východní cestou od Bruselu.“

Pán přikývl, odložil ubrousek na podnos a mávnutím ruky oba sluhy zahnal. Zhasil svíčku, přistoupil k oknu a skryl se za damaškovým závěsem.

V sousedním domě bylo rušno. Několik mužů běhalo z jedné místnosti do druhé, dlouhými hořícími voskovicemi rozsvěcovali svíčky na lustrech a svícny na zdech. Za chvíli se místnost rozzářila a mladík přes příkrov soumraku zřetelně spatřil výzdobu místnosti: křišťálové lustry blýskaly z vysoko klenutých stropů a jako diamanty visely z výklenků na stěnách: viděl nábytek a závěsy z čalounů bohatě vyšívaných zlatem, stěny se zrcadly a stoly vykládané zlatem.

Bledý mladík ztuhl, když se z mlžnatého, teplého a vlhkého soumračného světla vynořil jezdec a zamířil k domu. Dveře byly otevřené, okamžitě ho uvedli dovnitř, přestože měl zablácený plášť a boty. Jezdec nejistě čekal uprostřed pokoje, v rukou převracel klobouk a oči upíral na zem.

Nakonec se rozletěly dveře a do pokoje vstoupil vysoký a mohutný člověk obklopený muži a ženami, kteří o krok ustoupili, když spatřili zabláceného posla. Vysoký muž se napjatě zastavil a jezdec se mu uklonil.

Mladík u okna stěží dýchal. Posel najednou prudce přikročil k vysokému muži a klekl před ním jako před panovníkem. Jeho pán stál uprostřed pokoje, hlavu měl skloněnou a všichni v místnosti před ním postupně padali na kolena.

Mladík zavřel oči. Chvíli ještě stál u okna, v mozku se mu však odvíjely vlastní představy. Otočil se a rychle vyšel ke dveřím.

Fritz čekal venku, seděl v předpokoji ve velkém křesle. Okamžitě vstal.

„Přichystej mi koně,“ promluvil na něj pán klidně a vrhl se k širokému schodišti do pokoje pro své věci.

Do Ghentu se už nevrátí; jeho poslání v tomto městě bylo dovršeno.

Nevěděl, kolik dní nebo nocí jel deštěm zbrázděnou krajinou. Půda připomínala močál, a když vzhlédl do deště, nepoznal, kde končí nebe a začíná země. Kůň několikrát klopýtl, kopyta se mu bořila do bláta, které jako by nemělo dno. Jel dál, i když ho bolelo celé tělo, jel dál – nemohl se zastavit. Mířil do Oostende, k moři.

Druhého dne večer si otřel oči zaslepené olověným přívalem deště a v husté mlze před sebou zahlédl mihotavá světla Oostende. Když dojel k přístavu, spatřil v něm čluny upoutané u mola a velké bílé vlny bušící do zátoky. Vypadalo to, že celé město se uchýlilo mezi čtyři stěny, každý dům měl totiž zavřené okenice.

V zátoce našel hostinec, kam chodili námořníci. Hostinský mu ochotně vyšel v ústrety a odvedl koně do stáje. Mladík vkročil dovnitř, promočený a unavený, poručil si sklenku brandy a vypil ji, ještě než se posadil k ohni.

Námořníci popíjeli whisky a zachmuřeně se bavili o počasí, každý deštivý den je totiž připravoval o práci a peníze. Výčep zaplavoval sladkokyselý pach tabáku. Několik mužů zmlklo. Klidně pozorovali nového hosta, který narušil monotónnost jejich nuceného pobytu v hostinci.

„Odkud se tady berete v takovém hrozném nečase, příteli?“ ozval se jeden.

„Přijel jsem z Ghentu, ale jedu do Londýna,“ odpověděl mladík. Použil francouzské slovo Londres, všiml si totiž, že i když mluvili vlámsky, byli to většinou Francouzi a on si je chtěl naklonit. V srdci každého Francouze se mísí zájem o peníze s romantikou, zatímco srdce Vláma je praktičnost sama.

Mladík ukázal výčepnímu tři prsty, aby mu naznačil, kolik brandy chce mít v druhé sklence.

„Já tady trčím už týden,“ promluvil další námořník.

„Naše zboží hnije v doku a v útrobách našich lodí. Včera to strhlo dvě mola a spláchlo je do moře. Spoustu lodí moře zvedlo a mrštilo jimi o břeh. Můžete tady dřepět hezky dlouho, než se počasí umoudří, aby se dalo bezpečně vyjet.“

„Já musím do Londýna – je mi jedno, jestli to je bezpečné nebo ne – a musím tam být dnes večer,“ odvětil mladík. „Je mezi vámi skutečný chlap, který by mě převezl přes kanál?“

Námořníci se rozesmáli, plácali se do zad a štípali do ramen. Byl to skvělý vtip; takového blázna, jako je tenhle mladík, ještě neviděli.

Nejstarší námořník seděl u ohně. Tvář měl seschlou a hnědou jako lískový ořech, ostatní mu s úctou dělali místo. Mladík usoudil, že je kapitán nebo majitel lodě.

„V Oostende neseženete člověka, který by vás dnes převezl přes kanál, hochu,“ promluvil starý ostře. „Moře je námořníkova milenka a dnes vyvádí hůř než ženská, která dostala košem. Dnes v Oostende nenajdete člověka, který by se k ní chtěl přitulit, každý přece vidí, v jaké je náladě!“

Námořníci se dali do huronského řevu a někdo poslal kolem džbán s pivem. Každý muž se z něj napil, jako kdyby chtěl smýt pomyšlení na plavbu v takovém nečase. Chechtali se a pili a kapitán znovu pohlédl na mladíka pozorněji. Napadlo ho, že by měl něco dodat.

„Co vás žene do Londýna?“ ptal se.

„Jde o nanejvýš vážnou záležitost,“ odpověděl mladík. Pochopil, že našel někoho, kdo ho vyslechne. „Dnes večer musím být v Anglii. Chci najít námořníka, který má duši, vytrvalost a kuráž, jen takový mě převeze.“

Prohlížel si jednoho muže v místnosti po druhém, nakonec jeho oči spočinuly znovu na starém kapitánovi.

„Uvědomte si, jak je to nebezpečné.“

„Dnes večer musím být v Anglii.“

„Přijdete o život – žádná loď nemůže vyplout, když jsou takové vlny.“

„Dnes večer musím být v Anglii,“ opakoval mladík tak rozhodně a vytrvale, že se námořníci přestali smát a jeden po druhém se obraceli k zablácenému cizinci, který stál mezi nimi.

Ještě nikdy neviděli člověka, který by s takovým klidem ohlašoval vlastní smrt.

„Podívejte se,“ promluvil kapitán, „jestliže tam musíte, pak je to něco, co je vám milejší než samotný život, protože moře se vzedme a dozajista vás zabije.“

Mladík stál nepohnutě, jeho bledé vlasy a pleť svítily v záři ohně a oči, které se ani na okamžik nespustily ze starého námořníka, hleděly bezbarvě a chladně jako zimní moře.

„Bože – to je ale zlý pohled!“ zašeptal starý a plivl na podlahu, aby jej zahnal.

Déšť bušil do okenic a dveří. V krbu se ozvalo prasknutí, kousek dřeva dopadl na podlahu a několik námořníků polekaně vyskočilo. Nervózně se rozhlíželi kolem sebe, jako kdyby mezi ně vstoupil zlý duch; nikdo však nepromluvil ani slovo.

Nastalé ticho porušil cizinec. Mluvil hlubokým a jemným hlasem, každý muž v místnosti však přesně věděl, co říká.

„Jsem ochoten zaplatit pět tisíc francouzských livrů – ve zlatě a na místě – tomu, kdo mě převeze dnes večer do Anglie.“

Místnost strnula v šoku; venku u mola nestála jediná loď, která by měla takovou hodnotu, to by ji museli leda naložit tím nejdražším zbožím. Za cenu, kterou cizinec nabídl, by si každý mohl okamžitě koupit dvě nové.

Námořníci mnuli dýmky a hleděli do korbelů. Cizinec věděl, že jim na mysli vytanuly jejich rodiny, jak by se jejich ženám a dětem dobře vedlo s tolika penězi, bylo to víc, než by si kterýkoli z nich mohl vydělat za celý život. Promýšleli jeho nabídku a on jim dával čas. Na jednu stranu kladli nevýhody – věděli, že je může opustit štěstí, a snažili se spočítat riziko, jaké čeká na muže, který se pokusí vyplout a dostat se dnes večer živý do Anglie.

„Něco vám povím,“ přerušil ticho kapitán – mluvil trochu hlasitě – „jestliže se dnes někdo vydá na moře, páchá sebevraždu. Jen ďábel by takto sváděl křesťanského námořníka – a žádný křesťan neprodá svou duši ďáblu ani za pět tisíc livrů!“

Mladík postavil svou sklenku s brandy na krb a přešel k velkému dubovému stolu uprostřed místnosti, kde ho všichni měli dobře na očích.

„A co deset tisíc?“ promluvil klidně.

Mrštil taškou o stůl, a ta se roztrhla. Námořníci strnule sledovali, jak se po stole kutálejí mince a padají na podlahu.

V Londýně se snášela lehká mlha.

Když se ráno otevřely brány burzy a její členové obsadili svá místa, byl bledý mladík s chladnýma modrýma očima mezi nimi. Sňal klobouk a předal jej společně s hůlkou se zlatou rukojetí dveřníkovi. Potřásl si rukou s některými kolegy a zaujal své místo.

Obchody šly špatně – britské válečné dluhopisy se nabízely za velmi nízkou cenu. Zprávy z bojiště nebyly příznivé. Povídalo se, že Blüchera strhli z koně, jeho armádu Francouzi porazili u Ligny, a že Arthur Wellesley, vévoda z Wellingtonu, uvázl za hrozného deště u Quatre-Bras a nemůže vyprostit svá děla z bláta.

Pro spojence to nevyhlíželo dobře – pokud by totiž Britové pod velením Wellesleyho prohráli stejně jako Prusové, pak by Napoleon stál na evropské půdě velmi pevně; ani ne tři měsíce po svém útěku z Elby. A britské dluhopisy, které byly vypsány na financování nákladné války, by pak neměly ani cenu papíru, na němž byly vytištěny.

Jeden muž v sále však měl lepší zprávy. Bledý mladík stál klidně na svém místě a skoupil všechny dluhopisy, které se nabízely. Pokud se mýlil, pak zruinoval svoji rodinu. Jenže jeho úsudek vycházel z přesných informací, a informace rovná se moc.

V Ghentu viděl posla přijíždějícího z bitevního pole u Waterloo, jak pokleká před vysokým, silným mužem, jako kdyby byl panovníkem. Prosté gesto naznačovalo, že Britové vyhráli, ne Francouzi, jak všichni očekávali. Vysoký muž v Ghentu se totiž jmenoval Louis Stanislaus Xavier, Comte de Provence. Celá Evropa ho znala jakožto Ludvíka XVIII – krále francouzského – jehož před sty dny svrhl uzurpátor Napoleon Bonaparte.

Tato informace znamenala moc jen tehdy, pokud ji použije rychle a účinně. Mladík překonal déšť a strach ze smrti v průlivu a přijel sem, na londýnskou burzu jen několik hodin před tím, než do Londýna dorazily zprávy o porážce Francouzů u Waterloo. Po několika hodinách obchodování skoupil tolik znehodnocených dluhopisů, že to vzbudilo pozornost.

„Jářku – co má ten Žid dnes za lubem, že skupuje všechny dluhopisy?“ ptal se jeden člen burzy svého kolegy. „Copak neslyšel o Blücherově porážce u Ligny?

Nebo si snad myslí, že válka se dá vyhrát s polovinou armády?“

„Možná by se ti vyplatilo chovat se jako on,“ odpověděl jeho přítel chladně. „On se totiž málokdy mýlí.“

Když do Londýna konečně dorazily zprávy o vítězství u Waterloo, burza zjistila, že mladík skutečně skoupil skoro všechny dluhopisy – za méně než deset procent nominální hodnoty.

Burzián, který o jeho úsudku pochyboval, vyhledal den nato svého mladého kolegu, právě ve chvíli, když vstupoval do burzy.

„Jářku, Rotschilde,“ promluvil a poplácal ho srdečně po rameni, „s těmi dluhopisy jste si náramně polepšil! Říká se, že jste za necelý den vydělal více než jeden milion liber!“

„Ano?“ zareagoval mladík.

„Říká se, že vy, Židé, máte dar vyčenichat příležitosti jak zbohatnout, a proto prý máte tak velké nosy!“ Muž, jehož baňatý nos byl mnohem větší než mladíkův, se zasmál. „Ale chtěl bych vědět – opravdu od pramene, jak se říká, tohle: byla v tom skutečně jen židovská intuice? Nebo jste věděl dřív než všichni v Londýně, že Wellington tu bitvu vyhrál?“

„Věděl jsem to,“ odpověděl Rotschild a chladně se usmál.

„Tak vy jste to věděl! Ale jak k čertu… Pověděl vám to snad ptáček nebeský?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Rotschild.

NOC V OPEŘE

Rýnské zlato! Zlato nejvzácnější!

Ach, kéž by se tvé čiročiré kouzlo probudilo znovu ve vlnách!

Cenné věci mohou odpočívat jen ve vodách!

Nízké a zlé je vše nahoře!

Žalozpěv rýnských panen,

Richard Wagner, Rýnské zlato, I. dějství

SAN FRANCISCO

O penězích se napsalo více hudby než o lásce – navíc mívá častěji šťastnější konec. Chudoba možná někoho přiměje zpívat blues, ale bohatství a lakota se spokojí pouze s grandiózním ztvárněním: s velkou operou.

Dobře jsem věděla, jakých duševních vrcholů jsou muži schopni, když jde o peníze. Jsem přece bankéř. Abych však použila správný mluvnický rod, měla bych o sobě mluvit jako o „bankéřce“ – počítačové gymnastce a nejlépe placené ředitelce ve všemocné Světové bance.

Kdybych tolik nevydělávala, nemohla bych si dovolit lóži v sanfranciské opeře. A kdybych tehdy v listopadu – byl takový skličující večer – neseděla v lóži, nikdy by mě nic podobného nenapadlo. Přišla jsem na to, jak bych mohla vydělat víc peněz.

Opera je posledním útočištěm zdivočelých kapitalistů. Žádnému člověku, který není takový blázen, aby si do ní koupil lístek, určitě nechybí. Opera je jedinou formou zábavy, v níž lze utratit spoustu peněz za podívanou na mrhání ohromných sum za málo legrace.

Bylo to asi měsíc před Vánocemi, hodně pršelo; déšť odplavil mlhu a přinesl hory bláta, které zaneřádily silnice a mosty. Jedině blázen by se v takovém počasí odvážil ven. Samozřejmě že Opera byla plná k prasknutí.

Když jsem se konečně dostala do Opery, ze sametových šatů a perel mi přímo lilo. U Opery se nedalo zaparkovat, takže jsem jako partyzán musela kličkovat mezi kalužemi. Přijela jsem pozdě a vypadala jak zmoklá slepice; mizerné počasí za to ale nemohlo.

Právě jsem se totiž porafala se šéfem. Jako obvykle se mě pokusil sestřelit – tentokrát mu to ale nezapomenu. Hnala jsem se po mramorovém schodišti nahoru a snažila se spolknout svůj hněv. Uvaděč v bílých rukavičkách mi otevřel dveře do lóže, když se ozvalo třetí zvonění.

Přestože jsem měla třetí rok předplatné na stejné sedadlo, přišla jsem a zmizela tak rychle, že jsem se stěží stačila přivítat se známými, s nimiž jsem se o lóži dělila. Byli to lidé onoho typu, kteří křičí bravi místo bravo. Našprtali každé libreto nazpaměť a na šampaňské si nosili vlastní kýbl s ledem. Kéž bych měla tolik času na svoje zájmy a nemusela se zabývat jen tím pitomým bankovnictvím.

Sousedi v lóži se asi divili, že často chodím pozdě a vždycky sama. Když jsem ale před deseti lety nastoupila do banky, rychle jsem zjistila, že společenský život ani milostné románky nejdou dost dobře dohromady s tlakovým hrncem emocí světa velkých financí. Bankéřka si musí neustále dávat pozor, aby neudělala chybu.

Prodrala jsem se ke svému křeslu právě v okamžiku, kdy zhasínala světla, a klesla do bohatého čalounění. Nějaký pozorný dobrodinec mi ze tmy podal sklenici se šampaňským. Srkala jsem bublinky a potáhla lem výstřihu, protože klesal, zatímco opona šla nahoru.

Opera se dokonale hodila k mé náladě; Rýnské zlato patří k mým oblíbeným operám, je to první Wagnerovo masivní, později přepracované dílo z Prstenu Nibelungů. Začíná krádeží vzácného zlata z hlubin Rýna. Celý čtyřdílný Prsten je nadčasová pohádka o zkaženosti bohů, kteří jsou tak lakotní, že jsou ochotni obětovat vlastní nesmrtelnost za parádní nemovitost zvanou Valhalla. Na konci Prstenu končí Valhalla v plamenech.

Hleděla jsem přes mihotavé reflektory do temných, modravých hlubin Rýna. Trpaslík Alberich právě ukradl zlato a hloupé rýnské panny po něm cákaly vodou a pokoušely se zlato získat zpět. Přejela jsem očima ženské obecenstvo pod sebou: v saténových a hedvábných róbách a s diamanty připomínaly ty dámy spíše duchy; jako kdyby to byly ony, kdo proplouvá klenbami jeskyní s poklady pod dnem Rýna. Uvědomila jsem si, že sanfranciská opera připomíná velký bankovní trezor – a v tom okamžiku mě to napadlo: vždyť já toho o krádežích vím nejméně tolik co ten mizerný trpaslík! Vždyť jsem přece bankéřka. A po dnešních událostech mám ke krádeži pořádný motiv!

Zatímco se ponuré vody Rýna měnily na lehkou modravou mlhu a nad probouzejícími se bohy vycházelo ve Valhalle slunce, můj mozek běžel na plné obrátky: ten nápad mě přímo uhranul. Byla jsem si jista, že dokážu ukrást pořádný balík, a chtěla jsem si to vyzkoušet.

Protože v Rýnském zlatě nejsou žádné přestávky, využila jsem výhody, že sedím v lóži, a proto mohu chodit sem a tam jako nějaké veličenstvo. Stačilo jen zaběhnout přes ulici do své kanceláře v bankovním informačním středisku. Zmáchanou kapuci promoklého pláště jsem si přehodila přes hlavu a za doprovodu padajících kapek jsem sestupovala po mramorovém schodišti zpět do wagnerovské noci.

Vlhké ulice se leskly a hladká silnice připomínala lékořici. Světla projíždějících aut se odrážela od chodníků: na chvíli jsem měla zvláštní pocit, že všechna jezdí střechou dolů pod vodní hladinou.

Tento pocit se však týkal i mne. Řádně jsem totiž promokla a utápěla se v problémech svého zaměstnání. Potřetí jsem klesala dolů. Můj šéf byl tmavý mrak vznášející se nad vodami.

Když jsem pozdě odpoledne po vyčerpávajících schůzkách zaskočila do své kanceláře a těšila se na operu, narazila jsem tam na svého šéfa: seděl za mým stolem, světla byla zhasnutá a závěsy zatažené. Navíc měl na očích sluneční brýle.

Můj šéf byl starší viceprezident Světové banky – výš už se dostanete jen stěží. Jmenoval se Kislick Willingly III. Přestože pro něj personál, inspirován jeho jménem, které by se dalo snadno proměnit na Liblize Ochotného, vymyslel řadu velmi barvitých přezdívek, většina lidí ho oslovovala složeninou jména a příjmení: Kiwi.

Kiwi pocházel z vnitrozemí USA a chtěl se původně stát inženýrem. Na opasku se mu neustále houpalo pravítko, nosil košile s krátkými rukávy a v kapsičce plastikové pouzdro na psací potřeby. Měl v něm kovovou tužku, aby mohl na požádání něco nakreslit, a zlaté plnicí pero, kdyby se měl někam podepsat. Kromě toho s sebou nosil barevné fixy, aby v případě náhlé inspirace mohl vtrhnout do nejbližší kanceláře a na umakartové tabuli dát svým nápadům vizuální podobu.

Kiwi byl jinak veselý a nadšený chlapík, který získal vysoký post a plat díky tomu, že radostně a s potěšením bodl řadu svých kolegů do zad. Ve světě finančnictví se o nositelích takové směsice entuziasmu a zrady říká, že mají „fištrón“.

Kiwi hrával na střední škole fotbal a pořád ještě dokázal vypít litry piva; žaludek se podle toho zařídil; košile mu často vyčuhovala z kalhot, když si to šinul chodbami za něčím důležitým.

Matka po něm chtěla, aby nechal fotbalu, piva a fantazie o inženýrské existenci, a naléhala, aby se dal na účetnictví: proto se stal diplomovaným kontrolorem účtů. Jenže jako auditor byl nešťastný. Věřím, že proto v něm začalo získávat vrch jeho horší já.

S jeho horším já musel člověk počítat, protože Kiwi dokázal sestoupit až na dno, když měl pocit, že se mu věci začínají vymykat z rukou. Sluneční brýle začal nosit dokonce i v kanceláři a na ulici si bral zrcadlovky. Zatahoval závěsy, zhasínal světla a v šeru řídil i porady. Někteří lidé, jako například já, nemají rádi, když mluví s hlasem a nevidí přitom tělo.

Když to na Kiwiho přišlo, vpadal do cizích kanceláří, zhasínal světla a potichoučku seděl potmě, říkal tomu „inkognito“. V takovém stavu jsem ho pozdě odpoledne objevila ve své kanceláři.

„Nerozsvěcujte, slečno bankéřko,“ zamumlal v temnotě. „Nikdo neví, že tu jsem, jsem tady inkognito.“

„Fajn,“ zareagovala jsem. Protože jeho hlas vycházel z mé židle, zašátrala jsem po druhé. „O co jde, Kiwi?“

„To mi snad povíte vy,“ odsekl a napřáhl ke mně nějaký velký obdélník; stěží jsem rozeznala, co to je. Zaťukal na složku prstem. „Tenhle návrh je vaše dílo, že ano?“

Kiwi dokázal být velmi nepříjemný, zvlášť když měl pocit, že zaměstnanec vystoupil z určených hranic, a mohl by uzmout trochu obdivu, v jehož výsluní se Kiwi nejraději vyhříval sám. Všem služebně starším ředitelům jsem rozeslala ráno zprávu, v níž jsem je žádala o zvýšení bezpečnostních opatření počítačových systémů, které zpracovávají převody peněžních částek, a žádala jsem od nich souhlas s vytvořením zdrojů, které by měly zvýšenou bezpečnost financovat.

S Kiwim jsem se neporadila, protože jsem dobře věděla, že zamítne všechno, co se nezrodilo v jeho lebce. Myšlenka na bezpečnost by jeho omezenou představivost nikdy nepodnítila; nebylo to nic, co by mohlo výrazně napomoci jeho kariéře – byla to jen poctivá práce. Proto jsem Kiwiho vynechala a neřekla mu, co mám za lubem, a on na to právě přišel. Jenže já jsem věděla něco, o čem on neměl ponětí, a ve tmě jsem se usmála – šlo totiž o to, že brzy, brzičko už nebude mým šéfem.

Technicky jsem byla schválena do funkce ředitelky bezpečnostní služby Fed – Úřadu federálních rezerv kde bych měla na starosti každou finanční instituci s federální působností v USA – šlo už jen o formální kontrolu a předložení písemné nabídky. Za několik týdnů převezmu odpovědnost vyplývající z nového zaměstnání, které mi poskytne v bankovnictví větší vliv, než jakému se těší kterákoli bankéřka nejen v Americe, ale možná v celém světě. A mým prvním úkolem samozřejmě bude dosáhnout toho, aby každá významná banka, mezi něž pochopitelně patří i Světová banka, vytvořila dostatečné bezpečnostní záruky pro vklady svých klientů.

Nabídka, kterou jsem dnes rozeslala, měla jen pomoci roztočit kola. Jakmile se dostanu do Úřadu federálních rezerv, Kiwi už nebude mít možnost odmítat moje doporučení; zatím smetl ze stolu všechny zlepšovací návrhy, s nimiž jsem přišla.

„Ten návrh je můj, pane,“ přiznala jsem se s úsměvem. „Vím, že bezpečnost vám leží na srdci ze všeho nejvíce.“ Kromě zaražených prdů, pomyslela jsem si.

„Máte pravdu.“ V jeho hlase zazněl nezvyklý tón, nevěnovala jsem mu však žádnou pozornost. „Právě proto mě velmi překvapilo, že jste rozeslala ředitelům návrh, aniž jste ho se mnou konzultovala. Pomohl bych vám ho vypilovat; šéf má přece připravovat cestu svým podřízeným.“

Chtěl mi tím dát najevo, že já pracuji pro něho, ne on pro mě, a že zná v bance mnohem důležitější lidi než já, takové, u nichž by se mohl za mě přimluvit. Jenže to nebude potřeba – připomněla jsem si, zatímco on pokračoval ve svém kázání. Opájela jsem se vítězným pocitem, takže jsem si málem nevšimla, jak se Kiwi napřahuje k ničivému úderu.

„Víte, Banksová, nejsem v naší bance jediný, kdo si myslí, že jste svým nejhorším nepřítelem. Ředitel marketingu si váš návrh také přečetl. Jak ale má dát našim klientům najevo, že banka potřebuje zavádět nějaká bezpečnostní opatření? Co si o nás zákazníci pomyslí? Zruší svoje účty a přejdou ke konkurenci, nemyslíte? Nemůžeme mrhat prostředky na takové systémy, na věci, jimiž nezískáme novou a početnější skupinu zákazníků! Váš nedostatek smyslu pro obchodní stránku bankovnictví mě přiměl spojit se s Úřadem federálních rezerv a oznámit mu, že vás nepovažuji za správného kandidáta.“

„Prosím?“ probrala jsem se z mrákot. V žaludku jsem ucítila studený, přímo ledový tlak. Doufala jsem, že jsem se přeslechla.

„Dnes odpoledne mi telefonovali,“ pokračoval Kiwi, zatímco já jsem oběma rukama sevřela opěradla křesla. „Neměl jsem tušení, že s vámi mají takové plány. Správný Indián má informovat svého náčelníka o všem, co se šustne. Samozřejmě že po tomhle fiasku s návrhem na zvýšení bezpečnosti jsem jim musel říct pravdu – že ještě nejste zralá.“

Zralá. Zralá? Co proboha jsem – nějaká zatracená hruška? Co si o sobě myslí, že se odvažuje určovat, na co jsem zralá? Byla jsem natolik otupělá šokem, že jsem stěží popadala dech, natož abych něco řekla.

„Jste skvělá po technické stránce, Banksová,“ pokračoval Kiwi tónem, který vtíral hotový kopec soli do čerstvé rány. „Pod správným vedením a s trochou trpělivosti byste se mohla stát poměrně dobrou vedoucí odboru. Pokud však chcete prosazovat techniku na úkor samotných kořenů bankovnictví, pak vás bohužel nemohu podpořit tak, jak byste asi chtěla.“

Slyšela jsem slova, jimiž cupoval můj návrh na kusy – pomalu a rozhodně, všechna čest. Zahlcovala mě vlna zuřivosti, která mi znemožňovala byť jen hlesnout. Cítila jsem, jak se mi chvějí ruce, a byla jsem ráda, že to Kiwi nevidí. Celých deset let jsem věnovala dosažení tohoto cíle, a on jej zničil jediným zvednutím sluchátka. Počítala jsem do deseti a zvedla se k odchodu; ještě nikdy jsem se tak zoufale nepotřebovala nadechnout čerstvého vzduchu. Napadlo mě, že bych mu mohla hodit na hlavu bronzovou plaketu, která ležela na stole, ale rychle jsem ten nápad zavrhla, nebyla jsem si jista, že bych ho v té tmě trefila, a na jeden den jsem si užila zklamání víc než dost.

Když jsem sahala po klice, ozval se Kiwi znovu: „Tentokrát jsem vám, Banksová, zachránil kůži, všechny jsem ujistil, že už si dáte pozor a nebudete chrlit další bláznivé návrhy. A navíc, naše bezpečnostní opatření nepotřebují žádná vylepšování – do naší lodi neteče o nic víc než konkurenci.“

Takže se plavíme na Titaniku, pomyslela jsem si, když jsem se hnala na ředitelské toalety, abych se převlékla do Opery. Vytrhla jsem z kufříku perly, hodila si je kolem krku a sledovala přitom v zrcadle svoji staženou, popelavou tvář.

Ještě teď, tedy asi o hodinu později, kypím vztekem, vcházím skleněnými dveřmi do bankovního informačního střediska a opatrně přecházím vstupní halu pokrytou leštěnou žulou. Strážní postávají a povídají si za mohutným ovládacím panelem, který řídí elektronické kamery a zúžené průchody po celé budově. Asi mě považují za zbloudilou notoričku, protože jeden z nich na mě upřel zkoumavý pohled.

„Ale ne, to je v pořádku,“ šťouchl do něj kolega. „To je přece slečna Banksová, ona tady vlastně bydlí, viďte, slečno?“

Přikývla jsem, že skutečně bydlím v tomto zatraceném bankovním informačním středisku.

To je právě ta chyba, napadlo mě, když jsem se šinula přes vstupní halu k výtahům: pokud jde o společenský život, v ničem si nezadám s kalkulačkou. V posledních deseti letech jsem každou probděnou hodinu jedla, pila, potila se a dýchala s myšlenkami na bankovnictví – odřízla jsem se od každého a od všeho, co by mohlo narušovat moji posedlost a cíl.

Bankovnictví mi kolovalo v krvi, měli jsme to koneckonců v rodině. Když mi zemřeli rodiče, dědeček – „Bibi“ – povýšil svoji vnučku na místo viceprezidentky význačné finanční instituce. A právě teď, v rozmezí několika hodin – během úmyslně zvoleného operního meziaktí – se s velkou pravděpodobností stanu první úřednicí, které se podaří srazit na kolena světově proslulé bankovní informační středisko.

Když se dveře výtahu zavřely a začala jsem stoupat do třináctého poschodí, říkala jsem si, že rozhodně nechci žádné peníze ukrást. Lidé totiž velmi pečlivě zkoumají majetkové poměry pracovníků v bankovnictví – vzhledem k význačné pozici se moje účty kontrolovaly každé tři měsíce, ale peníze pro mě tolik neznamenaly, protože jsem u nich strávila celý svůj život. Každý den jsem přesouvala spoustu oběživa a vlivem těchto okolností jsem si začala uvědomovat pomíjivou podstatu peněz.

Možná to bude připadat leckomu mimo bankovní sektor trochu zvláštní, ale lidé se dopouštějí ve věci podstaty a bezpečí peněz dvou velkých omylů. Za prvé se domnívají, že peníze mají nějakou vnitřní (anebo alespoň stanovenou) hodnotu. Není to pravda. Druhý omyl zní, že peníze lze fyzicky ochránit, když je uložíte do banky nebo někam jinam, kde se o ně postarají. To není možné.

Chcete-li mým tvrzením porozumět, zkuste přijmout fakt, že peníze jsou jen symbol. Čím víc peněz přesouváte a čím rychleji, tím více vychází najevo jejich symbolická povaha: tím obtížnější je kontrolovat jejich absolutní hodnotu nebo místo pobytu. Jestliže se z jednoho místa na druhé přesouvají dost velké sumy a jestliže to probíhá velkou rychlostí, pak peníze prakticky mizí.

S tím souvisí i změny metod krádeží – základní koncepce nebo motivy však zůstávají stejné. Lidé kradli už dlouho před tím, než se peníze vůbec objevily. Čím jsou peníze přenosnější, tím snazší je jejich krádež; když se zboží směňovalo za krávy, neměli to zloději vůbec jednoduché. S nástupem počítačů se však peníze staly tak snadno přenosnými, že skoro neexistují, leda snad jako bliknutí diody. Považuji náš věk vysoce technického bankovnictví za Osvit Nehmotného Symbolismu – prožíváme éru, v níž se peníze stávají pouhými světelnými tečkami, které se odrážejí od satelitů zavěšených ve vesmíru.

Já bych přece měla vědět, jak to funguje; šéfovala jsem v bance skupině, která se jmenovala Elektronický převod peněz – EPP. Měli jsme na starosti převody peněz a v každé bance, kde měli telex nebo telefon, taková skupina existovala. Věděla jsem, co všechny ty skupiny dělají, kdy a jak. Napadlo mě, že mi takové vědomosti přijdou vhod.

Samozřejmě že nemůžete protahovat bankovky telefonním kabelem. Telefonní převody vypadají jako pouhé zprávy z jedné banky, které zmocňují druhou banku převzít peníze z takzvaného „korespondenčního účtu“ první banky – jako když napíšete šek. Většina bank má s druhými bankami takové účty otevřené, alespoň s těmi, s nimiž pravidelně obchodují; pokud ne, pak se tyto převody odehrávají skrze třetí banku, která má otevřené účty s oběma bankami.

Jen ve Spojených státech se elektronickým převodním systémem každý rok přesouvá asi tři sta bilionů dolarů – je to víc, než činí celková aktiva všech amerických bank dohromady. Tyto banky nemají představu, kolik peněz vyplatily, dokud neudělají na konci dne uzávěrku a nespočítají si závěrku.

Existuje také řada zemí, jejichž vlády s nelibostí nesou, že peníze mohou přeletovat přes hranice, aniž by prošly celnicí a vypočítalo se z nich clo. Jak může někdo vědět, zda nějaký Íránec nepřevádí peníze ze Salcburku do San José třeba dvanáctkrát za den – jak můžete usměrňovat něco, co se odehrává v důvěrném prostředí nějakého klubu a stvrzuje džentlmenským potřesením rukou? Pravidla bankovnictví se vyvíjela celé věky; pravidla pro převod sum prostřednictvím elektronického systému se vejdou na čtvrtku papíru. Jestli některá z bankovních činností potřebuje lepší bezpečnostní opatření, pak jsou to právě převody prostřednictvím elektronického systému. Na tom jsem chtěla vybudovat svůj plán.

Jenže jako každý bankéř s rodinnou tradicí se nikdy slepě nevrhám do nejistých dobrodružství. Můj dědeček Benjamin Biddle Banks – Bibi – mě naučil pravidla této hry, když mi byly čtyři roky. „Vždycky si dobře spočítej riziko,“ opakoval. Škoda že se vlastní radou neřídil. Bibi vlastnil malou síť kalifornských bank, které vybudoval prakticky z ničeho. Přestože nepatřil do stejné ligy jako například Wells Fargo, the Bank of America nebo Světová banka, jeho malé banky uspokojovaly potřebu, kterou ostatní banky zanedbávaly. Hned po velké krizi na počátku třicátých let, když Kalifornii zaplavila vlna hispánských námezdních zemědělských dělníků a ruských a arménských přistěhovalců, kteří všichni hledali práci, pomohl jim Bibi – díky chytrému financování a neotřesitelným principům – postavit se na vlastní nohy, koupit si kousek země, zřídit farmu nebo ranč a přetavit se na hospodářskou páteř Kalifornie, která ji pak chránila před osudem sužujícím zbytek civilizovaného světa dlouhá desetiletí.

V šedesátých letech, kdy se slovo konglomerace vloudilo i do slovníku hospodyněk a síť dědečkových bank vstoupila na burzu, objevila se skupina podnikatelů se Středozápadu; nenápadně skoupili akcie a pak – ne už nenápadně – vnutili Bibimu místo poradce bez hlasovacího práva ve vlastní správní radě, odkud mohl sledovat, jak nemilosrdně drancují instituci, jejímuž vybudování zasvětil celý život. Za necelý rok dědeček zemřel. Tehdy jsem se rozhodla – bez ohledu na rodovou tradici –, že bankovnictví není nic pro mne. Odešla jsem do New Yorku, začala studovat informatiku a stala se drahým manhattanským technokratem.

Krutá náhoda nepříliš blahovolného osudu zavinila, že druhá společnost, u níž jsem pracovala, se stala obětí podobného odkupu, který zničil dědečkovy banky, tentokrát však byla viníkem Světová banka. Souhlasila jsem s přestěhováním do San Franciska, protože mi učinili nabídku, jakou jsem nemohla odmítnout: peníze a moc na nejvyšší funkci, kterou nějaká žena, nebo alespoň dvaadvacetiletá dívka, v celé historii této banky zastávala. Zapůsobilo to na mě natolik, že jsem nakonec zůstala už deset let.

Přesto se ke mně pořád chovali jako k žačce, která potřebuje učitelovo svolení, když se jí chce na toaletu. Prodala jsem duši, naděje a sny svého dědečka za život na výsluní slávy a za bronzovou destičku, která za mým jménem uváděla vysokou funkci. Namísto „Veritas Banksová, viceprezidentka“ by na ní mělo stát „Děvka zaprodaná bankovnictví“, napadlo mě. Nikdy ale není pozdě vyměnit karty, které rozdává osud. Tohle mi Bibi také říkával a byla jsem si jista, že měl pravdu.

Navíc jsem měla ty správné karty v rukávě.

Představovala jsem si, jak proniknu automatizovanými bezpečnostními systémy rovnou do systému elektronických peněžních převodů a převedu nějakou sumu na místo, kde ji nikdo nenajde – pak písknu a všem ukážu, jak snadné to bylo.

První starostí bankéře je bezpečnost peněz, které mu jeho klienti svěřují. Pokud bych bankovním bezpečnostním systémem projela jako nůž máslem a dostala se k penězům, nejenže by Kiwimu splaskl jeho uštěpačný výraz, ale dokázala bych, že problém, k jehož řešení mě chtěl Úřad federálních rezerv získat, skutečně existuje. Abych to však zvládla, budu potřebovat pomoc.

Měla jsem v New Yorku přítele, který toho o kradení peněz věděl víc než většina bankéřů o řízení banky – měl přístup ke všem záznamům FBI o bankovních zločinech, k policejním fasciklům a dokonce archivům Interpolu. Jmenuje se Charles a znám ho dvanáct let. Samozřejmě, hlavní otázka zní, zda se taková primadona bude ochotná dělit o své znalosti se mnou – zvlášť až se dozví, k čemu je hodlám použít.

V New Yorku byla sice skoro půlnoc, ale věděla jsem, že Charles nespí. Navíc mi něco dluží: kdysi jsem mu zachránila místo a snad i život. Nastal čas vyrovnat dluh. Měl by mi být vděčný, říkala jsem si, když jsem od výtahu kráčela po ztemnělé podlaze bankovního informačního střediska ke své kanceláří.

Jenže slovo vděčnost se v Charlesově slovní zásobě nevyskytuje.

„To smrdí,“ oznámil mi zdrženlivě, když jsem mu vysvětlila, o co mi jde. „Pravděpodobnost, že uspěješ, je o 1,157 procenta vyšší než existence sněhové koule v pekle.“

Můj nápad spočíval v tom, že „předběhnu“ elektronické převody. Většina lidí občas přetáhla šek – aniž si uvědomili, že se dopustili něčeho protiprávního. Jdete například do supermarketu a vystavíte šek na dvacet dolarů, aniž je ovšem máte na kontě. V pondělí, než banka šek proplatí, proměníte na hotovost další šek, tentokrát na třicet dolarů, a dvacet dolarů přitom použijete na vyrovnání dluhu z prvního šeku. A pokračujete.

Lidé dnes nemohou hrát tento druh rulety, protože obchodníci dnes dokážou šeky zkasírovat dříve, než my, předbíhači, stačíme dorazit do banky a vyrovnat schodek. Abyste měli hru ve vlastní režii a získali pořádný balík, museli byste přesně vědět, jak dlouho bude každý nekrytý šek putovat na váš účet, abyste jej vždy dokázali předběhnout. Mně do karet hraje můj džob: elektronické systémy pro převádění financí ve Světové bance jsou sice řízeny počítači, jenže programy, které je obsluhují, jsem vymyslela nebo zadala já.

Nezajímalo mě, jestli se Charlesovi můj nápad líbí nebo ne. Chtěla jsem, aby mi s informacemi, které měl nadosah, prozradil pravděpodobnost úspěchu.

Například jsem chtěla vědět, kolik fingovaných účtů bych si k hromadění peněz měla zřídit? Kolik převodů z účtu na účet bych měla v určitou dobu provést? S jakými finančními částkami mohu ve vzduchu bezpečně „žonglovat“? A poslední otázka – jak dlouho si mohu s převody hrát, aby mě nechytili?

Na tyto odpovědi bych čekala třeba celou noc a podřídila bych se Charlesovým doporučením. Seděla jsem u sluchátka a čekala, až si věci promyslí, prsty jsem nervózně klepala na svůj úředně schválený dýhovaný stůl a očima těkala po kanceláři.

Musím přiznat, že moje kancelář, i když v ní trávím průměrně dvanáct hodin denně, nevypadá příliš zabydleně. A v noci, v odraženém světle neonů působí skoro záhrobním dojmem – hotové mauzoleum. Na vestavěných poličkách není nic; na betonovou zeď protější budovy vyhlíží jediné okno. Jediným dekorativním prvkem je hromada knih na podlaze, které se mi za celé tři roky, po které mám tuto kancelář přidělenu, nepodařilo narovnat do poliček. Někoho také možná zarazí, že v kanceláři nemám žádné květiny.

Charles právě narušil moje úvahy, protože začal spřádat vlastní.

„Podle statistiky,“ začal, „jsou ženy v krádežích úspěšnější než muži. Dopouštíte se více ‚civilizovaných‘ zločinů, ale jen velmi málo z vás se podaří přistihnout při činu.“

„Mluvíš jako nepřítel žen,“ zareagovala jsem.

„To ne,“ bránil se Charles. „Říkám ti jen fakta. Nehodnotím.“

Chtěla jsem se mu omluvit, jenže on jízlivě dodal: „Spočítal jsem rizikové faktory, které jsi po mně chtěla. Mám ti je vyjmenovat – nebo chceš, abych je i analyzoval?“

Pohlédla jsem na hodiny; bylo něco po desáté, to znamená, že v New Yorku je už jedna pryč. Nechtěla jsem se Charlese dotknout, jenže byl pomalý jak želva – během doby, která mi zbývala, by nedokázal analyzovat ani knoflík u kalhot. Najednou jako kdyby mě vyslyšela sama Prozřetelnost, protože na displeji mého počítače se objevilo:

„POČÍTAČ VAŠEHO KLIENTA BUDE VYPNUT ZA PÉT MINUT – UKONČETE, PROSÍM, PRÁCI.“

Charles už měl být dávno v posteli a operátoři jeho počítače v New Yorku se ho chystali odříznout, to se dělá každou noc pro preventivní údržbu.

„POTŘEBUJI DESET MINUT,“ naťukala jsem netrpělivě na klávesnici. „PŘITÁHNĚTE SI UZDU.“

„ÚDRŽBA NAPLÁNOVÁNA NA 0100. I MY SE POTŘEBUJEME VYSPAT, VÁŽENÁ SLEČNO. CHUDÁKOVI CHARLIEMU MOC CHYBÍTE. DÁME VÁM DESET MINUT, FRIŠKO, FRISCO. SRDEČNĚ ZDRAVÍME. HARRISOVÉ.“

Friško, to tedy ano, pomyslela jsem si, když jsem „ukládala“ na disketu práci, kterou pro mě Charles vykonal. Charles má nepochybně milionovou hodnotu, ale počítače někdy nabízejí cennější poznatky než lidé. Zasunula jsem disketu do flitry pošité večerní kabelky.

Když už jsem se chystala systém vypnout, napadlo mě, že bych si měla vytisknout zprávy, které jsem ten den dostala, po rozhovoru s Kiwim jsem na to úplně zapomněla. Před vypnutím počítače se na obrazovce objevila poslední zpráva od Charlesových operátorů:

„ZAJÍMAVÝ DOTAZ, FRISCO. DOUFÁME, ŽE ČISTĚ TEORETICKÝ, ŽE ANO?“

„NEMÁM TEĎ ČAS SI O TOM POPOVÍDAT – ZASVĚCENCI TOMUTO PROBLÉMU ŘÍKAJÍ SAN FRANCISCO,“ odpověděla jsem jim. „TEĎ PŮJDU DO OPERY, ZATÍM AHOJ.“

„V NOCI DO OPERY – VE DNE DO BANKY? ZATÍM AHOJ,“ zněla jejich odpověď a obrazovka zhasla.

Vyšla jsem do chladné, vlhké noci a hnala se do Opery. Šampaňské mi vůbec nechutnalo, ale irská káva byla úžasná. Objednala jsem si ji před příchodem do lóže, usrkla šlehačku a sledovala, jak bohové kráčejí přes duhový most a vstupují do Valhally. Zlatavé melodie mě unášely a whisky mi zahřála kosti. Uvolnila jsem se natolik, že jsem málem zapomněla na Kiwiho, na zrušené místo, na poničenou kariéru a zpackaný život – na idiotskou představu pomsty celému bankovnímu systému. Koho chci vlastně podvést? Takové věci mi běhaly hlavou, než jsem se podívala na výpis z tiskárny.

Hudba se převalovala ve vlnách nad světly reflektorů, když jsem rozbalila vlhkou kuličku papíru se všemi vzkazy, které jsem během dne dostala. Našla jsem informace od svého krejčího, zubaře, lahůdkáře, od svých zaměstnanců a také jednu, která musela přijít hned po tom, co jsem skončila rozhovor s Charlesem v New Yorku. Četla jsem ji a v uších se mi ozvalo pomalé, hluboké dunění:

Jestli chceš se mnou probrat svůj nápad, zavolej mi, prosím. Vždy Tvůj

Alan Turing

Zpráva mě vzrušila ze dvou důvodů. Alan Turing byl především velmi známá osobnost – počítačový kouzelník a matematik – navíc nemůže mít potuchy, kdo jsem. A za druhé, je už téměř čtyřicet let mrtvý.

DEN V BANCE

Organizovaný peněžní trh má mnohé výhody. Není to však škola sociální etiky nebo politické zodpovědnosti.

R. H. Tawney

Ráno po noci v Opeře – právě jsem v horké sprše dopíjela sklenku pomerančového džusu – mi najednou blesklo hlavou, kdo Alan Turing, fantom ze včerejšího vzkazu, ve skutečnosti je.

Skutečný Turing byl geniální matematik z Cambridge, který postavil první digitální počítače. Během svého krátkého života, dožil se jen jedenačtyřiceti let, se stal jednou z vedoucích osobností britské informatiky a všeobecně je považován za otce umělé inteligence.

Většina lidí, kteří se počítači zabývají, četla jednu dvě jeho práce – znala jsem však jen jednoho člověka, který byl takový expert, aby o nich dokázal přednášet. Patřil k předním počítačovým guru ve Spojených státech – technokrat prvního řádu.

Před dvanácti lety, když jsem přišla do New Yorku, byl mým učitelem. Byl to největší samotář, jakého jsem kdy poznala – muž tisíce tváří a úspěchů. Možná o něm vím víc než všichni ostatní, přesto bych však informacemi o jeho osobě stěží zaplnila jednu jedinou stránku. Přestože jsem ho dlouhá léta neviděla a slyšela jsem o něm jen občas, setkání s ním bylo nejdůležitějším impulzem mé kariéry, a když pominu Bibiho, pak na mě měl tenhle člověk největší vliv. Jmenuje se doktor Zoltan Tor.

Všichni lidé kolem počítačů jeho jméno dobře znají: Tor je otcem počítačových sítí a autorem základních teorií o komunikaci. Je tak známý, že studenti, kteří jeho práce čtou, se domnívají, že už je dávno po smrti. Přitom mu není ještě čtyřicet a těší se dokonalému zdraví.

Když mi teď zavolal – po všech těch letech, napadlo mě, jak dlouho vydrží dobré zdraví mně? Kdykoli se mi Tor rozhodl plést do života, skončilo to malérem. Možná malér není to pravé slovo, napadlo mě, když jsem vystupovala ze sprchy. Výstižnější výraz zní nebezpečí.

Mezi řadu Torových úspěchů patří jeho mistrná znalost kryptografie. Napsal o ní knihu a věnoval ji kolegům ve výzkumu z FBI. Právě proto jsem byla nervózní, jeho kniha totiž líčila do posledního puntíku celé umění narušování bezpečnostních kódů počítačů, kradení informací z počítačů a současně radila, jak takovým krádežím předcházet.

Proč mi Tor/Turing telefonuje právě teď? Jak se mohl tak rychle dozvědět, jakým „výzkumem“ se právě teď zabývám? Měla jsem pocit, že mi dokáže číst myšlenky na vzdálenost pěti tisíc kilometrů a že ví, co mám za lubem. Řekla jsem si, že tomu musím přijít na kloub a hezky rychle zjistit, co si o tom myslí on.

Nejdřív ho ale budu muset najít. Moc jednoduché to nebude, protože patří mezi lidi, kteří nevěří na telefony a adresy, vždyť ani své zprávy nepodepisuje vlastním jménem.

Tor má společnost, která mu slouží k vyřizování finančních transakcí; jmenuje se Delphic Group, při volbě názvu se nechal inspirovat Delfskou věštírnou, jenže její telefonní číslo byste v manhattanském telefonním seznamu hledali marně. Bylo to v pořádku, protože já jsem to číslo měla.

Tor do kanceláře nikdy nechodil, a když jsem tam zavolala, dostávala jsem podivné odpovědi. Zkusila jsem to znovu.

„Delphic,“ ozvala se telefonistka, informacemi nijak nehýřila.

„Ráda bych mluvila s panem doktorem Torem – tedy Zoltanem Torem. Je v kanceláři?“ Mizivá šance.

„Lituji,“ zareagovala žena, aniž jméno zopakovala, „asi jste vytočila špatné číslo. Zkontrolujte si, prosím, jeho správnost.“ Jako kdyby byla u CIA.

„Jistě, a kdyby se u vás náhodou objevil někdo, kdo má podobné jméno, byla byste tak laskava a předala mu vzkaz ode mě?“ dodala jsem netrpělivě.

„Jaký vzkaz, prosím?“

„Řekněte mu, že volala Veritas Banksová,“ odsekla jsem a práskla sluchátkem, než mě stačila požádat, abych jí své jméno zopakovala.

Závoj tajemství, do něhož Tor halil svůj život – a ten byl rozhodně neproniknutelnější než bezpečnostní systémy světového bankovnictví – mě štval stejně, jako když se mi před deseti lety neustále pletl do života.

Zatím jsem měla co dělat. Bylo totiž skoro devět, když jsem se oblékla, sešla dolů, vytáhla svého otlučeného bavoráka do husté sanfranciské mlhy a hnala se do práce – chtěla jsem přijet včas. Vstávala jsem vždy s rozbřeskem, jenže v zimě se rozednívá až kolem půl deváté. Něco mi říkalo, že bez ohledu na pozdní začátek prožiji snad nejdelší den svého života.

Bankovnictví je zamořeno poradci jako malomocný otevřenými ranami. Ve Světové bance jsme měli experty přes produktivitu, kteří nám vysvětlovali, jak máme efektivně využívat svůj čas, inženýry, kteří radili, jak máme zvládnout svou práci, a psychology, kteří nám dávali doporučení, jak zvládat své životní prostředí. Nikdy jsem žádnému z nich nevěnovala ani minutu.

Například mě vůbec nezajímalo jejich tvrzení, že bankéři čerpají pocit moci ze svých šedých flanelových obleků. Ráda jsem se oblékala, jako kdyby mi banka patřila, a chodím do ní jen proto, abych se dozvěděla, jak se daří mým dividendám.

Do kanceláře jsem to ráno přijela v šatech z černomodrého hedvábí, které by bohatě stačilo na očalounění celého gauče. Tvarem sice připomínaly jednoduchou tuniku, ale v mém módním salónu se zapřísahali, že nejlepší mozky v Miláně se vyčerpaly téměř k zhroucení, než se jim podařilo šaty navrhnout. Tolik tedy o mém stylu.

Moji podřízení nebrali takové věci moc vážně. Když jsem z výtahu vykročila do třináctého poschodí, pobíhali po kanceláři v keckách a džínsách a tričkách s nápisy jako „Vysoký výkon“ a „Studený start“.

Třinácté poschodí ve mně vždy vzbuzovalo pocit tržiště. Bylo to krysí bludiště sestavené z modulů, které zřejmě měly navozovat pocit „dělné atmosféry“. Všechny byly vyvedené v „uklidňující“ modré barvě – jenže na pozadí „provokujících“ řvavě oranžových koberců. Podle mého názoru taková kombinace produkuje čirou schizofrenii – ale lidé od počítačů beztak nejsou normální, tak co.

Naučila jsem se tímto bludištěm pronikat do kanceláře, vešla jsem dovnitř, zavřela za sebou dveře a strnule seděla, dokud mi tajemník Pavel nepřinesl šálek kávy.

Pavel byl vysoký, tmavý a pohledný muž s chováním diplomata. Mohl se klidně stát filmovou hvězdou a pracoval na tom; po nocích se věnoval studiu herectví. Tvrdil, že místo v bance mu poskytuje kontakt se životem v té nejprimitivnější emocionální podobě.

Všichni, kdo se mnou pracovali, dobře znali moje „dvoušálkové pravidlo“: nedokázala jsem s nikým komunikovat, dokud jsem před desátou ráno nevypila dva šálky kávy – přijde na to, co nastane dřív. Do té doby jsem dokázala informace pouze přijímat, ne však vysílat.

Pavel vkročil do kanceláře po špičkách a jemně za sebou zavřel. Položil na stůl šálek.

„Je vlažná, právě taková, jak ji máte ráda,“ pronesl slibně. „Dnes máte na programu tři schůzky. Zaznamenal jsem je do diáře. A chcete pořád ještě rezervaci na malý konferenční sál na čtvrtou hodinu? Stačí, když kývnete.“

„Zrušte schůzky,“ odpověděla jsem a Pavel na mě nevěřícně pohlédl. „Kávy jsem si dnes užila ažaž. Kiwi včera zrušil můj návrh.“ Protože nikdo neměl o mé práci pro Úřad federálních rezerv ani potuchy, nechtěla jsem zacházet do podrobností.

„Taky mě to napadlo,“ pronesl Pavel šeptem a stáhl si vyhrnuté rukávy hedvábného saka. „Když jsem ráno přišel, zahlédl jsem ve vašem koši jeho skartovanou verzi.“ Posadil se proti mně. Podepřel si bradu a tvářil se tak ustaraně, že jsem se usmála. „Co budete dělat?“

„Vypracuji nový návrh,“ odsekla jsem. „Přineste mi červený šanon: chci tady mít veškerou literaturu, která se týká pravidel v této bance.“

Pavel se široce usmál a zamířil ke dveřím, najednou se na chvíli zastavil a pozvedl zaťatou pěst.

„Všechnu moc plebejcům,“ prohlásil. „Nacpěte jim ty jejich sračky do chřtánu.“

Znát pravidla – ať už v bankovnictví nebo v kriketu – je ze všeho nejdůležitější. Ale hrát podle pravidel, to je něco úplně jiného.

Někdo říká, že pravidla se dělají proto, aby se porušovala. Pravidla jsou jako praporky ve slalomu: sledujete je s nábožnou úctou, prosmýknete se kolem nich co nejtěsněji, ale za žádnou cenu kvůli nim nesnížíte rychlost.

Světová banka byla mohutnou a snad, jak jméno naznačuje, největší bankou na světě. Kvůli své velikosti měla spoustu pravidel – bylo jich tolik, že je jeden člověk nestačil přečíst, natož aby je dodržoval.

Existovala celá oddělení, jejichž jedinou pracovní náplní bylo produkovat nová pravidla, která si často protiřečila s „oficiálními“ pravidly. Každý týden jsem měla stůl zarovnaný novými vyhláškami a postupy z pracovišť, o nichž jsem nikdy neslyšela. Pavel tyto dokumenty poctivě ukládal do červeného šanonu, kde okamžitě upadaly v zapomnění. Byla jsem si jista, že v hromadě té byrokratické blbosti najdu něco, co poslouží mému cíli. Jestliže existuje tolik vzájemně si protiřečících pravidel o zacházení s penězi, pak musí existovat i pravidla, která mi umožní nějaké peníze ukrást a dokázat Kiwimu, že je nezodpovědný hlupák.

Hledání mi zabralo víc než polovinu dne: soubor zbrusu nových metod z pracoviště zvaného „Prodejní informační plánovací systémy“, ve zkratce PIPS. Skupinu PIPS znám velmi dobře; patří mezi nejpilnější výrobce vyhlášek v bance. Drží rekord v produkci zbytečného papíru. Byla jsem však přesvědčená, že jejich narychlo načrtnutá pravidla mi dobře poslouží. Budu jen potřebovat trošku představivosti, fantazie však byla mou silnou stránkou. První slova, která mě upoutala, zněla: „Tato metodologie byla s velkým úspěchem použita v United Trust k testování jejich bezpečnostních systémů.“

A mám to.

Té metodě se říká „Teorie Z“. Dost jsem o ní slyšela; bylo mi z ní na zvracení. Dovezli ji z Japonska, a když se o ní začaly rozepisovat ekonomické časopisy jako o nejnovější módě v řízení podniku, napadlo mě, že jde o nejnemilosrdnější útok Japonců na USA od časů Pearl Harboru. Když jsem se ale teoreticky stala zlodějkou, získala Teorie Z v mých očích zcela nové zabarvení. Růžové.

Teorie Z vychází z představy, že vedoucí pracovníci nejsou zcela nezbytní; její autoři tvrdí, že v Japonsku se všechno realizuje prostřednictvím týmů, kterým se říká kroužky pro kontrolu kvality. Tyto skupiny dělají úplně všechno – navrhnou výrobek, vyrobí ho, otestují a všechna rozhodnutí realizují na základě obecného konsensu: jde vlastně o řízení výborem. Bankéřům se Teorie Z strašně líbila, chytili se jí, přímo si z ní udělali modlu. Jenže dost dobře nevěděli, co si s ní počít.

Napadlo mě, že bych jim mohla poradit.

Zazvonila jsem na Pavla a požádala ho, aby mě spojil s United Trust, a hezky rychle, konkrétně s ředitelem bezpečnostních systémů. Stačilo, když Pavel svým zlatavým hlasem oznámil, že volá Světová banka, a v United Trust se všichni postavili do pozoru. Peníze mají moc a naše banka je bohatá jako Krésus.

Pavel se za chvíli ozval se zprávou, že šéf bezpečnostních systémů je na lince. „Je to hlavoun a jmenuje se Peacock.“

„Prosím, slečno Banksová,“ Peacockův hlas se rozléval po lince jako med. „Opravdu Teorii Z používáme; používáme kroužek pro kontrolu kvality k testování všech našich systémů. Skupina je vytvořena z našich nejschopnějších a nejchytřejších pracovníků.“

Podle pana Peacocka se jeho kroužek pro kontrolu kvality pokouší překonat bezpečnostní systém a zašantročit peníze – používá nejrůznější triky, zatímco jeho oddělení se snaží kroužek přistihnout při činu. Jeho poznatky musí být hrozně zajímavé.

„Jméno našeho kroužku pro kontrolu kvality bezpečnostního systému zní NAZO,“ pokračoval. „Je to zkratka pro Najdi a Znič On-line!“ zaryčel do sluchátka. (V naší branži panuje tendence pojmenovávat všechno zkratkami. Říkám tomu PBO – Prokletí bankéřského oboru.)

„Zatím pronikli do souborů s tajnými zákaznickými hesly, našli a zrušili dva aktivní odposlechy, minulý týden umístili do systému logickou bombu, ale pořád ještě čekáme na výbuch! Ha-ha-ha.“

Jeho líčení neznělo nijak záhadně; aktivní odposlech znamená, že se napíchnete na telefonní linku, když se přenášejí data (čtěte peníze) a pozměníte transakci – změníte například výši sumy nebo ji převedete na svůj účet – oproti pasivnímu odposlechu, při němž si „vypůjčíte“ číslo cizího bankovního konta, jeho heslo a vyberete mu z konta peníze.

Logická bomba je mnohem zajímavější, musíte mít přístup k počítači a systém nastavíte tak, že v jistém budoucím okamžiku začne provádět věci, které nikdy nedělal – například začne ukládat peníze na váš účet.

Byla jsem ráda, že pan Peacock se tak ochotně dělí o svoje zkušenosti s naprosto cizím člověkem. Zjistila jsem, co jsem potřebovala vědět; s úspěšností jeho práce to mělo společného pramálo.

Dnes večer rozešlu nový zlepšovací návrh. Nová myšlenka si zasluhuje nové publikum – a bude přímo rozkošné; Ředitelská rada, banda hlavounů, kteří rozhodovali o podobě rozpočtu banky na příští rok. Jejich moc přesahovala všechna oddělení – dokonce i pravomoce Kiwiho – a přestože on sám v radě nezasedal, jeho šéf byl jejím předsedou.

Svůj plán jsem začala budovat na informacích, které mi včera v noci dal Charles. Zajímá velectěné členy rady, že naše systémy jsou de facto bezbranné? Zajímat by je to mělo, sdělím jim v návrhu – naše systémy dokáže nabourat i šestileté děcko! Jenže odhalené počítačové zločiny jsou jen špičkou ledovce; kolik zločinů ještě nevyplavalo na povrch? Bankéři by měli znát odpověď na tuto otázku lépe než kdokoli jiný, říkala jsem si v duchu. Přece jsou to oni, kdo nepodávají informace o odhalených podvodech. Střádalové by se určitě neradi dozvěděli, že peníze, které podle jejich představ leží v bezpečí za čtyřmi metry železobetonu, ve skutečnosti poletují po telefonních linkách a jsou zabezpečeny asi jako mezistátní hovor.

Jakmile se mi podaří v bankéřích vzbudit strach, budu mít vyhráno: my přece víme, jak na to, my v bance přízračný problém vyřešíme s pomocí Teorie Z, oné báječné metody, která se stala oficiální součástí provozu a má skvělé reference, například z tak věhlasné newyorské banky, jakou je United Trust. Jestliže Ředitelská rada schválí rozpočet pro můj plán, osobně vyberu experty a proniknu do našeho vlastního bezpečnostního systému, bude to hračka. Koneckonců – jinak bych to přece provést nemohla, že ano?

Připadala jsem si báječně, když jsem návrh v obálce předávala Pavlovi a požádala ho, aby ji opatřil označením Přísně důvěrné a naléhavé a odeslal ji ještě dnes večer. Věřila jsem, že nikdo v radě nebude mít proti mému návrhu námitky – našla jsem přece oblast pro využití nové teorie a přitom vyřešila starý problém. Každý oponent by nutně vypadal jako bořitel toho, co je každému poctivému člověku nejdražší. Rozhodně mě nebudou podezřívat, že se chci stát zlodějkou, ani mě nehodí přes palubu, spíš získám za svou krádež vavříny a zcizené peníze vrátím zpět se zářivou pověstí: Veritas Banksová – elektronická bankéřka prvního stupně.

Kiwimu jsem se vyhnula tím, že jsem měla dveře kanceláře neustále zamčené. V osm večer jsem popadla kabát, nacpala svou práci do brašny a sjela výtahem do garáží. Byla tam sice tma a liduprázdno, šéf bezpečnosti však tvrdí, že kamerám neunikne ani myš. Napadlo mě, že kdyby mě někdo napadl, hoši z bezpečnostního budou moci akci pohodlně sledovat ze svých křesel. Vyjela jsem na rampu, zasunula legitimaci do elektronického vrátného a počkala, až se velká ocelová vrata otevřou; pak jsem zamířila k domovu ulicemi, v nichž se opět převalovala mlha.

Když jsem zastavila před domem, černé ulice se leskly deštěm. Chvíli mi trvalo, než jsem našla mezi auty mezeru k zaparkování, nakonec jsem se přece jen ocitla v osvětleném mramorovém foyer a vydala se výtahem do svého podkrovního bytu.

Po příchodu domů nikdy nerozsvěcuji. Hrozně ráda sleduji v pokojích siluety orchidejí na pozadí vzdálených světel velkoměsta. Téměř všechno v mém bytě je bílé – měkké pohovky, vysoké koberce, lakované skříně. Stoly nesou silné skleněné desky, na jednom stojí velké skleněné mísy s plovoucími bílými gardéniemi.

Kdybyste vstoupili do mého bytu, měli byste pocit, že se vznášíte v prostoru. Město za prosklenými zdmi září a blikotá v nemizící mlze a odevšad se na vás hrnou bílé orchideje, jako kdyby se džungle prodrala skrze mraky až sem.

Moc se mi to líbí, ale návštěvy sem nevodím. Můj byt vzbuzuje nejrůznější reakce. Vím, že někteří mí známí o něm mluví jako o mauzoleu nebo muzeu, které se perfektně hodí k mé samotářské povaze. Bílé lůno. V jistém smyslu jím byt skutečně byl. Dřela jsem do úmoru, abych si na něj vydělala. Peníze jsem utratila za věcí, kterých si vážím nejvíce – klid a samotu. Navíc na kopci nad městem.

Po večeři jsem strávila nutnou dobu komunikací s Charlesem, abych si propočítala riziko. Už jsem věděla, že jde o obrovské sumy. Bankovním komunikačním systémem se denně přesouvají miliardy, a přestože nemohou zmizet, aniž by někomu chyběly, jsem si jista, že bych poměrně dlouhou dobu mohla žonglovat s pěkným balíkem. Otázka zněla: jak velký by ten balík měl být? A jak bych ho měla rozdělit, abych své počínání co nejlépe skryla?

Chtěla jsem také vědět, jak se riziko zvyšuje vzhledem k rostoucím obavám z bankovních zločinů – především proto jsem se spojila s Charlesem. Mohl mi sdělit údaje o ročním výskytu takových zločinů, počtu auditů a zločinů odhalených při auditech nebo při jiných činnostech. Po předchozím dialogu s Charlesem jsem si udělala pár poznámek a mohla jsem začít:

„SDĚL MI TENDENCI INTERNÍCH ELEKTRONICKÝCH ODCIZENÍ ZA POSLEDNÍCH PĚT LET,“ naťukala jsem na obrazovku.

„MLUV NORMÁLNĚ,“ odvětil Charles, „JSEM UŽIVATELSKY PŘÍTULNÝ STROJ.“

„KOLIK PENĚZ BYLO UKRADENO ZA POSLEDNÍCH PĚT LET PŘES POČÍTAČE?“

„UKRADENO ODKUD?“ optal se Charles. Začala jsem ztrácet trpělivost.

„INTERNĚ,“ zopakovaly moje prsty energicky na klávesnici.

„CHCEŠ VĚDĚT, KOLIK PENĚZ BYLO UKRADENO Z DOMÁCNOSTÍ?“ optal se nevzrušeně. Chytrolín jeden.

„V RÁMCI KONTINENTÁLNÍCH STÁTŮ USA,“ dodala jsem. „A NEHRAJ SI SE MNOU.“

„JSEM ŠKOLEN V LOGICE – NEZABÝVÁM SE SKRYTÝMI VÝZNAMY,“ zdůraznil Charles.

Pak se na chvíli odmlčel a namáhal mozek – dost prorezlý mozek, řekla bych. Charles byl počítač staršího, avšak vzácného druhu, a přestože to byl vpravdě inteligent, nepředpokládala jsem, že bude za deset let ještě v provozu. Věděla jsem přesně, kolik je Charlesovi let, znala jsem ho skoro celý jeho život. Nebýt mne, stěží by dnes byl naživu.

Když jsem před dvanácti lety skončila školu, dostala jsem místo u gigantické newyorské počítačové firmy, jmenovala se Monolith Corp. Jako všichni programátoři jsem hledala nějaké databázové centrum, které by bylo otevřené celou noc a kde bych mohla řádit na velkých počítačích: jednoho dne jsem na takové středisko konečně narazila. Našla jsem je v masivním Průvodci databázovými středisky na Manhattanu. Jmenovalo se Vědecké databázové středisko, a soudě podle jeho adresy, nikdo se zdravým rozumem by tam v noci nešel.

Toho večera jsem odjela taxíkem do malé, špinavé kancelářské budovy vmáčknuté mezi tmavými a zlověstně vyhlížejícími sklady kousek od nábřeží v East Endu. Neměli nočního strážného – dokonce ani bzučák – jen výtah na ruční pohon, který jsem našla u zadního vchodu. Vytočila jsem se až do šestého patra, kde se mělo ono středisko nacházet, a objevila jsem tam jen neradostnou, nevelkou místnost.

Místnůstka taktak stačila pojmout všechny ty počítače: člověk je musel přelézat, když se chtěl dostat k disketovým jednotkám, a odevšad visely kabely, dokonce i ze stropu. Na všem ležely hory prachu: středisko na mě dělalo dojem bizarního křížence opravny aut s továrnou na špagety. Jak jim proboha ty stroje mohou v takové špíně a binci vůbec fungovat?

Oba operátoři – byli to Britové a oba jménem Harris – doslova strnuli, když mě spatřili. Tohle středisko nikdo nenavštívil snad léta, oni sami trávili noci hraním šachu, go a dalších her na počítači.

Samotné středisko, jak jsem se později dozvěděla, bylo vlastně archivním pracovištěm vlády USA – vláda byla jediným zákazníkem střediska – a rok za rokem shromažďovalo údaje, díky jakémusi dávno zapomenutému nařízení, které vyžadovalo, aby se historické vládní dokumenty skladovaly i mimo úřední sídla.

Právě tu noc jsem poznala Charlese – Charlese hezouna, slušňáka, Charlese, jehož báječný, ohromující repertoár znalostí mě oslňoval řadu let. Nikdo jiný přitom o něm nevěděl: Jeho cenu jsem znala jen já!

Během řady let mi Charlesovy informace o dopravě, bankovnictví a některých dalších vládou řízených průmyslových odvětví pomohly se spoustou úkolů. Mí klienti si mysleli, že jsem génius, když jsem před nimi zpaměti recitovala všechna ta působivá čísla, která by si jinak vyžádala léta průzkumů.

Když Charles každou noc v jednu hodinu „usnul“, oba Harrisové si zašli na gáblík do nedaleké ošumělé italské restaurace, jejíž neonová reklama osvětlovala jinak ponurý blok. Přes plůtek u stolu jsem s nimi často sledovala staříky, jak hrají bocci o lahve laciného chianti; jedli jsme pastu a telecí s parmazánem a zpívali staré neapolské písně. A právě tam, asi o rok později, mi Harrisové šeptem sdělili, že Charlesův život se chýlí ke konci.

Stroje nestárnou jako lidé, neumírají v posteli obklopeni svými blízkými a právníky, kteří čekají na jejich poslední vydechnutí. Charlesovo modelové číslo se ocitlo na oficiálním seznamu „zastaralých přístrojů“ – což v praxi znamenalo, že jednoho dne přijede ke středisku náklaďák, řidič se závozníkem Charlese chytnout, mrsknou s ním na korbu a odvezou do firmy, která ho „zbaví“ cenných kovů v rozvodech a zbytek prodá do sběrny. Pro tak báječný počítač jako Charles je to dost smutný osud. A nejen to; pokud Charlese dají do šrotu, nahradí ho nový stroj a někdo by se mohl dozvědět, jak bohatý důl informací se ukrývá v jeho útrobách.

Proto jsem jednoho dne ráno zašla do smluvního oddělení Monolith Corp., sebrala veškeré písemné dokumenty o Charlesovi a označila je razítkem, že Charles byl prodán vládě USA. Voila! Charles okamžitě zmizel ze seznamu základních prostředků společnosti. Antidatovala jsem „prodej“ na předchozí rok, aby si ho při auditu nikdo nevšiml. Vláda tak bude pořád platit měsíční nájemné za provoz střediska a cena Charlese bude přitom zahrnuta do celkové sumy účtované za jeho služby. Společnost Monolith Corp. si podrží počítač ve svém vlastnictví a bude si myslet, že majitelem Charlese je vláda, a bude platit za jeho služby.

Když znovu pohlížím na celou operaci, zjišťuji, že získání Charlese je můj první nezákonný skutek. Charles se díky mně znovu narodil k životu v zločinu, takže není divu, že mi pomáhá s vymýšlením nepravostí.

Charles v sobě ukrýval velmi cenná data, ale jeho slabinou byla rychlost. Stránku grafů zobrazující mnou požadované informace vypotil hezky dlouho po tom, co měl jít spát, a já jsem je musela Ještě ručně doladit, abych viděla, o co vlastně jde.

Z 25 milionů dolarů, které byly odcizeny odhalenými počítačovými zločiny během uplynulých 5 let, se podařilo získat zpět jen 5 milionů. Na lištu tabulky jsem si natiskla týdenní rozvrh – dvaapadesát nebo jednapadesát týdnů za rok. Na svislou osu jsem nanesla bankovní účty v tisících, od jednoho do padesáti. Ze sum, které Charles natiskl na stránku, jsem zjistila, kolik peněz týdně bych mohla uložit do každého bloku jedné tisícovky účtů. K těmto údajům natiskl Charles v malých červených tečkách graf upozorňující na rizika podle týdnů a velikosti sum. Graf zmizel ze stránky, když suma přesáhla 10 milionů dolarů – což na několikaměsíční práci není zas tak špatné.

Nalévala jsem si koňak, seděla ve tmě a sledovala světélka lodi, která se vracela z Tiburonu zpět do zátoky. Mlha sice trochu zřídla, ale i tak nebyly hvězdy vidět. Tuhle noc stálo za to žít, zvlášť v San Francisku. V takové chvíli jsem si ani nedokázala představit okraj propasti, k němuž nastávající rozhodnutí dotlačilo můj život. Řekla jsem si, že na to nebudu myslet.

Najednou se ozval telefon a jeho drnčení rozeznělo skleněný stolek, na který vzápětí dopadlo několik okvětních lístků z cymbidia. Ukápla jsem u láhve na stůl a kapku setřela prstem, pak jsem zvedla sluchátko.

„Nazdar,“ ozval se známý hlas. „Nevolala jsi mi náhodou?“

Pod měkkou, jemnou slupkou hlasu se pnulo ostří nože, člověku z něj běží mráz po zádech, i když máte pro strach uděláno.

„Ale ne, pane Turingu!“ zareagovala jsem. „Jen si představte, že jsem od vás po dlouhých letech dostala vzkaz. Já myslela, že jste zesnul v roce 1953!“

„My staří technokrati neumíráme nikdy,“ poučil mě Tor, „nikdy nemizíme. Zvlášť když máme takové rozkošné chráněnky, jako jsi ty, které nás nutí vypínat prsa!“

„Slovo chráněnka,“ zopakovala jsem, „znamená osobu, která je ochraňována. O tom se však v našem případě nedá mluvit.“

„Chránil jsem tě spíš před sebou samou,“ přiznal vesele.

„A není na telefonování trochu pozdě?“ popíchla jsem ho. „Máš vůbec ponětí, kolik je hodin?“

„Tady už začínají zpívat ptáčci, drahá. Snažím se ti dovolat celou noc. Mám obavy, že jsi měla zablokovaný telefon.“

„A to je to tak důležité, že to nemůže počkat?“

„Jen nezapírej. Mám informace přímo od zdroje: od Charlese Babbage, alespoň si tak říká, myslím. Však dobře víš, že pro každý počítač v této zemi jsem zákazníkem číslo jedna.“

Dobře jsem věděla, že právě takovou představu by ve mně Tor rád vzbudil – nijak to ale nevysvětlovalo, jak se dozvěděl o Charlesovi. Cítila jsem, jak mi škube v očích, a dopřála jsem si další doušek koňaku.

„Jak ses dozvěděl o Charlesovi?“ vyzvídala jsem. „Vždyť přece papírově neexistuje.“

„To je pravda, drahá,“ souhlasil Tor. „Před několika lety jsi upravila jeho složku, viď? A od té doby využíváš jeho služeb.“

„Máš k takovým obviněním nějaké důkazy?“ přerušila jsem ho a předem jsem znala odpověď.

„Má nejdražší, pověz mi, proč jezdí papež lyžovat do hor?“ optal se roztomile. „Kdybys byla na mém místě, jaký motiv bys přisoudila člověku, který chce během několika hodin znát bezpečnostní předpisy pro federální rezervy, americké předpisy pro peněžní převody, všechny historické archivy o všech službách spojených s mezinárodními převody peněz – a k tomu i archivy FBI týkající se vyšetřování případů krádeží peněz prostřednictvím počítačů –?“

„Jsem přece bankéř – navíc mám bezpečnost finančních systémů v popisu práce,“ odrazila jsem jeho útok s okázalým pohrdáním, kterého jsou schopni jen provinilci. „Jistě, někomu to může připadat podezřelé, jenže –“

„Podezřelé! Předem promyšlené, tak se to jeví mně! Před deseti lety jsi o tom počítači zfalšovala záznamy! Do utajovaných souborů jsi pronikla prostřednictvím ukradeného počítače.“

„Žádný člověk je přece nenutí, aby tam ty soubory ukládali, že ne?“

„Žádný muž,“ opravil mě Tor. „Má milá, mladá ženo – bohužel tě znám až moc dobře, abych mohl připisovat tvé činy na konto pouhé zvědavosti. Ty přece dokážeš dělat tu svou pitomou práci se zavázanýma rukama a očima. Tvé pokusy stavět se do pózy dívčí naivky na mě nijak nepůsobí. Chtěl bych se tě na něco zeptat a slyšet upřímnou odpověď, pak můžeš jít spát.“

„Tak prosím,“ vyzvala jsem ho.

„Plánuješ krádež v Úřadu federálních rezerv?“

Nevěděla jsem, jak zareagovat. Přestože střelil vedle, náhle mi dosavadní plány připadaly jako chvilkový rozmar svéhlavého dítěte. O co mi proboha vlastně jde? Na druhé straně drátu bylo ticho; neslyšela jsem ani jeho dech.

„Neplánovala jsem krádež jejich peněz,“ zamumlala jsem konečně.

„Ne?“

„Ne.“ Zmlkla jsem. „Chtěla jsem si jen nějaké peníze na chvilku vypůjčit.“

„Úřad federálních rezerv přece peníze nepůjčuje – leda dalším bankám,“ poznamenal Tor, „jsi snad banka?“

„Nešlo mi o půjčku,“ přiznala jsem se. Rty jsem tiskla na sluchátko a hlavu jsem si opřela o okenní tabuli. Zavřela jsem oči a hodila do sebe další dávku koňaku.

„Aha,“ ozval se konečně Tor. „No, snad bychom se o tom mohli zítra pobavit – až budeme oba odpočatější.“

„Naštval ses? Pohoršilo tě to?“ ptala jsem se.

„Ne, nenaštvalo, ani nepohoršilo,“ ujistil mě.

„O co ti tedy jde?“

Po chvíli promluvil zvláštním, nepřítomným hlasem. „Jsem jen zvědavý.“

„Zvědavý? A na co? Už jsem ti řekla, o co mi jde,“ zdůraznila jsem.

„Ano, to určitě,“ souhlasil. „Ale chtěl bych se seznámit s tvým plánem.“

„S mým plánem? A proč, proboha?“ Vyděsil mě k smrti.

„Jsem přece machr, drahá moje. Kdo ví? Třeba bych ho mohl vylepšit. Takže, dobrou noc.“

Zavěsili jsme.

Zapálila jsem si a dlouho se dívala na město. Pak jsem cigaretu zamáčkla a bludištěm orchidejí prošla do ložnice. Zápasila jsem s neznámými pocity – nedokázala jsem je pojmenovat.

O víkendu ale pojedu do New Yorku. Tím jsem si byla jista.

MOTIV

Člověk z velkého světa je zcela lhostejný k tomu, jestli jeho transakce vzbuzují v průmyslovém systému poruchy, nebo mu pomáhají, pokud nemá nějaké postranní cíle, které řídí jeho činnost. Jenže většina kapitánů moderního průmyslu takové postranní cíle má.

Thorstein Veblen

Epocha, strojů

Nikdy jsem netoužil po bohatství jen pro ně samé, ale proto, abych mohl dosáhnout jistých postranních cílů.

Thomas Mellon

Nikdy jsem se nezabývala otázkou, co by se bylo stalo, kdyby mi Tor tenkrát nezavolal. Od chvíle, kdy vstoupil do mého života, jsem měla pocit, že nad sebou ztrácím kontrolu. Tor chtěl, aby to vypadalo, že jsem to já, kdo přivodil všechny ty změny – stavěl se do role pouhého pozorovatele, jenže já jsem dobře věděla, že počítače ho neuspokojují; chtěl měnit skutečnost kolem sebe. Moji skutečnost. A právě to mi dělalo starosti.

První změna se přihodila hned další den ráno, když jsem stála v kouřící sprše a prohlížela se v zrcadle. Předtím jsem si vymačkala trochu pomerančové šťávy, umlela několik kávových zrn a před pohledem do zrcadla jsem provedla citrusokofeinovou infúzi. Čím je člověk starší, tím pečlivěji by se měl takovým opatřením věnovat. Dnes ráno mi ale obličej, který na mě zíral z otřeného kousku skla, prozradil, jaká jsem lhářka. Hleděla na mě tvář rozeného dobrodruha.

Jak chytře jsem to před sebou skrývala. Po deseti letech frustrací a hořkosti a bitev se Systémem, kdy jsem málem zmodrala, jen abych odvedla pořádnou práci, se najednou těším do práce! Cítila jsem v žilách radost, připadala jsem si o deset let mladší a věděla jsem proč: kdyby mi Tor skutečně pomohl, jak včera naznačil, pak bych mohla svou boudu na pokrytecké bankéřské kolegy odvést ve velkém stylu. Zahvízdala jsem si několik taktů Letu valkýr, hodila na sebe šaty a vyrazila do kanceláře.

Musím přiznat, že ač můj šéf Kiwi měl pověst veselého zrádce a zatvrzelého šplhouna po zádech svých kolegů, moje pověst byla v jistých kruzích mnohem horší. Tvrdilo se o mně, že své oddělení řídím jako galéru, což bylo samozřejmě přehnané; prostě jsem věděla, jak motivovat lidi, aby podávali ty nejlepší výkony. Události toho rána mi daly jasně za pravdu.

Lidé, kteří pracují s počítači, nejsou obyčejné lidské bytosti. Psychologové se této sortě ještě nedostali pod kůži – a ani nemohli, – protože vycházejí z předpokladu, že každý člověk má základní primární potřeby, jako je spánek, jídlo a lidské teplo. Člověk od počítačů takové potřeby nemá. V branži se mu říká tekáč.

Tekáč se upíná více na počítače než na lidi. Nejlépe se mu pracuje v noci, když všichni ostatní, s výjimkou nočních dravců, odcházejí na kutě. Jí málo, přežívá na polotovarech. Denní světlo vidí zřídka, nedýchá čerstvý vzduch, lebedí si v kumbálech s umělým osvětlením a klimatizací. Pokud se ožení a zplodí potomky – a to se stává zřídka –, rozlišuje své děti podle toho, jestli jsou analogové nebo digitální. Tekáč bývá arogantní, nevychovaný, neřiditelný a nespolečenský. Tekáče znám perfektně, protože mezi ně patřím. Jejich vlastnosti považuji z evolučního hlediska spíše za kladné než záporné.

Každý tekáč v bance mou pověst znal; stahovali se ke mně z široka daleka, protože věděli, že platím dobře a utahám je k smrti. Bažili po šibeničních lhůtách, dlouhých směnách a problémech, nad jejichž řešením by zbledl i Einstein a Bůh by se škrábal ve vlasech. Přestože jsem se snažila poskytnout jim takové vypjaté pracovní prostředí, říkalo se o mně, že mám koule, což je slangový tekáčský výraz pro kuráž.

To ráno se mi pověst vyplatila: po příjezdu jsem na stole našla velkou složku od personálního šéfa. Překypovala charakteristikami techniků v bance a na závěr připojil veselou zprávu sám ředitel:

Milá Veritas – neuvědomil jsem si, že nabíráte další lidi. Personální šéf se to holt vždycky dozví jako poslední.

Personální ředitel se to možná dozvěděl jako poslední, ale šuškanda vždy jako první. Nenabízela jsem přesně specifikovaná místa – nabídku jsem nechala vytisknout a odeslat teprve včera večer –, přitom dnešní složka už byla plná žádostí od nejtvrdších tekáčů z celé banky, kteří žádali o zařazení do mého nového projektu: kroužku pro kontrolu kvality, který měl naplnit myšlenku Teorie Z. Znamenalo to samozřejmě, že šuškanda ví něco, o čem jsem až tohoto okamžiku neměla ponětí: Ředitelská rada si přečetla můj návrh a zalíbil se jí. Zakousli se do návnady jedna radost.

Ještě někdo se chystal zakusovat: Kiwi stepoval před mou kanceláří s pěnou u úst, jenže Pavel ho nepouštěl dovnitř. Nedostal se ke mně celý den, prováděla jsem přijímací pohovory s uchazeči o účast v kroužku pro kontrolu kvality. Začala jsem hned po oficiálním schválení, a už jsem se rozhodla pro Tavishe, jednoho z nejschopnějších techniků, přestože jeho šéf důrazně protestoval. Než jsem se odhodlala ke střetu s Kiwim na téma obcházení nejbližších nadřízených, musela jsem se vypořádat s další záležitostí: s výletem do New Yorku.

Hned ráno jsem poslala Kiwimu papíry, které měl podepsat, a doufala jsem, že schválí moje cestovní plány bez povšimnutí. Měla jsem vlastní cestovní fond a Kiwiho podpis byl pouhou formalitou. Kiwi mi obvykle cesty podepisoval s radostí, protože pak mohl nerušeně buzerovat moje zaměstnance. Měl několik svých „přímých podřízených“, hrstku manažerů, kteří znali svou práci a považovali Kiwiho za nutné zlo. Když jsem odjela na služební cestu, schovávali se moji zaměstnanci vždy na toaletách, jen aby se mu vyhnuli.

„Copak chtěl pan Willingly?“ ptala jsem se Pavla, když jsem vykoukla ze své kanceláře. „Nemával v ruce letenkami? Podepsal cestovní příkaz nebo ne?“

„Kdo může vědět, co ten člověk vlastně chce?“ zaúpěl Pavel. „Vždyť to neví ani on sám. Nemá prostě do čeho píchnout: měla byste se pokusit nasměrovat ho někam výš a setřást nám ho ze zad. Ani nechtějte vědět, jakou má přezdívku. Každý s vámi cítí, protože pracovat s takovým…“

„Pavle, na něco jsem se ptala,“ zareagovala jsem nezvykle ostře. Pavel na mě udiveně pohlédl. Začal si přerovnávat tužky a pera na stole.

„Jeho Veličenstvo vás chce okamžitě mít ve své kanceláři,“ oznámil mi. „Teď hned. Nejlíp včera, předevčírem. Má to co dělat s Tavishem – s tím člověkem, s kterým jste měla pohovor, a s jeho šéfem, s tou rybou.“

Ředitel, jemuž jsem vyfoukla Tavishe, byl totiž nafoukaný Prušák a jmenoval se Peter-Paul Kaprow. Řekla jsem si, že bych to měla vyřídit hned, a vyrazila jsem ven.

Kiwiho kancelář byla na druhém konci poschodí a člověk musel projít hotovým bludištěm. Jeho sekretářka na mě mávla, aniž vzhlédla od psacího stroje. Byla jsem připravená na nejhorší – ale takovou reakci jsem nečekala.

„Hleďme, Banksová!“ uvítal mě Kiwi a zhluboka oddechoval, jako kdyby se právě vrátil z rychlé procházky někde po louce. Připravila jsem se k boji. „Mám pro vás dobré zprávy! Moc dobré zprávy! Nejdřív vám ale dám ty vaše papíry – podepsal jsem to všechno. Takže letíte na týden do New Yorku, co? A navíc se chystáte rozjet nový projekt – alespoň jsem se něco doslechl.“ Podal mi cesťák.

„Víte, chtěla jsem se s vámi o tom poradit –“

„Je to velmi přehledný projekt, všichni to aspoň říkají. Rád bych, abyste věděla, že jsem tady od toho, abych vám pomáhal, Banksová, ano? Máte ke mně vždy otevřené dveře. Jak říkal Benjamin Franklin – Musíme držet pohromadě, jinak nás bude držet někdo jiný. A Benjamin Franklin, ten měl vždycky pravdu.“ Střelil po mně pohledem.

Fajn, Ben Franklin byl rozhodně pašák.

Znamenalo to, že jsem zabodovala, Ředitelská rada schválila můj projekt a přidělila mu víc financí, než jsem požadovala v návrhu, který Kiwi přednedávnem sestřelil. Zrádcovský podtrh s mým zaměstnáním u Úřadu federálních rezerv se mu tedy nevyplatil. Tento projekt zrušit nesvede a přes prsty mě klepnout taky nemůže. Ani si z toho nemůže po čase dělat zásluhu, byla jsem si jista, že kopii mého návrhu zatím nedostal do rukou. Snažil se proto alespoň do celé věci strkat nos – s tím jsem si však dokázala poradit.

Než jsem se stihla pochvalně poplácat po zádech za dobře sehranou partii, Kiwi dodal: „Takže si jistě dokážete představit můj úžas z toho, že jste se mi nesvěřila s problémy s náborem lidí, které prý máte, než se váš projekt odpoutá od země.“ Problémy s náborem? „Náš přítel Kaprow, který působí na oddělení měnových trhů, mi před chvílí zavolal. Mám pocit, že nechce, aby tenhle“ – pohlédl do bloku na stole – „tenhle Tavish opustil jeho oddělení. Je to pravda?“

„Víte,“ začala jsem a v duchu proklínala Kaprowa, že vmontoval do věci Kiwiho, „narazila jsem na to před chvílí. Pan Kaprow je v téhle věci neobvykle tvrdohlavý.“

„A tak jste mu řekla, aby zavolal Lawrencovi, pokud se mu to nelíbí – je to pravda?“

Mlčky jsem přikývla. Lawrence byl Kiwiho šéf – jeden z nejvyšších ředitelů Světové banky a předseda Ředitelské rady. Vypálila jsem na Kaprowa jeho formát, protože jsem věděla, že se toho neodváží. Lawrencovi nikdy žádný podřízený netelefonoval – Lawrence volal podřízeným. A pokud někdy zavolal, pak si všichni moc přáli, aby už nikdy neměl důvod hledat jejich číslo.

„To není dobré, startovat takový projekt se zablácenými botami,“ navázal Kiwi. „Nechceme si přece popudit Lawrence našimi drobnými šarvátkami, že ne? Řekl jsem Kaprowovi, že si o tom pohovoříme s chladnou hlavou a že společně najdeme nějaké řešení. Jestliže Kaprow toho člověka, toho Tavishe, potřebuje opravdu velmi nutně, pak si ho přece nebudeme brát, že ne? A Kaprow navíc tvrdí, že Tavish mu dluží jistou laskavost.“

Jeho slova mě srazila na kolena. Největší problém Teorie Z je, že kroužky pro kontrolu kvality ve skutečnosti fungují bez vedoucího. Mohla jsem vybrat členy týmu, jakmile však bude vytvořen, budou pracovat za zavřenými dveřmi – bez mého dohledu. Proto jsem potřebovala spojence – takového, který by si technickou převahou u ostatních vydobyl respekt, a přitom by jel podle mého. Tavish byl jediný, který by tohle všechno zvládl, a přitom by nedovolil Kiwimu strkat prsty do našeho hrnce s medem. Samozřejmě že takové zdůvodnění jsem Kiwimu předložit nemohla.

Něco mi ale na Kiwiho jednání nehrálo. Choval se přespříliš rozumně – navíc byl samý úsměv. Měla jsem pocit, že Kaprowovy problémy jsou falešná stopa. Rozhodla jsem se, že vyšťárám, o co ve skutečnosti jde.

„A co ty dobré zprávy, o kterých jste mluvil, když jsem přišla?“ přeladila jsem na jiné téma.

„Takže, nikomu bych to neměl říkat –“ začal a šklebil se od ucha k uchu.

A je to tady. Vrátila jsem se ke dveřím, zavřela je a posadila se naproti Kiwimu. „Nemusíte mi to říkat,“ ujišťovala jsem ho a naklonila se kupředu, „dobře ale víte, že umím držet jazyk za zuby.“

„Je to čistě mezi námi,“ poznamenal a ohlédl se, jako kdyby měl ve zdi štěnici. „Hádejte, kam jdu dneska na večeři?“

Vychrlila jsem názvy všech luxusních restaurací, na které jsem si dokázala vzpomenout. Každý odmítavý posuněk rozšiřoval Kiwiho úsměv. Slunce začalo zapadat a já doufala, že moje předtucha je mylná.

„Je to mnohem víc nóbl, je to soukromý klub,“ napověděl mi Kiwi.

Seděla jsem na židli celá otupělá a vřel ve mně vztek. Kiwi byl štěstím celý bez sebe, zapomněl, co mi předevčírem provedl, že srazil skoro všechny kuželky mé kariéry. Připravovala jsem si výraz, který by vyjadřoval cosi mezi úžasem a nadšením, ale cítila jsem, že mi na obličej začínají vyplouvat skutečné pocity a tvrdnou jak sádra.

„Klub Vagabund!“ zašeptal hystericky rozechvělým hlasem. „Lawrence mě pozval!“

Klub Vagabund byl Kiwiho nejhýčkanější fantazií, to věděli v bance všichni. Byl schopen podřezat si žíly, kdyby mu to vyneslo vstup do slávou opentlených síní klubu Vagabund.

V San Francisku, které má více soukromých, výhradně pánských klubů než kterékoli jiné americké velkoměsto, představoval klub Vagabund nejvyšší vrchol. Nebyl to nejstarší pánský klub ve městě, ani ten nejexkluzivnější, jenže ve slonovinou obložených salónech klubu Vagabund se uzavíralo více významných obchodů než ve všech zasedacích síních správních rad všech amerických bank dohromady. Hrozně mě štvalo, že jakmile ženy konečně dostaly volební právo, stejné platy a místo u kulatého stolu, muži prostě přesunuli celou hru za zavřené dveře. Banka ve skutečnosti platila ředitelům členské poplatky, hlavounům, kteří zacházeli s dalšími řediteli, mezi něž patřím i já, jako se služkami, které jim drhnou schody na cestě ke hvězdám. A to všechno za peníze akcionářů, prosím! Před vchodem do klubu Vagabund stojí strážní, kteří mají dohlížet na to, aby dovnitř neproklouzla žádná žena a nerušila hovory členů – nebo jim nesnědla kousek moučníku. Matka Příroda volá po odplatě, protože mozek není ta správná část těla, která vám zjedná vstup na takový sabat.

Poblahopřála jsem Kiwimu k úspěchu, za nějž dluží jediné neoddiskutovatelné příčině: je totiž muž.

„Lawrence doporučuje mou kandidátům na člena klubu,“ rozplýval se Kiwi a ve svém vytržení popadal dech jako školačka, „proto ho dost dobře nemohu rozladit. Nemohla byste Kaprowovi hodit nějakou kost, než se to přežene? Jestli skutečně toho Tavishe musíte mít, pak přidělte Kaprowovi někoho jiného, kdo si povede stejně zdatně. Rozhodnutí nechám na vás, Banksová; jste pašák, tedy pašačka, tak. Zavolám mu a řeknu, že jsme našli někoho nového. Někoho báječného. Nechám to na vás, rozhodněte sama, kdo to má být.“

Odešla jsem z Kiwiho kanceláře s papíry do New Yorku. Cítila jsem, že jsem vyvázla velmi dobře. Budu si moci Tavishe ponechat nejméně další den – dokud nevymyslím, jak si ho udržet natrvalo – a v pátek budu v New Yorku. Jakmile budu mít na své straně Tora, nedokáže mě zastavit vůbec nic. A když se mi podaří po účtech rozhodit pár milionů dolarů, i kdyby jen nakrátko, pak to bude stačit, aby se zapomnělo na nářky nějakého nespokojeného zaměstnance.

Alespoň tehdy jsem si to myslela.

Pozvala jsem Tavishe na večeři do svého klubu – jmenuje se Le Club a patří k mým nejoblíbenějším restauracím v San Francisku. Odjíždím v pátek do New Yorku, a proto musím uvést svůj kroužek pro kontrolu kvality do plné bojové pohotovosti hned teď. Přesně jsem věděla, co by jeho členové měli dělat.

Tavish – úctyhodný, přední tekáč – možná bude v některých záležitostech trochu cimprlich. Musím ho ale nasměrovat, jinak bude kroužek hledat pod nesprávnými kameny ještě po mém návratu. Snažím se mu jen pomoci. Koneckonců se budou snažit proniknout do systémů, které jsem celých deset let řídila.

Když jsem zastavovala před restaurací, spatřila jsem Tavishe, jak postává pod zelenou markýzou. Měl na sobě oblek, kravatu a kecky. Blond vlasy mu sahaly až na ramena, měl je však čerstvě zastřižené, takže skoro vypadal na svých dvaadvacet.

„Ale! Doufám, že jste si ten oblek nekoupil jen kvůli dnešní večeři,“ oslovila jsem ho, když jsem dorazila z parkoviště. „Kde jste nechal tričko? Myslela jsem si, že je to vaše jediná uniforma.“

„Nechal jsem si je pod košilí, jako Superman,“ prozradil mi. „Řekl bych, že mi to tak víc sekne.“

Přestože Tavish na první pohled nevypadal na bystrého mladíka, prořezával si tekáčské zoubky na nejvýkonnějších počítačích.

Na podnikání v oboru zpracování dat je zvláštní, že spousta tekáčů, bez ohledu na věk, vydělává víc než nejvyšší ředitelé. Podle údajů ze spisu vydělával Tavish víc, než momentálně vydělávám já, už v osmnácti. Jeho výsledky však byly tak působivé, že jsem nechápala, proč pracuje v bance pro takového ňoumu, jako je Kaprow; mohl klidně zařezávat o padesát kilometrů dál v Křemíkovém údolí. Chtěla jsem lépe poznat, co motivuje Tavishe; proto jsem ho pozvala na večeři. A nečekala jsem, až se dostaneme k pátému chodu.

„Líbí se mi tam,“ prozradil Tavish o půl hodiny později, když ze zelené, sametem vypolstrované lavice přehlížel teplý, útulný sál. Číšníci přinášeli nádherně upravená jídla a my jsme v klidu vychutnávali skvělé šampaňské. „Musím vám poděkovat, že jste mě dostala z Kaprowových klepet.“

„Bohužel nejste ještě úplně venku,“ prohodila jsem a po báječném telecím plátku jsem se pustila do lahodného kuřecího vývaru. „Váš přítel Peter-Paul dnes telefonoval Kiwimu – hned jak jsem vás přijala – a sdělil mu, že vás nepustí. V jistém smyslu by to mohla být večeře na rozloučenou; Kaprow se totiž domnívá, že budete sdílet jeho názor. Tvrdí, že mu dlužíte nějakou laskavost.“

„Dlužím mu, to je pravda,“ potvrdil zasmušile Tavish, „ne však to, co si myslí on. Nemyslím si, že bych to měl tajit, alespoň ne před vámi. Pracoval jsem pro Kaprowa už dřív, kousek odtud. Najal si mě, abych vymyslel software chráněný autorským zákonem, který pak bude prodávat jeho firma. Měl jsem dostat padesát procent ze zisku – alespoň to sliboval – a ještě něco, co jsem chtěl mnohem víc.“

„A co to bylo?“

„Řekl, že bude sponzorovat moji zelenou kartu, trvalý pobyt v USA. Bez ní bych tady byl za cizince a nemohl bych pracovat; peníze bych mohl dostávat leda načerno. Jenže Kaprowova firma se obrátila břichem vzhůru a zůstala mi dlužná půl milionu dolarů. Veškerý můj zisk Kaprow prošňupal, jenže já jsem ho nemohl prásknout, protože byl mým úředním sponzorem.“

„Chcete říct, že bere kokain?“ vyhrkla jsem udiveně.

„Stojí ho to asi sto tisíc dolarů ročně, nestačí mu ani jeho přehnaně vysoký plat,“ pokračoval Tavish. „Využívá svůj personál a bankovní počítačové systémy k produkci softwaru, který pak prodává na otevřeném trhu. Přestože to nemohu dokázat, jsem si jistý, že jeho zaměstnanci melouchaří a on jim platí. Chtěl po mně totéž, jinak prý mě udá Přistěhovaleckému úřadu.“

„Vy ale přece nejste v Americe nelegálně,“ podivila jsem se, „jste tady na dočasné vízum a ucházíte se o zelenou kartu. Prohlížela jsem si ráno váš spis.“

„Kaprow už vlastně nemá nárok mě sponzorovat. Firma, která mu patřila, z technického hlediska dnes neexistuje. V bance jsem vlastně pod falešnou záminkou. Kaprow dal bance doporučení, víte. Kdyby mě deportovali zpátky do Anglie, byl bych moc rád, kdyby se mi podařilo vydělat pár procent z toho, co dostávám za své technické znalosti tady. Nepatřím mezi absolventy elitních škol, víte, jsem z dělnické rodiny.“

„Tohle mi dost stěžuje situaci,“ zalhala jsem. (Ve snu by mě nenapadlo, že naše večeře přinese tak báječné poznatky.) „Nemohu Kaprowa umlčet, pokud nemám k dispozici důkazy o jeho nezákonném podnikání – kdybych se o to pokusila, mohli by vás deportovat nebo s vámi zrušit pracovní smlouvu, to přinejmenším, protože jste při přijímacím řízení udal nepravdivé údaje. Kdybych ale našla někoho na záskok místo vás – někoho, koho by nemohl odmítnout –, pak bychom získali čas na přemýšlení, jak vás vytáhnout z téhle kaše.“

„Celý den nemyslím na nic jiného. Bylo mi jasné, že Kaprow udělá kravál,“ přiznal Tavish, „a nakonec jsem na to přišel – našel jsem člověka, kdo se do Kaprowova oddělení vždycky snažil dostat.“

„Vy znáte někoho, kdo chce pracovat pro Kaprowa?“ podivila jsem se. „Ten člověk to nemůže mít v hlavě v pořádku.“

„Je to žena,“ vysvětlil. „Jmenuje se Pearl Lorrainová a řídí v bance směnné kurzy. Je ekonometrička – moje zákaznice, protože dotvářím její systémy. Je skvělá – a černá. Kaprow by si musel vymyslet něco moc lišáckého, aby ji mohl odmítnout.“

„Pearl Lorrainová? Z Martiniku? Ta zná systémy měnových trhů mnohem líp než Kaprow, navíc má zkušenosti s prací na počítačích. Jenže co si o tom myslí ona?“ Z toho, co jsem o Pearl Lorrainové věděla, mi bylo jasné, že se k takovému kroku nerozhodne bez silné motivace; všichni ji považovali za nejagresivnější oportunistku jdoucí nemilosrdně za kariérou.

„Ona si myslí, že Kaprow je tak trochu nácek a spoustu dalších věcí; prý se o černých zaměstnankyních vyjadřuje jako o zajících z džungle a chlubí se, že přijímá jen černé sekretářky, protože mají působivější pozadí.“

„Proboha,“ ujelo mi. „Jestli je to pravda, proč si myslíte, že by chtěla pracovat s takovým chlapem?“

„Je to jednoduché jak facka,“ zašklebil se Tavish. „Ona zná měnové trhy lépe než on – a chce mu vyfouknout flek. Když chcete dát gól, musíte být u brány.“

Souhlasila jsem s Tavishem, že za nepříjemných okolností představuje Pearl dokonalé řešení. U sýra a moučníku mě napadlo, že nastal čas začít se bavit o vlastním tématu večera.

„Na konci týdne letím do New Yorku,“ oznámila jsem Tavishovi. „Kroužek pro kontrolu kvality už bude tou dobou fungovat – celkem vás bude šest –, než však odjedu, chtěla bych s vámi probrat několik věcí.“

Tavish na mě upřel vážný pohled a kývnutím hlavy mě vybídl, abych pokračovala.

„Byla bych ráda, kdybyste nejdříve pronikli do souboru, který obsahuje účetní data o zákazníkovi a korespondenční bance, a teprve pak se nabourali do systému elektronického peněžního převodu.“

„Cože, do vašeho systému?“ zalapal Tavish po dechu. „To bude určitě nejtvrdší oříšek v celé bance; museli bychom se do něj dostat nejméně na dvou místech.“

„Budete jednak potřebovat ověřovací klíče,“ přitakala jsem, „abyste dokázali proniknout do samotných systémů elektronických převodů – a budete potřebovat i čísla zákaznických účtů a tajné kódy, aby se vám podařilo dostat peníze z určitých bankovních účtů pryč.“

„Vy myslíte, že bychom měli na den ukrást jeden ověřovací klíč – jen abychom dokázali, že to jde?“

„Všechny banky nemohou měnit svoje klíče každý den,“ pokračovala jsem. „V systému musí být program, který dešifruje všechny klíče a nějak dokáže určit jejich hodnotu, i když se změní bez předchozího upozornění.“

„Fantastické,“ poznamenal Tavish, „člověku se tomu nechce ani věřit. Jestliže existuje takový dešifrovací program, pak nedá práci přesouvat peníze z libovolného účtu na jakékoliv místo, člověk by pak potřeboval pouze čísla účtů.“

Usmála jsem se, vzala ubrousek a nakreslila malý diagram:

„Každá banka má podobnou kartu. Číslo nahoře udává, která pobočka převod provádí. První sloupec obsahuje zvláštní kód pro běžný měsíc, druhý sloupec je pro den a třetí pro sumu, která se převádí. Tato čtyři čísla – číslo pobočky, měsíce, dne a obnosu – jsou ověřovací klíč! Každý klíč se mění se dnem a s dolarovým obnosem – to je všechno!“

„Děláte si legraci,“ promluvil Tavish. „Pracuji v systémech směnných kurzů: takže nemám o operacích poboček žádnou představu. Pokud je to ale tak jednoduché, pak do systému pronikne každý a vezme si, co bude chtít!“

„Možná se o to už někdo pokusil a uspěl,“ poznamenala jsem a usrkla šampaňského. „Váš úkol je přijít na to. Samozřejmě to může být mnohem obtížnější, než si myslím; já sama jsem systémy, které dekódují klíče, nikdy neviděla.“

„Proboha, jak složité by to mohlo být, jestliže systém funguje podle tohoto klíče?“ odpověděl Tavish a vzrušeně mával ubrouskem. „Koneckonců, jsou to jenom programy, že ano? Jestli ale máte pravdu a tohle schéma skutečně existuje, pak se z toho vyklube bezpečnostní horor, který překoná ty nejdivočejší představy.“

„Litujete, že jste se na to dal?“ ptala jsem se.

„Lord Maynard Keynes dostal na smrtelné posteli otázku, jestli něčeho ve svém životě lituje,“ odvětil Tavish. „Jeho poslední slova zněla: Škoda, že jsem nevypil víc šampaňského!‘“

Na to jsme si připili.

Zapomněla jsem se Tavishovi zmínit, že Pearl Lorrainovou znám léta. Znala jsem ji tak dobře, že to nakonec byla ona, kdo mě v pátek po večeru stráveném v Opeře odvezl smaragdovým sporťákem Lotus na letiště.

Kolem Pearl se smaragdy jen vznášely – od jejích nepravděpodobně zelených očí zasazených v ebenově černé tváři až po obtažené kalhoty ze smaragdového semiše: skutečný smaragdový přívěsek se jí houpal mezi ňadry, která odhaloval výstřih hluboce vykrojeného svetříku.

Pearl měla ráda rychlost, na můj vkus to však kapku přeháněla. Podezírala jsem ji, že se snaží překonat rychlost zvuku, kolem eukalyptové aleje se totiž přehnala tak prudce, že jsem z ní zahlédla jen rozmazaný flek, pak přeřadila na rychlostní stupeň, o jehož existenci jsem neměla ponětí, a chvíli jela po dvou kolech.

„Bože, nechala bych se od tebe odvézt do New Yorku, kdybych věděla, že jsi rychlejší než letadlo,“ poznamenala jsem a křečovitě svírala madlo dveří.

„Zlatíčko, nekupuj si rychlý auto, když s ním nebudeš chtít jezdit,“ odvětila Pearl, pak zmáčkla klakson a odloupla trochu laku z taxíku, který se ploužil jen asi sto čtyřicítkou. „Navíc jsem dneska píchla brzy, abychom se mohly posadit a popovídat si, dát si drink a tak. Stala se z tebe hotová poustevnice, neviděla jsem tě celou věčnost.“

„Myslím, že času budeme mít dost,“ ujistila jsem ji. „Právě jsme překročily mezinárodní datovou hranici. To na Martiniku takhle jezdíte všichni?“

„Až ve světě přijdou do módy rozoumci, tak budeš na výsluní, drahoušku,“ poznamenala, když jsme za skřípění pneumatik zastavovaly před bránou parkoviště. Pearl vyskočila, a než se prach stačil usadit, hodila klíče a desetidolarovku zkoprnělému zřízenci a obšťastnila ho úsměvem. „Kufry nám zaneste dovnitř, ano?“ Vtlačila mě do dveří.

„To má být strážené parkoviště?“ ptala jsem se.

„Darovanému koni na zuby nekoukej,“ prohodila Pearl a vmanévrovala mě do haly – byla to hotová polynéská noční můra, kterou na první pohled určitě navrhovala skupina mormonských architektů z ostrova Guam.

Pearl poručila dvakrát Bloody Mary, a než jsem se vrátila z kontroly zavazadel, už žvýkala celerovou tyčinku.

„Díky, že jsi mi obstarala džob u toho Kaprowa – kapra studenýho,“ vyhrkla. „Až budeš potřebovat nějakou laskavost…“

„Počkáme si, až tam budeš několik týdnů; určitě mi to budeš moci vrátit,“ ujistila jsem ji a napila se vodové rajské šťávy. „Tavish mi říkal, že tam chceš pracovat – vyfouknout Kaprowovi jeho místo –, i když nevím dost dobře proč. Slyšela jsem, že je dost nechutný bigot. Má to být něco jako krevní msta? To přece není tvůj styl.“

„To se s ním mám soudit kvůli diskriminaci?“ zasmála se Pearl a kývla na číšnici, aby přinesla další rundu. „Samozřejmě že ne; nesnáším to – mazat se s právníky a všechny ty pitomosti. Vždycky jsem si říkala, že musí existovat nějaký dobrý důvod, proč má francouzština stejný výraz pro advokáta a avokádo. Ne, Kaprow je mi úplně fuk. Jde o moc – mít v ruce uzdu, zlatíčko – to je moje meta. Mám přece doktorát z ekonomiky – na výpisu z účtu mi naskáčou další čísílka. Kaprow vydělává dvakrát tolik co já, jenže výsledky jeho práce stojí za starou belu. Než tam skončím, posadím ho na raketu a vystřelím do kosmu.“

Když jsem před deseti lety v New Yorku Pearl poznala, patřil její otec k nejbohatším obchodníkům s africkým a pacifickým uměním, které právě přicházelo do módy; muzea žadonila o předměty, které za čtyřicet let sběratelské činnosti nashromáždil. Začal od nuly jako chodec – někdo říká pašerák – a zemřel, když Pearl bylo dvacet a studovala ekonomiku na Newyorské univerzitě. Právě tam se jí zalíbil americký slang, rychlá auta, nekompromisní feminismus a zelená barva, která jí, jak alespoň tvrdila, připomíná peníze. Tatínek jí kromě uměleckých objektů zanechal i hezkou sbírku zelených papírků. Ty jí pomohly víc než celé vzdělání v tlačenici u dveří ke schodišti, po němž mohla stoupat k moci.

Přestože je Pearl o dost agresivnější než já, máme jedno společné: nejde nám jenom o peníze.

Jako kdyby mi četla myšlenky: „Nejde o peníze, jde o princip. Myslím tím etický princip – ne takový, který přináší zisk. Co na tom, že jsem bohatá a prachy nepotřebuju? Beztak to v bance neví nikdo kromě tebe. Já si tu práci zasloužím a Kaprow ne. Dělám v směnných kurzech celý roky a bance jsem vydělala miliony. Kdyby mi šlo jen o prachy, pak bych šla do důchodu už tenkrát, když táta zemřel, a ušetřila bych si deset let starostí.“

„Samozřejmě, ale jak chceš dostat jeho židli, když pro něj budeš pracovat; předtím ti přece ulehčoval práci tím, že ti dával k dispozici své systémy?“ zajímalo mě.

„Určitě uklouzne a zlomí si nohu,“ pronesla Pearl se záhadným úšklebkem, právě když na stole přistála druhá várka sklenek s červeně zbarvenou vodou, „já nosím banánovou slupku vždycky s sebou, jen pro strýčka Příhodu. No a teď přejděme k druhé věci; chci vědět, jak dlouho budeš v New Yorku a co tam budeš dělat. Je to přece naše město!“

„Budu tam jen týden,“ bránila jsem se.

„Ale, no tak,“ povzbudila mě Pearl a mnula si nos. „Proč nepřiznáš barvu? Každý ví, jaká jsi otrokářka, ale proč se chceš nechat zotročit ty sama? Radši tam choď do divadel, kup si nějaký hadry, pokecej si s nějakejma novejma ksichtama, pořádně se nadlábni a nech se opíchat – víš ještě, co to znamená?“

„Nezdá se ti, že strkáš nos do mého soukromí?“ zarazila jsem ji.

„Vždyť se známe deset let,“ namítla Pearl, „kromě toho se o mně ví, že si servítky neberu. Nenarodila jsem se se stříbrnou lžičkou v ústech, ani s tužkou, to je přesnější, a s nohama přicementovanýma k sobě jako ty. Mohla bych píchat s chlapama v pracovní době, ale na to můžeš vžít jed, že je dokážu využít mnohem líp, když mám padla. Ale ty se začínáš nebezpečně podobat buddhistickýmu mnichovi!“

„Jedu do New Yorku pracovně,“ poznamenala jsem hluše.

„Ale neříkej – ty kroužky pro kontrolu kvality, to musí být ale makačka, co? Proč jsi je vůbec vytvářela, když máš pod palcem oddělení s pětimilionovým rozpočtem? Vím o tom všechno – každej v bance je na tebe naštvanej.“

„Mám pro to velmi dobré důvody,“ poznamenala jsem chladně. „Chci přivést naši banku na mizinu.“

„Prdelko moje,“ vyhrkla Pearl a hodila do sebe zbytek sklenky. „To abych spolkla svůj smaragd.“ Prohlížela si mě a klepala svým dlouhým červeným nehtem o stůl. „Kdybych tě tak dobře neznala, tak bych řekla, že to myslíš vážně,“ dodala.

Nechala jsem ji chvíli dusit ve vlastní šťávě a pak jsem tiše potvrdila: „Jenže já to myslím vážně.“

„Ale to je přece blbost,“ vpadla mi do řeči Pearl. „Ty jsi přece kvintesence bankéře – Žena roku, Dívka ze Zlatého Západu – chceš odhodit všechno, co tvůj dědeček vždycky…“

Přestala a zamyslela se.

„Proboha, asi to myslíš vážně,“ vyhrkla užasle. „Chceš si vynahradit promarněnej čas a křivdu. Co by ale mohlo přimět zosobnění ctnosti, jako jsi ty, aby se vrhlo do propasti – to bych ráda věděla.“

V té chvíli se v hlášení ozvalo číslo mého letadla. Zvedla jsem se a hodila na stůl pár mincí za drinky.

„Nenapadlo tě někdy, Pearl, proč je v bankách tolik poměrně mizerně placených vedoucích na středním článku, jako jsme my dvě, a proč je nahoře vždycky banda tupých, hamižných, buranských a samolibých snobů, kteří se nestarají o nic jiného než o sebe?“

Takové přiznání jsem nikdy před Pearl neudělala – ani před nikým jiným – neřekla jsem nikdy nikomu, co si o bankách myslím. Pearl se na mě podívala doširoka rozevřenýma očima a pak odpověděla.

„Nevím, nechám se poddat.“

„Protože hovno vždycky plave na hladině,“ prozradila jsem jí.

Pak jsem odešla honit své letadlo.

EPOCHA STROJŮ

Strojová disciplína podřezává kmen práva a řádu, z něhož vyrůstá průmyslové podnikání.

Jak lze zachránit civilizované lidstvo před vulgarizací a dezintegrací, které mu vnucuje strojový průmysl?

Thorstein Veblen

Epocha strojů.

Létat s bankovní úvěrovou kartou první třídou se mi líbilo, jenomže i tam mi jídlo vždycky vázlo v krku. Obvykle jsem si proto s sebou brala piknikový košík, který mi připravila moje oblíbená trattorie Vivande.

Tentokrát jsem pod ubrouskem objevila hotový kulinářský poklad: studený kaviár se salátem z bílých fazolek, skrojek libového bůčku s polevou z drcených fíků, nahořklý citrónový koláč a lahvičku svěžího verdicchia na zapití. Opřela jsem se zády o sedadlo, nasadila sluchátka, vybrala si Mozarta a pokoušela se vymazat všechny myšlenky – jenže mozek se nedal odradit a pokračoval v hloubání nad spěšně vymyšleným plánem. A o tom, jaké nastanou změny, až se s ním seznámí Tor.

Přestože jsem ohlásila plán s kroužky pro kontrolu kvality s patřičnými fanfárami, podařilo se mi vzbudit zájem u Pearl a navíc jsem právě cestovala na Manhattan, abych rozjela akci, dobře jsem si uvědomovala, že ještě není tak pozdě, abych nemohla všechno zrušit, kdybych dostala strach a chtěla vyváznout se zdravou kůží. Alespoň teď není příliš pozdě. Až si promluvím s Torem, je docela možné, že už nebudu moci‘ couvnout.

Před lety mě vytáhl z bryndy. Znala jsem ho ale dost dlouho na to, abych si uvědomila, že jsem se namočila hlavně díky němu! Žádat Tora o pomoc s analytickým problémem je stejné jako požádat Leonarda da Vinci o radu, jak správně kreslit: zdánlivě neocenitelná pomoc – dokud vám nepředloží účet.

Navíc jsem dobře věděla, že Tor rád vymáhá účty s prošlou lhůtou splatností. Poprvé za všechna ta léta co jsem ho znala, jsem měla pocit, že jednou nohou stojím na ose rulety s nápisem „splatné položky“ a druhou na jejím okraji. Pro člověka, jako jsem já, který má rád všechno pod kontrolou, to není nijak záviděníhodná pozice.

Když jsem před dvanácti lety Zoltana Tora poznala, byla jsem v informatice nezkušeným zajíčkem, právě jsem začínala u Monolith Corp., společnosti, která vedla světový žebříček v prodeji počítačů. Neměla jsem o zpracování dat ponětí (domnívala jsem se, že IBM vyrábí hodinky a Honeywell teploměry), přesto mi firma přidělila působivou funkci technického experta a poslala instalovat sálové výpočetní systémy.

Samozřejmě že jsem musela s vypětím všech sil nastudovat myriády věcí, které jsem podle zákazníků měla dávno znát. Pracovala jsem v šíleném tempu, dělala si poznámky ohledně téměř každého druhu účtu, hnala se zpátky do kanceláře a sháněla odborníky, kteří by mi mohli pomoci, pak zase zpět k zákazníkům s odpovědí na rtech. Hrozně jsem se bála, že prohlédnou mou neznalost, ale několik měsíců to fungovalo vcelku uspokojivě. Pak však čas oponou trhnul.

Jednou jsem v pondělí přišla do kanceláře a u pracovního stolu našla svého šéfa Alfieho, který mě z hloubi duše neměl rád. Alfie obvykle mluvil hodně a naříkavým tónem, zatím však mlčel; jen se mračil a ruce měl založené v bok jako nějaký rozkacený sedlák.

O mém přijetí rozhodl Alfieho nadřízený a přidělil mě do jeho oddělení jako stážistku. Alfie ze srdce nerad školil lidi, kteří podle jeho představ měli vyšší konexe než on sám; proto vynakládal veškeré své schopnosti nikoli na předávání zkušeností nezkušenému nováčkovi, ale na odhalování mé neschopnosti. Čím lépe jsem dokázala do posledního písmenka plnit jeho příkazy, tím k větší zuřivosti jsem ho přiváděla.

„Veritas, chci s vámi okamžitě mluvit, ale ve své kanceláři,“ ucedil jízlivě a rozhlížel se kolem sebe, aby se přesvědčil, že náhle ztichlé osazenstvo patřičně vnímá mou úzkost.

Alfiemu se z jeho skleněné kukaně v zadní partii poschodí nabízel stejný pohled jako kapitánovi galéry na otroky připoutané k veslům; pracoviště byla seřazena v dlouhých, přímých řadách na celé ploše poschodí. Díval se nám na záda a měl tak jistotu, že každý programátor tvrdě zařezává. Když občas někoho přistihl při šeptané domluvě s kolegou, udeřil do zvonku na svém psacím stole, udělal si čárku a každý měsíc vypracovával souhrnnou statistiku o našem chování; jednotlivé kolonky vedl v různých barvách a tabulku vyvěšoval u vchodu na nástěnce. Připadala jsem si jako v mateřské školce. Každou hodinu se s přesnou pravidelností po poschodí přehnal vozík, na který jsme ukládali své kódovací tabulky a děrné štítky, které se odesílaly k dalšímu zpracování. Měli jsme dvě přestávky na kávu a půl hodiny na oběd; odchod z pracoviště mimo tyto intervaly znamenal srážku z platu.

Já jsem naštěstí obvykle pracovala v terénu a této dickensovské atmosféře jsem úspěšně unikala. „Veritas,“ začal Alfie, když jsme seděli za jeho skleněnou zdí, „chci vás požádat, abyste převzala některé další zákazníky.“ Vytáhl dlouhatánský seznam a podal mi ho přes stůl. Přeběhla jsem jej očima.

„Promiňte, vždyť mám přece mnohem víc zákazníků než ostatní,“ protestovala jsem. „A některé z těchto nových firem navíc používají počítače a programovací jazyky, které ještě neznám. Obávám se, že mi bude nějakou dobu trvat, než…“

„Času je málo,“ odsekl bryskně Alfie s výrazem, který se podezřele podobal radosti. „Jestli se vám ovšem nechce pracovat, pak jste do naší firmy neměla chodit; nejsme žádný útulek pro lenochy a povaleče. Polovina vašich kolegů, kteří sedí u stolů, by dala nevímco za to, aby mohla dělat vaši práci – a já jim dám šanci, pokud tohle zvoráte. To je všechno.“

Takovou spoustu práce nemohu zvládnout – to mi bylo jasné. Měla jsem na starosti dvakrát tolik firem než ostatní. Navíc spousta mých zákazníků patřila do kategorie „náročných“, na některých bylo práce jako na kostele; nestíhala jsem. Do měsíce na to přijdou.

Na konci týdne jsem byla vyčerpaná; pracovala jsem od rozbřesku do půlnoci; na stole jsem měla hromadu věcí, které jsem si měla vzít na víkend domů. Několik hodin po pracovní době se u mého stolu objevil Alfie s hrozivou hromadou akt. Štos dopadl s tupým bouchnutím na desku.

„Louis vám prokazuje velkou čest,“ prozradil mi. Louis Findstone byl Alfieho šéf – ředitel divize. „V pondělí ráno hned po rozbřesku se představíte správní radě Transpacifických železnic – jsou to naši nejlepší zákazníci – jako jejich nový zástupce. Na schůzi po vás žádná vyjádření nebudou chtít, přesto si ale myslím, že byste si možná ráda něco o Transpacifických železnicích přečetla, jen pro případ, že by se vás na něco ptali.“

Rozhodně je to velká čest, tím jsem si byla jista. Jenže firma nikdy nepředváděla tekáče tak vznešené společnosti. Ale jak se mám prokousat všemi těmi svazky a vyřídit resty?

Jako kdyby mi četl myšlenky, Alfie dodal: „Abych byl upřímný, moc s Louisovou volbou nesouhlasím: jste zelenáč a mám pocit, že šlapete vodu ze všech sil, abyste se neutopila v běžné práci. Závěrečný úsudek nechám na Louisovi.“ Otočil se a zmizel.

A tak jsem tam tu noc zůstala v budově, zatímco kolegové odjeli na víkend, a pokoušela jsem se brodit knihami, které mi Alfie laskavě zanechal – byla jich spousta a byly příliš těžké, abych je s sebou vláčela podzemkou domů, protože taxík jsem si tenkrát dovolit nemohla.

Netrvalo mi dlouho, abych pochopila, že lítám v pěkném průšvihu; knihy připomínaly čarodějný lektvar. Termínům mohl rozumět jen člověk, který byl v oboru doma, jenže já jsem promovala z matematiky – vždyť jsem nerozuměla ani účetní závěrce!

Řekla jsem si, že se projdu po budově, třeba narazím na někoho, kdo tady taky zůstal. Nastoupila jsem do výtahu a zastavovala na každém poschodí, pokaždé jsem však zírala do neúprosné temnoty a moje naděje se nemilosrdně tenčily.

Sjela jsem dolů do non stop otevřeného databázového střediska, vzala jsem s sebou jeden tlustý svazek a doufala, že mi s ním některý operátor pomůže.

„Nemám páru, o co kráčí,“ zakroutil hlavou jediný člověk, na něhož jsem tam narazila. „Všichni kámoši odešli na večeři, myslím, že budovu už zavřeli – ale mrkneme se, jestli tady někdo nezůstal.“

Přistoupil k ovládacímu panelu obslužných zařízení a procházel jednotlivá poschodí. „Hmm – tady ještě někdo bere šťávu, ve dvanáctým – asi nějakej noční pták jako vy. Zkusil bych to.“

Když se ve dvanáctém poschodí otevřely dveře výtahu, na chodbě svítilo několik žárovek – zbytek poschodí tonul ve tmě. Procházela jsem prosklenými chodbami z jednoho rohu poschodí do druhého, ale v žádné kanceláři se nesvítilo.

„Mohl bych vám nějak pomoci, děvčátko?“ ozval se za mými zády konejšivý hlas.

Málem jsem se skácela; cítila jsem, jak se mi strachem chvějí rty, když jsem se otáčela. Polkla jsem.

Spatřila jsem před sebou skvěle vypadajícího muže, většího fešáka jsem předtím neviděla. Byl vysoký, měřil snad metr devadesát tři nebo pět, a skláněl se nade mnou s mírně pootočenou hlavou, jako kdyby byl zvyklý jednat s lidmi o dost menšími, než je on sám. Byl štíhlý, pleť měl bledou, oči hluboko zasazené a blízko u sebe dělil od sebe orlí nos. Ústa měl úzká a vlasy zářily jako měď. Přestože jeho chování ukazovalo na vyšší věk, měla jsem pocit, že mu nemůže být víc než třicet. Jeho zjev mě okamžitě uklidnil; teprve později jsem se dozvěděla, že ne všichni podlehli jeho odzbrojujícímu šarmu.

Bylo na něm cosi zvláštního – těžko bych to dokázala vyjádřit slovy, vzpomínka na něj je však stejně živá, jako kdyby se to stalo včera. Vyzařovala z něj těkavá energie nepokojného atomu. Podobného rysu jsem si všimla u mnoha jiných lidí a věřím, že jde jednoduše a prostě o inteligenci – inteligenci tak nesmírné úrovně, že si ani nelze představit, jak by se dala využít. Lidé, kteří mají tuto vzácnou vlastnost, působí dojmem, jako kdyby v sobě zadržovali výbušninu, kterou lze odpálit sebemenším pohybem. Lidé tohoto druhu mluví klidně, potichu a pomalu a vzbuzují ve vás pocit, že mají s okolním světem nekonečnou trpělivost. Uvnitř se však skrývají neustále se přelévající moře a vrásnící horstva.

Stála jsem před ním dost dlouho a nebyla mocna jediného slova, než jsem si uvědomila, že mě sleduje s pobaveným výrazem ve tváři – jako kdyby něco takového, jako jsem já, viděl poprvé v životě. Neměla jsem sebemenší představu, kdo by mohl ten člověk být, zdálo se mi však, že vidí moje mozkové závity jako na talíři; podobný dojem jsem koneckonců měla při mnoha dalších setkáních. Jediné, čeho jsem si v šeru nevšimla, byla barva očí.

„Jmenuji se Tor – Zoltan Tor,“ dodal opatrně, jako kdyby nebyl zvyklý se představovat. „Zabloudila jste? Snad bych vám mohl pomoci.“

Způsob, jakým tato slova pronesl – vyslovoval jedno za druhým, jako kdyby razil mince – mě zmátl. I když se mé jen zeptal, zda mi může pomoci vymotat se z budovy, měla jsem pocit, že chce vědět, jestli by mi nemohl pomoci s celým životem.

„Ne, děkuji,“ odpověděla jsem smutně. „Sháním nějakého odborníka přes techniku.“ On rozhodně na takového experta nevypadal, měl na sobě konzervativní, elegantní oblek, zatímco tekáči chodí zásadně v džínsách a tričku. Jedině diplomat by si oblékl hedvábnou košili a navlékl zlaté manžetové knoflíky, tekáč ani za milion.

„Zkuste mi prozradit, v čem spočívá váš problém,“ vyzval mě s úsměvem. „Já se sice technikou zabývám jen povrchně – spíše pro zábavu, ale moje poznatky jsou občas užitečné.“

Nechápala jsem, co tím myslí, jeho vzhled mě však uklidnil a nabídku jsem uvítala, takže jsem na něj hned na chodbě vychrlila svůj problém.

Když jsem se dobrala k faktu, že jsem dostala svou velkou šanci, položil mi ruku na rameno a naznačil, abych přerušila své líčení.

„Chviličku, prosím, jen chvilku,“ řekl rychle. „Říkáte, že pracujete pro člověka, který se jmenuje Alfie? To je Findstonova divize – přepravní systémy, že ano?“

Když jsem přikývla, začal se mu na ústech rozlévat široký úsměv.

„Takže Alfie a Louis vám dávají velkou šanci, že ano? To je velmi zajímavé, to tedy ano.“ Na chvíli zmlkl, nedíval se na mě a najednou zřejmě dospěl k nějakému soukromému závěru. Pak navázal: „Vy jim ale moc nevěříte, viďte?“ Byl to spíš jeho úsudek než otázka.

„Ne, nevěřím,“ potvrdila jsem, i když teprve v té chvíli jsem si svou nedůvěřivost vůči jmenovaným pánům uvědomila.

Tor se mi zahleděl do tváře, jako kdyby hledal pravdu v křišťálové kouli. „Věříte však tomu, že si vás předvolají k nějaké prezentaci před významného zákazníka a že se při ní ztrapníte. A touto myšlenkou jste se zabývala už před tím, než vám dali tu, jak říkáte, velkou šanci.“

„Nerozumím všemu, čemu bych rozumět měla,“ přiznala jsem, „ale myslím si, že se ohledně Alfieho a Louise mýlíte; nedávalo by to přece smysl. Proč by se moji vlastní nadřízení pokoušeli předvést svého podřízeného zákazníkům v takovém světle?“

„Víte, už před hezky dlouhou dobou jsem se vzdal snahy pochopit motivy tupců a trubců,“ poznamenal muž. „Je to plýtvání časem, který by člověk mohl využít na mnohem hodnotnější záležitosti. Kolik času vám zbývá do vašeho významného debutu?“

„Koná se to v pondělí ráno,“ prozradila jsem mu.

„I když jste mladá, nepochybuji o tom, že jste natolik moudrá, abyste pochopila, že příprava nikomu neublíží. Přinejhorším budete o krapet chytřejší než předtím. Chtěla byste do pondělního rána pochopit způsob práce počítačů a řízení chodu velkých firem?“

„To bych hrozně ráda! Kromě této knihy mám ještě spoustu dalších,“ dodala jsem a ukázala jsem Torovi fascikl, kterým mě Alfie obšťastnil; celou tu dobu jsem ho svírala pod paží.

„Tohle nebudete potřebovat,“ ujistil mě Tor a ani se nenamáhal zjistit, o čem kniha vlastně je. „Bude to brak. O Transpacifické železnici vím všechno, co potřebujete vědět. Předsedou správní rady je chlapík jménem Ben Jackson, že ano?“

„Přesně tak,“ potvrdila jsem v rostoucím vzrušení.

Aspoň něco jsem se ze šprtání téhle knížky dozvěděla.

„Půjdeme do mé kanceláře,“ vybídl mě Tor. Měla jsem pocit, že ho něco uspokojilo, ale nic neříkal. „Máte před sebou spoustu práce; doufám, že jste si na víkend nic nedomluvila. Já mám volno a rád vám budu k dispozici.“

Nemohla jsem uvěřit svému štěstí. Nedělala jsem si hlavu s otázkou, jak to, že úplně cizí člověk je ochoten věnovat mi svůj čas a pomáhat mně, člověku tak nezajímavému.

„Slibuji, že si budu dělat poznámky,“ vyhrkla jsem radostně, když jsem klusala po chodbě za ním.

„Nebudete se muset obtěžovat s poznámkami; vynasnažím se, aby se vám veškeré poznatky natrvalo zařízly do vašeho dychtivého mozečku. Začneme s tím, že budete myslet stejně jako počítač. Lidé, kteří nedokáží udržet krok s technickou revolucí, za rok za dva zjistí, že patří do starého železa.“

Tím začal nejdůležitější víkend mého života – víkend, na jehož začátku jsem byla nevědomou kuklou a na konci plně rozvinutým technokratem. V Torově kanceláři jsme trávili skoro celý víkend, v noci jsem odcházela na pár hodin do postele, vykoupat se, převléknout a za úsvitu jsem musela být zpátky. Na začátku se víkend s Torem jevil jako nemilosrdný úděl, brzy jsem však zažívala pocit čisté radosti, asi jako když horolezec vyšplhá na vrchol a pozná, že to stálo za všechnu tu dřinu.

Brzy jsem zjistila, že Tor má nebývalý dar: dokáže vysvětlovat složité věci velmi přehledně, takže se jeví jako čiročirý křišťál. Poslouchat jeho slova bylo jako polykat ten nejsladší med.

Když končila první noc, věděla jsem všechno o každém počítači, operačním systému a programovacím jazyku tak dobře, že bych sama mohla tyto předměty učit. Po sobotní noci jsem znala výrobky všech konkurenčních firem a věděla, jak se jejich počítače liší od našich. V neděli jsem dokázala vysvětlit, jak se každý stroj používá ve velkých firmách a průmyslových podnicích. Podrobnosti měly nádech dobrodružného příběhu: každé Torovo slovo mi natrvalo uvázlo v paměti a bez poznámek, jak sliboval.

Jediný pohled na jeho kancelář mi o něm prozradil víc než on sám za celé tři dny, které jsme spolu strávili.

Domnívala jsem se, že jeho útočiště se bude podobat všem ostatním v naší standardizované budově, skleněné stěny, předpisový kovový stůl, šanony a přihrádky. Odvedl mě do středu budovy – kde byly výtahy a požární úniková schodiště – a mířil rovnou do úklidové místnosti!

Když rozsvítil, objevily se kbelíky a mopy a kovové regály s čistícími prostředky a sklad per, technických manuálů a sešitů – na všech ležela solidní vrstva prachu.

„Prostor za výtahovými šachtami je určen pro sklady,“ prozradil mi, když vytahoval z vestičky klíč a odmykal těžké kovové dveře skryté za poslední řadou polic. „Přišel jsem ale na lepší způsob jejich využití. Víte, jak k smrti nenávidím to akvárium, v kterém pracují ostatní, proto jsem si tady nechal provést zvukovou izolaci. Jsem jediný, kdo má klíč. Soukromí – podobně jako jídlo a vzduch – je základní životní potřeba.“

Vstoupili jsme do obrovské obdélníkové místnosti s parketovou podlahou. Všechny zdi pokrývaly knihy; mnohé byly vázány v kůži a pouhým pohledem jsem zjistila, že jen některé, pokud vůbec nějaké, jsou o počítačích.

Na podlaze ležely perské koberce, spatřila jsem několik starých kožených křesel a zelenomodré lampy á la Tiffany, které vypadaly jako originály. Na jedné poličce stála luxusní čajová porcelánová souprava a na stolku v rohu odpočíval starý měděný samovar se třemi kohoutky. Místnosti vévodil mohutný, kulatý a kůží potažený stůl s vysokým kulečníkovým plyšem na desce. Stálo na něm několik tuctů malých postaviček z kovu, emailu, slonoviny a dřeva. Přistoupila jsem k nim. Tor jednu zvedl a podal mi ji. Všimla jsem si, že má vyřezávaný podstavec.

„Jsou to pečetící sošky,“ promluvil. „Víte o nich něco?“

„Jen to, že za dávných časů je používali k pečetění dopisů,“ odpověděla jsem.

„Za dávných časů – to ano,“ souhlasil a zasmál se. „Moderní člověk touto frází shrne vše, co se událo za posledních pět tisíc let. Ano, tyto sošky se používaly k pečetění dokumentů – ale nejen k tomu: byly to také první kódy. Jejich otisky se používaly jako určitý kód, záleželo na tom, kde byly umístěny a v jaké kombinaci.“

„Vy jste studoval šifrování?“ ptala jsem se.

„Jsem nejhorlivější student celého umění utajování – protože jde skutečně o umění,“ zareagoval. „Tajnosti jsou jedinou svobodou, kterou si můžeme dopřát v tomto nejlepším ze všech možných světů‘“.

Možná se mi to jen zdálo, ale měla jsem pocit, že z něj promlouvá hořkost.

„Citujete doktora Panglosse?“ zeptala jsem se. „Nebo jeho tvůrce, který pravil: Směji se, protože jinak bych se musel oběsit?“

„Á už to mám!“ promluvil a jemně se vyhnul mé otázce. „Připomínáte mi Candida: vyzařuje z vás stejná naivní důvěřivost, kterou člověk po styku se skutečným světem rychle ztrácí. Musíte si dávat pozor, aby odhalování pravdy, jak to učinilo to dítě v pohádce o císařových nových šatech, vždy pracovalo ve váš prospěch – abyste neskončila u cynismu a samotářství jako Candide. Váš mozek mi připomíná kus nového, teplého vosku, do něhož se dosud nic neotisklo.“

„A vy mě hodláte poctít svou pečetí?“

Tor se na chvíli přestal věnovat soškám na stole a uštědřil mi ostrý letmý pohled. Teprve teď jsem si všimla barvy jeho očí. Vyváděly mě lehce z míry – šlehal z nich silný, měďnatý plamen – vůbec se nehodil k jeho povznesenému a formálnímu chování. Jako kdyby měl místo očí laser – odhaloval vrstvy příkrovu, jímž se chráníme před vnějším světem –, který se zařezával až do morku. Pak mžikl a kouzlo se ztratilo.

„Jste zvláštní dítě,“ poznamenal a nespouštěl ze mě oči. „Máte schopnost nahlížet pravdu, aniž byste se snažila pochopit její smysl. Dost nezvyklý dar a navíc nebezpečný, zvlášť když žbleptnete něco tak netaktního jako před chvílí.“

Neměla jsem ponětí, zda jsem měla pravdu, nebo zda jsem byla netaktní, proto jsem se jen usmála.

„Zabýval jsem se uměním utajování dlouho,“ pokračoval ve svém výkladu, „kódováním, dekódováním, shromažďováním informací, špionáží… Nakonec jsem dospěl k jednomu pozoruhodnému poznatku: Před pronikavým zrakem se nedá skrýt vůbec nic, ať je to ukryto sebelíp. Pravda má božské vlastnosti a schopnost ji nahlížet je dar, který je člověku dán od narození, nedá se získat.“

„A proč si myslíte, že zrovna já ho mám?“ optala jsem se; z jeho věty jsem pochopila, že mluví o mně.

„Na tom nezáleží; stačí, že rozpoznám talent. Celý život jsem hledal nějaký skutečně složitý úkol, a nakonec jsem přišel na to, že ten největší úkol je najít něco skutečně obtížného. Jak smutné, že když už na něco takového narazím, zjeví se mi v podobě čtrnáctileté dívky.“

„Je mi dvacet,“ podotkla jsem.

„Vypadáte na čtrnáct a také se tak chováte,“ odvětil s povzdechem Tor, přistoupil ke mně a položil mi ruce na ramena. „Věřte mi, drahá, že mluvím pravdu, když tvrdím, že mě nikdo nikdy neobvinil z altruismu. V některých jazycích, na rozdíl od angličtiny, neexistuje způsob, jak vyjádřit představu času jako zboží – nelze v nich mluvit o plýtvání, utrácení nebo zabíjení času. Když používám k něčemu svůj čas, pak očekávám, že obdržím odpovídající hodnotu. Jestliže na chodbě narazím na hlupáčka a nabídnu mu, že ho něco naučím, nedělám to rozhodně proto, abych vylepšil zbytek zhudlařeného lidstva.“

„A proč to tedy děláte?“ zeptala jsem se a vrátila mu jeho pohled.

Pousmál se, záhadnější úsměv jsem nikdy neviděla.

„Jsem Pygmalion,“ odpověděl. „Až s vámi skončím – bude z vás mistrovské dílo.“

V pondělí ráno jsem skutečně měla pocit, že se ze mě stalo mistrovské dílo – i když jsem na to nevypadala. Vlasy jsem měla neupravené a pod očima se mi rýsovaly černé kruhy.

Hlavu jsem ale měla nabitou znalostmi až k prasknutí, a jak Tor správně předpovídal, nezapomněla jsem jediné jeho slovo. Poprvé v životě jsem pocítila chladnou sebedůvěru, která vyvěrá z pocitu dokonalých znalostí na dané téma – byla jsem připravená. Měla jsem osvěžující pocit, jako kdybych se hluboko ponořila do bazénu.

Chtěla jsem Torovi co nejdřív předat dobré zprávy. Jenže naše schůzka a to, co následovalo po ní, trvala déle, než jsem si myslela. Několikrát jsem prošla jeho poschodím, ale dokonce i sklad čisticích prostředků byl uzamčen.

Když jsem se chystala k odchodu, objevila se mi na stole zpráva:

Přijděte do skladu, až budete mít čas.

Když jsem zaťukala na dveře, Tor je okamžitě otevřel. Měl na sobě slavnostní oblek a vypadal moc elegantně. Když mě uvedl do své kanceláře, spatřila jsem stříbrný kbelík na místě, kde předtím stál samovar, a před ním dvě křišťálové sklenky.

„Mohu vám nabídnout šampaňské?“ zeptal se a přes předloktí si přehodil bílý ubrousek. „Doslechl jsem se, že jste dnes měla velmi úspěšný den.“

„Promiňte, ale já nepiju,“ omluvila jsem se.

„Pít šampaňské neznamená pít alkohol – pít šampaňské znamená slavit,“ namítl a naplnil skleničky nebezpečně vyhlížejícími bublinkami. „Jen mě tak nepadlo, nemáte náhodou v šatníku nějaké hezké šaty?“

„Samozřejmě že mám.“

„Byl bych moc rád, kdybyste mohla zajít domů a obléknout si je,“ požádal mě. „Chci pozvat na večeři dívku, která má pořádné nohy. O tom jsem si s vámi chtěl také promluvit. Přestaňte se snažit vypadat jako kluk, nikoho tím neoklamete, ať se snažíte sebevíc.“

„Vy mě chcete pozvat na večeři?“ vyhrkla jsem ohromeně.

„Impulzivní nevinnost vám nesluší,“ pokáral mě Tor. „Napijte se šampaňského.“

Dopřála jsem si doušek, ale bublinky mi projely nosem a spálily krk; rozkašlala jsem se. Chtěla jsem skleničku odložit.

„Nelejte ten nápoje do sebe, jako když kůň pije vodu ze žlabu,“ napomínal mě Tor. „Šampaňské se zlehka usrkuje.“ Nalil mi znovu.

„Lechtá mě to v nose.“

„Nos vynechte. A teď mi povídejte o svém úspěchu. Pak vás odvezu domů, abyste se převlékla do něčeho slušivějšího – pokud to bude možné.“

Začala jsem líčit, že Alfie chtěl skutečně schůzku využít k tomu, aby mě ponížil před zákazníkem. Představil mě jako odborníka skoro na všechno, pak mi předal řízení schůzky, abych své kvality potvrdila. A Louis, kterého nenapadlo, co má Alfie za lubem, do sebe začal házet pilulky proti žaludečním vředům a vrhat na Alfieho výmluvné pohledy. Tušil, že o zákazníka přijde, a chtěl po Alfiem, aby mi pomohl z kaše, a ne aby celou věc sabotoval. Jenže nakonec to dopadlo úplně jinak, než oba čekali.

Díky Torově výkladu jsem toho o dopravě a roli našeho podniku v ní věděla tolik, že představitelé Transpacifické železnice poslouchali, ani nedutali. Když jsme odcházeli z konferenčního sálu, měli jsme v kapse velkou objednávku od zákazníka, který nám chtěl původně dát sbohem. Předseda správní rady, Ben Jackson, dokonce blahopřál Louisovi a Alfiemu k tomu, že mě na schůzku přivedli a svěřili mi jejich záležitosti.

„A zatímco jste stoupala ke hvězdám,“ navázal Tor, „co dělali Louis a Alfie – rýpali se snad v nose?“ Naléval mi další sklenku a já cítila, že se pode mnou začíná houpat podlaha.

„Mám pocit, že za chvíli budu opilá,“ řekla jsem.

„To nechte na mně,“ odpověděl Tor a kývnutím naznačil, abych pokračovala.

„Celou cestu zpátky mě v taxíku vyslýchali,“ pokračovala jsem, „chtěli vědět, jak jsem se dokázala tak rychle naučit tolik věcí. Doufám, že vám to nebude vadit – prozradila jsem jim, že pracuji s vámi. Nejdřív mi nevěřili, a když jsem je nakonec přesvědčila, že mluvím pravdu, asi hodinu se dohadovali, jak by to mohli využít ve svůj prospěch.“

„A o čem mluvili?“ zeptal se Tor s úsměvem.

„Řekla bych, že jste mi zatajil, co tady vlastně děláte,“ odvětila jsem. „Jste tajnou zbraní naší firmy – mozek Monolith Corp.“ Tor na mě mrkl, ale já jsem pokračovala. „Louis si myslí, že kdybychom vás mohli nějak přimět k tomu, abyste tu a tam strávil několik hodin se zákazníky a věnoval se jim stejně jako mně, přineslo by to jen jeho divizi milionové zisky.“

„To má pravdu,“ přisvědčil Tor, „jenže mě baví mnohem víc trávit ty hodiny s vámi. Ovšem to Louis nikdy nepochopí; má duši z papundeklu.“

„Pak si řekli, že by mě mohli použít jako ‚páku‘,“ dodala jsem. „Že se mi budete vždy rád věnovat. V Louisových očích jsem hodně stoupla – Alfie se tváří pořád stejně – oběma jim ale vrtá v hlavě, proč to vlastně děláte.“

„To mají také pravdu,“ připustil Tor, nabídl mi ruku a zamířil ke dveřím. „Budu se vám věnovat – ač nevím dost dobře proč. Domnívám se však, že touto závažnou otázkou bychom se mohli zabývat cestou na večeři.“

Tor měl tmavozeleného luxusního sporťáka Stingray a jezdil s ním velmi rychle. Zastavil mi u bloku nedaleko East River, kde jsem bydlela, a počkal v hale.

Oblékla jsem si dost krátké šaty z černého sametu. Když jsem se vrátila do haly, našla jsem Tora v křesle, jak hledí zasmušile do stropu. Když mě spatřil, přimhouřil oči a sledoval mou chůzi, pak se zvedl a nabídl mi rámě.

„Vybrala jste si moc milé místo,“ poznamenal a máchl směrem ke vstupní hale. „Perfektní kopie Modrovousova hradu, co říkáte? Dobrá čtvrť.“

Zmlkl a ozval se znovu, až když jsme usedli do vozu a odpoutali se od chodníku.

„Blahopřeji,“ prohodil s pohledem upřeným na silnici, jako kdybych vedle něj neseděla. „Zdá se, že přece jen máte nohy. Tleskám vašemu rozhodnutí neukazovat je moc často; na Manhattanu je dost dopravních zmatků i bez vašeho přispění. Řekněte mi, jíte ráda v restauraci Lutece?“

„Nikdy jsem tam nebyla – vím jen, že je strašně drahá,“ odpověděla jsem. „Nerozumím francouzským jídelníčkům a jedlík velký nejsem, takže…“

„Nebojte se. Porce jsou malé a objednávat budu já. Děti by si neměly vybírat jídlo samy.“

Tora v Lutece dobře znali; všichni ho oslovovali „pane doktore“ a dělali mu pomyšlení, ještě než jsme se usadili. Když objednal, vrátila jsem se k tématu, které mi dlouho vrtalo hlavou.

„Přivítal jste mě s otevřenou lahví šampaňského. Jak to, že jste věděl, že bude co slavit?“ zeptala jsem se.

„Dejme tomu, že mi to sdělil ptáček nebeský,“ prohodil Tor a studoval vinný lístek, jako by si ho chtěl navždy vtisknout do paměti. Nakonec vzhlédl a podíval se na mě. „Zatelefonoval mi jeden přítel – jmenuje se Marcus.“

„Marcus? Marcus Sellars?“

Marcus Sellars byl totiž předsedou správní rady Monolith Corp. Věděla jsem, že Tor je důležitá osoba – ale netušila jsem, že až tak důležitá.

„Marcusovi zase telefonoval Ben Jackson – váš nový zákazník – a ptal se, jestli by se mohl dostat na pořadník objednávek nových počítačů, které prý chceme začít vyrábět. A protože mluvil o strojích, o kterých se dosud oficiálně nikde nemluvilo – dokonce ani v rámci společnosti –, Marcuse napadlo, aby se mě zeptal, jak jste k informacím o nových produktech přišla právě vy. Marcus rozpoznal můj styl – není to žádný hlupák.“

„Vy tedy tvrdíte, že jste mě nechal prezentovat stroje, které ještě nebyly vyrobeny?“ vyhrkla jsem poplašeně. „Co na to Marcus?“

„Myslím, že hmátl po tužce a objednávku si poznamenal. Pak zvedl sluchátko a zavolal mi. Řekl mi, že je rád, že se konečně znovu zajímám o chod firmy. Marcus se domnívá, že potřebuji nějakou motivaci. Poslední dobou jsem nenavštěvoval naše platící zákazníky. Tvrdil, že se po mně ptají.“

„A co si o tom myslíte vy?“

„Myslím, že bychom se měli bavit o víně,“ opáčil Tor a neznatelně kývl hlavou.

U stolu se okamžitě zjevil sklepník a po krátkém rozhovoru si Tor vybral víno s dlouhým a komplikovaným názvem.

Když je přinesli, Tor je ochutnal, nechal nalít a obrátil se ke mně.

„Víte, to, co jste mi řekla o Louisovi a Alfiem, je dost zábavné – že by vás rádi použili jako svůj nástroj. Domnívám se, že bychom mohli tuto situaci využít k vašemu prospěchu, co myslíte?“

„K mému prospěchu? Jsem teď vlastně v průšvihu,“ tvrdila jsem. „Očekávají ode mě, že z vás budu tahat informace, které je zajímají. Jestliže to odmítnu, Alfie zneužije celou věc proti mně.“

Tor sepjal ruce a podepřel si bradu.

„A k čemu je vám Alfie dobrý?“ zeptal se.

„Jak to myslíte? Je to přece můj šéf!“

„Aha – ale proč je vaším šéfem? Protože mu to umožňujete?“

„On mě platí,“ odporovala jsem. Nechápala jsem, o čem Tor mluví.

„Platí vás přece firma – na to nezapomínejte,“ zdůraznil. „A přestanou vás platit v okamžiku, kdy pro ně přestanete vydělávat peníze. Proto opakuji: k čemu vlastně potřebujete Alfieho?“

Přemýšlela jsem o té otázce a najednou jsem měla pocit, jako by z mého mozku odplul těžký mrak. Musela jsem si přiznat, že Alfie se vždy jen snažil kazit mi práci. Dnes ráno jsme mohli díky jeho vylomeninám ztratit důležitého zákazníka.

„Myslím, že bych se bez něj docela dobře obešla,“ připustila jsem: snad za to mohlo to šampaňské. Rozhodla jsem se, že nezůstanu u jednoho druhu, a usrkla jsem z nové sklenky.

„Tak vidíte, a je to. Zbavte se ho,“ promluvil Tor a narovnal se, jako kdyby to bylo jednoduché jako facka. „Jednoduše zajděte za Louisem a řekněte mu, že Alfieho nepotřebujete: jemu to dojde.“

Nemohla jsem uvěřit, že by to mohlo být tak snadné. Za chvíli připlul číšník s prvním chodem.

„Ústřice, prosím,“ ohlásil Tor, „se všeobecně pokládají za milostný pokrm. Nešťouchejte do nich vidličkou, jedí se tak, že je vysrknete. Ano, tak – necháte je sklouznout… Co to proboha vydáváte za zvuky?“

„Vždyť jsou syrové!“ otřásla jsem se.

„Samozřejmě že jsou syrové. Co si s vámi proboha počnu?“

„Nebojte se – sním je všechny,“ oznámila jsem bojovně. „Maminka mi říkala, že lidi, kteří se bojí zkoušet nové věci, by neměli do restaurací vůbec pouštět.“

„To musela být moudrá žena. Kéž by tady byla s námi; nemám s péčí o děti žádné zkušenosti.“

„Já nejsem žádné dítě,“ odsekla jsem.

„Ale ano, jste, má drahá. Citově se projevujete jako tříletá, mozek máte jako devadesátiletý mudrc, půvab dospívajícího chlapce a tělo předpubertální nymfy – ano, a nedívejte se na mě tak. Jezte ústřice. Rád bych byl na světě, až se jednou všechny ty části, o nichž jsem mluvil, propojí v jedné zralé ženě. To bude určitě stát za to.“

„Raději bych byla mužem,“ prohlásila jsem a uvědomila si, že to myslím vážné.

„To si velmi dobře uvědomuji,“ usmál se Tor, „jenže vy muž nejste – a nikdy jím nebudete. Smiřte se s ženskou identitou a já vás ujišťuji, že vám to bude jen ku prospěchu. Víceméně už je.“

Letuška nás požádala, abychom si zkontrolovali upnutí bezpečnostních pásů, protože za chvíli budeme přistávat na Kennedyho letišti. Napadlo mě, že bych měla spočítat, jak bohatá bych dnes asi byla, kdybych vynalezla bezpečnostní pásy a dostala dolar za každého cestujícího od úsvitu letecké osobní dopravy až po dnešek. Ráda jsem v hlavě prováděla takové výpočty – tento však zapůsobil velmi depresivně.

Přes všechny výhody, které jako žena mám, přehlédl Tor dvě velká minus. Jen několik měsíců poté, co mě postavil proti Alfiemu, vlastnímu šéfovi, dal Tor v Monolith Corp. výpověď, založil vlastní firmu a nechal mě v bryndě.

„Však ty už si poradíš,“ loučil se se mnou a plácal mě po zádech. „Prostě jen spojíš volné konce drátu.“

Nakonec se mi podařilo Alfieho zbavit, i když jednoduché to nebylo. Moc mi to ovšem neprospělo: nebyla jsem povýšena na vedoucí místo. Podle starších členů vedení by technici – muži – odmítli pracovat pro ženu; nejspíš by dali hromadně výpověď nebo by předtím vypili číši bolehlavu – nevím, jak si to nahoře představovali. Když jsem o tom mluvila s Torem – že užitek stál stěží za všechnu tu námahu –, jen se zasmál.

„Pokud chtějí mít ženy stejná práva jako muži, tak se některých musí vzdát,“ poznamenal.

Tora ani ostatní nenapadlo, že mi nešlo o nějaká „práva“. Měla jsem pocit, že mám smůlu na lidi, kteří se mi snaží naservírovat život na stříbrném tácu – jenže upoutaném na spoustu lan. Před deseti lety mě rozhodnutí odpoutat se od Tora a vydat se vlastní cestou stálo mnoho – a nemyslím tím peníze.

Letadlo už kroužilo nad známou siluetou Kennedyho letiště a já se v duchu ptala, co budu muset obětovat novému rendezvous s Torem.

SMLOUVA

Svěří-li jeden muž druhému do úschovy stříbro, zlato nebo něco jiného, musí to vždy ukázat svědkům a před odevzdáním předmětu vždy uzavřít smlouvu.

Chammurappiho zákoník

Většina Američanů po první zkušenosti New York proklíná. Špína a zanedbanost, barevné graffiti na zdech a hluk, hysterie a násilí, dekadence a neslýchané ceny – to jsou dojmy, které zapůsobí na vnímavost návštěvníka z pořádnějších a lépe udržovanějších měst na západním pobřeží. Jak však každý Newyorčan ví, jde o prohnanou kamufláž, která má odradit slabší povahy. Pokud skutečně musíte žít v nějakém velkoměstě, pak nad New York není.

„Vy jste z New Yorku, paní?“ ptal se mě taxikář přes mikrofon zabudovaný v neprůstřelné přepážce.

„Dlouho jsem tu nebyla,“ odpověděla jsem.

„Vo nic jste nepřišla, pani – všecko je stejný jako dřív – město je starý i nový. Čím víc toho měněj, tím míň; všude stejnej starej ksindl, ale je to holt domov, víme?“

Znala jsem to. Neustálá změna – neustávající, násilnická, rozkladná atmosféra neutuchajícího pohybu – rodila energii, která mě skutečně vzrušovala. Než jsem dorazila do hotelu, můj biorytmus se s tepem New Yorku sladil.

Ubytovala jsem se v hotelu Sherry, dohlédla na zavazadla, zkontrolovala apartmá a sešla dolů do restaurace na pozdní svačinu a koktejl. Usrkávat sherry v hotelu Sherry Netherland byla moje soukromá tradice – vyvolávalo to ve mně vzpomínky na Vánoce v New Yorku.

Seděla jsem u stolu sama a vyhlížela z jinovatkou pokrytých oken na Pátou Avenue. Viděla jsem lidi obtížené vánočními dárky, jak se brodí sněhem. Seděla jsem v pohodlí a teploučku, pomalu vychutnávala víno s ořechovým aroma a přemýšlela o Torovi.

New York možná zůstává stejný, jenže lidé se mění. Od našeho posledního setkání Tor hrozně zbohatl, stal se známou osobností a je ještě hůře zastižitelný než dříve – zatímco ze mě se stala vedoucí bankovního oddělení. Uvažovala jsem, jak se asi mohl změnit, zda mu na břiše vyrostla pneumatika nebo mu vyrazila pleš. Jak mu asi budu připadat po všech těch letech, kdy jsem o něm přemýšlela o to častěji, čím méně mi volal…

Podívala jsem se na svůj odraz v okně – vysoká a hubená, samé oči a lícní kosti. Pořád jsem ještě vypadala, jak kdysi prohlásil Tor: jako čtrnáctiletý kluk, který se snaží ulít ze školy, aby mohl vyrazit na ryby.

Dojedla jsem, dopila a asi kolem desáté jsem se vrátila do recepce pro klíč. Muž za pultem mi jej podal společně se vzkazem:

Ve tvé oblíbené restauraci. V poledne.

Bez podpisu. Poznala jsem však jeho styl. Přeložila jsem papírek napůl, strčila ho do kapsy a šla na kutě.

Má oblíbená restaurace v New Yorku je Café des Artistes – hned přes park naproti hotelu Sherry.

Jako blázen jsem se rozhodla jít mrazivým sněhem pěšky; svého nápadu jsem však začala litovat, ještě než jsem stačila dojít do půli cesty. Přitáhla jsem si kabát k tělu, abych se ochránila před ostrým větrem, a zbývající vzdálenost jsem ušla se vzpomínkami na zářivý jas sanfranciské zátoky, na své zimní orchideje, malé plachetnice, které se vznášejí na modravě zelených vlnách – a za chvíli jsem měla nahnáno téměř ze všeho, o čem měla být u oběda řeč.

Kdesi hluboko v podvědomí jsem poznala, že můj strach nepramení jen z možného ohrožení zablokované kariéry, z porušení pravidel a zákonů vinou „čestného zločinu“ nebo ze zatahování kolegů do plánu, který by jim mohl vybuchnout pod rukama. Nejvíc nervózní jsem byla z toho, že jsem znovu v New Yorku a navíc s Torem, nedokázala jsem však pochopit proč.

Když jsem byla kousek od Café des Artistes, uvědomila jsem si, o čem vlastně New York je. Kavárnu postavili ve dvacátých letech a v době exilu silně připomínala mnoha literátům Paříž. Původně to byl podnik pro malíře, jejichž ateliéry v poschodí se později změnily na drahé soukromé byty. Zdi restaurace pokrývaly fresky zobrazující džungli plnou papoušků, výjevy se španělskými dobyvateli vystupujícími z galeon, opicemi, divokou flórou a nahými koketami s nazlátlýma nohama, které neočekávaně vykukovaly z hustého porostu – všechno to bylo vyvedeno v mišmaši stylů od Watteaua, přes Gibson Girl až po celníka Rousseaua – skutečný newyorský kýč.

Dnes stál uprostřed sálu mosazný vůz prohýbající se pod tíhou ovoce, kytic, pečiva a košíků s čerstvě upečeným chlebem. Obdivnému pohledu se nabízela i králičí paštika a zdobená lososová pěna.

Tora jsem našla pár kroků nalevo, v kóji u zdi, kde se bar zatáčí stranou. Kdyby na mě nezamával, asi bych ho nepoznala, velmi se změnil. Rudé vlasy mu v prstencích splývaly na límec, pleť měl bledší a pohled ještě výraznější než dřív. Namísto elegantního obleku s vestičkou, který býval jeho uniformou, měl neformální koženou košili s třásněmi a korálky a tenké semišové kalhoty, které odhalovaly vypracované svaly na nohou. Vypadal mužně a zdravě – nejméně o deset let mladší; jen jeho nakyslý úsměv se nezměnil.

„To jsi šla celou cestu až ze San Franciska?“ zeptal se sarkasticky, když se zvedal, aby mě uvítal. „Máš třicet minut zpoždění a nos ti září jako třešnička.“

„Bože, to je ale fajn věta na uvítanou po deseti letech,“ ucedila jsem a vklouzla na protější židli. „Právě jsem se chystala říct, jak v tom divokém úboru báječně vypadáš.“

Natáhla jsem ruku po třásních s korálky a Tor zareagoval zářivým úsměvem, který v mém mozku vyburcoval ostražitost.

„Děkuji,“ prohodil s velkou dávkou šarmu. „Ty taky nevypadáš špatně – a až přestaneš kapat na stůl, bude to ještě lepší. Na, vezmi si kapesník a zkus ho náležitě využít.“

Přijala jsem ho a vysmrkala se.

„Zvuky přímo slavičí, chování královské,“ poznamenal.

„Pojďme rovnou k věci, ano?“ navrhla jsem. „Nepřišla jsem se bavit o etiketě.“

„Byla jsi dlouho pryč,“ připomněl mi. „Zapomněla jsi, že tady se žije jinak. Nejdřív aperitiv – pak ryba, drůbež, salát, zákusek, snad sýr, ale obchodní věci se projednávají až u kávy. Dřív ne.“

„Moc ráda tě budu sledovat, jak se nacpáváš, pokud to zvyk vyžaduje. Tak výkonná jako ty ale nejsem.“

„Fajn, nech to na mně,“ uzavřel Tor, mírně pokynul rukou a u stolu se zjevil číšník s vínem a kbelíkem plným ledu.

„Vidíš, zapomněla jsem se tě zeptat – jak to děláš?“ zeptala jsem se a ukázala na mizejícího číšníka.

„Restaurace na duševní pohon,“ odpověděl rozjařile. „Funguje to vždycky. Pokud máš dva výkonné vysílače, pak k úspěšnému spojení nepotřebuješ drát. Jak si myslíš, že jsem přišel na tvého přítele Charlese Babbage nebo jak jsem navázal kontakt s tebou?“

Zírala jsem na něj přes stůl, zatímco mi naléval.

„Takže ty ses napíchl na naše vlnové délky. Úžasné – obědvám s Nostradamem. Můj mozek ale ovládat nedokážeš a nikdy ti to nešlo. Nemohu prostě uvěřit tomu, že sedím v restauraci v srdci Manhattanu a bavím se s někým vážně o telepatii.“

„V pořádku. Pokud chceš, budeme se bavit o vylupování bank – tohle téma ti zřejmě připadá mnohem rozumnější.“

Rychle jsem se ohlédla, protože jsem měla strach, že by nás někdo mohl zaslechnout. Tor nepotřeboval ani minutu, aby mě pořádně naštval. Jak to, že jsem se nechala zahnat do kouta? Měla jsem pocit, že mi skutečně čte myšlenky a ví, jak se mi nejlíp dostat na kobylku.

„Raději bych se bavila o jídelním lístku,“ navrhla jsem chladně.

„Já jsem už objednal,“ oznámil mi Tor a zatočil lahví v ledu. „Však víš, že vždycky říkám, že děti by si nikdy neměly.“

„Je mi dvaatřicet a jsem viceprezidentkou banky,“ informovala jsem ho a snažila se o klidný tón, „a vybrala jsem si několik vlastních jídel. Jsem dospělá žena – nejsem tvá malá chráněnka – takže by sis snad mohl konečně přestat hrát na přestárlého mudrce.“

Nechápala jsem, čím mě Tor tak popudil. Hned v okamžiku, kdy se zvedal od stolu, aby mi podal ruku, jsem poznala, že důvod, proč jsem před deseti lety opustila New York, byl on, ne vábení Světové banky. Podobně jako můj dědeček byl i Tor ztělesněním umělce hledajícího svůj kousek hlíny: sám to o sobě kdysi řekl, že? Byla to snad moje chyba, že jsem chtěla hníst vlastní osud svýma rukama?

Po slovním výpadu se na mě zadíval se zvláštním výrazem ve tváři, který jsem nedokázala analyzovat.

„Aha,“ promluvil záhadně. „Máš docela pravdu, jsi dospělá žena. To jediné se změnilo – nemyslel jsem si, že k tomu dojde.“ Na chvíli zmlkl. „Vidím, že budu muset změnit plány.“

Jaké plány? Chtěla jsem se ho na to zeptat, ale kousla jsem se do rtu – číšník právě servíroval mořský jazyk. Po zbytek oběda jsem nezávazně konverzovala, pokoušela jsem se přijít na kloub svým smíšeným a nedefinovatelným pocitům. Po rybě následovaly telecí kotlety s ranou zeleninou, salát z křehkého hlávkového salátu a nakonec čerstvé jahody – v této roční době hotový luxus – s hustou devonshirskou smetanou.

Tor byl při jídle nezvykle zamlklý. Připadala jsem si jako nějaká semetrika, držela jsem se rezervovaně zpátky a odvrátila jsem se, když Tor vyšťoural jednu jahodu, namočil ji do smetany a zkoušel mi ji zasunout do úst.

„Nikdo mě nemusí krmit,“ protestovala jsem. „Nejsem žádná rostlina – ani dítě, ani –“

„O tom jsme už mluvili,“ odsekl a nalil si ze stříbrné konvičky trochu kávy. „Přišli jsme sem kvůli obchodu a teď je čas se o něm bavit. Předveď mi svůj plán!“

Z kabelky jsem vytáhla silnou složku a podala mu ji. Pomalu rozkládal jednu Charlesovu tabulku za drahou. Prstem přejížděl po nerovných čarách, které popisovaly riziko úměrně k ukradeným sumám.

„Proboha, na čem jsi to dělala – na nějakém dinosaurovi?“ zeptal se a podíval se mi do očí.

Sáhl do kapsy a vytáhl malý přístroj, menší než kalkulačka – kapesní mikropočítač, o kterém problesklo několik zpráv v tisku; na trhu se zatím neobjevily. Vyťukal na klávesnici pár čísel a pozorně sledoval výsledky.

Zatímco byl zcela ponořen do práce, škrábal čísla na kousky papíru a zkoumal moje tabulky a hned zase na displej svého počítače, mávla jsem na procházejícího číšníka a objednala si karamelový krém.

Tor zvedl znechuceně oči.

„Myslel jsem, že už nemůžeš,“ poznamenal.

„Žena má právo měnit svá rozhodnutí,“ zdůraznila jsem.

Když číšník moučník přinesl, uchopil Tor lžičku, a aniž by vzhlédl od svého počítače, ukrojil si trochu krému. Na tváři se mu objevil rošťácký výraz.

„Vždycky mě v skrytu duše bavila tvoje snaha dělat všechno po svém,“ přiznal.

Zaťukal tužkou na tabulky před sebou.

„Podle těchto výpočtů musíš svou loupež uskutečnit během dvou měsíců – interval nesmí být delší. A maximální obnos, v který bys mohla doufat, se pohybuje kolem deseti milionů.“ Zvedl šálek a usrkl kávy.

„Asi si myslíš, že bys to svedl lépe, co?“ popíchla jsem ho.

„Má drahá slečno,“ odpověděl Tor s úsměvem. „Copak uměl Strauss tančit valčík? Mám pocit, že jsi zapomněla všechno, co ses pod taktovkou svého starého mistra naučila.“

Naklonil se ke mně, málem se dotýkal mé tváře, a pohlédl mi ostře do očí.

„Za dva týdny dokážu ukrást dvě miliardy,“ prohlásil.

Číšník obletoval náš stůl, doléval kávu a smetal drobky z ubrusu. Tor ho požádal o účet a zaplatil, zatímco ve mně všechno vřelo, ale mlčela jsem.

„Říkal jsi, že mi chceš pomoci – a ne že se budeš pokoušet o pravý opak!“ zasyčela jsem, jakmile číšník zmizel. „Říkal jsi, že pokud ti ukážu svůj plán, mohl bys ho vylepšit; proto jsem přijela!“

„A já jsem ho vylepšil,“ pronesl Tor s kocouřím úsměvem. „Tvůj plán obsahuje řadu problematických pasáží. Proto jsem vymyslel vlastní plán – model vyšší třídy, pokud to tak mohu říct. Vždycky jsem věřil, že mnohem snazší je ukrást skutečně velké obnosy peněz bez použití počítače!“

„Ne – do takových věcí mě nezatáhneš!“ odsekla jsem a začala shrnovat svoje tabulky na hromadu. „Jestli si myslíš, že jsem takový blázen, abych ukradla miliardu bez počítače, tak to ses musel úplně pominout.“

„Nechovej se tak hloupě,“ zareagoval Tor a položil svou ruku přes moji, aby zmírnil můj spěch. „Samozřejmě že si to nemyslím; nic takového ti ani navrhovat nechci! Mluvil jsem samozřejmě o sobě.“

Ztuhla jsem a pohlédla na něho – oči mu zářily jak uhlíky a nozdry měl rozšířené jako podupávající plnokrevník před výstřelem startéra. Někdo mě měl varovat – ten pohled jsem dobře znala – před léty mě stál skutečně mnoho. Nedokázala jsem však odolat zvědavosti.

„Co tím myslíš?“ tázala jsem se obezřele.

„Chtěl bych ti nabídnout malou sázku,“ promluvil. „Oba ukradneme stejnou sumu – ty s počítačem a já bez počítače. Bude to souboj člověka a stroje – střet duše a kovu!“

„Velmi poetické,“ připustila jsem. „Ale ne moc praktické.“

„Uvidíme,“ opáčil Tor.

„Začalo to jako žertík, jehož smyslem bylo dokázat, že bankovní bezpečnostní systémy nefungují, jak by měly. Říkal jsi, že mi pomůžeš, teď mám ale pocit, že z toho chceš udělat světový skandál století. Miliarda dolarů? Mám pocit, že ti přeskočilo.“

„Je ti jasné, že ti bankéři, s nimiž pracuješ, jsou jediní, kdo nejsou slušní lidé?“ ptal se vážně. „Já se téměř denně stýkám s tajemníky, kteří pracují v komoditách, obchodu a bezpečnostních výměnách. Znám jejich chování do takových podrobností, že by se ti při jejich líčení rozproudila krev v žilách šíleným tempem. Nejlepší pomoc, kterou ti mohu, má milá subretko, poskytnout, je rozšířit ti obzory – a to mám právě teď v úmyslu.“

Neočekávaně se postavil a natáhl ke mně ruku.

„Kam jedeme?“ zeptala jsem se, když jsme si oblékli kabáty a vycházeli ze dveří.

„Jedeme si prohlédnout moji sbírku leptů,“ pronesl záhadně Tor. „Zdá se, že jsi dívka, kterou je třeba svést.“

Když jsme v pohodlném taxíku mířili do centra. Tor se ke mně otočil.

„Chci ti ukázat svou část sázky,“ prohodil, „abys věděla, že to myslím skutečně vážně.“

„Já ale chci ty peníze vrátit,“ zdůraznila jsem. „Nechci je vlastně ani ukrást – jen s nimi chci žonglovat, aby je nějakou dobu nikdo nemohl objevit. Chci jen vidět, jak protáhnou ksichty, až budou ty peníze marně shánět. Kdybych třeba i souhlasila s tvou směšnou sázkou, co bys tím získal?“

„Co bych tím získal – moc hezky jsi to řekla –, je úplně stejné, co bys tím získala ty – a ještě něco navíc. Já nechci vidět jen to, jak se jim protáhnou obličeje, chci je donutit ke změně chování.“

„A kdo jsou to ti ‚oni‘?“ zeptala jsem se uštěpačně. „Ještě jsi mi neprozradil, odkud vezmeš tu svou miliardu.“

„Že ne?“ podivil se Tor s úsměvem. „Tak to se omlouvám, musím to hned napravit, má drahá: napadlo mě, že bych mohl zaútočit na Velkou Bandu – na Newyorskou burzu a na Americkou jakbysmet.“

Staré rčení tvrdí, že šílenství a genialitu dělí nepatrný krůček – a teď jsem dospěla k názoru, že Tor ji už překročil. Když jsem však pohlédla kriticky na svůj plán, musela jsem uznat, že ani moje představa nevypadá jako výplod mysli překypující zdravým úsudkem. Měla jsem pocit, že do svých plánů zabředávám stále hlouběji.

Vystoupili jsme na jižním Manhattanu, v bludišti finanční čtvrti. Z nedaleké řeky rostla mlha a visela v úzkých kaňonech budov čnících k nebi. Stáli jsme před mrakodrapem z betonu a skla, který se vypíná čtyřicet poschodí nad Water Street a hrdě nese tučnými písmeny vyvedené číslo „55“.

„Moje lepty jsou v této budově,“ usmál se Tor a třel si ruce o sebe, aby se zahřál. „Nebo bych snad měl říct rytiny – protože v téhle budově je shromážděna většina cenných papírů a akcií všech významných burz za posledních třicet let.

Její myšlenka pochází z šedesátých let, kdy makléřské firmy zavalovaly tuny papíru. Přemisťování akcií a cenných papírů z jedné ruky do druhé vyžadovalo spoustu práce, proto se makléři rozhodli, že s tím přestanou. Záruky se vedou na číslo – jméno makléřské firmy, která s nimi naposledy obchodovala. Vlastnictví papírů sleduje stejná firma a skutečné papíry jsou uloženy zde. Budova Střediska cenných papírů je nedůležitější finanční budovou v New Yorku.“

„To znamená, že všechny cenné papíry, s nimiž se obchoduje ve Spojených státech, jsou v téhle jediné budově?“ žasla jsem.

„Nikdo přesně nezná procentuální podíl, který je tu uložen, myslím tím ve srovnání s množstvím papírů, které jsou v rukou makléřů, bank nebo soukromníků – ale snaha je dostat je všechny sem kvůli úspoře času a nákladů.“

„Nechápu, proč jsou tady, je to dost velké riziko, co kdyby sem někdo hodil bombu?“

„Je to trochu složitější,“ ujistil mě Tor, když jsme obcházeli gigantickou stavbu, abychom si ji lépe prohlédli. Otřel mi z obličeje sněhovou vločku; hodil mi ležérně ruku kolem ramen a pokračoval ve výkladu.

„Minulý týden jsem byl na jedné schůzi významné firmy. Svolali ředitele velkých makléřských firem a důležitých bank. Smyslem schůzky bylo naučit bankéře a makléře používat nový počítačový systém, který firma vyvinula ke zjišťování skutečného místa uložení cenných papírů.“

„To znamená, že cenné papíry nejsou sledovány počítači?“ vyhrkla jsem užasle.

„Obchodování s cennými papíry ano – jenže počítače nezaznamenávají, kde jsou papíry uloženy,“ vysvětloval Tor. „Firma věří, že pět až deset procent všech cenných papírů uložených v bankách, v kufrech v podkroví – dokonce i ve Středisku cenných papírů – jsou buď podvodně získané, nebo ukradené. Kdyby je mohli dostat do počítače, velmi lehce by při inventarizaci zjistili, které cenné papíry existují dvakrát nebo jsou jinak zfalšované. Lidé z té firmy chtějí vypracovat fyzický inventář cenných papírů – a to tak, že hned.“

„To zní jako velká šance pro každého, kdo chce mít jasno,“ souhlasila jsem.

„Neříkej,“ zvedl Tor obočí a pohlédl na mě v hasnoucím světle. „Pak bys mi snad mohla vysvětlit, proč všechny pozvané instituce do jedné tuto nabídku odmítly.“

Člověk nemusí být génius, aby na tuto otázku odpověděl. Firma nemohla banky donutit, aby inventarizaci provedly, i kdyby jim systém dodala zdarma. Ani jedna makléřská firma nebo banka se nechtěla dozvědět, kolik jejích cenných papírů je bezcenných! Pokud je firmy mohly vydávat za pravé, mohly s nimi obchodovat nebo je použít jako záruku pro jiné účely. Jakmile se přijde na to, že jsou falešné, zjistí, že mají v rukou bezcenné kusy papíru. Najednou jsem si uvědomila rozsah podlého chování, které se v bankovním sektoru tak rozbujelo – je to přesně tak, jak Tor řekl. Udělaly se mi z toho mžitky před očima.

Současně jsem si uvědomila i něco jiného; podcenila jsem Tora víc, než jsem si myslela, a připadala jsem si hrozně. Proč jsem jen byla tak zatraceně namyšlená a domnívala se, že jsem jediná, kdo má nějaké zásady a snaží se je dovést do důsledků? Tor měl pravdu, když řekl, že potřebuji rozšířit obzory. Teď už mi bylo jasné, co budu muset provést.

Vzhlédla jsem k němu a přistihla ho, jak mě pozoruje. Mlha kolem nás se začala měnit na lehký sníh. Měl na tváří svůj starý uštěpačný úsměv; na chvíli ve mně vzbudil podezření – jako kdyby zkoumal mé mozkové závity a věděl, kolikrát jimi bude muset otočit, aby je dostal tam, kam potřebuje.

„Takže tu sázku bereš?“ zeptal se.

„Ne tak rychle,“ brzdila jsem ho. „Jestli je to sázka, a ne jen dvojnásobná krádež – neměli bychom se o něco vsadit?“

„To mě nenapadlo,“ připustil Tor; na okamžik jsem ho vyvedla z míry. „Máš ale pravdu. Pokud se do té dřiny pustíme, měli bychom stanovit výhru.“

Chvíli přemýšlel, zatímco jsme kráčeli zavěšeni do sebe po liduprázdné ulici a hledali taxík. Nakonec se ke mně otočil, položil mi obě ruce na ramena a podíval se mi do obličeje. Jeho výraz jsem nedokázala rozšifrovat.

„Už to mám,“ utrousil se zlomyslným úsměvem, kterého jsem si raději nevšímala. „Ten, kdo prohraje, bude muset vyhovět tajnému přání vítěze.“

„Přání?“ vyrazila jsem ze sebe. „To je jako v pohádce. Navíc – možná ten, kdo prohraje, nebude schopen takové přání splnit.“

„Možná že ne,“ připustil Tor s úsměvem. „Já ale vím, že ty moje přání splnit dokážeš.“

PARTNERSTVÍ S RUČENÍM OMEZENÝM

Lidé s tenkou kůží a svědomím nemají v podnikání co dělat. Hryzající svědomí se na nich vyjímá jako hedvábná zástěra na kováři.

Nezáleží na tom, jak své peníze získáš, ale co s nimi uděláš.

Bouck White

Kniha Daniela Drewa

Procházka po Wall Street mi rozhodně prospěla. Přesto jsem nedokázala sníst ani čtvrtinu bohaté večeře, kterou Tor objednal v hotelu Plaza – lososa s cibulkou, kachnu s pomeranči, nákyp Grand Mamier, to abych se zmínila jen o několika chodech – a během níž jsme dobrušovali podrobnosti sázky.

Tor odmítal prozradit, jaké bude mít přání, pokud sázku vyhraje. Protože jsem s ním však měla své zkušenosti, napadlo mě, že bych měla stanovit naši sázku precizněji. Vyjednávání začalo už nad lososem, ne u kávy. Trvalo celé hodiny; hlava mě bolela dávno před koňakem, ale nevzpomínala jsem si, že bych se někdy tak pobavila.

Tor jako vždycky dokázal vše vysvětlit s úžasnou jasností, avšak jeho mozek byl barokní. Byl mistrem složitostí a intrik a strašně rád toto téma zkoumal ze všech možných stran. Věděla jsem, že si sázku vymyslel z nudy a morálního rozhořčení. Jako obvykle mu pouhý život nestačil.

„Je to příliš jednoduché,“ vypálil na mě, „stačí prostě odejít s miliardou v kapse, to dokáže každý počítačový pirát. Aby to však bylo zajímavé, domnívám se, že bychom neměli přesně určit výši ukradeného obnosu.“

„Jak potom poznáme, kdo vyhrál?“ naléhala jsem.

„Stanovíme časový limit – tři měsíce nebo tak nějak – možná o trochu víc, abychom mohli naplánovat podrobnosti. Pak vezmeme peníze, které jsme si vypůjčili… a budeme je investovat! Bude to mnohem zábavnější, když se budeme muset snažit o co nejlepší zhodnocení. Nejde tedy o to, kdo ukradne nejvíc peněz, ale kdo je nejlépe využije. Budeme usilovat o rozumnou sumu. Ten, kdo jako první dosáhne dohodnuté částky, vyhrává.“

„Ukrást miliardu ti tedy nestačí,“ poznamenala jsem, odpověď jsem však nečekala.

Tor mezitím znovu ťukal na klávesnici svého počítače. „Třicet milionů dolarů!“ oznámil a podíval se na mě. „Tolik můžeš se slušným výnosem za tři měsíce vydělat na jedné miliardě.“

Aniž by čekal na moji reakci, vytáhl kapesní kalendář. „Dnes je dvacátého osmého listopadu – skoro prosinec,“ pokračoval v plánech. „Vlastní krádež by měla trvat asi dva týdny, tři měsíce mi pak zůstanou na investování. Jestliže budu chtít vyhradit několik týdnů na přípravu, takže to bych… mohl skončit prvního dubna!“

„Na apríla?“ zasmála jsem se. „To sedí. Ale co já? Charles mi sdělil, že mohu ukrást jen deset milionů. Jak bych mohla investovat deset melounů, abych vydělala třicet?“

„Nechtěl bych zpochybňovat Charlese,“ pronesl s uštěpačným úsměvem Tor. „Podíval jsem se však důkladně na tvoje tabulky. Domnívám se, že jsi mu položila nesprávnou otázku – kolik bys mohla ukrást z vnitrostátních převodů peněz – to je kapka v moři! Co takhle peníze, které jdou ze Spojených států ven?“

Proboha, vždyť má pravdu! Tím by se objem prostředků nejméně zdvojnásobil – tyto převody jsem do své studie nezahrnula. Přestože jsem neřídila systémy, jako jsou CHIPS nebo SWIFT – významné vládní síťové systémy pro peněžní převody – rozhodně jsem s nimi byla ve styku; i tyto peníze plynou z naší banky ven a dovnitř.

„Začínám ti být vděčná,“ připustila jsem a s úsměvem usrkla koňaku. „Jakmile se dohodneme na ceně, bude to jasné. Já vím, co chci – myslela jsem na to celý den. Chci být šéfkou bezpečnostních systémů v Úřadu federálních rezerv; už jsem tu práci měla nadosah, jenže pak jim můj šéf řekl, aby mi ji nedávali. Vím, že při tvých kontaktech bych tu práci mohla dostat. Požádám tě o ni ovšem jen tehdy, pokud čestně a jasně zvítězím.“

„Velmi dobře,“ pochválil mě Tor a ušklíbl se. „Jenže ty, má drahá, nepatříš do finanční instituce, však jsem ti to říkal před dvanácti lety. Ti lidi nerozeznají červenou od černé – domnívají se, že půjčky jsou pohledávky a vklady jsou závazky. Ty patříš ke mně; investoval jsem do tebe příliš mnoho let, sledoval jsem, jak linkuješ bankéřům účetní knihy – pro tu bandu ignorantů, která si nedokáže vážit toho, co má.“

„Můj dědeček byl právník,“ protestovala jsem v poraněné pýše.

„To se nedá říct, na bankéřích přece prodělal kalhoty. Věř mi, já jeho příběh znám. Zeptala ses někdy sama sebe, co mu chybělo? Pochybuji, že odpověď zní inteligence nebo smysl pro systém.“

Zamával na číšníka, aby mu přinesl účet, a rozčileně pokračoval.

„No dobře, budeš mít, co chceš. Jestli ale vyhraju já – a já vyhraju – pak si bez výčitek svědomí vezmu, co chci: budeš pracovat pro mě, protože jsi pro mě měla pracovat už hezky dlouho.“

„Jako co – Galatea, tvůj bezchybný výtvor?“ Zasmála jsem se, i když mi to zase tak směšné nepřipadalo. Unikla jsem Torovi před deseti lety, a právě jsem se přistihla, že mu znovu uhranutě hledím do tváře. I kdybych však prohrála, nechtěla bych se do konce života stát obětním beránkem Torovy nafoukanosti.

„A na jak dlouho?“ zeptala jsem se ho. „Nepočítáš, doufám, že navždy, že ne?“

Chvíli o tom přemýšlel.

„Na rok a den,“ pronesl záhadně a díval se při tom stranou.

„Á, Výr a kočička‘!“ vykřikla jsem. „Na tu básničku si pamatuji: Trochu medu vzali, hodně grošů posbírali…“

„Do bankocetle zabalili,“ dodal příjemně překvapený Tor.

„Odjeli po moři na rok a den, měsíček jim na cestu svítil,“ skončila jsem.

„Člověk by si řekl – taková zralá a uleželá bankéřka jako ty – a přitom si pamatuješ dětské říkanky, kočičko moje,“ pousmál se Tor. „Kdoví – možná bys sázku raději prohrála, než vyhrála.“

„Na to bych si rozhodně nevsadila.“

Tora na naší sázce zneklidňovala jediná věc. K uskutečnění svého plánu potřeboval společníka. Přestože o počítačích věděl úplně všechno, chyběla mu jedna konkrétní dovednost.

„Potřebuji fotografa,“ prozradil mi, „a to dobrého.“

Náhodou jsem znala jednoho z nejlepších newyorských fotografů. Souhlasila jsem, že k němu vezmu Tora na návštěvu.

„Pověz mi něco o tom svém příteli,“ vyzvídal, když jsme v neděli jeli na předměstí. „Dá se mu věřit? Můžeme mu prozradit naše plány?“

„Není to on, ale ona, a jmenuje se Georgian Daimlischová,“ uvedla jsem věci na pravou míru. „Je to má nejlepší kamarádka, i když jsem ji několik let neviděla. Mohu tě ujistit, že se jí dá důvěřovat na sto procent – nevěř jí ale ani slovo.“

„Aha,“ prohodil Tor. „Teď už ji vidím jasněji – jedeme za nefalšovanou schizofreničkou. Ví, s čím k ní jdeme?“

„Myslím, že vůbec neví, že ji dnes navštívíme.“

„Přece jsi říkala, že jsi mluvila s její matkou, ne?“ podivil se Tor.

„S Leliou? Ano, samozřejmě, jenže to nic neznamená.“

Tor se mě pak už na nic neptal.

Popisovat Georgian je vždy velmi těžké, přestože je mou nejlepší kamarádkou déle, než je ochotna připustit. Pokud někde bydlela, pak v bytě své matky na horní části Park Avenue. Jenže Georgian nikde dlouho nevydržela: byla jako vzácný motýl a k tomu silná individualita.

Georgian nebyla finančně nesoběstačná – spíš bych měla říct, že nikdo netušil, jak na tom finančně je. Jako fotografka cestovala po celém světě, přespávala v zámcích a palácích, které se vymykaly příjmům běžného člověka. Na druhé straně se obvykle oblékala do potrhaných džínsů a triček a na prstech měla záplavu zlatých prstenů.

Většina jejích známých ji pokládala za frivolní, sexem posedlou, výstřední a více než průměrně ztřeštěnou osobu; já jsem ji však pokládala za vážnou samotářku a skvělou obchodnici s ocelovým mozkem. Jak jen jedna žena mohla vyvolat tolik protichůdných představ u tak velkého množství lidí? Odpověď zní jednoduše – byla jedinečná, stvořila se sama. Stala se fotografkou, aby si zařídila vlastní vesmír a pak v něm žila.

Vídala jsem ji zřídka, a když jsem se s ní občas setkala, očekávala, že se její vizi podřídím.

Jakmile jsem Torovi slíbila, že ho představím Georgian, začaly mě napadat nejrůznější výhrady. Mají hodně společného: oba se ke mně chovají jako ke svému vlastnictví a domnívají se, že mě mohou vylepšit – jenže jejich zlepšováky se míjely na míle daleko. Tor mě chtěl zasvětit do skutečnosti; naopak Georgian chtěla toto slovo vyškrtnout z mého slovníku. Obávala jsem se, že se budou od první chvíle nenávidět.

Vstupní hala domu, v němž Lelia s Georgian žijí, vypadá jako módní autosalón; chybí v ní jen cadillaky. Ze stropu visí mohutné lustry jako trsy zmrzlých hroznů; na mramorové podlaze postává roztroušené hejno pohovek, z nějakého důvodu u každé vyčkává jedno mosazné plivátko. Přes mramorové sloupy není téměř vidět – je jich víc než v Pompejích – a v každé stěně trčí zlacené okno. Mohutné černé pohřební umy chovají duhu hedvábných květin a v koutu s výtahem se ze sádrového rohu hojnosti rozlévá záplava ovoce; se slavnostním odevzdáním kane k podlaze mezi dveřmi výtahů.

„Copak se tu přihodilo dobrému vkusu?“ zamumlal Tor a mrkl na mě, když jsme překonávali rozlohu haly.

„Jen počkej, až uvidíš Leliin byt,“ poznamenala jsem. „Její vkus má blízko ke francouzským dekadentům.“

„Vždyť jsi říkala, že je to Ruska,“ podivil se Tor, když jsme se zastavili u výtahu.

„Běloruska vychovaná ve Francii,“ upřesnila jsem. „Lelia už svůj rodný jazyk moc neovládá – ani žádný jiný. Mluví zvláštním mixem.“

„Bože, slečna Banksová!“ vykřikl Francis, tamní liftboy. „Kolik je to let, co jsem vás viděl naposled? Paní baronka bude mít radost – ví, že jste v New Yorku?“

Francis se mi pokusil decentně naznačit, že by snad měl zavolat a ohlásit nás. Řekla jsem mu, aby to udělal.

V dvacátém sedmém poschodí Francis odemkl speciálním klíčem dveře výtahu a vstoupili jsme do velkého mramorového foyer, kde nás uvítala služka, udělala pukrle a uvedla nás skrze další sadu dveří do velkého sálu – mohutné mramorové chodby se zrcadly po obou stranách, která ve mně vyvolala vzpomínky na Versailles.

Když služka odešla pro hostitelku, Tor se ke mně otočil a zašeptal: „Kdo je ta baronka?“

„Jmenuje se Lelia,“ odpověděla jsem. „Myslím, že její titul je jen projev úcty, jako když se někdo jmenuje Romanov a člověk neví, jestli patří do carské rodiny nebo ne, chápeš?“

Zatímco jsme čekali, donesly se k nám zvuky ze vzdálenějšího pokoje – ženský křik a bouchání dveří. Nakonec se nějaké dveře zabouchly tak razantně, že otřesy rozhoupaly křišťálové lustry nad námi.

Rozletěly se jedny francouzské dveře s velkým zrcadlem a objevila se Lelia v dlouhém saténovém kimonu s chomáčky pštrosích per, které se při každém jejím kroku vznášely do vzduchu. Ač bylo téměř poledne, medové vlasy měla neupravené, jako by právě vstala z postele.

Objala mě, přitiskla se ke mně dvakrát líčkem, jak to dělají Francouzi, pak mě obdařila mohutným medvědím sevřením, jak to dělají Rusové. Pštrosí pera mě zašimrala v nose.

„Miláčků! Já tolik šťastná, šťastná, šťastná! Já moc mrzela, že ty musela tolik čekat, ale Georgian dneska moc mauvaise.“

K dovršení borščově žabácké hatmatilky, kterou Lelia používala, často uprostřed věty zapomněla, o čem vlastně začala, a na otázky, které jsem jí položila, odpovídala znenadání mezi řečí po několika minutách. Jméno své dcery vyslovovala „Džordžóne“, takže v mnoha lidech vzbuzovala dojem, že mluví o nějakém italském zákusku.

„Přivedla jsem svého přítele doktora Tora, chtěla bych jí ho představit,“ vysvětlila jsem a vyhnula se oficiálnímu představování.

„Ce qu’il est charmant!“ vykřikla Lelia s rozzářenýma očima pochvalně na Torovu adresu.

Podala mu ruku a musel by se propadnout do země, kdyby ji nepolíbil.

„Tento krásný muž, kterého ty přivedla – jako zlatá socha vypadá. Vy mně óčeň nrávítěs – a ten oblek, moc chic – nejnovější italský model!“ Jemně se dotkla jeho saka, jako kdyby obdivovala umělecké dílo. „Já si furt dělám starosti, miláčků; ty moc pracuješ – nemáš čas na mladíky – ale teď ty přivedla takového fešáka.“

„Nedělej si se mnou starosti, Lelio,“ uklidňovala jsem ji. Přestože se s Georgian občas dá obtížně vyjít, zapomněla jsem, že i Lelia může být velmi nebezpečná, když začne komentovat můj intimní život – nic, co bych chtěla zveřejňovat. Ne že bych vedla něco, co by ona nazvala intimním životem. „Pan doktor je jen kolega,“ objasňovala jsem rychle, když nás Lelia doprovázela sálem.

„Quel dammage,“ reagovala Lelia smutně a pohlédla na Tora jak na leklého pstruha.

„Chtěli bychom si s Georgian pohovořit o jisté obchodní záležitosti,“ pokračovala jsem a rychle nahlížela do pokojů, jejichž ozrcadlované dveře byly otevřené. „Co je s Georgian?“

„Ona hrozná!“ zahučela Lelia. „Nemožná! Ona obléká šaty jako řidička náklaďáku – ale co vezme pro hosty? Quel enfant teirible. Co má matka počít? Vy saďítěs; já půjdu a udělám něco dobrého na zub. Džordžóne přijde hned.“

Lelia nás usadila za dveřmi modrého pokoje – to je její oblíbená barva – a naznačila tak, že Tora bez výhrad schvaluje. Lelia každému člověku přidělovala nějakou barvu. Políbila mě, pohladila po vlasech, vrhla obdivný pohled na Tora a odešla.

Za několik okamžiků se objevila služka s malým podnosem, na němž se skvěla karafa s vodkou a dvě broušené číšky. Tor nám nalil, já jsem však svou sklenku odsunula stranou. Tor ji do sebe obrátil naráz.

„Stoličná vodka,“ pravil a olízl si rty.

„To tedy nejsi zrovna znalec,“ podotkla jsem. „Tuhle vodku si Lelia pálí sama, na to dám krk. A jestli budeš pokračovat tímhle tempem, nebudeš o sobě za chvíli vědět.“

„Vodka se správně pije jedině takhle,“ ujistil mě. „A odmítnout Rusovi vypít sklenku vodky je velmi neomalené.“

Když se služka vrátila se vzkazem, že „mademoiselle“ nás přijme, Tor rychle vyprázdnil i moji sklenku – aby se hostitelka neurazila – a nechali jsme se uvést do „Švestkového pokoje“ na konci sálu.

Ve Švestkovém pokoji býval dřív hudební salón, nad jeho dřevěnými obklady byla samá zrcadla. Všechno kromě zrcadel se však změnilo.

Staré piano značky Bösendorfer odstrčili do rohu, na čalouněné židle kolem něj natáhli prostěradla a krásné broskvové, fialové a našedlé koberce, které kdysi zkrášlovaly travertinovou podlahu, srolovali a jako sloupy postavili do kouta.

Na podlaze ležela zelená nepromokavá plachtovina a velký prostor místnosti překlenovalo mohutné lešení, takže jste měli dojem, že jste se ocitli v jakési pralesní tělocvičně. Pod lešením stály tři hubené manekýnky oblečené v saténových úborech pošitých flitry a keříky bílého peří; stály nehybně a snažily se pokud možno nedýchat.

Vysoko nad nimi na lešení se jako pavouk pohybovala Georgian, z krku jí visely fotoaparáty, další byly instalovány na vzpěrách a trámech. Odevšad zářily silné reflektory a jejich světlo dopadalo do jinak ponuré místnosti.

„Bok,“ řekla Georgian. Modelka vysunula kupředu pánev. „Naomi, nevidím tvé stehno – fajn, to je ono. Birgit, máš nos v peří, bradu vzhůru, to je ono, dál už ne.“ Ozvalo se klapnutí závěrky fotoaparátu. „Phoebe – to rameno dozadu a pravou nohu víc dopředu.“ Klap. „Rameno dolů – zvedni to peří, je tam stín. Dobrý.“ Klap.

Tor její počínání soustředěně sledoval: rozmístění reflektorů, polohy Georgian na lešení, vzdálenost a úhel mezi kamerami a modelkami, které se pod dvanácti tunami oceli a zařízení pohybovaly jako automaty. Nakonec se ke mně s úsměvem sklonil.

„Je velmi dobrá,“ řekl tiše.

„Ticho bude!“ štěkla Georgian a hned navázala: „Hlavu dolů, zvedni paži, fajn.“ Klap.

Asi po půlhodině mystického staccata mezi Georgian a její kořistí zvedla má kamarádka hlavu od hledáčku, pověsila kamery a objektivy na kolíky a jako opice sklouzla z lešení dolů.

„Světla,“ zavolala a na její povel zhasly reflektory a rozevřely se závěsy, takže do místnosti proniklo chladné zimní světlo. Modelky najednou působily groteskním a zvláštním dojmem, svlékaly se rovnou na place do kalhotek a vtíraly si krém na obličej, jako kdyby v místnosti nebyl nikdo cizí.

„Bože! Ty ses vrátila!“ vykřikla Georgian a hnala se ke mně. Tora a ostatních si nevšímala.

Dala mi na tvář velký vlhký polibek, zavěsila se do mě a letmo pohlédla na Tora. „Vydržte chvilku, hned jsme zpátky,“ oznámila mu a strkala mě ven ze dveří.

„Kdes ho proboha splašila?“ šeptala mi do ucha, jakmile jsme se octly na chodbě. „Na holku, která se moc nestará… víš, jsem z toho perplex – ten chlap je hrozně sexy!“

„Doktor Tor je můj kolega – vlastně můj učitel,“ vysvětlovala jsem trochu stroze. Georgian a Lelia se chovaly, jako kdyby byl ztělesněním nějakého řeckého boha.

„Moc ráda bych měla pár takových kolegů,“ ujišťovala mě Georgian. „Ti moji na mě při mluvení pořád vystrkují plazák. Viděla ho matka?“

„To víš, že ano; políbil jí ruku,“ potvrdila jsem.

„Asi bude v kuchyni a peče štrúdl. Nenechá si ujít žádnou šanci. Na rozdíl od tebe,“ dodala a dotkla se mých mnohovrstevnatých šatů, jako kdybych měla lepru. „Vypadáš jako tank. Copak jsem tě za ty roky nic nenaučila? Smysl pro drama – to ti chybí. Představuješ ho jako doktora. Copak nemá křestní jméno? Něco jako Filolaus nebo Mstislav – prostě sexy. Nebo Thor! Thor Tor, to by bylo něco!“

„Jmenuje se Zoltan,“ odpověděla jsem.

„To jsem tušila – vsadím se, že peče taky pirožky.“

„Kdo jako?“

„No přece moje matka, kdo jiný?“ zasmála se Georgian. „Pojď se mnou; musím teď něco udělat.“

Táhla mě bludištěm pokojů do svého apartmá na konci chodby a celou dobu cosi mumlala.

Na Georgian bylo dramatické úplně všechno. Její sochařské ruce s dlouhými, krásnými kostmi, velké modrozelené oči a široké lícní kosti, její chameleónská tvář – legrační i tragická, ráda si pohrávala se svými náladami, a nakonec její široká, výrazná a smyslná ústa s řadami rovných, bílých zubů. „S takovými zuby,“ říkávala její matka, „bych snědla půlku Evropy.“

V Georgianině budoáru, který budí dojem, že ho navrhovalo šestileté dítě, protože všude na vás zírá kostkovaná látka, kanýry a porcelán, mě usadila před toaletní stolek a začala mi kartáčovat vlasy a vytahovat sponky, které držely účes pohromadě.

„To máš tedy odvahu, kritizovat moje šaty,“ promluvila jsem a pohlédla na její potrhané tričko. Díry byly rozmístěny tak, aby tričko dosahovalo co největšího efektu.

„Jsem docela šmrnc – na povalečku.“ Zasmála se.

Nalíčila mi rty a na tvář postupně nanášela zvláštní věci, z chaosu lahviček na stolku vytahovala jednu po druhé. „Kdybys měla můj styl, všichni by ti zobali z ruky.“

„Víš, myslím, že zlaté lamé a nablýskané lodičky by ve Světové bance asi neprošly,“ podotkla jsem. „Jsem ředitelka oddělení, nelítám věčně v letadle a nemohu se jednoduše ztotožnit s…“

„Ztotožnit? Jdi k čertu s tou svou bankou,“ vybuchla Georgian. „To ti tam posílají špióny, aby sledovali tvoje oblečení? Přijdeš sem s takovým fantastickým chlapem – všechny ženské se hroutí na podlahu v záchvatu – a ty mluvíš o kolegovi. Tvůj učitel!. Nedíval se na tebe, jako by tě chtěl učit něco o ziskových maržích mezinárodních koncernů, to ti teda povím, ale ty to nechceš vidět. Buď upřímná, kdy jsi naposledy vyskočila z postele, otevřela okno a řekla: Díky bohu, že žiju! Tohle je moc krásný den a dneska udělám něco nádherného, co změní celý můj dosavadní život?‘“

„To myslíš jako… před kávou?“ zasmála jsem se.

„Ty jsi blázen!“ vykřikla Georgian, prohrábla mi prsty vlasy a vytáhla mě od stolku. „Víš přece, jak moc tě mám ráda. Chci jen, abys přestala přemýšlet tím svým způsobem – a začala věci cítit.“

„Jaký je v tom rozdíl?“ zeptala jsem se.

„O to právě jde,“ odpověděla a sešpulila rty.

Přistoupila ke skříni, stáhla si tričko a přes své nakrátko přistřižené, stříbřitě blond vlasy si natáhla růžový nadýchaný svetr.

„Můžeš mi na svou duši přísahat, že tě vůbec nepřitahuje?“ zeptala se vážně.

Tuto otázku jsem si nikdy sama nepoložila. Vyhýbala jsem se jí. Tor byl můj učitel, dokonce můj Pygmalion – jenže ten starobylý příběh nikdo nevyprávěl z pohledu Galatey! Co se v ní dělo, když se – jakožto Pygmalionův dokonalý výtvor – z chladného kamene měnila na živoucí maso, krev a kosti? Při všech problémech, které už mám s kariérou a se životem, nejsem na řešení tohoto problému nikterak připravena – ani výhledově ne.

„Pokud tě opravdu nezajímá, má drahá,“ pokračovala Georgian, „ráda bych ho od tebe převzala.“

„Můžeš být mým hostem,“ vypálila jsem okamžitě a divila se, proč můj hlas zní tak ostře.

„Ha-ha!“ vykřikla Georgian s ďábelským úsměvem. „Jsi trochu nedůtklivá, nezdá se ti?“

Najednou jsem litovala, že jsem sem Tora vůbec přivedla. Pokaždé, když se na mě Georgian dívala takhle, věděla jsem, že se stane něco hrozného. Nechtěla jsem si ani představit možné následky.

„Chci, aby ses držela na uzdě,“ odvětila jsem přísně. „Je to můj kolega a nechci, abys náš projekt zvrátila do tvého obvyklého trojúhelníkového cirkusu.“

„Já mám teď svůj vlastní projekt,“ poznamenala Georgian záhadně, „a vím, jaké mám povinnosti. Jako obvykle lžeš sama sobě, mě to ale velmi inspiruje: napravovat lidem představy, které o sobě mají, to je moje silná stránka.“

Hodila mi ruku kolem ramen a vrátily jsme se zpět, ona si přitom prozpěvovala nějakou veselou písničku a já se stahovala do sebe. Když jsme se ocitly v mohutné chodbě, zaslechli jsme z Švestkového pokoje hlasy.

„To jsou obrazy vašich předků?“ ptal se Tor, když jsme vstoupily.

„Nět,“ řekla Lelia. „Moje rodina celá mrtvá. Tohle mí drazí přátelé: Pauline, dělala kroje, ne, jak se to správně řekne, no, Pauline Trigerová. A tohle Schiap, další krojař, už taky po smrti. A toto komtesa di…“

„Mami, proč obtěžuješ našeho hosta?“ zarazila ji Georgian a vzala matku za ruku.

„A kdo je tento pán?“ ptal se Tor. „Připadá mi nějaký známý.“

„Ach… to Claude, můj moc drahý ami. On tak sladký, moc miloval své květiny. Naneštěstí, on, jak to říkáte, byl krátkozraký. V jeho zahradách v Giverny já chodila za ním a vysvětlovala, jak mně připadá každá květina – on pak maloval na plátno. On říkal, že já měla jeho mladé oči.“

„Giverny? To byl Claude Monet?“ Tor pohlédl nejprve na Leliu, pak na nás.

„Da – Monet.“ Lelia se něžně zadívala na jeho fotografii. „On moc starý a já tehdy moc mladá děvčina. Tahle květina já měla moc ráda – pamatuješ, Džordžóne? On mi udělal malý akvarel. Jak se jmenovala ta květina?“

„Lekníny?“ napověděla Georgian.

Lelia zavrtěla hlavou. „To moc dlouhá květina – púrpúmiji – barva jako rozinky, jak vy říkáte hrozny. Purpurda?“

„Dlouhé a purpurové jako hrozny?“ hádala jsem. „Že by šeříky?“

„Nět,“ odmítla Lelia. „Já to napadnu později.“

„Matko,“ přerušila ji netrpělivě Georgian, „ještě jsem neměla příležitost seznámit se s Pravdiným přítelem.“

„To jistě ne!“ odsekla Lelia. „Protože ty vždy necháš hosty ve foyer; zemřeli by tam! A manekýnkám ani au revoir, ony musí jít pryč vchodem pro služebnictvo, jako femme de ménage! Děkuj le bon Dieu, že ty máš matku, která se stará o tvé nezvyky!“

„Ano, každý den za to Bohu děkuju,“ uryla Georgian.

„Georgian, dovol, abych ti představila doktora Zoltana Tora,“ pronesla jsem formálně. „Je mým dobrým přítelem téměř tak dlouho jako ty.“

„A co tím chceš říct?“ opáčila Georgian sladce.

„Vy jí říkáte Pravda?“ ozval se Tor. „To je moc hezké.“

„Pravda znamená totéž co Veritas, ne? A nečouhá z toho bankovnictví na hony daleko.“ Otočila se k Lelie a dodala: „Matko, Pravda chce, abych s jejím přítelem projednala nějaký obchod – mohla bys prosím dohlédnout, aby nás nikdo nerušil?“

Lelia nasadila výraz, jako by právě spadla ze schodů, ale Georgian ji uchopila za paži a násilím ji vyprovodila z pokoje. Za dveřmi se ozvalo syčení ve francouzštině, a za chvilku se Georgian vrátila sama.

„Matka do všeho strká nos,“ vysvětlovala.

„Je velmi příjemná,“ řekl Tor s úsměvem. „Povězte mi, prosím, znala se skutečně s Claudem Monetem?“

„Ach ano, matka zná každého,“ odvětila Georgian a hlasitě dodala, „ale jen proto, že je tak hrozně vlezlá.“

Zaslechli jsme vzdalující se kroky a šustot pštrosího peří. Georgian se usmála, pokrčila rameny a prudce dosedla na otoman.

„Omlouvám se, že jsem s Pravdou na chvíli odběhla,“ švitořila, když jsme s Torem rovněž usedali, „ale už jsem ji dlouho neviděla. Jezdí do New Yorku každou chvíli, ale nikdy mi nezavolá – alespoň ne, když je v obchodním rozpoložení. Skrývá v sobě dvě rozdílné osobnosti, víte?“

Nevinně přivírala oči. Cítila jsem, jak to ve mně roste – touha zaškrtit ji i když mi bylo jasné, že je to teprve začátek.

„Dvě osobnosti? Bohužel znám jen jednu,“ poznamenal vyčítavě Tor.

„Možná proto, že jste jen její kolega, jak ona říká, ale ona není taková, jaká se jeví v té své bance čertvíjaké. To je jen kamufláž.“ Nonšalantně mávla rukou.

„Vždycky jsem měl podezření, že existuje i jiná Veritas,“ přitakal Tor.

„Takže vy nemáte ponětí o našich dobrodružstvích?“

Georgian zvedla udiveně obočí. „Že jsme žily v jednom harému v Rijádu? Ani o té kámasútrovské odyseji v Tibetu nic nevíte? Jak nás prodali jako bílé otrokyně v Kamerunu? A jak jsme na kravách odjely do Maroka?“

Zuby jsem měla pevně stisknuté, ale Tor se do toho vložil.

„Prosím, jen pokračujte,“ pobídl Georgian, otočil se ke mně a s vyrovnaným výrazem ve tváři dodal: „Zdá se, žes ml pár věcí zatajila. Mám dojem, že budu muset důkladněji probádat tvoji minulost a zázemí – než budeme pokračovat v našem obchodu.“

Moje zázemí, spíš moje zázadí, napadlo mě. Georgian však pokračovala dál.

„Přesně tak. Je k pomilování – jenže je pokrytec. No, a pokud jde o naše první dobrodružství – byly jsme s Pravdou moc mladé.“

„Kolikpak nám tehdy bylo?“ optala jsem se zle.

Střelila po mně pohledem, ale tempo nezvolnila.

„Není to moc dlouho – byly jsme moc chudé, úplně bez peněz – ale hrozně moc jsme chtěly do Maroka. Na zaplacení cesty jsme neměly potřebný talent: o bankéřky ani fotografky neměli v Maroku zájem. Jediná loď, která nám nabídla přepravu, byl hnusný, starý dobytkářský škuner, prolezlý štěnicemi – mouchy bzučely v kravincích a podobně. Musely jsme vzít zavděk prostorem na zádi.“

„Opravdu?“ zvedl Tor obočí.

„Ale ano – spaly jsme mezi kravami – bylo to děsné. Ale Pravda měla štěstí: zalíbila se kapitánovi. Jednou v noci sešel do podpalubí a zahlédl ji spící v hnoji a vykřikl Ach! Das ist ein voman! – nebo něco podobného.“

„Tak to asi byl Němec, ten kapitán,“ odvodil Tor s úsměvem, který mi byl zcela lhostejný.

„Byl to vysoký blondýn a moc pohledný,“ přitakala Georgian. „Když tak na to myslím – dost se vám podobal.“

„Neříkejte,“ prohodil Tor, opřel se zády o opěradlo a založil si ruce na prsou. Všimla jsem si, že se na mě přestal dívat.

„Přivinul ji do náručí, odnesl do kabiny a bez jediného slova ji svedl. Držel ji u sebe tři dny – bez vody a jídla –, když ji ale zase pustil, nebyla kupodivu moc naštvaná. Naopak, moc se jí to líbilo. Víte ale, co jsem celou tu dobu dělala já?“ dodala: „Celou plavbu jsem lopatou odhazovala hnůj! Zatímco ona zaplatila naši cestu do Maroka obšťastňováním toho hezkého zlatého kapitána a jeho posádky mladých Adonisů.“

„Takže s posádkou taky,“ zopakoval Tor udiveně.

„Ani jednomu námořníkovi nebylo víc než jedenadvacet,“ vytrvale pokračovala Georgian a skoro se nezastavovala k nádechu. „Plavala v bazénu, potápěla se jako delfín se štíhlými mladými důstojníky, kteří se navzájem krmili kousky papájí.“

„Mluvíš o Maroku, ne o Tahiti,“ přerušila jsem ji a netrpělivě ťukala podpatkem.

„Připomínalo to Vzpouru na lodi Bounty.“

„Stranu tři sta dvacet sedm, abych byla přesná,“ doplnila jsem ji a modlila se, aby to mučení už skončilo.

„Jenže ona se do toho kapitána skutečně zamilovala,“ prohlásila Georgian. „Žena jako Pravda potřebuje pána; obdivovala ho pro drzost, s níž zvedal předloktí.“

„Skrývá se v tom ponaučení, viďte?“ pronesl Tor s potlačovaným úsměvem.

„Vůbec nepochybuji o tom, že se s vámi všude chlubí, označuje vás za svého kolegu a ztotožňuje se se svou vysněnou rolí. Nenechte se zmást jejím chladným chováním a neforemnými šaty!“

Povstala, přistoupila zezadu k mému křeslu, pak zabořila ruce do mých už dost rozcuchaných vlasů a dala si s nimi další práci.

„Zatímco v jejím nitru vře a skučí nenasytná a nenaplněná vášeň“

„Jsem rád, že jste mi z očí strhla závoj,“ promluvil Tor v okamžiku, kdy jsem zuřivě odfukovala vlasy z úst. „Má drahá Veritas – teď, když jsem tě poznal z druhé strany…“

„Z které strany?“ vybuchla jsem. „Neexistuje žádná strana! Nemohli bychom se raději dát do práce?“

„Ale jistě,“ pronesl Tor a vrhl na Georgian hřejivý pohled. „Když si teď můžeme pohlédnout otevřeně do očí, smím dodat, že to asi bude začátek nanejvýš produktivní spolupráce?“

Přestože Georgian stála pořád ještě za mnou, přísahala bych, že si ti dva vyměnili spiklenecké mrknutí.

Zapomněla jsem se zmínit o tom, že Švestkový pokoj je jedním ze sedmi divů světa. Zdá se malý, ale jednou jsem ho měřila, když jsem pomáhala Lelie v pokoji umístit růžové stojací hodiny s vyřezávanými cherubíny, růžovými listy a labutěmi.

V pokoji bylo sedmnáct křesel, pohovek, otomanů, fotelů a chaise longue – všechny čalouněné v látce ledově modré barvy a s rámy nalakovanými nabilo – a jejich styl sahal od Ludvíka XII až k Ludvíkovi XVI. Stoly se lišily výškou a zatěžovala je záplava porcelánu, emailové keramiky vzorované kovovými kroužky a dalších krásných maličkostí. Stálo toho na nich tolik, že se vás zmocňoval dojem, že se pod vahou všech těch věciček stoly musí každou chvíli zbortit.

Na zdech se skvěly barevné mřížky, za nimiž jste mohli vidět tolik krásných výjevů, že jste po obchůzce místnosti nabyli dojmu, že jste právě dokončili cestu kolem světa.

Třešničku na vrcholu – pokud byla vůbec potřeba – představovala Leliina obsáhlá sbírka fotografií a miniatur, na něž jste naráželi na každém kroku. Mnohé z nich byly upevněny na mřížkách na stěnách, a když se návštěvník pokoušel zahlédnout okouzlující krajinné výjevy za nimi, měl pocit, že ho sledují stovky párů očí.

Sedět v takovém pokoji s Georgian a Torem celé čtyři hodiny byla zkouška výdrže. Snad pomohla vodka. Na konci třetí hodiny jsme leželi všichni na podlaze a zpívali „Trojku“ – mně svěřili roli rolniček na saních, protože jsem rusky neuměla. Přerušila nás služka, která přinášela podnos s jídlem a s patřičnou důstojností překračovala naše těla.

„Co jsem říkala?“ zvolala Georgian. „Pirožky!“

„A k tomu boršč!“ dodal Tor a zavětřil jako pes. „S pravým ruským tvarohem!“

Kymácivě se postavil na nohy, a když služka odešla, začal obřadně rozlévat polévku do talířů a rozkládat pirožky, nicméně tu a tam mu ukáplo. Neuvědomila jsem si, jaký mám hlad, dokud jsem neucítila vůni Leliina jídla.

„Ten boršč je fantastický,“ chválil Tor mezi lžícemi.

„Nepřehánějte to s jídlem; jen ji povzbudíte,“ prosila Georgian z podlahy. „Jídlo nám pak vkročí do pokoje samo jako v Disneyho Čarodějově učni – zaplaví nás hora jídla – budeme se muset všichni opřít do dveří, abychom je zadrželi.“

„Taková smrt by mi byla nanejvýš příjemná,“ povzdechl si Tor a nasál vůni pirožků. Natáhl se po nejbližším a zasunul jej do úst jako hladový vlk. „Když jsme si tak hezky zazpívali, myslím, že bychom vám měli říct, proč jsme vlastně přišli.“

„Ale ne – zase o penězích?“ znechuceně vzdychla Georgian, převalila se a přitiskla si polštář na obličej.

„Já a Veritas jsme uzavřeli malou sázku,“ informoval Tor polštář. Zastavil se a dal se znovu do boršče, jako kdyby na něm závisel jeho život. „Jestli Veritas sázku prohraje – bude muset splnit mé tajné přání.“

Georgian vykoukla zpod polštáře. Posadila se a pohlédla na mě.

„Přání? Nalejte mi polévku. O jakou sázku jde?“

„Snad byste se také ráda zapojila,“ pokračoval Tor s úsměvem a vyprázdnil talíř. „Jde o to porazit ji, víte, a proto potřebuji spojence – velmi dobrého fotografa.“

Georgian byla jak na jehlách.

„Co každý z vás dostane, když vyhraje?“ ptala se dychtivě.

„Jestliže Veritas – Pravda – vyhraje, dostane místo v ještě nudnější finanční instituci, než v jaké se momentálně nachází,“ odpověděl Tor, zatímco Georgian pokrčila nos a ušklíbla se na mě. „Jestli vyhraju já, pak se bude muset přestěhovat do New Yorku a pracovat pro mě – bude mou otrokyní, pokud se vám líbí taková slova – na rok a den. Jak vidíte, ve vašem příběhu se skrývá jisté ponaučení.“

Georgian se na něj zpytavě podívala a po tváři se jí rozlil blažený a nebezpečný úsměv. Napřáhla ruku a Tor ji uchopil.

„Nebude vám vadit, když vám budu říkat Thor?“ zašvitořila.

„Thor?“ Podíval se na mě s nechápavým úsměvem.

„Myslím, že ve staré norštině slovo Thor znamenalo ‚spiklenecká vražda‘,“ vysvětlila jsem.

ČÁST 2

FRANKFURT, NĚMECKO, PODZIM 1785

Třicet let před oním ránem, kdy Nathan Rotschild v malém pokoji na frankfurtské Judengasse čekal na svou holubici, seděli dva muži ve větrem ošlehaném hradě před městem a hráli šachy. Neměli tušení, že právě tato hra bude znamenat první krok k vytvoření bankovní dynastie Rotschildů, která zapustí kořeny právě dnes v noci.

„Takže jste dal na moji radu, landkrabě?“ zeptal se generál a usrkl koňaku.

„Král na E sedm,“ odpověděl landkrabě, jemuž se na zrudlém obličeji od namáhavého přemýšlení perlily kapky potu. I on si dopřál doušek koňaku. Zaklonil se v křesle, nespouštěl však oči ze šachovnice a promluvil: „Ano, dnes ráno jsem odeslal posla. Má povolení přivést toho Žida z ghetta dnes večer, všechno je v pořádku. Až na to, že brány zavírají se západem slunce – musí s námi zůstat přes noc.“

„Je to ostuda, že je drží pod zámkem,“ poznamenal zamyšleně generál. „Krále na G pět.“

„Je to kvůli jejich bezpečí,“ doplnil landkrabě. „Však si pamatujete na ty krvavé lázně, které se tu odehrávaly, když se Židé mohli volně pohybovat; takhle je to lepší. Mohu vám nalít koňak? Nechávám si ho dovážet z Francie a dohlížím, aby pořádně vyzrál. Podejte mi, prosím, sklenku.“

„Děkuji,“ řekl generál. „Ale i tak mi to připadá ostudné. Vezměte si třeba toho Meyera Amschela – je to přece skvělý chlapík.“

„Ale ano, všichni jsou velmi chytří, o tom nepochybuji – ale jen když jde o běžné věci. Směnárenství. Obchod. Nemají žádnou kulturu, tihle lidi. Však to víte stejně dobře jako já, von Estorffe.“

„Myslím, že vás tenhle člověk příjemně překvapí, landkrabě. Nemusíte mi však věřit; sám uvidíte.“

„Ochutnejte,“ vybídl ho landkrabě a podával von Estorffovi plnou sklenku. „Jestli se opijete, snad vás konečně porazím.“

„Jen na zásah samotného Boha,“ zasmál se generál. „Za posledních pětadvacet let se vám to nepodařilo ani jednou! Ale jste na tahu.“

„Kůň bere střelce,“ pokračoval landkrabě. „Nerad svěřuji svoje záležitosti Židům, takže ode mě nic moc nečekejte, von Estorffe. Jsem však ochoten popřát tomu člověku sluchu. Pokud shledám jeho myšlenky vhodnými a výnosnými, pak rozhodně neodejde bez řádné odměny.“

„Nic víc si nemůže přát,“ souhlasil generál, „i když bych měl podotknout, že je velkým odborníkem na numismatiku, což je váš oblíbený koníček! Kůň bere pěšce na F sedm.“

„K čertu – proč jste táhl zrovna takto?“ vykřikl landkrabě a podrážděně pohlédl na páže, které právě vstoupilo do sálu. „Co tady chceš?“ vybuchl. „Copak nevidíš, že hrajeme šachy?“

„Tisíckrát se omlouvám, můj pane. Přišel jakýsi Žid a tvrdí, že byl vyzván, aby vás navštívil. Přestože jsem mu sdělil, že už nastal zákaz vycházení a že jste zaneprázdněn, neustále.“

„Ano, ano. No, tak ho přiveď.“

„Jak si přejete, pane.“ Páže se uklonilo a odešlo ze sálu. Za chvíli se objevilo znovu a srazilo paty. „Meyer Amschel, Žid!“ oznámilo, uklonilo se a vycouvalo.

Landkrabě nevzhlédl od hrací desky. Seděl nehybně, kabonil se a studoval rozmístění figur. Po chvíli si všiml stínu na desce. Vzhlédl od stolu a spatřil návštěvníka, jak pohlíží soustředěně na desku.

„Jakže se ten člověk jmenuje?“ zeptal se landkrabě místnosti.

„Meyer Amschel,“ odpověděl generál.

„Promiňte, pane,“ opravil ho Meyer Amschel, „ale začal jsem používat příjmení ‚Rotschild – červený štit.“

„Aha – zapomněl jsem,“ omluvil se generál. „Přijal jméno podle barvy erbu, který visí před jeho domem na Judengasse.“

„On má erb?“ podivil se landkrabě a povytáhl obočí. „Kde to jenom skončí, von Estorffe? Takže Červený štíte – Žide s erbem – posaďte se támhle, než skončíme hru, stíníte mi.“

„Promiňte, pane, ale rád bych postál, pokud vám to nevadí.“

„Tak to vidíte, von Estorffe.“ Landkrabě smutně potřásl hlavou. „Nejprv si Židi pořídí erb a pak si ještě vymýšlejí. Podívejte se, Herr Erb, na erb nemáte nárok, pokud jste nebyl pasován na rytíře. Dále nemáte právo být mimo ghetto po zákazu vycházení. Takže si rychle sedněte, jinak vás nechám zatknout za drzost a odmítání poslušnosti!“

„Promiňte, pane, ale teď jste na tahu vy?“ pokračoval Rotschild.

„Prosím?“ řekl landkrabě užasle.

„Ano, Meyere,“ odvětil generál se zábleskem v oku, „landkrabě je na tahu – má černé kameny.“

„V tom případě, landkrabě,“ navázal Meyer Amschel, „smím podotknout, že během jedenácti tahů se stanete vítězem této hry?“

„Cože?“ zařval landkrabě. „Jak se opovažuješ mi radit?“

„Viléme, Viléme,“ uklidňoval ho generál a položil landkraběti ruku na rameno, „nechme ho, podívejme se, co má za lubem. Velice mě to zajímá – a pokud se mýlí, můžeme si zahrát další hru.“

„Cože? Von Estorffe, vy jste se zbláznil! Představte si, co se o mně bude zítra po Frankfurtu vykládat, že jsem hrál šachy s Židem! Beztak se mému šachovému umění někteří posmívají.“

„Vy ale přece nebudete hrát šachy s ním, budete se jen řídit podle jeho rad. Proto jste ho přece povolal, viďte? Nezáleží na tom, jestli se jeho rady budou týkat šachů nebo peněz, že ano?“

„Pokud chcete, abych uvěřil, že nějaký Žid dokáže pochopit něco tak složitého jako jsou šachy, von Estorffe – co kdybych zavolal svého chrta a chtěl po něm, aby mi odštěkal otčenáš latinsky?“ Když spatřil zachmuřený výraz svého přítele, dodal smířlivě: „Tak dobře – vím, jak vám krvácí srdce. Ale mějte na paměti, Herr Erb, že budu posuzovat vaše schopnosti v mnohem důležitějších věcech přes váš výkon v této hře.“

Během předchozí názorové výměny zůstal Meyer Amschel netečný jako desky obložení sálu. Teď si jen založil ruce za zády, na tváři se mu stále nezračil žádný výraz.

„Jednoduchou rošádu,“ pronesl.

„Ale člověče! Moji královnu pak budou ohrožovat jeho koně!“

„Královny se ocitaly v ohrožení jezdectva i v minulosti, Viléme,“ ozval se generál pobaveně, „a některé to dokonce přežily!“

Landkrabě se jal táhnout, jak Rotschild řekl, a jen potřásl hlavou a cosi mumlal. Generál von Estorff se celou dobu usmíval, jako kdyby se rozhodl účastnit jednoduchého školního cvičení.

„A teď, Meyere,“ pokračoval generál, „jak mám táhnout já?“

„Na tom vůbec nezáleží,“ – odpověděl Meyer, „protože landkrabě již vyhrál.“

Landkrabě nedokázal potlačit znechucený výraz. Dopřál si pořádný doušek a odvrátil se od šachovnice.

Generál na chvíli zaváhal, sledoval profil landkraběte – pak uchopil jezdce a vzal landkraběti královnu.

„Proboha! Proboha! Vždyť jsem to říkal! Vzal mi královnu!“ vykřikl landkrabě. Zrudl v obličeji, na tváři mu vyrazil pot a pevně se chytil stolu.

„Buďte ujištěn, pane,“ pronesl Meyer chladně, „že královna není v této hře podstatná. Jde o krále, ten by měl být předmětem vaší neutuchající pozornosti.“

Landkrabě změnil barvu na purpurovou, jako kdyby se o něj pokoušel záchvat mrtvice – dýchal trhaně a ruce svírající desku stolu se začaly chvět. Poděšený von Estorff odběhl pro vodu, nalil plný pohár a podal jej svému příteli, pak se otočil k Meyerovi Amschelovi.

„Jste si jist, že bychom měli…?“

„Ano. Jen pokračujme,“ odvětil Žid.

Landkrabě se rozškytal, odložil sklenici a napil se znovu koňaku.

„Co mám podle rad toho skvělého šachového mistra dále obětovat?“ zeptal se uštěpačně, „abych tuto hru vyhrál?“

„Nic,“ odpověděl Meyer zdvořile. „Můžete teď dát šach.“

Oči obou mužů se rozšířily údivem, když znovu pohlédly na šachovnici.

„Aha!“ vykřikl landkrabě vzápětí, zvedl svého střelce a táhl jím.

„Šach!“ zvolal a s vítězoslavným výrazem se opřel v křesle.

„Mějte však na paměti,“ pokračoval Meyer, „že šach ještě neznamená mat, přestože je pravda, že na každý generálův tah máte k dispozici náležitou odpověď. Zákony šachu jsou stejně krásné jako ty, které řídí chod vesmíru – a stejně smrtící.“

Zatímco oba muži pod vedením Meyera Amschela pohybovali figurkami, landkraběti se zvedala nálada.

Nakonec se generál opřel v křesle se souhlasným úsměvem, navzdory tomu, že prohrál.

„Můj drahý Červený štíte,“ obrátil se na Meyera, „to byla ta nejzábavnější hra, jakou jsem kdy hrál – a navíc byla velmi poučná. Přiznám se, že i když hraji šach každý den, mám pocit, že jste nejméně deset tahů přede mnou. Byl bych velmi rád, kdybyste mohl analyzovat naši hru od chvíle, kdy jste přišel, abych se dozvěděl, co jsem mohl hrát a jak bych mohl dospět k jinému výsledku.“

Meyer Amschel zůstal u šachovnice až do svítání a ukazoval starším mužům různé tahy – říkal jim kombinace –, které mohli při každém tahu zahrát.

Teprve když nad Mohučem svítalo, zvedli se tři muži unaveně od stolu a odcházeli na lože. Landkrabě se zastavil na schodišti a položil svou masitou ruku šachovému mistrovi na rameno.

„Rotschilde,“ prohlásil, „jestliže dokážete pohybovat penězi stejně dobře jako těmi kousky slonoviny, pak se odvažuji tvrdit, že ze mě uděláte boháče.“

„Landkrabě již boháčem je,“ poznamenal Meyer Amschel.

„Díky osudu. Vy jste se však narodil s jiným bohatstvím – s vlastnostmi, které svět ocení až za sto let. Já nejsem příliš bystrý, ale dost chytrý na to, abych poznal, když přede mnou stojí někdo, kdo toho ví víc než já, a abych ho dokázal využít.“

„S takovým doporučením, pane,“ řekl Meyer Amschel, „snad nebude potřeba ani těch sto let.“

ŽEŇ PENĚZ

Peníze, které reprezentují životní prózu a o nichž se v salónech nikdy nemluví bez předchozích omluv, jsou ve svých důsledcích a zákonech stejně krásné jako růže.

Ralph Waldo Emerson

PONDĚLÍ, 30. LISTOPADU

V osm hodin ráno vkročil Tor do Newyorské veřejné knihovny a požádal službu o radu, kudy do sekce s obchodní a podnikatelskou literaturou. Žena, která mu vysvětlila cestu, se za ním s povzdechem dívala, zatímco se Tor blížil k mramorovému schodišti. Muži jeho vzhledu přicházejí do knihovny s dotazy zřídkakdy.

Tor stoupal po schodech v uhlově černém obleku z italského gabardénu. Svědě šedou kravatu s drobnými proužky a lehkým fialovým nádechem měl přichycenou zlatou sponou, která dokonale ladila s jeho zlatými manžetovými knoflíčky. Když vcházel do obchodní sekce, několik hlav se otočilo. Zeptal se knihovnice, kde by mohl najít seznamy firem Standard and Poor a Moody. Ukázala mu správné police.

Když se ocitl mezi regály, zvedl z police silný svazek Moodyho adresáře a hledal nejnovější svázaná vydání. Nalistoval si městské dluhopisy, pak obrátil několik stran, až našel, co hledal.

Rychle se rozhlédl kolem, vrátil se ke knize, z kapsy vytáhl ostrý nožík a stránku vyřízl. Pečlivě ji složil a zasunul do kapsy i s perořízkem. Pak vrátil knihu na polici, poděkoval knihovnici, která na něj němě zírala, a odešel.

Ani ne za hodinu vstoupil Tor do sídla diskontní firmy Louis Straub na Maiden Lane. Když prošel skleněnými dveřmi, spatřil sál plný makléřů u telefonů, všichni měli povolené vázanky a saka přehozená přes opěradla židlí. Sekretářky a úředníci běhali od jednoho stolu k druhému, kladli na ně různé papíry a předávali telefonní vzkazy. V místnosti to vřelo jako v pekle.

Dívka v recepci žvýkala, malovala si nehty a současně vedla telefonní hovor. Když spatřila Tora, na chvíli přestala a netrpělivě se optala, jestli mu může nějak pomoci.

„Rád bych si otevřel účet,“ oznámil jí s pokřiveným úsměvem. „Pokud ovšem nemáte moc naspěch.“

Dívka zrudla, řekla komusi do sluchátka, aby počkal, a stiskla tlačítko interkomu.

„Pane Ludwigu,“ promluvila a ozvěna jejího hlasu se odrážela od podlahy. „Máme tady zájemce o účet. Prosím, převezměte ho.“

„Přijde za chviličku,“ řekla Torovi a vrátila se ke svému hovoru. Tor se rozhlédl kolem sebe.

Louis Straub je největší diskontní makléřská firma v USA. Obhospodařuje nezměrné množství akcií zákazníkům, kteří nepotřebují při plánování svých portfolií a majetků odbornou pomoc.

Před pěti lety jistý mladík jménem Louis Straub zjistil, že v USA chybí makléřská firma, která by se starala o akcie a cenné papíry ve formě jakéhosi supermarketu, prostě podnik, kde by si zákazníci mohli vybrat papíry podle libosti, a makléř by jen zaregistroval prodej. Nehodlal svým klientům věnovat přílišnou péči; žádná káva a jednání v přepychové kanceláři. Obchody u Louise Strauba byly rychlé a čisté, takže makléři si ani nestačili zapamatovat tváře svých klientů. Právě proto sem Tor přišel.

Pan Ludwig, malý mužík se začínající pleší, přišel létacími dveřmi a potřásl Torovi rukou, aniž se mu pořádně podíval do tváře.

„Takže vy byste měl zájem otevřít si u nás účet, pane…“

„Dantes. Edmund Dantes,“ představil se Tor. „Ano. Vlastně u vás už účet mám, je však uzavřený. Rád bych koupil svým neteřím k Vánocům nějaké cenné papíry. Tady je seznam.“

„Takže chcete platit hotově? Bereme kreditní karty nebo šeky, pokud máte dva průkazy osvědčující vaši totožnost.“ Vedl Tora sálem dozadu k malému neurovnanému stolu.

„Dám vám zálohu v hotovosti, vybereme papíry, a než je budete mít pohromadě, přinesu vám stvrzenku od pokladníka, nebude to trvat ani půl hodiny.“

„Nemůžeme pro vás nic koupit, dokud nemám vaše peníze nebo potvrzení o úvěru, chápete,“ upozorňoval Ludwig.

Tor přikývl a podal mu vytrženou stránku z Moodyho adresáře se zakroužkovanými akciemi.

„Vy ale máte neteří,“ prohodil Ludwig a s mírným úsměvem pohlédl na Tora.

„Dělám to každé Vánoce,“ řekl Tor. „Obvykle to za mě obstarává můj makléř, ale je už pozdě a odjel na dovolenou. Jsou to moc milé dívky, nerad bych je pod stromečkem zklamal.“

Ludwig pohlédl na Tora, jakoby se pokoušel odhadnout, kolik je asi těm dívkám let – a jak blízké jsou Torovi. Pak sehnul hlavu nad papírem a začal vyťukávat na kalkulačku.

„Bez dotazu na počítač vám nedokážu říct, co se dá koupit, ani za jakou cenu,“ oznámil Torovi. „Mám ale pocit, že cena se bude pohybovat kolem padesáti tisíc dolarů, nanejvýš, pane… ehm…“

„Dantes,“ zopakoval Tor. „Výborně. Mám kancelář na čísle třicet v Park Avenue – Cristo Corporation –, pokud byste mě chtěl kontaktovat. Co kdybyste začal na tom seznamu pracovat, já vám o půl jedenácté přinesu šek na padesát tisíc dolarů. Pokud bude cena nižší, mohl byste mi vystavit šek nebo převést peníze přes kreditkartu.“

„Výborně,“ souhlasil Ludwig. „Nebude vám vadit jedna otázka? Mám pocit, že jste zvolil od každého typu papíru po jednom kusu – máte tady tucty různých druhů. Chtěl jsem se zeptat, proč nedáte svým neteřím po jednom kusu od několika různých druhů akcií. Věci by se tím zrychlily a zjednodušily, kdybych mohl koupit několik bloků stejných akcií naráz. I pak byste je mohl obdarovat různými akciemi.“

„Víte, nemyslím si, že by Zuzka chtěla mít stejné papíry jako Marie Louisa,“ odvětil Tor.

Nemohl dost dobře prozradit skutečný důvod, proč potřebuje nakoupit od různých druhů jen jeden kus. Vstal a zamířil ke dveřím.

„Za hodinu přijdu,“ rozloučil se.

Prošel sál a recepci, aniž kývl na pořád ještě švitořící dívku za pultem, a zamířil do restaurace nedaleko své banky. Banka sice otevře až v deset, ale vyplnit pokladní šek nebude trvat moc dlouho. A než to stihne, budou už mít otevřeno.

Zatímco Tor v malé kavárně kousek od Wall Street usrkával kávu a čekal, až se otevřou brány banky, Georgian vystupovala z taxíku před masívní betonovou budovou v Bronxu.

Budovu obklopoval vysoký plot s ostnatým drátem a její bránu hlídaly stráže. Každých třicet metrů po obvodu plotu stál strážný s německým ovčákem na vodítku. Mužům se u pasu houpal revolver v koženém pouzdře a všichni zpozorněli, když spatřili Georgian kráčet k bráně.

Měla na sobě šaty, které představivosti ponechávaly velmi malý prostor: byly ušité z nevelkého kusu křiklavě rudého semiše. Obula si vysoké kožené boty a přes rameno si přehodila černou vlněnou pláštěnku.

„Nazdar,“ pozdravila Georgian strážného. „Doufám, že nejdu moc pozdě na prohlídku v deset. Jela jsem metrem, jak nejdál to šlo, ale pak jsem si musela vzít taxíka. Jsem skoro švorc a zmrzlá jak sulc.“

„To nevadí, – prohlídka ještě nezačala,“ konejšil ji strážný. „Začíná se vždy u hlavního vchodu. Můžete jít sem dovnitř a trochu se zahřát, jestli chcete, a já oznámím průvodci, aby se pro vás zastavil. U brány se vždycky najde několik opozdilců.“

„Ach, děkuji, jste moc hodný,“ zavrkala Georgian a vklouzla do malé budky. Strážný zvedl telefon.

Stáhla si rukavice s obličejem Santa Clause na hřbetě a třela si ruce o sebe, zatímco strážný mluvil do sluchátka. Skleněnými stěnami sledovala jeho kolegy, kteří si vyměňovali pobavené úsměvy a kývali k budce. Strážný se k ní otočil.

„Jak to, že děvče jako vy má zájem o prohlídku tiskárny v tak Ošklivý den?“ zeptal se.

„Nenapadlo mě, že bude takové psí počasí,“ odpověděla Georgian a vyhlédla na zatažené nebe, které věštilo sníh. „Patřím do Studentského uměleckého sdružení a chtěla jsem si tiskárnu prohlédnout už hezky dlouho. Všichni moji spolužáci říkají, že tady pracují ti nejlepší rytci z celého východního pobřeží.“

„Ano, to je pravda,“ přitakal strážný. „U. S. Banknote je nejstarší tiskárna cenných papírů v USA. Na prohlídku k nám chodí hodně profesionálních rytců a studentů, jako jste vy. Dejte se do řeči s našimi rytci; určitě si rádi popovídají s někým jako vy a ukážou vám, na čem pracují. Á! Už jsou tady, a já jsem vás zapomněl požádat o podpis. Prosím, podepište se sem, přidejte i adresu, pokud možno.“ Podal jí knihu návštěv, nová stránka nesla řadu podpisů.

Georgian pečlivě napsala jméno: „Georgette Heyerová.“

Do kolonky „firma“ vepsala: „Studentské umělecké sdružení.“ Byla ráda, že se nemusí se strážným dál vybavovat; Georgian neměla ponětí, jakou má Studentské umělecké sdružení adresu.

Zamávala strážnému, vyběhla z budky, naskočila do malého elektrického vláčku, který zastavil před branou, a odjela.

„Nemyslela jsem si,“ prohodila Georgian, když usrkla pěnu ze sklenice piva a vykoukla okenním sklem potemnělého baru ven, „že U. S. Banknote tiskne takovou spoustu věcí! Jsem moc ráda, že jsem jela na tu prohlídku a mohla vás, pánové, poznat.“

Kolem umakartového stolu s cihlovým vzorem sedělo pět mistrů rytců z U. S. Banknote, z talířů před nimi čpěly napolo snědené sendviče s párky a poloprázdné sklenice piva. Všichni okukovali Georgian s dychtivým, takřka vědeckým zájmem, jako kdyby byla novým ryteckým nástrojem.

„Jen si pomyslete,“ pokračovala, „potravinové známky a poštovní známky a cestovní šeky a akcie a cenné papíry – a dokonce i v kůži vázané knihy! Nemusíte se ale specializovat na nějakou oblast? Chci říct, jste odborníci na všechno, nebo jsou někteří z vás lepší v… třeba v hlubotisku a jiní zase ve válcovaném… nebo válcovém…“

„Válcovém hlubotisku,“ doplnil ji jeden z mužů a ostatní se zasmáli.

Georgian se tvářila zmateně a její vykulené oči plné obdivu putovaly z jednoho rytce na druhého.

„Ano, jsme specialisté,“ připustil jeden. „Vždycky jsme rádi, když na prohlídku přijdou studenti jako vy. Kdo ví, třeba z vás jednou bude náš učeň? Z dnešních studentů mohou být zítra rytečtí mistři.“

Všichni souhlasně přikývli a dali se do sendvičů a piva.

„Já se nejvíce zajímám,“ pokračovala Georgian a sfoukla svému pivu pěnu, „o fotorytiny. Studuji fotografii a hrozně ráda bych změnila svoje fotografie na dokonalé rytiny. Děláte také fotorytiny?“

„Ani ne,“ ozval se jeden rytec. „Nejlepší jsou v tomto oboru Japonci; jejich barevné litografie a rytiny jsou nepřekonatelné. Dělají právě takové věci. Měla byste si zajít do některého muzea na Manhattanu a podívat se, co dovedou.“

„My se tím moc nezabýváme,“ vmísil se do hovoru další rytec, „protože pracujeme hlavně na ochranných prostředcích, na věcech, které nesou nějakou konkrétní hodnotu, například cestovních šecích, pro které se všechny desky musí rýt ručně. Tisk musí být velmi kvalitní a složitý, aby se ochranné prostředky nedaly snadno padělat. Někdy používáme na jediném dokumentu až třicet barev. Myslím, že při rytí fotografie nebudete muset dělat nic tak složitého, že ne?“

„Ráda bych věděla, jak se to dělá,“ nadchla se Georgian. „Mohl by mi to někdo z vás ukázat?“

„Víte,“ ozval se další rytec, „na Staten Islandu je jeden japonský fotorytec. Pracuje doma. Dělá velice specializované věci – některé jsou obchodního rázu, ale většinou dělá umělecké záležitosti. Bobe, nepamatuješ si náhodou, jak se ten člověk jmenuje? Vzpomeň si, je to ten chlápek, co dělal před několika lety desku na dolarovou bankovku a vystavoval pak bankovky v galerii. Ty jeho desky byly tak zdařilé padělky, že ho navštívili hoši od FBI a zničili mu je! Jak se ten chlápek jen jmenoval?“

„Á, už to mám,“ plácl se rytec do čela. „Vzpomněl jsem si – jmenuje se Sergeji Kawabata.“

ÚTERÝ, 1. PROSINCE

Krátce po poledni vystoupila Georgian zachumlaná do své černé kapuce z přívozu na Staten Island a padajícím sněhem si razila cestu po přístavišti. Mávla na první taxík, který se namanul a sdělila řidiči adresu.

Zaplatila a vystoupila před starou pekárnou na ulici lemované stromy. Čtvrť nevypadala na to, že by v ní bydlel známý rytec; očekávala něco modernějšího.

Georgian vyšla po namrzlých schodech ke dveřím do předsíně a zazvonila. Po chvilce zaslechla šoupání bot. Dveře se pootevřely a vykoukl z nich drobný svraštělý obličej.

„Pan Kawabata?“ ptala se Georgian. Muž přikývl, ostražitě si ji prohlížel a neotvíral dveře. „Jsem Georgette Heyerová; telefonovala jsem vám před chvílí. Ze Studentského uměleckého sdružení.“

Georgian se na muže usmála co nejmileji, ale v duchu nadávala, že neotvírá; byla jí hrozná zima.

„Ach ano,“ promluvil pan Kawabata po chvíli a otevřel dveře, aby Georgian mohla vejít dovnitř. „Studentské umělecké sdružení – sám tam často přednáším. Kdo vás učí? Myslím, že je budu znát. Nedala byste si trochu čaje?“

Georgian se u čaje a zákusků musela panu Kawabatovi přiznat, že není studentkou ze sdružení, ale profesionální fotografkou, která by ráda přesedlala na fotorytiny – jen nechtěla, aby její možní konkurenti věděli, že hodlá přejít na nový obor. Omluva jí samotné připadala podivná, ale pan Kawabata ji přijal.

„Pane Kawabato, rytci z U.S. Banknote mi řekli, že jste vypracoval dokonalou desku jednodolarové bankovky. Je to pravda?“ ptala se, když ji Kawabata vedl bludištěm pokojů s vysokými stropy.

Každý pokoj byl dokonale čistý, vysoká okna zakrývaly ručně malované žaluzie a na lakovaných stolech se shlukovaly krásné pastelové hrnce plné štětců, připomínající spíše umělecké předměty.

„Ano,“ odpověděl Kawabata. „Vláda se na mě velmi zlobila. Po zahájení výstavy ke mně přišli a udělali prohlídku, hledali další desky. Mysleli si, že jsem profesionální padělatel. Vysvětloval jsem jim, že se jen snažím upozornit na úroveň, které moje umění v západním světě dosáhlo. Jestli chcete, mohu vám ukázat tisk ze série, kterou nezkonfiskovali.“

Georgian přiznala, že by tu desku skutečně velmi ráda viděla. Kawabata ji zavedl do pokoje s výhledem do malé orientální zahrady – byla to jediná místnost v domě, jejíž okna nezakrývaly papírové žaluzie. Zahrada byla malá, měla titěrný bazének a hladké černé kameny dláždily cestičky mezi záhonky pečlivě upravených bonsají. Podlahu v pokoji pokrývaly vrbové rohože a v rozích ležely ručně malované polštáře.

Na jedné zdi visela malá rytina, asi třicet centimetrů v průměru. Pozadí bylo modrošedé, krásně prokreslené. Uprostřed rytiny sedělo na stole jablíčko a vedle něj, přímo před očima diváka, se vyjímala dokonalá jednodolarovka. Zdálo se, že je k výjevu přilepená, že jde o koláž s obrazem; barva byla dokonalá a linie neporušené.

„Nádherné,“ zamumlala Georgian. Vytáhla z kabelky jednodolarovku a porovnala ji s bankovkou na obraze.

„To je fotorytina,“ poznamenal Kawabata tiše. „Vyfotografoval jsem speciálním způsobem bankovku a pak jsem fotografie zkombinoval. Desky jsem vypracoval zvlášť. Pokud vás to zajímá, ukážu vám, jak jsem postupoval.“

Zavedl Georgian do pokoje, v němž měl několik malých tiskařských lisů a jeden velký. Ruční lisy seděly na hrubých dřevěných stolech na jedné straně místnosti; velký lis stál u vzdálenější zdi. Podlahu chránila silná pogumovaná látka. Uprostřed pokoje byla na velkých trámech zavěšena velkoformátová kamera. Pod kamerou stál mohutný stůl s širokou a hladkou deskou pokrytou čistým bílým papírem. Všechno bylo dokonalé. Georgian si pomyslela, že tak čistou tiskárnu v životě neviděla.

„Nezkusíme si cvičný tisk?“ navrhl jí Kawabata. Stiskl tlačítko na podstavci kamery a ta sjela dolů. „Pokud chcete docílit vynikajících tisků, musíte používat velkoformátovou kameru, jinak nedosáhnete vysokého rozlišení. Čím větší je negativ, tím kvalitněji detaily zachytíte – je to stejné jako při výrobě fotografií. Tak velké rozlišení však vyžaduje nesmírnou trpělivost a schopnost vnímat sebemenší odlišnosti. Vezměte si tuto fotografickou lupu a podívejte se znovu na svoji jednodolarovku.“

Georgian si vzala malou optickou krychličku, kterou jí pan Kawabata podal, a podívala se přes ni na svoji jednodolarovku. Při tak velkém zvětšení měla pocit, že bankovka žije vlastním životem. To, co se na první pohled jevilo jako moře šalvějově nazelenalých ozdůbek, se objevilo jako myriáda komplikovaných teček, čárek, křivek a pečlivě vyvedených černozelených stínů.

„Když pozorujete levou polovinu Velké pečeti, tu s egyptskými pyramidami,“ pokračoval pan Kawabata, „zjistíte, že mystické zednářské oko nad nimi je obklopeno vráskami! Právě takováto přesnost musí být naším cílem.“

Georgian vzhlédla od lupy. „A co budeme tisknout?“ zeptala se.

„A co takhle dolarovou bankovku?“ opáčil Kawabata s úsměvem. „Ale pokusíme se o něco zajímavějšího. Protože jde jen o cvičení, tvařme se, že dolar je barevný podobně jako zahraniční bankovky.“

Špičkou fixu pan Kawabata pečlivě nabarvil mystické oko načerveno, takže budilo dojem, že strávilo nad pyramidami divokou noc.

„Takto Vám mohu předvést mnohem složitější rytecké techniky. Dnešní mladí lidé často pořád někam spěchají a nevědí, kam se vlastně ženou. Rytina se uspěchat nedá. Rytecké řemeslo se podobá čajovému obřadu; musí se dělat krok za krokem a hezky popořádku. Pak vám odhalí své tajemství jako rozvíjející se květ.“

Kawabata odvedl Georgian do temné komory vedle ateliéru a předvedl jí nesmírně náročný a složitý postup: jak se maskují fotografické desky, jak se desky s rytinou obalují fotografickou emulzí, jak se připravují kyselé lázně a jak se musí každá procedura přesně načasovat. Podobalo se to vyvolávání filmu a dělání fotografií, ale Kawabata kladl důraz na přesnost a pečlivost v každém detailu, které zdaleka přesahovaly pozornost potřebnou k výrobě vynikající fotografie.

„Když mícháte barvy,“ poznamenal Kawabata při omývání poslední desky, kterou pak pečlivě osušili, „musí být černá barva přesně černá, protože černá není jedna. Musíte s ní být vnitřně ztotožněna. Teď půjdeme do pracovny a budeme meditovat.“

„Meditovat?“ vyhrkla Georgian zmateně.

„Rytecký mistr musí před přípravou barvy vždy meditovat,“ prohlásil Kawabata, „aby mohl vibrace své duše naladit na vlny vesmíru.“

Georgian si s překvapením uvědomila, kolik je hodin, když s tiskem skončili. Seděla s Kawabatou ve velkém obývacím pokoji, kde předtím pili čaj. Srkala horké švestkové saké a mezi prsty držela dokonalou červenozelenou dolarovou bankovku. Měla pocit, jako by po desetiletém kurzu složila mistrovskou zkoušku.

„Pane Kawabato,“ pronesla hlasem, v němž se snění mísilo s vyčerpáním a účinky horkého saké, „nedokážu vám vysvětlit, co pro mě dnešní odpoledne znamená. Půjdu rovnou domů a začnu procvičovat všechno, co jste mě naučil.“

„A máte doma lis?“

„Ne, to ne – cíle myslím, že bych si mohla nějaký pořídit. Určitě najdu v novinách nějaký inzerát, viďte?“

„Všechny nové lisy mají automatické mixéry barev. Jsou technicky vyspělé a vyhovují lidem, kteří chtějí dělat tisky na běžícím pásu. Ale umělkyně jako vy by si měla pořídit nějaký starší stroj, kde budete všechno ovládat ručně. Jedině tak můžete namíchat dokonalou barvu. Nezničíte jemné nuance rytin.“

„A kde se dá takový lis sehnat?“ zeptala se Georgian.

„Mám jeden, který bych vám mohl půjčit nebo prodat, slečno Heyerová. Je už dost starý, ale ve výjimečně dobrém stavu. Jak pojedete domů? Možná by se vešel do nějakého velkého taxíku. A myslím, že dva lidé by ho dokázali snést až k chodníku. Pokud nebydlíte v pátém poschodí…“

Telefon divoce zvonil a Lelia obracela polštáře na pohovce. Nakonec telefon našla.

„Allo? Allo?“ křičela do sluchátka. Po chvíli ticha pronesla: „Ach ne, ach, merde! Qui – on tady. Ano, hned on jde dolů. Ale ty completementfou, můj chéri.“

„Pořád nechápu,“ ozval se Tor ve dveřích do kuchyně s rukama od mouky, „jak přiměješ rozinky, aby se mezi dvěma vrstvami těsta nafoukly – stalo se něco?“

Lelia stála před pohovkou a prohlížela si Tora s ublíženým výrazem ve tváři.

„Volala Džordžóne,“ ozvala se a s povzdechem položila sluchátko. „Ty musíš pro ni jet.“

„A kde kruci je?“ ptal se Tor a oprašoval si ruce o zástěru. „Je už skoro pět hodin – měla být zpátky v poledne. Stalo se něco?“

„Qui. Ona čeká na tebe u přívozu na Staten Islandu,“ pokračovala Lelia.

„A proč nejede přívozem a pak podzemkou?“

„Protože, mon cher ami, ona nesehnala čelavěka, který by jí ponesl tiskařský lis.“

FÚZE

Peníze nerostou samy od sebe.

Aristoteles

PÁTEK, 4. PROSINCE

Georgian ani Tora jsem do konce týdne neviděla. Dělali se svými plány tajnosti a tvářili se záhadně. Ujistili mě však, že v pátek u večeře mi všechno řeknou – ještě než se vrátím do San Franciska. Zatím jsem musela pracovat na svých plánech sama.

V New Yorku je spousta bank a Pavel, můj tajemník, hrozně rád telefonoval na opačný konec kontinentu – obtelefonoval téměř každou a domluvil mi schůzky. Přestože návštěvy banky sloužily jen jako záminka ke schůzce s Torem, od okamžiku, kdy jsme se spolu vsadili, Zoltan přestal být mým poradcem a pravidla a cíle se změnily. A když už jsem v New Yorku, trocha zájmu o bezpečnostní předpisy v bankách mi nemůže uškodit.

Pan Peacock v United Trust se octl skoro na konci mého seznamu, ale nic nového by mi stejně neřekl, nakonec jsem se mu omluvila. Potřebovala jsem být sama, abych mohla přemýšlet. Když jsem však přišla na poslední schůzku, čekalo na mě velké překvapení.

V New Yorku podle všeho žije asi sto tisíc lidí s příjmením Harris, proto mě překvapilo, že Harris, kterého jsem našla na vedoucím postu bezpečnostního oddělení u Citibank, byl můj starý známý z Charlesova střediska!

Před deseti lety – to jsem ho viděla naposledy – měl krapet nad váhu, nepečoval o své vlasy, povytažená košile mu plandala kolem boků a popel si odklepával na břicho. Čas a peníze zjevně zapracovaly v jeho prospěch.

Když se zvedl od vkusného stolu z růžového dřeva, aby mě uvítal, povšimla jsem si pečlivě zastřižených stříbrných kotlet, kašmírového blejzru a reprezentativní vázanky. Na skříňce se vyjímala sbírka drahých zahraničních dýmek.

„Harrisi!“ zvolala jsem, když mě bral do náruče. „Co tady proboha děláš? Když jsem mluvila minulý týden s Charlesem, byl jsi v databázovém centru na předměstí.“

Harris přiložil prst k ústům a podíval se do okénka dveří své kanceláře.

„Bylo by zlý, kdyby se to domákli,“ zašeptal. „Já jsem tady něco jako velkej papaláš. Hele, jdeš dneska s někým na oběd? Snad bychom si mohli někam sednout a dát řeč.“

Přikývla jsem, Harris popadl plášť z velbloudí srsti, hedvábnou šálu a vyrazili jsme k hotelu Four Seasons – slušný posun od staré dobré restaurace, kde staří pánové hrávali bocci.

Budova Vědeckého databázového střediska se během minulých deseti let moc nezměnila, řekl mi po obědě v taxíku. Byla celá umouněná, jako kdyby v ní hořelo. Měděné dráty v Charlesových vnitřnostech musí být celé zelené, napadlo mě, pokud ho pořád chladí otevřením oken, jimiž do střediska proudily tovární zplodiny z Queensu.

Britové zásadně oslovují kolegy příjmením; trochu mě to mátlo, protože se oba jmenovali stejně. Jako správní tekáči si problém vyřešili přídomky: Harris Jedna a Harris Dva. Pod těmito jmény jsem si je zafixovala.

Když jsme vstoupili do střediska, stál Harris Jedna zády k nám a zabýval se nějakým strojem se spoustou pohyblivých součástí, který podle všeho plnil a zalepoval obálky. Každopádně vydával příšerný hluk.

Místnost byla o něco čistější. Charles Babbage dřepěl uprostřed a jako tlustý paša přehlížel svůj harém. Nabarvili ho křiklavě modrou barvou a nasadili mu starou baseballovou čapku mužstva Brooklyn Dodgers. Ale i tak jsem ho na první pohled poznala.

„Ať oslepnu, jestli tohle není Veritas Banksová!“ vykřikl Harris Jedna, když mě zahlédl. „Charlesi, koukej, kámo – máma je tady!“

„Zastav ten pekelnej stroj!“ zahulákal Harris Dva. „Neslyším vlastní myšlenky!“

Harris Jedna vypnul plnič obálek a přistoupil k nám s rozzářenou tváří. V tvídovém saku s koženými záplatami na rukávech a vřesově zbarveném roláku působil i on výborným dojmem. Nechal si narůst stříbrem protkané vousy, prostě venkovský džentlmen každým coulem.

„Jak vidím, daří se vám oběma skvěle,“ poznamenala jsem. „Vypadáte výborně, a pokud se nepletu, je tu více počítačů než před deseti lety!“

„Víš, vlastně jsme se dali na zásilkovou službu,“ vysvětloval Harris Dva. „Prezidentem naší firmy je Charles Babbage a my dva jsme viceprezidenti. Spousta strojového času zůstávala nevyužitá, hrozně se s ním mrhalo. Příšerně jsme se nudili, seděli jsme tady noc co noc a Harris Dva se nakonec rozhodl vzít ten flek v bance. Zjistili jsme, že tuhle práci docela dobře zvládne jeden a můžeme si dovolit vedlejšáky. Pak jsme dostali nápad a nastartovali podnik. Stala se z nás za ty roky dobrá parta.“

„Zní to báječně, ale čichám čichám nepravosti,“ zasmála jsem se. „Koneckonců vám tohle středisko přece nepatří.“

„Ale ty sama jsi přece používala Charlese Babbage skoro celých deset let,“ upozornil mě Harris Jedna. „My jenom čteme jeho pracovní záznamy, víš! Samozřejmě víme, že kdybys mu tenkrát nezachránila život, nikdy bychom nebyli tam, kde jsme teď. Charles nám dal inspiraci, kterou jsme potřebovali k podnikatelskému rozjezdu.“

Přeběhla jsem očima několik výpisů z Charlesovy tiskárny.

„A co je tohle?“ zeptala jsem se.

„To je přehled zakázky našeho největšího klienta,“ vysvětloval Harris Dva, „konsorcium univerzit z východního pobřeží. Spojili adresáře svých absolventů, aby mohli sebrat skutečnou smetánku – skutečně bohaté absolventy – a žádat od nich dary do společných nadací.“

„Jejich data jsme jen trochu upřesnili,“ vmísil se Harris Jedna, „přidali jsme informace od Duna a Bradstreeta, ze Sociálního rejstříku, k tomu registr vlastníků nemovitostí a lepší část majitelů jachet a plachetnic. Kdybychom se rozhodli tento seznam prodat, vynesl by nejmíň půl milionu.“

Poslouchala jsem ho a zároveň pročítala seznam pozorněji. Nejenže v něm figurovalo jméno, postavení a rodné číslo – ale i rodinná statistika, politické zaměření, obchodní spojení, členství v klubech, vlastnictví nemovitostí a od základu daně odpočitatelné dary různým institucím. Byl to adresář nad zlato, to jsem si dobře uvědomovala. Seznam měl pro Harrise cenu možná půl milionu, pro mě však mnohem větší.

Usmála jsem se. Jako vždy mi Charles Babbage přišel na pomoc, aniž by si toho byl vědom. Po návratu do San Franciska přece musím vytvořit tisíce falešných účtů, že ano? Účtů, na které budu moci uložit všechny ty peníze, abych je mohla investovat a nikdo si přitom nevšiml velikosti vkladů. Lepší jména než ta v adresáři určitě neexistují. Navíc si nebudu muset vymýšlet rodná čísla – jsou tady do jednoho.

Vtip byl v tom – alespoň z mého hlediska – že mnozí z těch hlavounů jsou mimo jiné členy toho odporného klubu Vagabund! Snad přece jen na světě existuje nějaká spravedlnost.

Celou cestu do hotelu jsem si hvízdala. Pátá Avenue byla ověšena světly jako vánoční stromeček. Ve vzduchu se vznášela zima a davy se sunuly po rozzářené hlavní tepně města křepkým tempem. Když jsem procházela skleněnými otočnými dveřmi hotelu Sherry, byla už skoro tma.

Během převlékání na večeři padl můj zrak na blikající světélko telefonu, zavolala jsem proto do recepce, aby mi předali vzkazy. Měla jsem dva hovory – jeden od Pearl a druhý od Tavishe ze San Franciska. Pohlédla jsem na hodinky: půl osmé tady znamená půl páté v Kalifornii, v bance ještě nezavřeli.

Řekla jsem si, že si nejprve dám sprchu. Zavolala jsem službě a požádala o láhev sherry a odešla provést očistu těla. Když jsem o patnáct minut později vystoupila ze sprchy zabalená do ručníku, stál už v obýváku podnos se skleničkami. Nalila jsem si a zvedla sluchátko.

„Slečna Lorrainová už na tomto čísle není,“ sdělil mi tajemník v bance. „Pracuje teď u pana Kaprowa. Vydržte, prosím, chvilku, přepojím vás.“

Za necelou minutu se mi ozvala Pearl.

„Ahoj, drahoušku,“ švitořila. „Jsem ráda, že tě slyším. Měla jsem pocit, že bys měla o některých věcech vědět. Náš kámoš Kaprow a tvůj šéf Kiwi kujou něco hnusnýho. Sedím v kanceláři hned vedle Kaprowa – jestli se tomuhle kumbálu dá říkat kancelář – a přes přepážku je slyšet všechno. V tvý budoucnosti vidím dlouhou cestu přes moře.“

„Co tím myslíš? Snaží se mě zbavit?“

„Kdepak, je to mnohem horší, švestičko moje,“ pokračovala varovně Pearl. „Nějak se domákli, že tvůj kroužek na kontrolu kvality se zaměřil především na jejich systémy. Řekli si, že tě na zimu uklidí do Frankfurtu – v téhle roční době je to obzvlášť okouzlující město. Kdyby je neměl kdo zastavit, nechali by tvůj projekt zmizet do ztracena a Kaprow by si mohl s Tavishem dělat, co se mu zachce. Mimochodem, jde o Frankfurt v Německu, ne v Kentucky, a nemá to být povýšení!“

„To je síla,“ přisvědčila jsem. „No, zítra budu doma – popovídáme si o tom, přijedeš pro mě na letiště, ano? Kdybys s sebou mohla vzít Tavishe, byla bych moc ráda. Nastal čas, abych vám prozradila nějaké novinky.“

„Teď jsme samy, radši mi to řekni hned – vidělas na Manhattanu nějakou akci?“

„Rozhodně jsem netrávila čas poflakováním a snahou ‚dát se vopíchať – jestli se ptáš na tohle,“ odsekla jsem.

„Můžeš to buď zkusit, nebo o to přijít,“ povzdechla si Pearl.

„Díky za moudrou radu,“ odpověděla jsem a zavěsila.

Tavish u sebe nebude, napadlo mě, když jsem zaslechla, jak se tón telefonu mění a přechází na jiný přístroj. Nakonec to zvedl, ale než se ozval, zaslechla jsem vrčení disket v počítačích a bzučení klimatizačního zařízení.

„Kde jste – ve strojovně?“ zeptala jsem se. „Můžete mluvit?“

„Teď zrovna ne,“ řekl zdušeně. „Jistý člověk se velmi intenzivně zajímá o naši práci. Žádá si zprávy každý den, skoro každou hodinu.“

„Myslíte Kiwiho?“ napověděla jsem. „Co jste mu řekl?“

„Já nedělám pro něj, dělám pro vás,“ odpověděl Tavish. „Snaží se ale získat přízeň dalších členů týmu, bere si do kanceláře jednoho po druhém. Zatím vám mohu sdělit, že se nevyskytli žádní zrádci – alespoň prozatím. Je však jen otázkou času, než Kiwi ztratí sebekontrolu, pokud někdy nějakou měl. Kdy se vrátíte?“

„Zítra. Pearl Lorrainová pro mě přijede na letiště; mohla by se pro vás ráno cestou na letiště zastavit?“

„Skvělé. Nevěděl jsem, že se tak dobře znáte. Mimochodem, trochu jsme spolu za vaší nepřítomnosti politikařili, snažili jsme se zachránit, co se dalo.“

„Právě jsem mluvila s Pearl,“ prozradila jsem mu. „Řekněte mi – podařilo se vám už nějaké soubory nabourat?“

„Zatím ne, ale děláme na tom,“ odpověděl Tavish. „Zítra snad budu mít lepší zprávy.“

Byla jsem zklamaná, že Tavish nedokázal dešifrovat ověřovací klíče nebo proniknout do zákaznických účtů. Bez vstupu do těchto účtů nebudu moci vytvořit účty pro ta prestižní jména, která jsem získala z Harrisovic adresáře.

Na druhé straně je to možná štěstí. Kdyby kroužek pro kontrolu kvality pronikl do některého souboru nebo získal klíče k nim, mohl by se o tom Kiwi nějak dozvědět a podat zprávu vedení. Byl by to on, kdo by získal všechnu slávu. A právě jeho by pověřili „nápravou“ (popravou) problému, přesněji řečeno mne.

Už mi bylo jasné, že rozjet kroužek pro kontrolu kvality v době nepřítomnosti byla velká chyba a ještě víc jsem se zmýlila v představě, že Tavish bude úspěšně tápat ve tmě. Musí poznat mé skutečné plány, pokud od něj chci nějakou pomoc. Je nebezpečné mít v kole loukoť, která neví, kam patří.

Ale vůbec největší chyba je, že jsem Kiwimu ukázala záda – i když jen na týden. Kdyby mě odklidil do Německa, nadobro by zhatil mé plány a prohrála bych sázku dřív, než by se celá věc odlepila od země. Ještě že budu zítra doma. Snad stihnu napravit utrpěné škody.

Napudrovala jsem se, učesala, oblékla si večerní šaty a vyrazila na Pátou Avenue sehnat taxík k Lelie – abych zjistila, jak pokročili moji protivníci.

U příležitosti Vánoc nechala Lelia vyzdobit dům obrovským stromem z růžové fólie; oslňující rudě zářící světla zatlačila do pozadí ovocný košík ze sádry a lustry. Návštěvník měl nutně pocit, že dekorace navrhovala Máří Magdaléna těsně před svým obrácením.

„Růžové šampaňské pro hosty,“ hlásil liftboy Francis a podával mi plastový kelímek s šumivým nápojem.

V předsíni Leliina bytu čekala služka s cesmínovým věnečkem a klaněla se hostům. Sběračkou mi do křišťálového poháru nabrala punč. Odložila jsem kelímek, vzala si cukroví z velkého stříbrného podnosu a vstoupila do síně. Dveře do Červeného pokoje byly otevřené.

„Za půl hodiny budeme večeřet,“ informoval mě Tor, jakmile spatřil v mé dlani cukroví.

„Jen ať se nají! Musí ztloustnout!“ vykřikla Lelia.

Odpočívala na židli potažené červeným hedvábím; nohy si položila na kožený otoman zdobený květinovými ornamenty. Tor v sametovém tmavě červeném saku a s broskvově zbarvenou hedvábnou šálou kolem krku stál vedle ní a třímal sklenku s grogem. Měděné kudrny mu zářily v odlesku ohně. Vypadal fantasticky, jako člověk z jiné doby. Napadlo mě, že na jeho dnešní garderobě má podíl Lelia.

Lelia zářila víc než obvykle, seděla před mohutným stromem, jehož větve se prohýbaly pod purpurovými saténovými mašlemi a tlustými svíčkami. Její brokátový, tmavočervený kaftan nádherně zvýrazňoval těžký náhrdelník z diamantů, který obepínal její šíji. Svou jindy neuspořádanou hřívu si stáhla dozadu, aby vynikly ohromné křišťálové náušnice posázené řezanými diamanty, které jí visely skoro až na ramena. Když jsem se sehnula, abych ji políbila, ucítila jsem vůni vanilky a hřebíčku.

„Vypadáte oba fantasticky. Kde je Georgian?“ ptala jsem se.

„Ona připravuje pro tě překvápko,“ odpověděla Lelia. „Ona chce, abys ty moc překvapená, až ty uvidíš, co ona všechno za týden stihla.“

Pak stáhla rty a přísně si mě prohlížela. „Miláčku – ty už zase v černém – ale proč? Nikdo přece neumírá; ty nemusíš smutnit. Když já byla v tvém věku, já zastavovala svým vzhledem na Champs-Elysées mladíky. Oni nosili mi květiny a drahokamy, líbali ruce a trpěli, když já je přehlížela.“

„Dnes je jiná doba, Lelio,“ poznamenala jsem. „Dnes už ženy nechtějí jen květiny a diamanty.“

„A co ony chtějí?“ zvedla Lelia udiveně obočí. „Co ony mohou víc přát? Květiny a diamanty dělají romantiku. Ty to nechápeš – to jasné. Ty musíš mít velká manque v životě, proto se ty tak chováš.“

„Co je to – prosím vás – manquei?“ tázal se s úsměvem Tor.

„Ztráta… díra… když něco chybí,“ přeložila jsem.

„Quel sanfroid,“ pokračovala Lelia. „Ona vždycky trés diflicile, to ano.“

„To bych řekl,“ potvrdil Tor. „Veritas je trés difficile ve franštině, angličtině a v každém jiném jazyce. Nenosí černou kvůli smutku, to ne. Černá se považuje za barvu moci – a ona moc chce.“

„Što takoje moc?“ vykřikla Lelia. „Kouzlo půvabu, to všechno. Ty například okouzlující muž – trésgentil…“

„Dobře vychovaný, zdvořilý,“ napověděla jsem Torovi s úsměvem.

„Tento okouzlující muž – on myslí jen na jedno,“ prozradila ml Lelia, „on chce se s tebou milovat. Jenže ty taková blázen, nevidíš to – mluvíš o moci a chceš být muž!“

Torovi zamrzl úsměv na rtech.

„Opravdu?“ otázal se chladně Leliy. „Já bych se neuchyloval k unáhleným závěrům ohledně mého zájmu o černě oděné finanční kouzelnice. Nejsou zas tak přitažlivé, jak by si někdo snad mohl myslet. Půjdu se raději podívat, jak je na tom Georgian.“ Zmizel, ani se na mě nepodíval.

„Lelio, vyvádíš pana doktora Tora z míry,“ promluvila jsem přísně. „Celá ta tvoje evropská moudrost je zábavná jen do určité chvíle.“

„Já tvrdím, že on tě miluje,“ zasyčela Lelia. „Ty říkáš, že já bláznivá stará ženská, ale na pravdu potřebuješ blázna, aby on řekl veřejně, aby každý slyšel. Monetově slepotě já pomoci mohla – já viděla květiny za něj – ale se slepotou srdce já pomoci němagú.“

Jen to dořekla, vstoupila do pokoje Georgian v odvážných šatech, které nebyly delší než pánská košile, s lososově zbarvenými plíšky, které při sebemenším pohybu vrhaly odlesky do všech stran.

„Thor je na cestě do Švestkového pokoje,“ oznámila nám. „Pojďme – pojďme! Všechno je připraveno!“

Uprostřed Švestkového pokoje stál na pogumované plachtě velký lis. Obklopovaly ho krabice se zásobou papíru a barev a na lešení postaveném nad mohutným stolem visel zvětšovák a velká kamera.

Georgian stála před lisem, jednu nohu si třela o druhou jako malá a dívala se svýma velkýma očima přímo na nás.

Tor stroj obsluhoval, pohyboval páčkami, zapínal přepínače a stroj s kvílením a hučením stoupal a klesal. Když jsme s Leliou vešly, ani se na nás nepodíval.

Přemýšlela jsem, kolik se toho Lelia dozvěděla o naší sázce. Zůstala stát s nastraženýma ušima u dveří.

„No není to báječné?“ vyhrkla Georgian, která už nedokázala potlačit své nadšení.

„Je to působivé,“ přitakala jsem. „Co chceš ale s těmi krámy dělat?“

„Padělat cenné papíry,“ utrousil Tor plně zaměstnaný páčkami, „však jsem ti to říkal.“

„To jsi neříkal,“ oponovala jsem. „Domnívala jsem se, že chceš vykrást ten sklad – Středisko cenných papírů –, abys jim dokázal, že je to hračka.“

„Ne tak docela,“ odpověděl s úsměvem a vrhl na mě další pronikavý pohled. „Nemám důvod krást cenné papíry. Zvlášť když to mohu narafičit tak, abych do Střediska cenných papírů ani nemusel. K čemu bych potřeboval fotografku, kdybych chtěl vykrást Středisko?“

Konečně mi to došlo. Okopírují akcie a obligace – ty pravé si nechají – a falešné uloží ve Středisku cenných papírů! Proč mě to nenapadlo hned? Přesto mi okamžitě vytanula řada dalších otázek.

„Pokud se nehodláš vloupat do Střediska, jak chceš nahradit falešné akcie těmi pravými?“ chtěla jsem vědět. „Mám pocit, že je budeš muset vyměnit dřív, než se ve Středisku ocitnou.“

„Přesně tak,“ přitakal s úsměvem Tor.

„Vysvětlím ti to,“ vmísila se do našeho hovoru Georgian.

Vzala ze stolu nějaký list a podala mi ho. Měl modrý okraj a kudrlinkové, složité písmo. Přejela jsem po něm prsty a nahmatala nepravidelnou strukturu.

„Thor sehnal kopie od spousty druhů akcií, které se tento měsíc hodně prodávaly,“ upřesňovala Georgian. „Pravděpodobně se co nejdřív ocitnou ve Středisku. Udělali jsme si od každého druhu řadu kopií – podívej se třeba na tuhle.“

„Tys je vytiskla?“ vyhrkla jsem, a když kamarádka hrdě přikývla, nechápavě jsem kroutila hlavou, „nemají ale všechny akcie a cenné papíry sériová čísla?“

„Ano, a k tomu i další identifikační znaky,“ ozval se Tor. „Nebudeme znát přesná čísla, dokud nebudeme mít každou jednotlivou akcii v ruce. A nebudeme ji mít v ruce, dokud ji makléřská firma nebo banka nepošle do Střediska cenných papírů.“

„Budeme mít jen velmi krátkou dobu k vyrytí čísel na papír,“ potvrdila Georgian. „Proto mě nejvíc zajímá, jak dlouho zasychá barva. Rychle schnoucí barva vytváří nepatrné žmolky, které se lámou, a pomalu zasychající barva se zase roztírá. Jenže naše kusy musí být dokonalé.“

„Tohle vypadá velmi dobře,“ připustila jsem. „Máte někoho, kdo by vám udělal posudek, nějakého odborníka?“

„Ne, ledaže bys zavolala na ministerstvo financí a požádala je vyjádření,“ utrousil suše Tor a opřel se založenýma rukama o stěnu.

Měla jsem spoustu dalších otázek, jenže ti dva mi odpovídali natolik kuse, že jsem si za chvíli připadala jako hlupačka, která není s to pochopit, jak je to prosté.

„Jak se chcete k těm papírům dostat – vykrást obrněný náklaďák bezpečnostní služby?“ pokračovala jsem. „A co vodoznaky? Všechny ceniny je mají – dokonce i peníze.“

„Ale ale, nějaká tajemství si musíme nechat pro sebe,“ krotil mne s úsměvem Tor. „Koneckonců jsi přece náš protivník!“

„Ano, ano!“ vykřikla Georgian. „Jsme přece konkurenti! Od této chvíle jsou naše ústa nedobytná jak bankovní trezor.“

„Mám pocit, že přehlížíte význam mé pomoci,“ protestovala jsem. Měla jsem najednou pocit, že jsem mimo. „Jsem přece bankéřka. Například – řekla bych, že vás nenapadlo, co si počnete s registrací!“

„S jakou registrací?“ chtěla vědět Georgian.

„Když se akcie kupují, musí na nich být napsáno kupcovo jméno. I když jsou registrovány pod smyšleným jménem, stejně si společnost ponechává záznam o tom, kdo je skutečným vlastníkem. Tor o tom určitě ví – sám mi to řekl.“

„Je to pravda?“ obrátila se Georgian na Tora.

„Ano,“ odpověděl Tor se záhadným úsměvem, „právě proto nehodláme padělat akcie, ty můj drobečku ochmýřený. Místo toho se zaměříme na padělání obligací znějících na doručitele. A v nich je spousta zlata!“

Lelia se za našeho rozhovoru vytratila a neobjevila se, dokud nepřišla služka a neoznámila, že večeře se bude podávat za okamžik. Vykročili jsme síní k jídelně.

„Kolik toho ví Lelia o našem podniku?“ zeptala jsem se Georgian.

„Však matku znáš. Člověk před ní nic neutají. Nabízela nám pomoc ve všech směrech. Nevím, jestli si uvědomuje, že to není žádná hra. Nejsem si ani jista, jestli si to uvědomuju já sama. Vlastně se dopouštíme nezákonných činů – bez ohledu na čestné motivy. Kdyby nás chytli dřív, než peníze vrátíme, skončíme ve vězení!“

„Další dobrý důvod, aby o tom Lelia nic nevěděla,“ poznamenala jsem. „Však víš, jaká je.“

Tor se kolébal za námi, prohlížel si plátna, která visela mezi zrcadly na dveřích pokojů.

„Nemusíš to dělat, však víš,“ naléhala jsem na Georgian. „Vlastně to byl můj nápad a mám pocit, že mi přerostl přes hlavu. Tor z toho udělal hotový cirkus. Tohle mi dělá moc rád – proto jsem se mu celých deset let vyhýbala jak moru. I když nejsem vždycky dost chytrá, abych to dodržela.“

„Pokud chceš slyšet můj názor,“ řekla Georgian, „Tor je to nejlepší, co tě mohlo potkat. Za celé ty roky jsi neudělala nic, co by bylo alespoň trošku tak dobrodružné jako tohle.“

„Vždyť jsi mě spoustu let neviděla,“ oponovala jsem.

Musela jsem s ní však souhlasit. Kdyby se do věci nezapojil Tor, nikdy bych nerozjela tak ztřeštěný plán. Dělalo mi to starosti.

Dohnal nás u dveří jídelny, ale Lelia v ní nebyla. Krásný, tmavý stůl byl tak vyleštěný, že se v něm odrážela cesmína a narcisy ve vázách. Na obou stranách stolu stály mnohoramenné svícny a kbelíky s ledem na šampaňské. Obklopovala nás nádherná záře; kolem se vznášely Vánoce.

Právě jsme si chtěli sednout, když se do jídelny vřítila Lelia. „Já vyřešila!“ volala nadšeně.

S frivolním úsměvem k nám napřáhla ruku s velkým předmětem ve tvaru revolveru – fén. Němě jsme na ni zírali.

„Matko, ty jsi génius!“ vykřikla Georgian do nastalého ticha. „Že mě to nenapadlo dřív!“

„To tak jasné, jako že ty máš na hlavě vlasy,“ souhlasila Lelia potěšeně. „Já udělám malý stojan, aby fén na pevném místě a sušil dobře papír pro ten velký zločin. Pak já důležitá, že?“

„Pak budeš důležitá, ano,“ souhlasil Tor a objal ji.

Jako obvykle bylo jídlo u Leliy znamenité: studená vařená karotka, aspik se zeleninou a lanýži – v rosolu se vyjímaly jako v zahrádce – pečený bažant s angreštovou omáčkou a kaštanové pyré. Když už jsme nemohli, přišly na stůl moučníky a káva.

Lelia podala Torovi krabici s doutníky, sama si jeden vzala, přiřízla na koncích a zapálila je dlouhou zápalkou. Tor byl spokojený, bánil a měl náladu na hovor. Lelia mu navíc nalila plnou sklenku koňaku.

„Víš,“ navázal Tor, „o problému se Střediskem cenných papírů jsem přemýšlel několik let. Kdybys ale nepřišla s tou svou ješitnou úvahou, nikdy bych na tom nezačal pracovat,“

„Nechápu, proč jsi potřeboval mě – nebo tuhle sázku,“ zdůraznila jsem. „Připoutal bys jejich pozornost jednoduše tím, že bys shrábl několik milionů dolarů a pak jim je poslal.“

„Samozřejmě bych nepotřeboval miliardu dolarů, kdybych chtěl upozornit na nepořádky v bezpečnostním systému,“ přitakal. „Jenže je tu ještě něco jiného – mnohem důležitějšího. Proto jsem chtěl uzavřít sázku. Viděl jsem kolem sebe tolik do nebe volající korupce a hamižnosti, myslím v mezinárodním finančním světě. Přestože jim byla svěřena starost o peníze jiných lidí, čas od času považují bankéři a investoři tyto prostředky za svoje. Hrají ostře a neopatrně, riskují, nemyslí dopředu a nedívají se zpět. Tato šílená ruleta zničila celé civilizace.“

„Aha,“ poznamenala jsem suše na ta hezká slova. „Takže ty jsi křižák – chceš vrátit světové hospodářství do správných mezí. Já jsem si myslela, že altruistické motivy u tebe nehrají žádnou roli.“

Věděla jsem však, že má pravdu; něco se musí udělat, a hlavně brzy. Banky se pokládají napravo nalevo a nikdo ze zúčastněných nepatří mezi počestné nebo morálně pevné lidi. „Chyby“, které se staly v mé bance, hraničily s trestuhodnou neodborností a otevřenou krádeží, nikdo však nebil na poplach – nikdo ani nehvízdl. Kiwiho neústupnost ve věcech bezpečnosti byla tím nejmenším prohřeškem z mnoha.

„Pověz mi,“ pokračovala jsem v otázkách, „jak zapadá naše sázka do tvého velkého plánu?“

„Věř mi nebo ne, skutečně do něj zapadá,“ ujistil mě Tor a usrkl brandy. „Způsob, jakým hodlám investovat naše peníze, ti to ukáže. Ale to jen na okraj; vysvětlím ti to podrobně později.“

„Už se nemůžu dočkat,“ ucedila jsem a myslela to doopravdy. Umírala jsem touhou dozvědět se, co má Tor za lubem.

„Kdyby se vysoké finančnictví provádělo stejně jako kdysi – za časů Rotschildů, například“ doplnil Tor, „pak by věci vypadaly jinak. Byli chytří – možná dokonce nemilosrdní –, nebyli však zkažení. Rotschildové téměř sami vytvořili arénu dnešního mezinárodního bankovního sektoru, jak ji známe dnes. Stabilizovali měny a nedbali na státní hranice – vybudovali světové hospodářství, kde už předtím existovaly mezi sebou válčící zájmové skupiny.“

„Otravný příběh,“ vpadla do hovoru Lelia. „Oni musí zavírat manželství avec leur proprefamille, aby je přijali. Ten stařík… on byl opravdový cafard!“

„Šváb,“ přeložila jsem Torovi, kterého Leliin výbuch překvapil stejně jako mě. „Rotschildové se museli ženit a vdávat v rámci vlastní rodiny, aby zdědili vlastní majetek, nebo tak nějak.“

„Quel cochon,“ zamumlala Lelia.

„Hrozné prase,“ přeložila jsem.

„Ale, mami – to už stačí,“ ozvala se Georgian. „Už jsme to slyšeli.“

„Když pravda se neříká, pak věci jdou jako ronde ďhistoire,“ tvrdila Lelia umíněně. „Tvůj papá by musel vstát z jeho tombeau… oni zavraždili ho v jeho… comment dit-on ame, můj miláčků?“

„Jeho duše,“ pomohla jsem. „Jestliže nebudeme o těchto věcech mluvit, pak se budou dějiny opakovat. Duši tvého otce zabili a vstal by dnes z hrobu, kdyby –“

„Já přece vím, co říká! Vždyť je to moje zatracená matka!“ odsekla Georgian.

„Asi jsem s tím neměl začít –“ namítl Tor. Ale Lelia se nechtěla nechat odbýt.

„Wisterie,“ promluvila.

„Prosím?“ Tor na ni zmateně pohlédl.

„Wisterie – tak se to jmenuje,“ vysvětlovala Lelia.

„Wisterie – to je jméno květiny, kterou Lelia moc obdivovala,“ vysvětlovala jsem Torovi. Když nic neříkal, dodala jsem: „V Monetově zahradě v Giverny.“

„Aha,“ přitakal Tor.

„Mluvili jsme o tom dřív,“ připomněla jsem mu.

„Jistě,“ potvrdil Tor.

„Rád bych ti něco ukázal,“ informoval mě Tor, když vyjel z Leliiny podzemní garáže a zamířili jsme na Park Avenue.

„Teď? Bože, vždyť je skoro půlnoc! Zítra ráno letím domů – nemohlo by to počkat?“

„Neboj se, nebude to dlouho trvat,“ uklidňoval mě. „Koupil jsem to. Rád bych věděl, jestli mi potvrdíš, že šlo o dobrou investici.“

„Jestli jsi to už koupil, pak můj názor nic nezmění. Nejde doufám o investici, na kterou se člověk může dívat jen z pohovky, že ne?“

„To jsi střelila vedle – je moc pozdě, abych třísnil tvou neposkvrněnou ctnost,“ zasmál se. „Věř mi, že aby se tato investice dala plně vychutnat, je potřeba stovek yardů otevřeného prostoru.“

„Je to někde venku? To si snad děláš legraci, v téhle denní – spíš noční – době? A kam to vůbec jedeme? Tudy se přece jede k mostu!“

„Přesně tak, jedeme na Long Island, kam v tuto roční dobu nevkročí žádný civilizovaný člověk. Jenže já ani ty zas tak úplně civilizovaní nejsme, není-liž pravda?“ Jednou rukou mi prohrábl vlasy a druhou stočil volant směrem na most.

Měla jsem pocit, že jsem se probrala až za několik hodin, s hlavou zabořenou do Torova klína. Byla jsem zabalená do jeho velbloudího pláště a on mi nepřítomně hladil vlasy.

Posadila jsem se a vyhlédla zamrzlým oknem ven. Před námi se rozprostírala lesklá, tmavá plocha oceánu, na níž se odráželo měsíční světlo. Alespoň jsem si myslela, že se dívám na oceán. Pak jsem poznala, že vidím spíš nějaký rybník nebo jezero a že část, kterou jsem považovala také za vodu, je ve skutečnosti černý led. V ledu zamrzla spousta lodí.

„Proč lidi nechávají ty čluny venku?“ chtěla jsem vědět. „Copak se nebojí, že je led poškodí nebo že vymrznou?“

„Ano, to by měli, ale tohle nejsou obyčejné lodě,“ odpověděl Tor. „Jsou to kouzelné lodě: lední plachetnice. A ta s vysokým červeným stěžněm patří mně.“

„Lední plachetnice jako investice?“ optala jsem se.

„Jen pojď, ukážu ti ji.“

Otevřeli jsme dveře, vystoupili z auta a ve večerních šatech kráčeli po křupajícím sněhu. Byla větší zima, než jsem předpokládala, vítr zvedal sníh a povíval jím na ledu. Jezeru to dodávalo mystický nádech. Vzpomněla jsem si na pohádku o Zimní královně, jak řídila sáně na nebi a shazovala dolů kousky ledu, které zmrazovaly dětská srdce.

„Vidíš,“ pokračoval Tor a pomáhal mi v chůzi ve chvílích, kdy vítr zesílil, „tenhle člun je velmi lehký, do plachty se opírá vítr. Má dvoje brusle.“

„Vypadá to jako rychlobruslařské nože,“ poznamenala jsem.

Tor odemkl padací dvířka paluby, vytáhl plachtu a začal ji rozbalovat.

„Funguje stejně jako plachetnice, pohon obstarává vítr. Protože však bruslíme na ledu, který je hladký a má minimální odpor, je výsledná rychlost vyšší než u vodní plachetnice, takže nepotřebujeme zvlášť silný vítr.“

„Proč vytahuješ tu plachtu?“ ptala jsem se. „Snad mě nechceš vyvézt na projížďku zrovna teď?“

„Posaď se,“ vybídl mě Tor a ukázal na sedadlo. „Tímhle se připoutej, zapni ten pás do přezky.“

Připoutala jsem se, zatímco on zkušenými pohyby vytahoval plachtu. Krásný černý led mi najednou připadal nebezpečný. S nevšední živostí jsem si představovala, jaké by to mohlo být, kdybych z takové plachetnice vypadla, klouzala po ledu a jeho ostré jehličky by mě trhaly na kusy – nebo kdybych se na nějakém tenkém místě probořila a zmizela v hrozivé pasti mrazivých vod.

„Uvidíš, že se ti to bude líbit,“ ujišťoval mě Tor s úsměvem, škubl lanem a omotal je kolem rohatinky.

Plachta se prudce nadmula, jak se do ní opřel vítr, hlava mi poskočila dozadu a člun vystřelil na jezero. Nabírali jsme rychlost tak prudce a tiše, že mi trvalo několik vteřin, než jsem si uvědomila, jakou rychlostí letíme.

Obrátila jsem tvář proti větru, ale bolestivě se mi zařezával do víček. Drobné vířící pichlavé vločky sněhu se mi zabodávaly do tváře. Měla jsem oči pevně zavřené a cítila, jak mi chladná směs útočí na pleť. Když jsem otevřela ústa, abych něco řekla, vlétly mi ledové háčky rovnou do plic.

„Jak s tím manévruješ?“ zaječela jsem do jekotu větru.

„Přesouvám váhu nebo pohybuji plachtami,“ odpověděl Tor za sílícího bodání ledových jehliček. „Mohu taky trochu kormidlovat touhle pákou.“ Mluvil klidně a vyrovnaně a já se snažila získat z jeho hlasu pocit jistoty.

Letěli jsme teď nad ledem tak rychle, až jsem se bála, že se každou chvíli vzneseme. Strach, který mi svíral žaludek, mě začal tížit jako kus chladného ledového kovu; prožívala jsem intenzívní pocit hrůzy. Kolem očí mi stékala voda z rozpuštěných ledových krystalků; nechápala jsem, jak Tor dokáže řídit bez brýlí.

Právě když jsem jednou rukou pustila sedadlo, abych si otřela obličej, všimla jsem si, že mírně měníme kurz. Srdce mi skočilo až do krku, když jsem spatřila, jak se ženeme proti břehu na druhé straně. Šílenou rychlostí jsme prosvištěli kolem zmrzlých drnů trávy, skal a stromů, ale to zdaleka nebylo všechno.

Země se však neustále hrozivě přibližovala a já jsem zapochybovala, že Tor vidí, k čemu se schyluje – jen se mi zdálo, že křičím hrůzou. Kusy ledu bubnovaly do lodi jako kulometná palba a stěna prudkou jízdou zvířeného sněhu mi zcela zakryla výhled. Najednou jsem zahlédla stromy a skály, jako kdyby vyskočily z ledu, a v návalu hysterie mi jen blesklo hlavou, že se už nedokážeme otočit!

Cítila jsem, jak se mi svírá hrdlo, přímo v něm žhne, jak mi v očních důlcích tepe krev – dunivě buší. Chytla jsem se okraje lodi tak pevně, jako by mě k ní někdo přinýtoval, a donutila jsem se pohlédnout před sebe, jak divoce se řítíme – bez možnosti ovlivnit chod člunu – rovnou do černé linie břehu. Těsně před okamžikem nárazu se mi žaludek divoce zkroutil.

Tor však náhle přenesl váhu a zatočili jsme, loď vykrojila elegantní, čistou křivku a kopírovala břeh. Byl nejvyšší čas zastavit. Cítila jsem, jak divoce mi buší srdce.

Když jsme vykružovali zatáčku, nahrnul se do mého těla mohutným nárazem adrenalin a srdce opět pumpovalo krev do plic.

„Bylo to fajn?“ ptal se Tor vesele; naštěstí vůbec nezpozoroval, jak se cítím.

Nohy a páteř jsem měla jak z těsta. Takový strach jsem zatím nezažila. Zuřila jsem: napadlo mě, jestli bych dokázala Tora zavraždit a dostat se celá na druhou stranu.

„No, a když jsme si teď dali zahřívací jízdu, chtěl bych ti předvést něco skutečně vzrušujícího – ano?“ navrhl spokojeně.

Věděla jsem, že moje srdce větší vzrušení neunese. Byla jsem však natolik otřesená a oslepená, že jsem nedokázala promluvit. Navíc jsem si řekla, že každý náznak slabosti z mé strany by agónii jen prodlužoval. Tor s očividnou chutí testoval mé nervy.

Nepočkal si na odpověď a znovu natočil plachtu do větru, takže jsme začali opět nabírat rychlost. Za chvilku jsme se řítili tak šíleně, že z pobřeží zbyla na sítnici mých očí jen rozmazaná čára. Protože jsme však kopírovali pobřeží, připadala jsem si v bezpečí. Když však Tor najednou stočil člun na jezero, rozvinul se přede mnou obrovský černý prostor tmavých, doširoka otevřených čelistí smrti.

„Tyhle kluzáky dokážou jet rychlostí přes sto uzlů,“ prohodil Tor mimochodem. Hlasem podbarvil monotónní ječení větru.

„Kolik je jeden uzel?“ donutila jsem se k otázce – nijak jsem však nebažila po odpovědi. Myslela jsem si, že pokud s Torem budu udržovat konverzaci, mohl by zapomenout na svůj úmysl „předvést mi něco skutečně vzrušujícího“.

„Uzel je jedna námořní míle,“ odpověděl, „mohli bychom dosáhnout rychlosti vyšší než sto pozemních mílí – kolem sto sedmdesáti kilometrů v hodině. Teď jedeme asi stodvacítkou.“

„To je něco,“ pronesla jsem, jenže hlas prozradil moje skutečné pocity.

Tor na mě úkosem pohlédl. „Snad ses nepolekala?“ ptal se.

„Nebuď směšný,“ odsekla jsem a znovu jsem cítila tlak krve v očních důlcích. Tušila jsem, že každou chvíli omdlím.

„Fajn! Tak já plachtu otevřu naplno a proletíme se doopravdy!“ rozjařil se.

Bože, já z toho umřu, napadlo mě.

Plachty byly napnuté k prasknutí – sníh obtékající příď byl tak hustý, že přes něj nebylo nic vidět. Pohybovali jsme se v povlaku tichého sněhu a já natahovala oči a uši, abych poznala, kde asi jsme. Ticho a slepota mě děsily víc než to, co zakrývaly.

Najednou sníh zmizel a srdce se ve mně zastavilo.

Byli jsme skoro v přístavu! Před námi se tyčily lodě, obklopovaly nás jako pravěké příšery s vypoulenýma očima. Klouzali jsme k nim a Tor zvedl člun na stranu. Kdybych nebyla připoutaná, narazila bych nejspíš hlavou do ledu. Pak člun zatočil tak prudce, až jsem měla pocit, že nám čepele uklouznou a skončíme v přístavní stěně. Na chviličku jsem se hlavou málem dotkla ledu, protože přitažlivost mě táhla neustále níž a níž. Pak jsme prudce zatočili na opačnou stranu a elegantně a sebejistě jsme kroužili přístavem ke kotvišti.

Doslova jsem popadala dech, polykala jsem vzduch jako o závod – abych neupadla do bezvědomí. Tor graciézně dokončoval jízdu lehce se prodlužujícími obloučky. Když jsme dosáhli pobřeží, povolil plachtu, zajel člunem diagonálně na kotviště, seskočil dozadu a začal loď uvazovat.

Byla jsem celá zmrzlá – nedokázala jsem se strachem ani hnout a třásla jsem se tolik, že jsem měla co dělat, abych se udržela na nohou. Když mi Tor podával ruku, nemyslela jsem, že se dokážu vůbec zvednout. Neobratně jsem se postavila, Tor mi pomohl na molo a náhle mě překvapil nával tepla – silná, sálající energie, která se vymykala pouhému vzrušení nebo hysterii. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, co to vlastně je. Byla to euforie.

„Strašně se mi to líbilo,“ řekla jsem k vlastnímu údivu nahlas.

„Ano, myslel jsem si, že to oceníš,“ přisvědčil Tor. „A prozradíš mi, proč se ti to tak líbilo?“

„Nejspíš kvůli strachu,“ ujelo mi a divila jsem se, proč něco takového říkám.

„Přesně tak – strach ze smrti je přitakáním životu,“ vysvětloval. „Muži to vědí. Ale ženy – ty většinou ne. Poznal jsem to hned tu první noc, když jsi stála na chodbě jako ztracené děcko. Tolik ses bála, málem jsi narazila hlavou o strop, když jsem promluvil. Bála ses problémů v práci – ale strach tě nezastavil. Natáhl jsem ruku a tys ji přijala. Šla jsi se mnou, navíc sama.“

Usmál se a zvedl mě nad molo. Držel mě trochu moc dlouho, teplo jeho těla proniklo do mého silného kožichu, tvář zabořil do mých vlasů. Vyděsila jsem se, přímo zpanikařila – ale nedokázala jsem říct, proč vlastně.

„Proto jsem si tě vybral,“ řekl nakonec.

„Vybral?“ zopakovala jsem po něm a snažila se vymanit z jeho sevření, abych se mu mohla podívat do tváře. „Co tím ksakru myslíš?“

„Však ty víš, co tím myslím,“ odpověděl.

Působil trochu nejistým dojmem. Potemnělé měsíční světlo změnilo jeho bledou pleť a vlasy na stříbro. Položil mi ruce kolem ramen a sklonil se ke mně. Ještě nikdy jsem u něj podobný výraz neviděla.

„Možná jsem trochu přepracovaný,“ pokračoval. „Lidi mě vždycky otravovali. Život nedává lidem s mozkem, jaký mám já, žádné skutečné úkoly. Moc jsi mi chyběla, drahá. Jsem rád, že ses konečně vrátila.“

„Nevrátila jsem se,“ oponovala jsem a cítila, jak mi buší srdce. Určitě za to může rychlá jízda. „A navíc, myslela jsem si, že jen já trpím emocemi z přepracování – alespoň jsi to vždycky říkal.“

„Tvoje city netrpí přepracováním, ale potlačováním,“ odvětil Tor chladně. „Jak se může opotřebovat něco, co se nikdy nepoužívalo?“

Otočil se na patě a zamířil k autu. Klopýtala jsem za ním ve svých směšně nepatřičných večerních střevíčkách. Je neuvěřitelné, že jsem o ně v tom hrozném maelstromu nepřišla.

„Mé city se používaly,“ zavolala jsem Torovi do zad.

Postřehla jsem, že otevírá dveře a vyrazila kupředu.

„Já sám mám také jeden cit, který bude zanedlouho použit,“ štěkl a hodil mě do auta. „Je to hněv – a ty ve mně tenhle konkrétní cit probouzíš tak často, že si říkám, jak je možné, že jsem na tebe ještě nevzal bič!“ Práskl dveřmi.

Usedl za volant a natáhl si rukavice. Ani jsem nedutala, když startoval a čekal, až se auto zahřeje. Sledovala jsem, jak dechem zamlžuji okna, a nevěděla, co říct.

„Myslím, že máš pravdu, je to dobrá investice,“ promluvila jsem po chvíli.

„Á, tak ty si myslíš, že je to dobrá investice – na ztrácení sebekontroly? Nebo mi snad chceš naznačit, abych si pořídil ten bič?“

„Ne, mluvím o té plachetnici,“ vysvětlovala jsem.

„Myslím, že je dobrá – proč se tak směješ? Kvůli tomu jsi mě sem zavezl?“

Tor si otíral slzy.

„Fajn – takže lední plachetnice je vynikající investice. Bankéř roku mi milostivě udělil posvěcení. To jsem rád, že se ti líbí, drahá – můžeš si zajezdit, kdykoli budeš chtít.“

„Neříkej hlouposti,“ pokárala jsem ho a zapálila si, abych překonala nervozitu. „Co bych s tou plachetnicí dělala – žiju v San Francisku. A hodlám tam zůstat.“

„Žiješ jen ve svých fantaziích,“ odsekl Tor tónem, jaký jsem u něj nikdy neslyšela.

Divoce zařadil rychlost, vyrazili jsme na silnici a probojovávali se sněhovými mračny.

Sledovala jsem jeho upjatý profil na pozadí ztlumených zelených světélek na palubní desce. Chvíli mi trvalo, než jsem se odhodlala znovu promluvit.

„Nechápu tě,“ vysoukala jsem ze sebe. „Nikdy jsem ti nerozuměla. Říkáš, že mi chceš pomáhat – ale mně se zdá, že mě chceš vlastnit. Snažíš se mě neustále přešívat podle nějakých svých představ, já ale nevím proč. Nikdy jsem to nepochopila.“

„Já taky ne,“ přiznal tiše Tor. Pak zašeptal, jakoby jen pro sebe: „Já taky ne.“

Nějakou dobu jsme jeli bez jediného slova. Pak jsem na jeho tváři spatřila úsměv.

„Nejspíš o tobě přemýšlím stejně jako o té plachetnici,“ připustil. Podíval se na mě zachmuřeně a usmál se.

„Možná že dobrá investice jsi ty,“ dodal.

VYJEDNÁVÁNÍ

Výborné zkušenosti jsem udělal s následujícím postupem: Nejprve jsem se s farmářem handrkoval o ceně a donutil ho slevit na minimum. Zní to sice divně, ale farmář vám pak začne věřit.

Dost rychle a dobře jsem se naučil, že pokud člověk nemá peníze ve strožoku, musí je mít v puse.

Bouck White

Kniha Daniela Drewa

Když mé letadlo zakroužilo nad San Franciskem, zářil vzduch ještě sluncem, zátoka byla modrá, domky na úpatích kopců svítily pastelovými barvami a větvemi eukalyptů povíval jemný vánek. Přívaly deště z minulých týdnů omyly všechno tak důkladně jako nikdy předtím.

Pearl s Tavishem na mě čekali před halou v zelených bombrech a slušivých tričkách, na nichž stálo „Potvrzení o kvalitě“. Nenapadlo mě však, jak dostaneme tři lidi a zavazadla do auta zkonstruovaného tak, aby se do něj člověk dobýval otvíračem na konzervy.

„Necháme to Bobíkovi,“ prohlásila Pearl a vyskočila, aby mě objala na přivítanou. „Muži jsou v těchto nekvalifikovaných činnostech o tolik lepší.“

„Ve Skotsku,“ zamumlal Tavish, když zvedal moje zavazadla, „dělají přidavače ženy, zatímco my chlapi jdeme do nejbližší hospody a diskutujeme o roli pracujících ve společnosti.“

Nakonec jsme to společně zvládli, tašky a kufry jsme nacpali, kam se dalo a Tavish se usadil nad řadicí páku mezi nás dvě.

„Musím vám něco říct,“ začala jsem, když Pearl vystřelila na dálnici a chystala se vytvořit nový rekord v překonávání zvukové bariéry čtyřkolým vozidlem. „Nevytvořila jsem kroužek pro kontrolu kvality jen proto, abych Kiwimu a všem ostatním dokázala, že jsou vedle. Ve skutečnosti chci vykrást banku.“

„Neříkej,“ ušklíbla se Pearl. „Ale to ti přece nikdo neuvěří, že chceš celou svou kariéru hodit do hajzlu, kočičko, jen abys dokázala, že máš pravdu. Proč o tom raději nenapíšeš knihu?“

„Věci jsou teď o dost složitější než předtím,“ pokračovala jsem. „Nechci dokázat, že mám pravdu – vsadila jsem se, že to dokážu.“

„Čím dál tím líp,“ zamumlal Tavish zmáčknutý mezi mnou a Pearl. „Vy jste se vsadila, že dokážete beztrestně vyloupit banku a já se sázím, že všichni skončíme v base – a jak vy Američani říkáte, ani při tom nemrknem! Nejspíš jste zcvokla, vážená!“

„Ale ne,“ prohodila Pearl a úzkostně pohlédla do zrcátka. „Vypadá to, že budeme mít společnost.“

Sjela z dálnice, otevřela dveře, vyskočila a potáhla si dolů tričko, aby zdůraznila své zboží s nápisem „Potvrzení o kvalitě“.

Otočila jsem hlavu přes rameno a Tavishova kolena, abych lépe viděla na velkého, hezkého – a velmi mladého – dopravního policistu, který si to k nám šinul s pokutovým bločkem v ruce.

„Jedu za vámi už z letiště, paní,“ oslovil Pearl, když přistoupil k autu. Podíval se na Tavishe a mě – hotové siamské sardinky. „Máte s sebou moc cestujících, odporuje to bezpečnosti jízdy – a to je jen jeden z vašich prohřešků. Přejíždění z pruhu do pruhu, nadměrná rychlost, neopatrná jízda – nějakou dobu jste jela po odstavném pruhu – v autě nejsou bezpečnostní pásy…“ Rozevřel blok a potřásal hlavou.

„Bože… vy ale máte parádní uniformu, pane důstojníku!“ vyhrkla Pearl a mnula látku jeho saka mezi prsty. „To je nějaký nový střih?“

Policistovi upadl blok na zem. Pearl se hbitě shýbla a s úsměvem mu ho podala. Zdálo se mi, že zrudl, ale jista jsem si nebyla. Ještě nikdy jsem neviděla policistu, který by dokázal Pearl odolat.

„Ano, paní,“ odpověděl. „Chtěl bych vidět vaše papíry…“

„Moc vám to sekne. To si necháváte šít na míru?“ Budeme nakonec rádi, když ji nezatknou pro podbízení se. „Víte, musím se vám omluvit – abych pravdu řekla, mám s tím autem potíže. Nestačím na ně, je strašně silné. Některé silné věci člověku prostě vyklouznou z ruky, však víte, jak to myslím.“

„Máte velmi silný vůz,“ přitakal policista. „Vím, že to je Lotus, ale takovýhle model jsem nikdy předtím neviděl.“

„Asi toho víte o autech hodně,“ lichotila mu Pearl. „Patřím do klubu Lotus – těchto modelů vyrobili málo – na světě jich jezdí jen padesát. Málokdo by to auto poznal.“

„Já jsem v armádě pracoval jako mechanik,“ přiznal skromně policista.

„Ach, vy jste byl v ozbrojených silách!“ vyjekla Pearl obdivně. „Nechce se mi věřit, že za sebou máte službu v armádě, jste tak mladý! Ale snad byste mi mohl prozradit, co bych měla příště v servisu chtít – aby mi to auto tolik neutíkalo jako dnes.“

„Chcete, abych se podíval pod kapotu?“ nabídl se mladík zdvořile a zasunul blok do kapsy.

S úsměvem jsme na sebe s Tavishem pohlédli.

„To bych vám byla moc vděčná,“ zavrkala Pearl a vedla ho k motoru, aby si poslechl jeho vrnění.

Obědvali jsme mezi palmami pod skleněnou střechou Palmového dvoru hotelu Palace – vejce Benedict se šampaňským a spoustou tmavé, hutné kávy. Když číšníci přestali dolévat, zůstali jsme sami.

„Tak se mi zdá, že jste si ke zločinu vybrala správnou kamarádku,“ poznamenal Tavish. „Právě jsme viděli, jak mademoiselle Lorrainová beztrestně porušuje polovinu dopravních předpisů – a jak se pokouší podplatit policistu. Vlastním tělem!“

„Byl to dálniční policista,“ opravila ho Pearl. „Kalifornie má nejhodnější dálniční policisty ze všech států Unie a to rozhodně nepřeháním. Vždycky jsem ráda, když mě takhle zastaví.“

Restaurace byla skoro prázdná, na podlaze ležely akry broskvově nazlátlých koberců, kolem se tyčily mramorové sloupy, na stolech zářily naškrobené ubrusy, takže po poledním návalu nezůstalo ani stopy. Nastal ten správný čas.

„Chci s vámi mluvit narovinu,“ začala jsem. „Ještě minulý týden jsem měla velmi důležité místo u Úřadu federálních rezerv: šéfka bezpečnostního systému. Celý život se snažím napravovat zavrženíhodné způsoby řízení bank – alespoň v rámci možností. Octla jsem se však ve slepé uličce; nemohu dostat vyšší funkci a vím to.

V bance žádné ženy na postech viceprezidentů nejsou, ve správní radě jakbysmet. Je nepravděpodobné, že bych se dožila uskutečnění svých cílů. Mohla bych je však naplnit, kdybych dostala to místo v Úřadu federálních rezerv.“

„A co se stalo?“ ptal se Tavish.

„Co si myslíte, že se stalo? Kiwi mi podřízl větev – a hádejte proč?“

„Protože byste mu dýchala na krk a nařizovala, aby dělal to, co zatím odmítal,“ odpověděl si Tavish. „Například utratit padesát centů za kontrolu.“

„Takže jde o vendetu,“ poznamenala Pearl s úsměvem. „Chceš, abychom ti pomohli okrást jeho systémy, a dokázali, že je pitomý nabob.“

„Myslím, že tak to začalo,“ připustila jsem. „Ale od té doby jsem se něco naučila. Kiwi je jen špičkou ledovce – takových jako on je spousta. Chci je přišpendlit všechny najednou, ale potřebuji k tomu vaši pomoc.“

„Rád bych to shrnul,“ promluvil Tavish a dopřál si další doušek kávy. „Jde nám o odhalení každého zločinného bankovního úředníka na zeměkouli a doufáme, že jednou ranou donutíme příslušníky světového finančního sektoru, aby se začali chovat jako džentlmeni – a to tak, že pronikneme do jednoho systémku ve Světové bance?“

Cynik – všimla jsem si ale, že mluví v první osobě množného čísla. Usmála jsem se.

„Musím souhlasit s naším mrzoutským Skotem,“ přidala se Pearl. „Myslím, že ses nechala unést – není ale tak pozdě, aby se to nedalo zastavit. Je mi to líto; měla jsem ti do telefonu říct, že zatímco jsi byla pryč, udělali jsme s Tavishem něco, co by mohlo tvoje plány pozměnit.“

„Museli jsme to udělat,“ vmísil se do hovoru Tavish. „Neuvědomili jsme si, že byste mohla ten bláznivý nápad s krádeží myslet vážně. Jen jsme se báli, že vás uprostřed zimy pošlou do Frankfurtu – a že my dva nakonec skončíme u lidí formátu Kiwiho a Kaprowa a ztratíme veškerý vliv.“

„To snad ne,“ vyhrkla jsem a cítila, jak mi začíná bušit srdce. „Raději mi řekněte hned teď, co jste provedli.“

„Poslali jsme oficiální zprávu Ředitelské radě,“ oznámila Pearl. „Doporučili jsme, aby kroužek pro kontrolu kvality byl vyňat z tvých kompetencí…“

Zaslepil mě hněv; museli mě utišovat jedním drinkem za druhým. Po všech těch machinacích a plánech najednou stačil jediný list papíru a mí povedení kamarádi prohráli můj kroužek pro kontrolu kvality i sázku s Torem. Další podobný projekt už navrhnout nemohu, ne v tak krátkém čase – zvlášť když ten první shořel. Jestli nenajdu nějaké východisko, za měsíc budu v New Yorku zařezávat pro Tora.

Chrlili jednu omluvu za druhou a neustále se pokoušeli poukazovat na moudrost svého rozhodnutí. Nakonec jsem se uklidnila natolik, že mi mohli přesně vysvětlit, co provedli.

„Nenapsali jsme, že by kroužek pro kontrolu kvality neměl pracovat pro tebe,“ ujišťovala mě Pearl. „Věděli jsme, že Kiwi chce tým uchvátit pro sebe a předat ho například Kaprowovi, protože potřebuje mít jistotu, že naše úsilí nenabourá jeho vlastní systémy. A tebe by odsunuli do Frankfurtu. Nemohli jsme s tím nic dělat.“

„Proto jsme jim řekli,“ ozval se Tavish, „že kroužek pro kontrolu kvality – vzhledem k citlivé povaze naší práce – by neměl podávat zprávy žádnému vedoucímu zúčtovacích systémů. Koneckonců jsou to přece systémy, které se pokoušíme nabourat, že ano?“

„Napadlo nás, že když ti kroužek vezmou, nebude se Kiwi tolik namáhat, aby tě odlifroval do Frankfurtu,“ pokračovala Pearl. „Myslíš, že jsme to zvorali?“

„Možná ne,“ připustila jsem. Cítila jsem se jak vybitá baterie, ale už jsem se nezlobila; koneckonců to udělali s těmi nejlepšími úmysly. „Víte už, komu kroužek dají? Nemohou ho přece dát Kaprowovi – ten také obhospodařuje zúčtovací systém.“

Když jsem o tom přemýšlela, zjistila jsem, že se v bance stěží najde bankéř, který by byl ochoten převzít odpovědnost za skupinu, kterou jsem dala dohromady, a pokud ano, pokusí se naředit svou odpovědnost natolik, že počáteční úkol skupiny nebude k poznání. Rovnalo by se to veřejnému praní špinavého prádla vlastních přátel.

„V návrhu uvádíme, že zprávy bychom neměli podávat nikomu,“ doplnil Tavish. „Alespoň ne žádnému řediteli po oficiální linii. Měli bychom být mimo jejich dosah.“

„Někam vás ale budou muset zařadit,“ namítla jsem. „Nejste žádná hladová vlčí smečka, která si může dělat, co chce – máte oficiální poslání, posvěcené nejvyšším řídícím orgánem banky.“

V té chvíli mi to došlo. Zatím nevyšla žádná závazná směrnice a snad ještě není pozdě.

„Co kdybych se přidala do kroužku pro kontrolu kvality sama, jako koordinátor?“ navrhla jsem. Oba na mě němě zírali.

„Ale drahoušku,“ ozvala se Pearl a položila mi dlaň na ruku, „kdybys to chtěla udělat, musela bys svou divizi hodit přes palubu. Octla by ses úplně na dně žebříčku. Dovedeš si představit, jak dlouho by ses škrábala na flek, jaký máš teď?“

„Toho byste byla schopna jen proto, abyste dokázala, že dokážete z banky ukrást peníze? Jste blázen.“

„Už jsem řekla, že jsem se vsadila,“ zdůraznila jsem a usmála se při vzpomínce na sázku. „V našem případě lze snad říct, že mezi lupiči je více smyslu pro čest než mezi bankéři. Člověk, s kterým jsem se vsadila, tvrdí, že je lepší zloděj než já. Chci mu dokázat, že nemá pravdu.“

„Nejspíš se zcvokl celý svět,“ zafilozofoval si Tavish. „A to jsem si před necelým týdnem myslel, že největším problémem mého života je Kaprow.“ Zadíval se na mě a rukou si odhrnul z čela své blonďaté vlasy. „A kdo je ten váš kamarád, který si myslí, že dokáže – a že by měl – ukrást víc peněz než vy?“

„Slyšel jste někdy o doktoru Zoltanu Torovi?“ zeptala jsem se.

Oba na chvíli ztichli.

„Děláte si legraci,“ vybuchl Tavish a vykulil oči. „On ještě žije?“

„Včera večer jsem s ním večeřela v New Yorku,“ potvrdila jsem. „Známe se dvanáct let.“

„Přečetl jsem všechny jeho knihy,“ obrátil se Tavish vzrušeně na Pearl. „Je to génius – hotový kouzelník. Kvůli němu jsem se dal na počítače, byl jsem ještě děcko. Kruci, jak rád bych se s tím člověkem setkal! Stejně ale už bude senilní.“

„Ano, trpí stařeckým třesem v devětatřiceti letech. Jinak ale vypadá fantasticky,“ dodala jsem s úsměvem. „Ptali jste se, s kým jsem se vsadila. Bohužel, Torovou nejoblíbenější hrou jsou sázky.“

Vylíčila jsem jim, co se stalo; při mém vyprávění seděli klidně, ani se nepohnuli. Když jsem skončila, zářil Tavish jak sluníčko. Pearl si nervózně třela rukama obličej.

„Holka, to sis teda uřízla koláč,“ vylezlo z ní po chvíli. „Celý roky jsem do tebe ryla, že jsi jak klacek zabodnutej v bahně. Beru to zpět, nemůžeš být šedivá bankéřská myš, když to všechno dokážeš riskovat kvůli jedný bláznivině.“

„Nejde o bláznivinu,“ podpořil mě Tavish. „Jde přece o princip – a já si myslím, že má pravdu. Je mi líto, že jsme ten dopis poslali, a doufám, že jsme celou věc nezašmodrchali víc, než je zdrávo. Chtěl bych vám pomoci vyhrát tu sázku.“

„Možná jste udělali správnou věc,“ oponovala jsem. „Ale ať je to, jak chce, nedá se dělat nic jiného než to spustit. Takže jsme parta?“

Natáhla jsem ruku a položila ji na stůl. Oba naráz položili své dlaně přes mou.

„Takže se pojďme podívat na ten dopis, ráda bych si ho přečetla. Do pondělka musíme dát naši věc do pořádku.“

7. prosince bylo pondělí, začínal třetí týden po mé noci v Opeře. Měla jsem pocit, že uběhla celá věčnost.

Pavel stál u dveří kanceláře a v ruce držel šálek s kávou. Podala jsem mu dárek z New Yorku zabalený do modravé krabičky, jaké se používají u Tiffanyho. Vyměnil šálek za krabičku a šel za mnou do kanceláře. Za chůze rozbaloval hedvábnou bílou stužku.

„Božská Sarah“ vykřikl, když spatřil starou fotografii Sarah Bernhardtové v secesním stříbrném rámečku, kterou mi věnovala Lelia. „To je z Wildovy Salomé, než se začne milovat s uťatou hlavou Jana Křtitele! To je nádhera – na mém prádelníku se bude krásně vyjímat! Když ale mluvíme o uťatých hlavách, doufám, že tušíte, co se stane s tou vaší! Lord Willingly strávil minulý týden ve své noře – na očích černé brýle, zatažené závěsy, hotová filmová hvězda. Na dveře pověsil cedulku „Nevyrušovat“ a chce s vámi okamžitě mluvit. Zdá se, že váš kroužek pro kontrolu kvality mu nedá spát. Dost času trávím s uchem na zdi, víte.“

„Ještě nejsem hotová,“ vyhrkla jsem a lila do sebe vlažnou transfúzi.

„Obávám se, že jste,“ sdělil mi Pavel s úšklebkem. „Jsou tady horší věci. Ráno volal Lawrence, skoro za rozbřesku – jen jsem vešel do kanceláře. Říkal, abyste za ním okamžitě přišla. Zdá se, že lvi se mezi sebou dokážou pořádně porafat, když ke snídani dostanou jen jednoho křesťana.“

Lawrencovy kanceláře jsou na nejvyšším poschodí – je to shluk místností se zrcadlovými stěnami, které jako feudální pevnost shlížejí na město pod sebou.

V bankovnictví se moc měří na metry koberce a Lawrence zcela ovládl trh s širokými šedými běhouny. Deset minut mi trvalo, než jsem překonala vzdálenost od dveří kanceláře k jeho pracovnímu stolu; už jsem u něj jednou byla, takže jsem cestu znala celkem dobře. Pokud člověk natáhl ruku moc brzy, vypadal jako husa, která se pokouší odletět z jezera za silného větru – s nataženou pravicí klopýtal po koberci hezky dlouho, než se dostal k cíli.

Lawrence vynikal mezi šéfy ve Světové bance tím, že se nikdy nemíchal do politiky a neintrikařil – nikdy nesbíral informace v šatnách. Nevěřil na intriky, ale ve svoji schopnost plně ovládat ostatní. Byl nevyhlášeným králem TOMEJE (totální mentální jebačky) – což je bankéřský termín pro „Udělej to jiným dřív, než to oni provedou tobě“.

Jako hlavní zbraň používal svou kancelář. Rád v ní řídil schůzky, kdykoli to bylo jen trochu možné. Jakmile jste vstoupili na tuto neobydlenou půdu, zahltila vás nepřítomnost barev stejně jako mlha halící bojiště u Slavkova. Všechno bylo neutrální – odstíny šedé a tmavošedé –, takže každý okamžitě ztrácel půdu pod nohama, aniž by tušil, kde se vlastně pevná zem nachází.

V Lawrencově kanceláři jste nenašli obvyklé rekvizity – nezahlédli jste papíry povalující se na pracovním stole, na zdech nevisely diplomy ani obrazy, nikde ani památky po fotografiích manželky a dětí – prostě nic, na čem byste mohli ukotvit svůj pohled. Příchozí musel nabýt pocitu, že jeho duši zasáhl výstřel z neutralizační pušky, vše bylo tak nevýrazné a celá kancelář kamsi mizela. Zůstal jen Lawrence.

Jeho osobnost zářila na vyprázdněném pozadí jako silný, chladný plamen – muž bez pout, bez závazků, hloupých emocí, které by mohly ovlivňovat jeho rozhodování. Bylo mu čtyřicet, měl štíhlou postavu, každým coulem pohledný a smrt zvěstující muž.

Když jsem vstoupila do jeho kanceláře, měl na sobě šedý oblek a brýle se zlatou obroučkou. Popelavě šedé vlasy na spáncích protkané stříbrem jiskřily ve slunečním světle, které dopadalo do místnosti skleněnými stěnami. Povstal a sledoval mě chladným pohledem, zatímco jsem přicházela k jeho stolu – choval se jako pavouk, který hlídá mouchu zaplétající se do jeho sítě a je mu jedno, jestli je čas k obědu nebo večeři. Lawrence je rozený dravec, nepatří však k žádnému běžnému druhu. Patří k odrůdě, která zabíjí instinktivně, ne aby přežila, ale prostě proto, že má v sobě zabudovaný takový mechanismus.

„Veritas, je mi líto, že na vás tak naléhám. Jsem rád, že jste si udělala čas.“

Lawrence rád oslovuje lidi křestním jménem, aby navodil domáckou atmosféru, jeho hlas však současně sděluje, že bez jeho dobré vůle na této planetě žádný domov mít nebudete.

S mocí se pojí jistý protokol. Vezměte si třeba zasedací pořádek mezi držitelem moci a jeho podřízeným. Obrovský pracovní stůl dělí Lawrence od oběti na vzdálenost nejméně tří a půl metru a křeslo, na které mi ukázal, bylo tak nízké, že by Lawrence nade mnou čněl nejméně o hlavu.

„Posaďme se tamhle, bude se nám lépe mluvit,“ navrhla jsem a ukázala na sedací soupravu u vzdálenějších oken, kde by nás nedělil žádný stůl.

Lawrence využil situace, jak nejlépe mohl. Vybral si křeslo, na něž dopadaly odlesky protějších budov a vytvářely na jeho brýlích čtverce. Když jsem to viděla, udělala jsem něco, co se nedalo předpokládat: posunula jsem si křesílko tak, abych mu viděla do očí.

Hledět Lawrencovi do očí není ten nejhezčí zážitek: člověk má pocit, že Lawrence, když nechce prozradit, co mu běhá hlavou, dokáže zúžit panenky jako kočka.

„Slyšel jsem, že jste se právě vrátila z New Yorku, ano?“ promluvil, když jsme si sedli. „Ach, to vám závidím. Prvních deset let v bance jsem strávil v kanceláři na Manhattanu. Povězte mi, jak jste trávila volný čas – chodila jste do divadel?“

Úvodní kamarádskost nesmíte zaměňovat za ledabylé klábosení. Dravci se přece často kamarádí se svou příští potravou – hrají si s ní celé hodiny – než ji sežerou.

„Na to jsem neměla čas,“ odpověděla jsem. „Ale byla jsem v mnoha vybraných restauracích – to zjistíte, až uvidíte mou zprávu o výdajích!“

„Ha-ha. Vidím, Veritas, že máte smysl pro humor.“

V životě jsem nepotkala druhého člověka, který se dokázal smát bez úsměvu jako on.

„Možná už víte, Veritas, že během vaší nepřítomnosti jsem obdržel zprávu od kroužku pro kontrolu kvality, který řídíte.“

„Poslali vám ji na moje doporučení,“ odpověděla jsem, jak jsme se s Pearl a Tavishem dohodli.

„Uvědomujete si, Veritas, že ten dokument navrhuje vyjmutí kroužku pro kontrolu kvality z dosahu lidí, kteří kontrolují produkční systémy? Abych byl přesný, z dosahu vedoucích on line systémů, které zacházejí s finančními zdroji banky?“

„Četla jsem tu zprávu,“ poznamenala jsem.

Jestli Lawrencovi začalo vrtat v hlavě, jak to, že jsem stačila přečíst padesátistránkovou zprávu, ačkoli jsem po týdenní nepřítomnosti přišla do banky, rozhodně to nedal na sobě znát; málokdy si ale dal ujít možnost objevovat nesrovnalosti.

„A vy tedy navrhujete, aby tým pro kontrolu kvality – jehož činnost jste sama iniciovala – byl vyjmut z vaší pravomoci?“

Pohlédla jsem Lawrencovi do očí; měla jsem pocit, jako by mi někdo hodil na žaludek pytel s ledem. „Mám dojem, že to není jediná alternativa, kterou ta zpráva nabízí, pane,“ odpověděla jsem.

Zúžily se mu panenky, ale jen na chvilku. „Opravdu? Možná ji interpretujete jinak než já.“

„Ve zprávě stojí, že auditoři by měli být odděleni od toho, co je předmětem auditu,“ zdůraznila jsem. „Máte vůči tomu námitky?“

Znovu jsem si všimla prudkého zúžení Lawrencových panenek a v duchu jsem si poblahopřála k volbě křesel. Bylo mi jasné, že už nehraji roli „štvané zvěře“ – nežádám o milost, nedávám najevo strach, nedávám lovci šanci, aby zvětřil můj pach.

„Takže si podstatu zprávy zopakujme, abychom poznali, zda jsem ji správně pochopil,“ promluvil a opatrně se sunul nad rozsedlinou, kterou jsem svou větou otevřela. Lawrence nebyl žádný hlupák; věci mu vždy docházely velmi rychle. „Takže vy říkáte, že nedoporučujete, abych vám vzal kroužek pro kontrolu kvality?

Možná bychom se tomu měli podívat na kloub. Nejprve požadujete vznik týmu, který se zaměří na bezpečnost v bance. Pak požádáte ředitelský výbor o jeho financování, aniž byste se předtím zeptala svého vlastního vedení…“

Rána pod pás, přešla jsem ji ale mlčky.

„Pak cestujete do New Yorku, abyste získala podporu bankovního sektoru – říkám to dobře?“

„Ano.“

„Za vaší nepřítomnosti pak dostanu zprávu – vypracovanou podle vašich směrnic, jak tvrdíte, která požaduje, aby manažeři, jako jste například vy, ztratili jakoukoli možnost zasahovat do činnosti onoho týmu.“

„Přesně tak.“

„Důvodem je možný střet zájmů – chcete, aby nový tým neměl možnost intenzivněji zkoumat některé systémy. Nebo naopak. A přitom tvrdíte, že to neznamená, že si chcete nad kroužkem pro kontrolu kvality umýt ruce?“

„To je jen jeden možný výklad, pane.“

„Vy jste podle všeho člověk, který vidí další možnosti,“ pokračoval Lawrence chladně. „Jediná další možnost však je, že opustíte svou roli vedoucího peněžních systémů.“

„Vypadá to tak,“ souhlasila jsem.

Chvíli nehnutě seděl. Nebyla jsem si stoprocentně jista, ale měla jsem dojem, že se na jeho tváři mihl výraz blížící se respektu – i když se proměnil velmi rychle ve zkoumavý pohled pátrající po skrytých důvodech. Pak mi zasadil úder levým hákem.

„Chcete, Veritas, abych takový návrh podepsal?“

Krucifix. Mělo mě to napadnout. Jestli řeknu ano – a nebudu si klást žádné podmínky –, pak jsem v rejži. Jestliže to odmítnu, budu vypadat jako blázen, protože jsem vlastně autorkou toho návrhu.

Pokud se mi nepodaří Lawrence donutit, aby převedl mě a kroužek do své kompetence – tedy mimo Kiwiho kontrolu –, bude můj úspěch či neúspěch záviset na převažujícím směru větru. Budu muset odpálit míček na Lawrencovu polovinu kurtu a přimět ho k vážnější nabídce.

„Pane,“ ozvala jsem se, „jaký zájem byste mohl mít vy na odmítnutí takové nabídky?“

Strnule na mě zíral. Panenky se mu smrštily, ale pak se znovu rozevřely.

„Poslouchejte, Banksová, hrajete ráda šachy?“ zeptal se s pohledem upřeným do zdí.

„Ano, trochu,“ přitakala jsem.

„Mám pocit, že hrajete až moc často. Řekněte mi, o co vám jde.“

„Prosím?“

„Chci vědět, o co vám jde, co chcete získat vy – Veritas Banksová.“ Otočil se a pohlédl mi do obličeje. „S jakými nadějemi jste ke mně přišla? Čeho jste chtěla během našeho rozhovoru dosáhnout?“

„Vy jste mě požádal, abych přišla, pane,“ zdůraznila jsem.

„To vím,“ prohodil netrpělivě. „Jenže vy jste ode mě čekala nějaké rozhodnutí, jinak byste ten zatracený dopis neodeslala. Takže co z toho vlastně bude – kroužek pro kontrolu kvality, nebo oddělení pro peněžní převody? Obojí není možné.“

Pořád se ještě nevyjádřil, jestli kroužek bude pouze pod jeho kontrolou!

„Pane, nedomnívala bych se…“

„Nemusíte se domnívat vůbec nic – všechno vám řeknu já. Váš dopis mě dostal do neudržitelné pozice. Jestliže nevyčlením ten kroužek pro kontrolu kvality ze všech produkčních skupin, pak budu mít auditory a jejich zprávy ke snídani, obědu i večeři. Proto se kroužek bude zodpovídat pouze mně – jako dnes. Přejdete s kroužkem ke mně, nebo zůstanete v peněžních převodech, u Willinglyho? Jen tak mimochodem, s Willinglym se nepracuje zrovna nejlíp, když mu někdo šlápne na kuří oko – a vám se to za poslední měsíc povedlo hned několikrát.“

Najednou se Lawrence rozesmál, nejspíš z pohledu na můj obličej.

„Nejspíš si říkáte, že u mě to nebude o moc lepší,“ dodal. „Jestliže ale přejdete ke mně, doufám, že nebudete muset spálit všechny dosavadní mosty.“

„Při vší úctě,“ vzpamatovala jsem se, „některé mosty se hroutí samy od sebe. Zkusím to s vámi.“

Vstala jsem a Lawrence mě doprovodil ke dveřím.

„Banksová, musím uznat, že jako žena máte mnohem větší koule, než bych čekal. Jen doufám, že o ně nezakopnete, ono to dost bolí, víte. Nemám teď čas, abych se tím zabýval, ale uvolním vaší skupině nějaké kanceláře u západní zdi. Jakmile budete mít kam jít, přestěhujte se, nejlépe ještě dnes. A ještě něco – snažte se alespoň hodinu vyhýbat Willinglymu, dokud mu nevysvětlím, jak se věci mají.“

Natáhl ruku. Uchopila jsem ji, jeho stisk nepovoloval.

„Nechtěla bych vás zbytečně…“

„Copak?“ zvedl obočí.

„Víte, z východní stěny je krásný výhled na zátoku.“

Když jsem sjížděla výtahem na své pracoviště, znovu jsem si pogratulovala, že jsem si dala pozor na to, aby Pearl s Tavishem odeslali svou narážkami prošpikovanou zprávu současně i skupině WHIPS a internímu auditu.

Hvízdala jsem si bojovnou písničku a s pocitem vlastní neporazitelnosti kráčela ke své kanceláři. Proto jsem nespatřila Pavla, jak na mě divoce mává rukama – pak už bylo pozdě. Strnul, když zevnitř zaburácel Kiwiho hlas.

„Zavolej mi za dvě minuty, že mám naléhavý hovor,“ stačila jsem Pavlovi zašeptat.

Rezignovaně přikývl a já jsem kolem něj vklouzla do kanceláře. Za stolem trůnil Kiwi tentokrát v zrcadlových slunečních brýlích. Asi před deseti lety mě Tor naučil, jak zacházet s vedoucími, které už člověk nepotřebuje. Musím hrát o čas.

„Ahoj, Kiwi!“ pozdravila jsem ho radostně a roztáhla žaluzie, aby do místnosti mohlo světlo. „Co se děje?“

„Vy se dějete! A nabíráte směr k velice špatným věcem!“ informoval mě hrozivým hlasem, který mi však byl zcela lhostejný.

Začala jsem se probírat posledními vzkazy a zadáními v košíku na stole a otevírala jsem poštu, jako by Kiwi byl jen vzduch.

„Snad byste mi mohl napovědět,“ prohodila jsem nonšalantně. „Týden jsem byla v New Yorku.“

„A intrikovala jste proti mně tady i tam!“ zařval. „Nehrajte si na neviňátko!“

Přestože tentokrát existovala pro jeho paranoidní výlevy jistá opodstatnění, nijak mě jeho řvaní nevzrušovalo.

„Nezdá se vám, že zacházíte trochu daleko?“ ucedila jsem. „Proč mi raději neřeknete, o co vám jde – abychom mohli s tou hrou na kočku a myš přestat?“

„Mluvit byste měla především vy,“ ozval se třesoucím se hlasem. „Pokud jste tak nevinná, proč mi neřeknete, že se právě vracíte od Lawrence – ha? Co jste tam dělala, byla jste tam přece skoro celé dopoledne?“

Proboha, ten Kiwi má snad špicly úplně všude. V té chvíli zabzučel můj interkom.

„Naléhavý hovor, slečno Banksová,“ oznamoval Pavel. „Linku číslo šest, prosím.“

„Promiňte,“ omluvila jsem se Kiwimu.

Musel své bídné tělo zvednout z mé židle, abych dosáhla na telefon. Sedl si do protějšího křesla a upřeně zíral na mou ruku zvedající sluchátko.

„Ahoj, kamarádko, zkus jednou hádat, co teď právě děláme?“ ozvala se Georgian zdušeným hlasem. Proboha, skutečný hovor!

„Co děláš?“

Střelila jsem okem na Kiwiho. Dokonce i přes brýle jsem cítila vlnu jeho drtivého hněvu. Nejspíš chce u mě zapustit kořeny.

„Zdá se mi, že máš moc práce,“ hádala Georgian. „Mám zavolat později?“

„V takových situacích by se na problematiku mělo pohlížet pod jiným zorným úhlem,“ sdělila jsem jí.

„Co to proboha žvaníš?“ ptala se. „Někoho tam máš, že ano?“

„To je i můj názor,“ odvětila jsem. „Jsem moc ráda, že si uvědomujete problémy na naší straně.“

„Někdo tam je – jenže ty nechceš zavěsit,“ dohadovala se Georgian. „Co mám tedy dělat?“

„Dejte si načas – důkladně vysvětlete, čeho jste prozatím dosáhli,“ radila jsem jí. „Potřebuji fakta, abych mohla situaci vylíčit svému šéfovi – náhodou právě teď sedí v mé kanceláři.“

Přestože se Kiwi měl velmi brzy stát mým bývalým šéfem, musela jsem hrát o čas, dokud mu výsledek neoznámí sám Lawrence. Zvedla jsem zamyšleně obočí, jako kdyby se z druhého konce drátu linula závažná fakta.

„Tvůj šéf? Nejsi doufám v průšvihu, že ne?“ vyzvídala Georgian. „Bože, připadám si jako pořádně vytížený agent nebo něco takového. Víš jistě, že mě nemůže slyšet?“

„Myslím, že bychom se měli vyvarovat všeho, co by mohlo vést k podobným závěrům,“ instruovala jsem ji.

Přestože šeptala, měla jsem pocit, že burácí jako diskžokej na divokém večírku.

„Thor tady byl celý týden,“ pokračovala, „kroužil kolem mne a tisků a v kuchyni kolem matky. Jeho bramboráky jsou božské.“

„Mluvte, prosím, k věci,“ přerušila jsem ji, protože mi bylo jasné, že Kiwi tu nevydrží hřadovat věčně. „Jak se vyvíjí váš projekt?“

„Včera v noci se mi podařila velká věc,“ šeptla vzrušeně. „Napadlo mě tisknout vodoznaky na papír s pomocí glycerínového oleje. Když pak papír zvedneš proti světlu, je průsvitný jako skutečný vodoznak. Falzum lze zjistit jen rentgenem, jenže ten určitě nepoužívají…“

Kiwi sáhl po nějakém časopise, začal v něm vztekle listovat a neustále křížil nohy, jako by už nedokázal zadržet svou netrpělivost.

„A Thor mi nově rozestavil v dílně stroje – říká tomu průmyslové inženýrství –, takže teď zvládáme osm certifikátů na jediné fotografické desce. Kdybychom natiskli obligace v hodnotě sto tisíc dolarů za kus, pak by jedna fotografie vynášela skoro milión dolarů! To není zas tak špatné, když to porovnám s tím, co dostávám za focení módy.“

Čárala jsem si na poznámkový blok, jedním okem sledovala Kiwiho, zatímco Georgian mi do ucha chrlila údaje o výdajích a obtížích spojených s plánem. Nemohla jsem se pořádně soustředit, protože bylo jasné, že Kiwi každou chvíli exploduje.

Vstal, mrštil časopisem na stůl, začal chodit sem a tam po kanceláři a pokaždé se o něco přiblížil k mé židli. Snažila jsem se zaclonit sluchátko ramenem a omezila jsem své reakce na jednoslabičná slova – Kiwi mi totiž skoro dýchal na krk.

„Takže v čem je problém?“ skočila jsem Georgian do řeči. „Dodržíte stanovenou lhůtu? Jste připraveni na další fázi?“

„Budeme hotovi příští týden – možná i dříve,“ ujišťovala mě přítelkyně.

Krucinál, a já jsem zatím nenabourala ani jeden soubor.

„Ale Veritas, když jsme už tak blízko, začínám trochu panikařit, víš? Chci říct – je to nelegální, a pokud nás chytnou, jsme nahraní. Chceš opravdu do toho jít? Co si o tom myslíš?“

„Totéž,“ odvětila jsem.

„Víš, ty peníze si nenecháme. Jedinou mou omluvou je, že děláme něco čestného.“

„Totéž.“

„Na druhé straně, jestli nás chytnou, pak bychom měli svoje zisky věnovat Matce Tereze – asi bych pak šla do vězení s větší chutí.“

„Totéž.“

Kiwi sebou trhl, zastavil se a sklonil se nade mnou. Strhl si brýle a vytřeštil na mě oči.

„Totéž, totéž, totéž!“ vybuchl. „Co je tohle za řeč?“

„Promiňte,“ řekla jsem do sluchátka, „ale mám tady něco velmi naléhavého.“ Obrátila jsem se ke Kiwimu a oznámila mu: „Mám hovor. Snad bychom si mohli domluvit schůzku na jindy a dokončit náš rozhovor za příznivějších okolností, co říkáte?“

„Jenže my teď máme jednání, a právě teď, Banksová,“ štěkl Kiwi rudý hněvem. „Ani pár koní, ani sám Bůh mě odtud nedostane – zapustil jsem tady pevné kořeny. Skončete to a hezky rychle.“

„Promiňte, pane Willingly,“ ozval se od dveří Pavel. „Volá paní Harbingerová. Říká, že její šéf s vámi chce mluvit ve své kanceláři – okamžitě.“

„Řekněte jí, že tam hned budu,“ zamumlal Kiwi.

„Snad byste jí to měl sdělit sám, pane,“ mínil Pavel. „Blokuje mi linku – tvrdí, že vás shání celé dopoledne, ale nebyl jste ve své kanceláři.“

„Pan Willingly je celé dopoledne v mé kanceláři,“ poznamenala jsem nonšalantně.

Kiwi na mě ohromeně vytřeštil oči.

„Ano, nakonec zkusili zavolat sem. Řekl bych, že jde o velmi důležitou věc, pane,“ dodal Pavel.

„Dobře, dobře,“ blekotal Kiwi a obrátil se ke dveřím. „Ale radím vám, Banksová, abyste byla tady, až se vrátím. Chci, abyste dřepěla tady, na téhle židli, rozumíte.“ Odcházel bílý hněvem, zatímco my jsme se s Pavlem na sebe usmívali.

„Co se tam děje?“ ozvala se Georgian ve sluchátku. „Nejspíš přiběhl pár divokých koní nebo Bůh a odtáhl mého šéfa pryč,“ vydechla jsem si.

„Život v bance asi nebude taková nuda, jak jsem si myslela.“

„To ano, skoro pořád nás bolí břicho od smíchu,“ ujistila jsem ji. „Takže mi to dopověz, za minutu budu muset zavolat správce budovy, aby mi poslal lidi na přestěhování kanceláře. Budu sedět pořád na stejné židli – ve ‚své‘ kanceláři, až se ten blázen vrátí. Jenže budu mít kancelář na třicátém, ne na třináctém poschodí.“

„O čem to mluvíš?“

„Jen si tak povídám sama pro sebe,“ uklidňovala jsem ji. „Řekni mi – jak jste daleko?“

„Vytiskla jsem prázdné kopie každé akcie, kterou mi Thor dal,“ hlásila Georgian. „Potřebuju jen první akcii, abych mohla dál tisknout čísla v sérii. Začneme velmi brzy – každou chvíli. Thor šel ven, shání si práci.“

„Práci? K čemu? Vždyť má vlastní firmu,“ nechápala jsem.

„Mám pocit, že bude práci potřebovat,“ trvala na svém Georgian. „Jestli máš ještě chvilku, vysvětlím ti, o co jde…“

NABÝVÁNÍ AKCIÍ

Byl jsem mladý. To je ten správný čas, kdy začít. Kdo včas zaseje, ten včas sklidí. Neustále jsem měl něco za lubem – nelenošil jsem jako vy; raději sedřít boty než prostěradla, tak znělo moje heslo.

Krávu, která brzy vstává, čeká dobrá tráva.

Bouck White

Kniha Daniela Drewa

ÚTERÝ, 8. PROSINCE

Kníže Jimmy si rozepjal poklopec a horkým proudem moči obdařil své oblíbené zákoutí na Třetí avenue. Když se zapnul, stáhl si přes kalhoty jemný kašmírový svetr, který mu zašili a darovali v Lize záchrany svatého Marka. Svetr měl příjemný červený odstín a hezky ladil s tvídovým sakem se záplatami na loktech, které dostal v Misii Božského světla.

Vydal se směrem k Union Square pro každodenní almužnu. U jeho oblíbené budovy proudil z kanálu horký vzduch; rád tam popíjel svou snídani. Jenže dnešní ráno bylo chladnější, než si původně myslel. Než dorazil k Union Square, zkřehly mu notně ruce, i když je zastrčil do kapes. Vlhký sníh mu v botách promáčel vycpávky z novin.

Když se usadil u kanálu a zul jednu botu, všiml si, že na něj civí nějaký chlap. Kníže Jimmy se na něj podíval – něco mu na tom člověku nehrálo. Pak si uvědomil, že ho upoutala barva jeho očí – takové oči Jimmy viděl jen u koček.

„Hezký ráno přeju, pane,“ oslovil ho Jimmy zdvořile,

„Nazdar,“ zareagoval Tor. „Dnes je mnohem chladněji, než hlásili v televizi. Musí vám být pořádná zima.“

„To máte pravdu, pane,“ přitakal Jimmy. „Právě jsem si říkal, že lahvinka červenýho by mi zahřála kosti.“

„Poslyšte,“ pokračoval Tor, „nevadilo by vám, kdybyste na chvíli vstal?“

„Doufám, že mě nechcete okrást, pane,“ odvětil Jimmy, obul si botu a zvedl se. „Pokud ano, tak jste na špatný adrese.“

Tor pomalu přistoupil ke starému tulákovi a prohlédl si ho od hlavy k patě.

„Myslím, že to bude ono,“ řekl. „Nechtěl byste si přivydělat?“

„Příde na to,“ obezřele sondoval Jimmy.

„Řekl bych, že jste stejně vysoký jako já. Za kolik byste chtěl prodat šaty, které máte na sobě? Myslím tím jen svršky – vaše spodky mě nezajímají,“ dodal Tor rychle. Donesl se k němu tulákův odér a uvažoval, jakou dávku dezinfekčního prostředku bude potřebovat na odvšivení jeho oděvu.

„Vo jakou částku kráčí, pane?“ ptal se Jimmy. „Tydle šaty jsou rodinný dědictví, víte. Nejsou dvakrát laciný.“

„Padesát dolarů,“ vypálil Tor.

„To není špatný,“ souhlasil Jimmy. „Co ale budu nosit, když prodám svý poslední kvádro?“

Na to Tor nepomyslel. Neměl chuť podnikat výpravy po obchodních domech a kupovat tulákovi nové ošacení.

„A co dybyste mi dal svůj vohoz?“ navrhl Jimmy. „Esli mý šaty padnou vám, pak vaše padnou mně.“

„Můj oblek je dost drahý,“ váhal Tor.

„To mně nevadí,“ odpověděl Jimmy. „Všichni mi říkaj Kníže Jimmy – páč kvalitu, tu já poznám na první pohled.“

Kancelář kurýrní pošty uprostřed Manhattanu zaplňoval pach zpocených těl. Neutuchající bzučení hlasů připomínalo běžící ventilátor a utichlo na chvíli jen tehdy, když úředník za přepážkou vyvolal něčí jméno.

Tor se zvedl z lavice u zadní stěny, když zaslechl své jméno. Uvědomoval si, že kolem sebe šíří výrazný pach čistícího roztoku a dezinfekce a navíc nepříjemné aroma pronikající zespod, ale nikdo si toho zřejmě nevšiml.

Šel s úředníkem do velké místnosti s mnoha stoly.

„Pan Kníže?“ zeptal se muž za stolem, sotva Tor vstoupil.

„Ano – Jimmy Kníže,“ potvrdil Tor a potlačil mírný úsměv.

„Uvedu James – mohu? Máte Jamese na křestním listě?“

„Lidi mi říkají Jimmy,“ dodal Tor.

„Výborně,“ pokračoval úředník a do prázdné kolonky zapsal James. „Mohl bych se podívat na dotazník, který jste vyplnil?“ Když mu jej Tor předal, zeptal se: „Pracoval jste někdy u podobné firmy, jako jsme my?“

„Ano, dělal jsem roznášku pro zelináře,“ odpověděl Tor.

„Aha, vida,“ poznamenal úředník. „Dobrá, vysvětlím vám, o co přesně jde. Dostaneme telefonát od makléřské firmy nebo z burzy. Pokud budete na řadě, půjdete na určenou adresu. Obdržíte tašku s akciemi. Převezmete akcie, zkontrolujete je, jestli jsou všechny, a podepíšete převzetí pro makléře. Oni vám zase musí podepsat růžový útržek, abychom jim mohli službu vyúčtovat.“

„A co budu dělat pak?“ ptal se Tor.

„Půjdete s nimi do Střediska cenných papírů, kde je převezmou a zařadí. Zkontrolují formuláře akcií a vystaví vám potvrzení! Účtujeme deset dolarů za donášku, vy dostanete osm dolarů na hodinu. Většina donášek nezabere moc času, protože kanceláře jsou všechny v jedné čtvrti. A od nás dostanete kolo. To je všechno.“

„Fajn,“ kývl Tor. „A kdy začnu?“

„Asi dva týdny nám obvykle trvá, než uchazeče prověříme. Jak ale vidím, nemáte záznam v trestním rejstříku a momentálně máme málo zaměstnanců – můžete tedy začít hned. Pošleme vám pověřovací papíry dodatečně, až je dostaneme. Hlaste se v kurýrní kanceláři zítra ráno v osm na Broad Street.“

„Děkuji,“ řekl Tor a otočil se ke dveřím.

Na pověřovací papíry čekat nebude. Na krádež mu stačí necelé dva týdny.

STŘEDA, 9. PROSINCE

Devátého prosince v devět hodin ráno vstoupil muž v obnošeném tvídovém sáčku a vínovém svetru do budovy s nápisem Merrill Lynch. Na nohou měl zablácené kecky, kalhoty sepnuté kolem lýtek, aby se mu nezapletly do řetězu kola. Třímal desky s popsanými papíry. Přistoupil k recepci.

„Mám odnýst něco do Střediska cenných papírů,“ oznámil.

„Vy jste kurýr?“ zeptala se dívka a Tor přikývl. „O poschodí výš,“ instruovala ho.

Tor vystoupil z výtahu. Objevila se před ním dlouhá chodba, na jejímž konci byly dveře s nápisem DONÁŠKY. Přistoupil ke dveřím a zazvonil. Dveře se otevřely.

„Papíry do Střediska?“ otázal se Tor muže u okénka.

„Fajn, dorazil!“ zahulákal muž přes rameno. „Pojďte sem a hoďte sebou, nemůžeme se s tím párat celý den. Je tam něco z oddílu A až G? Ještě jsem neprošel oddíl H až M. Od S do Z je to v pořádku…“

Prohlížel si štosy na stole a zaznamenával cenné papíry na lístek před sebou.

„Fajn, to bude všechno,“ oznámil Torovi.

Oba společně prošli seznam papírů a zkontrolovali jejich čísla. Tor vsunul papíry do plátěné tašky, kterou mu muž podal. Předal úředníkovi potvrzení, ten zase podepsal doklad. Tor zvedl tašku.

„Vy řadíte papíry podle abecedy?“ otázal se Tor.

„Ano, proč se ptáte?“ podivil se muž za okénkem.

„Pokud budu muset s některými akciemi jinam, mám je nejprve přinést zase vám?“

„Ne. Všechny jdou na příjem – o poschodí výš.“

„Díky,“ řekl Tor. Otočil se k odchodu a pro sebe si řekl: „Levá ruka neví, co činí pravá.“

„Co to mělo být?“ zeptal se muž, aniž vzhlédl od svého stolu.

„Citát z bible,“ prohodil Tor, už když se za ním zavíraly dveře.

Bez zásahu vyšší moci nebudou schopni porovnat denní příjmy a výdaje cenných papírů, které mám v tašce, říkal si v duchu, když kráčel chodbou. Pokud se s cennými papíry takto zachází na tolika různých místech, bude dost těžké udělat třeba jen dolarovou uzávěrku. Tor se usmál.

Na ulicích ležela špinavá břečka. Tor došel ke kolu a vhodil tašku do kufříku za sedadlem. Odemkl kolo a vydal se na cestu železobetonovými kaňony Wall Street.

O hodinu později si kolo obtížené spoustou tašek a blátem razilo cestu hustou dopravou ke vchodu podzemky na Wall Street.

Tor unaveně dojel ke stojanu u východního konce, zamkl kolo a přehodil si tašky přes rameno. Když sestupoval do podzemní dráhy, pod tíhou zásilek trochu hekal.

Lelia se vyřítila na chodbu chvíli poté, co služka otevřela dvojité vstupní dveře.

„Mein Gott im Himmel!“ křičela. „Bláto! Bláto!“

„Qu’est qu’il Jatí? Ať nejde dál – on ničí mi koberec! Co chce?“

„Lelio, drahoušku, to je ale pohostinnost,“ prohlásil Tor, když si otřel bláto z víček.

„Ach, mon cher,“ zarazila se Lelia. „Co oni s tebou dělali? Váleli tě v blátě, ty tak špinavý. Kde ty přišel k takovým šatům?“

„Domnívám se, že pro kurýry je to náležitý oděv,“ ujišťoval ji. „Studoval jsem to. Výdejci akcií by se určitě zarazili, kdybych k nim přišel v prvotřídním obleku. Řekl bych, že mají rádi kurýry, kteří třou bídu.“

„Ty musíš ty věci hned svléknout a Nana ti připraví koupel,“ pokračovala Lelia a při závanu Torova pachu odvracela nos.

„Na to nemám čas, drahá,“ bránil se Tor. „Kde je Georgian? Měla by se dát do práce.“

Georgian byla ve Švestkovém pokoji, připravovala papíry a čistila stroje. Tor s Leliou vlekli tašky halou, otevřeli je a zkontrolovali jejich obsah; vytáhli seznamy a vybrané akcie odložili stranou.

Lelia zhotovila přehled o nominálních hodnotách každé akcie, kterou se rozhodli tisknout.

„Měl by ses důkladně umýt, než se těch papírů začneš dotýkat,“ nařídila Georgian Torovi. „Nebo to přenech matce – děláš mi tady binec.“

„Pokud se ti to povede,“ zasmál se Tor a jeho bílé zuby zasvítily v černém obličeji, „tak se ty pravé akcie zpátky vůbec nedostanou.“

Georgian na něj zůstala hledět.

„Bože, to tedy – je to skutečně pravda?“ vyrazila ze sebe.

„Nechápu, proč se ptáš. Jsou to obchodovatelné cenné papíry, my si z nich vezmeme dolarové hodnoty a certifikační čísla a vyryjeme je do našich prázdných certifikátů. Snad mi nechceš naznačit, že máš teď zaječí úmysly?“

Georgian stála jako opařená.

„Allons, allons!“ vpadla jim do řeči Lelia. „Mach schnell! Dépechez-vous! Máme spoustu práce a vy oddáváte se vzpomínkám. Ty pusť do fotek – a já chudáčkovi Zoltanovi přihotovím nějakou potage. On musí najíst, aby posílil zdraví.“

„Matko, proboha, copak ty nemyslíš na nic jiného než na jídlo?“

„Jídlo dává úspěšným zločincům sílu,“ dodala Lelia a vstala.

Tor se zadíval na hromádku akcií, kterou vybrali, prolistoval je zběžně palcem a zachmuřeně se zvedl.

„Máme jich jen dvacet,“ poznamenal.

„Dvacet čeho?“ ptala se Georgian.

„Dvacet certifikátů – ze všech těch tašek –, které můžeme použít. Musí to být typy, které jsme si už připravili k rytí. A pokud to takhle bude pokračovat dál – jedna akcie v hodnotě pěti tisíc dolarů –, pak budeme muset připravovat desky celé měsíce, abychom se vešli do původního plánu.“

„Skoro celý víkend jsme strávili přípravou desek pro vzorky, které jsi koupil,“ souhlasila Georgian. „Rytí čísel na ty, které jsou na hromádce, by mohlo zabrat celý den.“

„Jenže my celý den nemáme,“ odsekl Tor. Rychle se sehnul a přepočítal obsah hromádky. „Necelých deset milionů!“ vyprskl.

„A co je na tom zlého?“ nechápala Georgian. „Vždyť ses přece vsadil s Pravdou, kdo dřív ukradne třicet milionů! Jde nám to dobře, první várka je dost slibná!“

Tor si povzdechl a vstal.

„Nešlo mi o to ukrást třicet milionů, ale vydělat je,“ zdůraznil trpělivě. „K tomu potřebuji ukrást asi za miliardu akcií.“

„No tak si vypůjč papíry o vyšší hodnotě,“ prohodila Georgian.

„Snažím se ze všech sil,“ řekl Tor důrazně. „Pokud uvážím, že mohu počítat jen s tím, co jednotlivé firmy chtějí převádět, a že z tebe se stala dokonalá mistryně tisku, pak se obávám, že náš žertík dotáhneme do konce někdy na konci června!“

„Ty to nechápeš,“ plačtivým hlasem vysvětlovala Georgian. „Od každé akcie, kterou přineseš, musím udělat úplně novou desku – vyfotografovat ji, vyvolat, kyselinou upravit a všechno to ostatní – u každé pitomé akcie, kterou přitáhneš. Je to hrozně pracné. Navíc,“ dodala a zvedla jednu akcii, „víc než polovina čísel na těchhle pitomejch papírech není rytá – jsou jen natištěný strojem. Proto mi není jasný, proč musím dělat všechno tak hrozně složitě.“

„Cože?“ zařval Tor, vytrhl jí akcii z prstů a upřeně na ni zíral.

Lehce se usmál a podíval se zase na Georgian.

„Ty moje geniální husičko,“ řekl tvrdě. „Mám pocit, že jsi nám právě zachránila kůži.“

Tor právě hltal druhý talíř Leliiny vynikající zeleninové polévky s nudlemi a dokončoval přednášku o vzhledu akcií.

„Budeme to dělat skoro stejně jako předtím, skoro všechno vyryjeme předem, než se dostaneme ke skutečné akcii, kterou budeme chtít okopírovat. Návrh rámečku, jméno emitenta a číslo – to se nemění nikdy, bez ohledu na sérii nebo hodnotu akcie.“

„Ano,“ přitakala Georgian. „Všechno ostatní se dá ofotografovat nebo otisknout hned z fotografie bez přípravy desky. Až na cenu akcie – její nominální hodnotu. Mám pocit, že ta je na každé akcii spíš rytá než tištěná.“

„Jen si přejeď prsty přes číslo,“ vybídl ji Tor. „Možná že je to ryté, ale inkoust je na čísle trochu hustší než na tištěných partiích. Navíc, hodnota každé akcie je přímo ve středu papíru. Okolní rámeček je rytý – a právě toho se člověk dotýká, když listuje hromadou akcií – nikdo si nevšimne, jestli nějaké ozdobné číslo uprostřed je ryté nebo tištěné.“

„Rozhodně by se tím věci urychlily,“ připustila Georgian. „Z jednoho negativu bych dokázala udělat osm cenných papírů a tisknout rovnou z nich. Je to o moc snazší než fotografovat a pak udělat před tiskem osm rytých desek.“

„Pokud nebudeš proti, rád bych to riskl,“ promluvil Tor. „Koneckonců, budu to já, kdo bude muset dopravit ta falza do Střediska cenných papírů. Budu to já, koho chytnou se staženými kalhotami, pokud na to přijdou.“

„To bych si moc ráda vyfotografovala,“ zasmála se Georgian. Pak jí však zamrzl výraz. „Hrozně znervózním, když se pokazí sebemenší maličkost,“ vysvětlovala. „Zdá se mi, že jsme vstoupili na nejistou půdu…“

„Na to my nemáme čas – ani na vzpomínky,“ prohlásila Lelia, která právě přišla pro talíře. „Ty nesmíš odkládat na zítřek to, co můžeš udělat popozítří.“

„Přesně tak, mami,“ zasmála se Georgian. „Přines, prosím tě, ten fén – čeká nás spousta práce.“

Bylo právě půl třetí, když Lelia vstoupila do rybinou čpícího foyer jachtového klubu na South End hned pod Whitehallem na East River Drive. Pod paží svírala velkou obálku s dvaceti dokončenými cennými papíry.

„Promiňte, paní,“ zastavil ji vrátný, „ale dovnitř můžete vstoupit pouze v doprovodu člena našeho klubu.“

„Pan doktor mě očekává – já přicházím v moc vážné věci,“ vysvětlovala.

„Možná se opozdil,“ připustil vrátný. „Dnes jsem ho ještě neviděl.“

Lelia se chystala protestovat, když tu najednou vrátný poplašeně vzhlédl ke vchodu. Po schodech se hnal blátem pokrytý Tor navlečený do obnošených kalhot a tvídového sáčka a na rameni se mu houpaly tašky.

„Jsem moc rád, že jste na mě počkala, drahá,“ uvítal Leliu a uchopil ji za rukáv kožichu. „Georgi – to je baronka Daimlischová. Beru ji na čaj do salónku, mám rezervaci. A pošlete nám, prosím, nahoru láhev klaretu, ročník třicet dva, ano?“

Šokovaný vrátný se pokoušel vymazat z paměti Torův úbor, přesto však sáhl za sebe a vytáhl motýlka s malým logem klubu. Podal jej Torovi, ten si jej nasadil a uchytil kolem vínového svetru.

Pak nabídl Lelii své rámě a odváděl ji k salónku.

„Ach, Georgi,“ zavolal přes rameno, „dejte, prosím, pozor na moje kolo, ano? Zaparkoval jsem je před vchodem.“

„Samozřejmě, pane,“ odvětil vrátný.

„Vynikající klaret,“ poznamenala Lelia u krbu, který lehce osvětloval setmělý salónek soukromého klubu.

„A což teprve ty nádherné rytiny,“ dodal Tor a pečlivě jimi listoval. „Teď je vložíme do správných tašek. Zatímco jste s Georgian pracovaly, sehnal jsem další akcie. Je tři čtvrtě na tři; myslíš, že by ses dokázala do pěti dostat domů, ofotografovat je a vrátit mi je, abych je mohl uložit ve Středisku?“

„Bude to moc difficile,“ upozornila Lelia. „Georgian ale dokázala poslední tisk ani ne za hodinu. Problém to doprava. I když podzemka rychlejší než taxi.“

„Nemám na tebe raději počkat v metru?“ navrhl Tor.

„A nebudeme se zastavovat na koktejly nebo obědy, po dnešku rozhodně ne. Čas je hlavní hodnota, proto jsem rád, že jsi s námi. Doufám, že mi rozumíš, i když dost riskuješ.“

„Za co by život stál, kdyby člověk bál rizika?“ zafilozofovala Lelia.

Tor přikývl a podíval se na jednu z falešných akcií. Přejel prsty po vybouleném čísle, které pravilo „$ 5000 and no/100“ – číslo, které nebylo vytištěno, ale vyryto. Rozdílu by si všiml jen odborník. Starosti mu dělala pouze věta o šest řádků níže. Ne kvůli kvalitě, ale obsahu: „Možnost dřívějšího vyplacení, jak je uvedeno níže.“

Nechal totiž vytisknout papír, který mohl jeho emitent splatit před uplynutím stanovené doby. Jak to, že si toho nevšiml?

Nu což, s tím se už nedá nic dělat. Pravděpodobnost předčasného vyplacení byla tak nízká, že se dala téměř vyloučit. A jak říká Lelia: „Za co by život stál, kdyby člověk bál rizika?“

Tor zasunul papír do tašky určené Středisku cenných papírů.

Čtyřicet poschodí železobetonu a skla Střediska cenných papírů skrývá vnitřní klenutou stavbu, která chová ve svých útrobách stovky tisíc cenných papírů, jako jsou ty, které má Tor v tašce.

Běžné dodávky procházejí předním vchodem, kde byl vstup do Chemical Bank. Významné papíry se však dodávají zadním vchodem.

V zadním traktu čísla 55 Water Street se nacházejí nedobytné dveře vyrobené z třicet centimetrů silné oceli. Za nimi číhá série dvojitých úzkých dveří pro jednoho s detektory. Právě touto cestou procházeli celý den neupravení kurýři v sepraných džínách a keckách s taškami nebo kufříky plnými podnikových a městských obligací, akcií a dalších cenných papírů.

Prostory, v nichž se papíry uchovávají, se rozprostírají v nepřehledných, mnohaposchoďových podzemních podlažích budovy. Poslové se však do těchto míst nikdy nedostanou, natož do kanceláří v horních poschodích. Všechno za ocelovými dveřmi kontrolují bezpečnostní kamery a hemží se to tam strážemi.

Přesně ve čtyři hodiny padesát minut odpoledního času devátého prosince, vstoupil do Střediska cenných papírů muž ve vybledlém tvídovém sáčku, vínovém svetru a zablácených keckách. Přes rameno měl přehozený dvojitý košík se špinavými plátěnými taškami s cennými papíry. Prošel ocelovými dveřmi, bludištěm dalších vstupů a přes kamery a strážné dorazil do místnosti, kde se přejímaly dodávky. Stál za dalším poslem, dokud na něj nepřišla řada.

Postupně naházel na pult všechny tašky a průvodní listy. Úřednice každou tašku otevřela a krátce zkontrolovala papíry, zda nic nechybí.

Odepnula od tašky čtyřstránkový formulář, jednu stranu přiložila k cenným papírům na polici. Pak vyplnila druhou stranu průvodního listu a třetí a čtvrtou stranu s potvrzením vrátila poslovi na důkaz, že papíry, které mu byly svěřeny, byly ve Středisku skutečně uloženy.

Posel později vrátí jednu stranu vlastníkovi papírů jako potvrzení, že se jeho papíry dostaly na správné místo.

Posel sebral potvrzení a prošel ocelovými vraty. Transakce skončila.

Venku pohlédl Tor na hodinky. Nebylo ještě pět hodin, ale obloha byla skoro černá. Unaveně kráčel k přednímu vchodu budovy, kde nechal kolo. Odemkl je a vzhlédl k budově. Světla Chemical Bank jasně zářila, přestože v ní už skončila pracovní doba.

Ze dvou pochůzek a tisků, které dnes provedli, se mu podařilo uložit třicet milionů dolarů v dluhopisech na doručitele. Papíry budou ležet ve Středisku cenných papírů ode dneška až na věčnost.

Přitom se nikdo ani nepodíval, zda jsou pravé.

PÁTEK, 18. PROSINCE, UTRECHT, NIZOZEMÍ

Byl poslední pátek před Vánocemi a Vincent Veerboom seděl ve své kanceláři v Rabobank a psal vzkazy sekretářce. Občas vyhlédl z okna.

Potemnělé okno jeho neproniknutelné kanceláře vyhlíželo na sněhem pokryté a páru vydechující město Utrecht, přičemž ošklivost jeho přidřeplých, našedlých budov milosrdně zahaloval jemný závoj krystalického sněhu, který líně padal z temné oblohy.

Zaslechl jemné klepání na dveře a vzápětí do kanceláře vstoupil jeho asistent.

„Co je?“ vyštěkl Veerboom pobouřený, že se někdo odvažuje rušit jeho předvánoční rozjímání.

„Pane, promiňte. Vím, že se každou chvíli chystáte vyrazit na prázdniny – přišla však baronka Daimlischová. Chtěla by, abyste ji přijal.“

„Nejsem tady,“ houkl Veerboom.

Byl už čas vyrazit; za čtvrt hodiny banku zavřou a on celé odpoledne myslí na to, co se stane pak. Manželka s dětmi odjela lyžovat do Zermattu, kde měli chatu. Veerboom za nimi přijede až zítra. Dnešní romantický večer stráví na boubelatých ňadrech své milenky Ullie, která pro něj nejspíš přihřívá večeři v malém bytě, který jí pronajal na utrechtském předměstí.

„Pane, baronka říká, že jde o velmi vážnou věc. Chce provést transakci velkého rozsahu – ještě před uzavřením banky.“

„Večer před začátkem vánočních prázdnin?“ pobouřeně zvolal Veerboom. „To snad ne – to je absurdní! Ať přijde jindy.“

„Naše banka bude týden zavřená,“ zdůraznil asistent, „a baronka chce dnes večer odjet do Baden-Badenu.“

„Kdo je ta baronka Daimlischová? To jméno je mi nějak povědomé…“

Asistent přistoupil k Veerboomovi a zašeptal mu do ucha několik slov, jako kdyby se obával, že někdo bude poslouchat u dveří.

„Aha, tak je to,“ řekl Veerboom. „Tak ať jde dál. Doufám, že to bude velmi rychlé. Nerad dělám obchody s těmi hroznými, afektovanými Němkami.“

„Baronka je původem Ruska,“ dodal asistent. „Žije mimo svou vlast, víte.“

„Ano, děkuji vám. Člověk na tyhle věci občas zapomene. A jak že se baronka jmenuje křestním jménem?“

„Lelia, pane. Jmenuje se Lelia Maria von Daimlisch.“

Asistent odešel a za chvíli uvedl Leliu do kanceláře.

Měla na sobě bílý kožich a vysoké boty z hadí kůže. Když vstoupila, odhodila kapuci na záda, takže Veerboom spatřil na jejím hrdle diamanty, jaké dlouho neviděl. Vzpamatoval se však, vyšel baronce vstříc a potřásl jí rukou.

„Lelio, to jsem rád, že vás opět vidím,“ uvítal ji srdečně. Veerboom se nestal úspěšným holandským bankéřem díky špatným způsobům. „Jste krásnější než dřív – vůbec jste se nezměnila, jste pořád ta nádherná dívka jako kdysi. Jak dlouho jsme se neviděli? Mám pocit, že to je celá věčnost – několik let, i když v jistém smyslu mi ta doba připadá kratší než den.“

„Pro mě,“ odpověděla Lelia a upejpavé zavlnila řasami, „čas to ne relativní hodnota.“ Nikdy v životě toho člověka neviděla; všichni bankéři jsou tak pompézní.

„Přesně tak to cítím i já,“ souhlasil Veerboom vřele a usadil ji do křesla. Pak se posadil vedle ní a stiskl zvonek přivolávající číšníka.

„Možná vám můj asistent vysvětlil, že mě dnes večer čeká velmi naléhavé obchodní jednání, které bohužel omezuje čas, který bych vám rád věnoval. Možná bychom měli přejít rovnou k věci. Co tak důležitého vás přivádí do Rabobank před začátkem vánočních prázdnin?“

„Peníze,“ odvětila Lelia. „Odkaz mého drahého zesnulého manžela. On zanechal velkou sumu na péči o naši dceru. Já ráda bych investovala část těch peněz ve vaší bance – to možné?“

„Ale ovšem, samozřejmě. Budeme s radostí hrát roli, jakou si budete přát. Chtěla byste, abychom působili jako poručníci vaší dcery?“

„To ne. Moje dcera stěhuje do Evropy a já přeji, aby ona měla tolik, kolik bude potřebovat. Já vám však dávám… vlastní investice… které já nechci proměnit na hotové peníze.“

„Aha, rozumím,“ přikývl Veerboom. „Máte nějaké statky, které byste chtěla použít jako jistinu, a chtěla byste si na ni půjčit, rozumím tomu správně? Pak nebudete muset proměnit svoji investici na hotové peníze a nepřijdete o úroky, jednoduše ji použijete jako ručení na půjčku. A chcete, aby ten účet zněl na jméno vaší dcery?“

„Ne – pouze na moje jméno,“ odpověděla Lelia. „A já chci mít možnost brát si z něj tolik peněz tak často, jak já budu chtít – třeba hned teď.“

„Aha, to bude tedy trochu jinak,“ poznamenal chápavě Veerboom. „Chcete tedy nejen otevřít půjčku – ale vlastně účet, z něhož by vám plynuly úroky. Pokud tomu správně rozumím, ponecháte své dceři možnost vybírat prostředky z počáteční sumy – ale přitom si udržíte nad svými prostředky plnou kontrolu. Velmi rozumné, pokud se mohu vyjádřit.“

„Je to tedy možné?“

„Ale ovšem, není nic jednoduššího, drahá baronko. A na jakou sumu by měl být onen účet – vlastně půjčka – otevřen?“

„Víte, právě proto já o tom chtěla mluvit jen s vámi, Monsieur Veerboom. Částka to dost vysoká.“

„A jak je ta částka vysoká, drahá baronko?“ dotíral Veerboom zdvořile.

„Dvacet milionů dolarů, amerických, drahý Monsieur Veerboom.“

Veerboom na Leliu chvíli strnule zíral – pak se vzpamatoval.

„Ale proč ne. A jak velkou sumu byste chtěla použít jakožto jistinu?“

„Bude stačit čtyřicet milionů?“ optala se sladce Lelia.

„Čtyřicet milionů jako záruku na dvacet?“ ptal se Veerboom a nevěřil svým uším. „To nebude žádný problém, má drahá baronko. Ale snad – začínají prázdniny a banka každou chvíli zavře – nevadilo by vám, kdybych vás požádal o podpis několika formulářů ještě dnes a během týdne bych vás kontaktoval v Baden-Badenu, kde jak jsem vyrozuměl…“

„To nebude možné,“ zarazila ho Lelia. „Já chci s sebou vzít několik milionů hned dnes. Kvůli tomu já přinesla jistinu s sebou.“

Lelia otevřela svou velkou tašku a vytáhla štos dluhopisů na doručitele, jejichž kopie právě teď dlely v policích Střediska cenných papírů v New Yorku. Zamávala jimi nad stolem, zatímco Veerboom se snažil zavřít ústa.

V tom okamžiku vstoupil číšník.

„Čaj pro dámu,“ objednal Veerboom, skoro se dusil, jak měl sucho v hrdle. „A mně prosím brandy, ano? Přineste nám karafu. Madam, mohu vám nabídnout skleničku?“

Lelia přikývla a sladce se usmála.

„Ach – a Hansi,“ dodal Veerboom, „řekněte prosím Petrovi, aby zatelefonoval pánovi, s nímž mám jednání v šest, a sdělil mu, že se trochu opozdím, ano? Děkuji.“

FINANCOVANÍ

Za žádného ekonomického systému před nástupem strojního průmyslu nebyl zisk z investice považován za normální nebo nezpochybnitelně legitimní zdroj prostředků.

Thorstein Veblen

Epocha, strojů

V neděli 20. prosince uběhl téměř měsíc od mé noci v Opeře. Toho dne němečtí bozi opustili scénu kvůli známé francouzské stíhačce majetku jménem Manon. Měla jsem pocit, že jde o náležitou poctu onomu dřívějšímu, nanejvýš inspirativnímu večeru.

Miluji scénu, v níž Manon dává sbohem životu královny Paříže a ověšená diamanty spěchá do Saint Sulpice svést svého bývalého milence těsně před jeho vstupem do kněžského stavu.

Manon je dívka rozpolcená mezi láskou k mužům a láskou k penězům. Jak bývá v operách zvykem, peníze nakonec zvítězí. Když Manon opuštěná a chudá umírá, dokonce i hvězdy na nebi jí připomínají diamanty, které nosívala, když byla bohatá.

Odcházela jsem domů povzbuzená nejen kouzlem hudby, ale i faktem, že špatně dopadla Manon, nikoli já.

Mlha obklopovala můj byt jako bílá ponožka. Vyšla jsem na terasu a ustřihla několik zimních orchidejí do vázy v pokoji. Venku byla tak hustá mlha, že jsem neviděla ani onu falickou věž, kterou Lillie Coit vztyčil na vrcholku Telegraph Hill na počest hasičům, které honíval.

Byla jsem v pokoji a připravovala čaj, když tu někdo zazvonil.

„Dobý večer, má drahá,“ ozval se klidný, známý hlas. „Volám ti v naději, že mi třeba popřeješ všechno nejlepší k narozeninám.“

„Ty máš dnes narozeniny?“ podivila jsem se. „Pokud vím, dnes má narozeniny Beethoven.“

„Vznešené mozky se řídí stejnými planetami,“ souhlasil Tor. „Dnes je skutečně co oslavovat; jedeme podle plánu.“

Kruci. To znamená, že se mu podařilo sehnat všechny akcie, které potřebuje k zahájení druhé fáze plánu – k investicím? A já jsem ještě pořádně nezačala. Tavish se svou skupinou zatím neprolomil jediný klíč, takže jsem se nedostala ani k jednomu centu. Vzpomínka na sázku mě deprimovala.

„A jak to vy tři slavíte?“ otázala jsem se, abych zahnala tíživé myšlenky.

„Georgian a já samozřejmě tvrdě pracujeme,“ odpověděl Tor. „Koncem týdne bychom měli skončit s tiskem. Lelia mezitím odjela do Evropy, aby nám píchla.“

Takže to jsou dobré i špatné zprávy. Ty dobré samozřejmě říkají, že ještě nejsou hotovi – mám pořád ještě šanci, že je doženu, snad během jednoho týdne. Ale ty špatné zprávy… Řekla jsem si, že tomu přijdu na kloub.

„Vy jste poslali Leliu do Evropy samotnou?“ ptala jsem se. „Doufám, že víte, co děláte.“

„Nemůže se dostat do problémů,“ ujišťoval mě Tor. „Vzala si cenné papíry – ty pravé, do Střediska jsme uložili falza, a snaží se získat u evropských bank půjčky. Nikomu nebude připadat divné, že si žena jejího postavení a věku otevírá tak velké účty. Ona se vlastně k hotovým penězům nedostane – snaží se jen připravit půdu, abychom měli peníze k dispozici, až je budeme potřebovat.“

„Jen doufám, že Lelia ‚nepropíchne‘ váš plán a vás samotné,“ varovala jsem ho. „Já ji znám déle než ty. Ráda si organizuje věci po svém.“

„Tyhle starosti přenech mně,“ odsekl. „Kromě toho, někdo to musí rozjet. Než skončíme tisk a výměnu akcií – to bude na konci týdne –, nebude už v Evropě možné žádné účty otevřít. Vánoce se blíží a v Evropě se všechny banky zavírají. Museli bychom počkat na prvního ledna.“

Bože, vždyť má pravdu! Tohle mě nenapadlo, za čtyři dny bude Štědrý večer a všechny bezpečnostní systémy budou uzavřeny kvůli údržbě na konci roku. Jestliže se mi do té doby nepodaří uzmout z peněžních převodů nějaké peníze, budu muset počkat do začátku roku. Budu mít vůči Torovi několikatýdenní skluz a přijdu o úroky na konci roku! Jak to, že jsem to opominula?

„A jak pokračuje tvoje malá krádež, drahá?“ ptal se Tor, jako by mi četl myšlenky.

„Všechno je skvělé,“ lhala jsem se všech sil, v duchu si zlořečila za svoje opomenutí a rozjížděla mozkové závity na plné obrátky.

Ozval se pískot čajové konvice. Nepřítomně jsem ji zvedla a málem jsem si polila vařící vodou nohu. Uskočila jsem, telefon spadl na zem, a když jsem zvedla sluchátko, uslyšela jsem na druhém konci Torův smích.

„Slyším, že se ti vede báječně.“ Uchechtl se. „To jsem si nemyslel, že to bude tak zlé. Podle mého zaujímáš k věci špatný přístup. Život v New Yorku se ti bude líbit – po všech těch letech – a pro práci technokrata jsi byla stvořena, je to tvůj osud. Proč to rovnou nevzdáš a neuznáš, že jsi prohrála?“

„Děláš ukvapené soudy,“ odpověděla jsem, stáhla ponožku a rychle jí utírala podlahu. „Já myslela, že mě musíš nejdřív porazit, když chceš vyhrát.“

„Vždycky jsem obdivoval tvoji zarputilost tváří v tvář pohromám,“ řekl Tor. „Zatím jsi nerozlouskla jediný klíč a moc dobře si to uvědomuješ.“

„Ráda bych měla ve věcech jasno,“ spustila jsem naštvaně a odnášela telefon k zamlžené skleněné stěně obýváku. „I kdybych prohrála a musela zaplatit pracovním úvazkem u tebe, nebude to proto, že je to můj osud; půjde jen o vyrovnání dluhu. Nenechám se od tebe zavřít do klece.“

Tor na chvíli zmlkl. Pak potichu řekl: „Vybudovala sis kolem sebe spoustu zdí; nikdy jsem je nechtěl nahradit klecí. Chci jen, abys své zdi strhla a osvobodila se a byl bych ti moc vděčný, kdybys tomu věřila.“

„A proto jsi mě vlákal do téhle sázky, abys mě osvobodil od břemene mnou zvolené profese?“

„Ať už si to přiznáš nebo ne,“ pokračoval konejšivě, „je to přesně tak. Ale pokud bys náhodou vyhrála, dodržím sázku a očekávám, že ty ji dodržíš taky.“ Pak dodal radostněji: „A teď, pokud ti to nebude vadit, odzátkuji láhev šampaňského na oslavu svých narozenin.“

Zavěsil a já zůstala sedět v bělostném pokoji, dokud se nezačalo stmívat. Pak jsem šla do postele, na večeři jsem si ani nevzpomněla. Bylo mi jasné, že ať se děje, co se děje, musím tu sázku vyhrát. Ale zaboha jsem nevěděla, proč je vítězství pro mě najednou tak hrozně důležité.

Hned ráno vstoupil do mé kanceláře na třicátém poschodí Tavish. V ruce držel šálek s čajem, škrábal se na blonďaté hlavě a usedl naproti mně.

„Něco mě napadlo a rád bych znal váš názor,“ začal. „Kdybych se pokoušel proniknout do produkčních systémů a počítač by odmítl můj klíč, pak po třetím pokusu o proniknutí systém automaticky vypíná můj terminál.“ Díval se na mě a čekal.

„Správně,“ souhlasila jsem. „Bezpečnostní systémy tak fungují proto, aby se předešlo hrátkám nepovolaných lidí s živými systémy – ale o co vám jde?“

„No, kdybych nebyl nepovolaná osoba, ale jen bych zapomněl heslo, co by se dělo?“

„Dostal byste nové,“ odpověděla jsem. „Ale nechápu, jak se tím vyřeší náš současný problém. Nové heslo by vám zjednalo pouze přístup do částí systému, s nimiž jste mohl manipulovat předtím. Nedostal byste se do bezpečnostních systémů – a o ty nám jde.“

„Máte pravdu,“ zašklebil se Tavish. „Jenže heslo by mi zjednalo přístup do bezpečnostních systémů, kdybych byl osoba pracující v bezpečnostních systémech!“

Udiveně jsem na něj zírala.

„Jmenuje se Len Maise,“ dodal Tavish. „Jeho terminálové číslo je tři nula sedm. Je na jedenáctém poschodí. Minulý pátek odjel na dovolenou a vrátí se až po svátcích.“

„Jak ale chcete obalamutit správce, aby vám dal nové heslo?“ ptala jsem se dál, ale srdce se mi prudce rozbušilo.

„Zkusím třikrát vstoupit do systému přes jeho terminál, systém mě odblokuje, já zavolám správci jako Len Maise a požádám o nové heslo podle svého gusta, abych si je dobře zapamatoval. K zavedení nového hesla do systému budou potřebovat písemnou žádost a odpověď – z pera viceprezidenta. Protože Lenův šéf je bohužel rovněž pryč, řekl bych, že svolení mi bohužel budete muset vydat vy.“

„Poslyšte, podejte mi šálek s tím, co právě pijete, ano?“ navrhla jsem. „A sežeňte si někde žádost. Řekla bych, že Len Maise skutečně bude potřebovat nové heslo.“

Konec roku je v bance dost divoké období. Světová banka má vlastní motto: Pokud tečou peníze, nezavíráme dveře. Domnívám se, že to vystihuje celkovou náladu.

Před Vánocemi jsme dělali přesčas nejen kvůli lidem, kteří si kupují krocany a dárky, ale také kvůli převodním systémům a dalším službám. V celém světě se dělaly uzávěrky, daňové fígly a investice nejrůznějších typů se už nedaly odkládat. Divoká horečka mě zachvátila dvojnásob.

Produkční systémy pracovaly téměř nepřetržitě, vyřizovali jsme spoustu převodů; víc než kdy jindy, přičemž tyto peníze mohly být moje, kdyby se mi povedlo proniknout do systému. Na Štědrý den se kontrolní systémy uzavřou. A všechny nové programy, i ty moje, se do produkčních systémů, kde se zachází s hotovými penězi, dostávaly právě přes bezpečnostní systémy. Musela jsem do těchto pomyslných dveří proniknout dřív, než se mi přibouchnou před nosem.

Jenže ve středu, den před Štědrým dnem – přestože mezitím pronikl do bezpečnostního systému – se Tavishovi nepovedlo proniknout do ověřovacího klíče, malého programu, který dekódoval všechny zprávy hrnoucí se do banky a umožňoval přístup do zúčtovacího prostředí, odkud bychom mohli peníze rozhazovat po účtech.

Navíc jsem nemohla doufat, že se mi povede otevřít třicet tisíc nových bankovních účtů s nulovým zůstatkem. Působilo by to velmi podezřele.

Kousala jsem si nehty a málem šílela, když jsem sledovala věže s hodinami za skleněnou stěnou, které ukazovaly čas v nejrůznějších světových městech, protože mi zvonila hrana.

Ve čtvrtek ráno – den před Vánocemi – se Tavishovi stále ještě nepodařilo proniknout do ověřovacích klíčů. Pavel už odjel, aby se „vyhnul velkoměstskému vyšilování“, takže jsem telefony musela brát sama.

„Miláčků,“ ozval se ze sluchátka přidušený Leliin hlas, „volám ti v móc vážné věci! Mám takovou smůlu – ty musíš za mnou dnes přijet.“

„Počkej, Lelio. Kam mám přijet? Já myslela, že jsi v Evropě.“

„Da. Já v Evropě, ale teď já tady, ve svém pokoji.“

Vzpomněla jsem si, že ve chvílích rozčilení Lelia dělá chyby v časování.

„Tak počkej, probereme si to popořádku,“ vybídla jsem ji. „Byla jsi v Evropě, teď ses ale vrátila domů. Kde je Georgian a Tor? Je tam s tebou někdo, kdo by tě mohl překládat?“

„Ne, bože moj, já jsem tak fatigué. Džordžóne jela do Evropy místo mě – ale Zoltan se mnou nechce vůbec mluvit. Oni oba jsou moc Jachés avec mot.“

„Proč se na tebe oba zlobí?“ vylekala jsem se. „A proč odjela Georgian do Evropy místo tebe? Proč mi nezavolal Tor, pokud se vyskytly nějaké problémy?“

„Tam, kde on, není telefon,“ ujišťovala mě Lelia. Dokonce i ve vězení jsou telefony, kde by tedy Tor mohl být?

„On není tam, kde jsi ty?“ ptala jsem se.

„On? Mais non! Je suis dans ma chambre!“

„Já jsem se neptala na tvůj pokoj, ale na New York.“

„Je blízko, ale nemůže s tebou mluvit. On chce, abys ty přijela do New Yorku – tout de suite – dnes. Já posílám ti lístek na aéroport – tu uas venir? Je m’explique, když přijedeš.“

„Kdy že mi budeš co vysvětlovat, Lelio?“ naléhala jsem. „Já mám strašně moc práce – nemohu odletět do New Yorku během výroční uzávěrky! Řekni Torovi, že pokud se mnou chce mluvit, ať mi zavolá sám – už jsem si užila jeho intrik dost a zcela upřímně se divím, že tě do celé věci zasvětili.“

„Tu me créves le coeur!“ vykřikla Lelia. „Ty nevěříš mi! Ty přijeď sem – musím ti posvětlovat, když přijedeš.“

„Podívej,“ pokračovala jsem trochu podrážděně, „nechám Torovi na záznamníku vzkaz. Pokud je to tak důležité, může mi zavolat a anglicky vysvětlit, o co jde.“

„Ty nerozumíš mé anglais?“ zakvílela. Lelia.

Už jsem toho měla akorát tak dost, vtiskla jsem sluchátku polibek a zavěsila.

Všimla jsem si, že bliká světélko na druhé lince, a když jsem zvedla sluchátko, na chvíli jsem na Leilu zapomněla. Rozhodně bych nečekala, že mi zavolá Peter-Paul Kaprow – bývalý Tavishův šéf a současný šéf Pearl. Zval mě na oběd.

Vyhlídka na hodinu s Kaprowem mi připadala jako trest. Rozhodla jsem se však nabídku přijmout – abych zjistila, co mu vrtá, jak říkal, v mozku.

Setkali jsme se v restauraci, kterou vybral on sám, její název znamená „Ať to stojí, co to stojí“. Dobře jsem ji znala – podle staré dobré francouzské tradice se v ni číšníci u stolu zjevovali jednou za dvě nebo tři hodiny, aby zjistili, zda pořád ještě máte hlad. Kaprow dorazil s patnáctiminutovým zpožděním a radostně se vítal s personálem – dokonce i s šéfkuchařem, který kvůli němu vyšel z kuchyně, pak teprve dorazil ke mně.

Nechtěl se dát hned do řeči o tématu, které ho zajímalo. Nejprve se probíral jídelním a nápojovým lístkem tak dlouho, že jsem měla pocit, že se neudržím a začnu na něj ječet; a když si konečně objednal, vrhl na mě upachtěný úsměv.

„Právě jsem se vrátil z vlasti – z Německa,“ začal. „Slyšel jsem, že jste měla nastoupit na místo v Německu.“

„Ano – děkuji za doporučení,“ odvětila jsem. Přešel to.

„Německo je nádherná země, věřte mi, Banksová. Neměla byste takovou šanci zahazovat. Pochopitelně já se na to dívám jinak – mluvím plynně německy – mám tam příbuzné, moje rodina má tisíciletý rodokmen…“

„Opravdu? To je ale náhoda,“ poznamenala jsem. „Moje taky! Jen si na něj nemůžeme vzpomenout!“

Zrudl, jak jsem čekala, a konečně nakousl, kvůli čemu mě pozval.

„Pozval jsem vás, abych vás varoval, Banksová,“ zadíval se na mě a opřel se loktem o stůl. „Berte to jako přátelskou radu. Problémy, které jste způsobila, se nedají dost dobře popsat – otřásáte celým bankovním systémem. Minulý týden mi volal Willingly – tvrdí, že jde o velmi naléhavou záležitost. Navštívím ho. Podle Willinglyho nedodržujete pravidla. Víte, o jaká pravidla mi jde? O mužská pravidla. Jsem Němec, a proto dobře vím, jak se ženy liší od nás mužů. Chápete to?“

„O co vám jde?“ ptala jsem a cítila, že tuhle biologickou přednášku si klidně mohl nechat pro sebe.

„Však víte, že má blízko k Lawrencovi – k vašemu šéfovi. Lawrence ho dokonce navrhl za člena klubu Vagabund! Možná že bude přijat už tento měsíc!“

„A co mám jako dělat – plakat štěstím? Mne se to nijak netýká. Pokud z toho má Kiwi radost a Lawrence také, pak budou mít radost všichni.“

„Já ne,“ důrazně řekl Kaprow. „Říkám vám to všechno proto, že mi něco dlužíte.“

„Přejděme rovnou k věci, Kaprowe. Nedlužím vám nic než jeden oběd – za předpokladu, že dnes zaplatíte i za mě. Já o tom vím. Kiwi mi to řekl.“

„A víte také, že Willingly bude povýšen? Dostane Lawrencovo místo. Nebude to dlouho trvat. Jakmile vedení vystřelí Lawrence nahoru.“

„Vystřelí nahoru?“ zopakovala jsem bezduše.

Snažila jsem se chovat klidně, ale čelist mi klesla. Kam nahoru? Dokonce i členové správní rady by nebyli tak naivní, aby z tak tvrdého a ambiciózního člověka, jakým je Lawrence, udělali prezidenta banky! Znamenalo by to udělat lišku prezidentem drůbežárny.

„Dlužíte mi laskavost,“ pokračoval Kaprow ponuře. „Vidíte, že vaše dny jsou sečteny. Za chvíli se octnete znovu na Willinglyho straně kurtu a on bude dávat balón.“

„Servírovat,“ opravila jsem ho, přestože mi bylo jasné, že o této činnosti má jasno.

Pokud se dostanu Kiwimu do rukou, jsem vyřízená, mrtvá. Nemělo cenu hrát si před Kaprowem na naivku; asi toho o mém osudu ví víc než já. Pokud bude Kiwi můj šéf, pak mohu dát sbohem své krádeži, práci a kariéře.

„O co vám jde?“ zeptala jsem se znovu. „Měl byste mi to rychle sdělit, protože brzy pro vás nebudu moci udělat vůbec nic.“

Naklonil se kupředu a důvěrně mi zašeptal; „Musíte mě jí zbavit! Snaží se mě zničit! Chce moje místo a všichni to dobře vědí. Zemřu na žaludeční vředy, jestli budu muset čekat, až ji Willingly odvolá. Vím, že vás poslechne. Vás poslechne.“

„To myslíte jako Pearl?“ nevěřila jsem svým uším a málem jsem se rozesmála.

„Ano – ta schwartze,“ zamumlal. „Není na tom nic zábavného. Ona se skutečně zbláznila – chce, abych jí celý den vyplňoval jakési formuláře, všechno přísně tajné, a sleduje mě i na latrínu! Dobře víte, že pokud bychom měli dodržovat všechny ty předpisy, nedostali bychom se vůbec k práci! Pokud ale zapomenu na nějakou maličkost, okamžitě mě udá – to mi sama řekla. Myslím, že je špiónka!“

Na nose mu vyvstaly žíly a já si vzpomněla, co mi o jeho návyku na kokain vyprávěl Tavish. Kromě toho jsem si ale vybavila i něco jiného – jeho nelegální provoz počítačových systémů.

„A kvůli čemu by vás špehovala?“ zeptala jsem se.

„A vy si myslíte, že nevím, jak jste zjistila, že máte být přeložena do Frankfurtu? A jak jste se stačila zachránit? Díky komu se vám povedlo získat práci přímo u Lawrence? Vy si myslíte, že já a Willingly nevíme, co sledujete tím svým kroužkem pro kontrolu kvality? Snažíte se proniknout do hesel a ověřovacích klíčů. Snažíte se nabourat do jeho převodního systému – abyste dokázala, že jeho bezpečnostní systémy jsou v bance ze všech nejhorší!“

Měla jsem velké štěstí, že Kaprow dával víc, než dostával. Jeho zprávy však nevěštily nic dobrého. Znamená to, že Kiwi mi šlape hezky tvrdě na paty a ví, o co mi jde, i když asi ještě neví proč. Na to ale Kaprow nemohl přijít sám, ani s pomocí kokainu, který dokázal zatím do toho svého frňáku našňupat.

Musela jsem okamžitě reagovat.

„Petře-Paule,“ usmála jsem se, „nemyslím si, že bych na Pearl měla takový vliv, jak se domníváte, snad bych se ale mohla pokusit ji přesvědčit, aby odešla z vašeho oddělení. Co kdybych vám prozradila, po jakém místě by okamžitě skočila?“

„Byl bych vám nadosmrti vděčný, Banksová, váš oddaný otrok.“

„Udělám, co budu moci,“ ujistila jsem ho a lámala si hlavu, jak z toho ven. „Jestli se mi to ale povede, budete muset přestat konspirovat s Kiwim proti mně. Zastavíte válku mezi našimi odděleními, dokud nedotáhnu svůj projekt do konce, ano? A do té doby také nedostanete zpět Tavishe – rozumíte?“

„Naprosto,“ zazářil upřímně. „O Tavishe mi vůbec nejde.“

Nech si vycpat ten svůj narkomanský rypák! pomyslela jsem si. Nahlas jsem však dodala: „Věřím vám.“

Hned po obědě jsem povolala do kanceláře Tavishe. Vypadal mrzutě.

„Chci, abyste okamžitě zahladil všechna hesla, která umožňují přístup k našim programům nebo souborům,“ spustila jsem. „Kiwi a Kaprow se nějak dozvěděli, o co nám jde a že v tom jede i Pearl. Pokud nepodplatili někoho z kroužku pro kontrolu kvality, pak dokážou sledovat naši činnost zevnitř svého systému.“

„Hned to udělám,“ slíbil Tavish, „nejdřív bych vám ale měl prozradit, že po mně jde Kiwi – pozval mě dnes na oběd.“

Ztuhla jsem. „Rozděl a panuj, to bude ono,“ poznamenala jsem. „Já jsem dnes pro změnu obědvala s vaším drahým přítelem Kaprowem. Chtěl, abych mu udělala laskavost – co po vás chce Kiwi?“

„Nabídl mi práci – nabídl, není správné slovo – vyhrožoval mi.“

„Vyhrožoval?“ žasla jsem. „Co tím myslíte?“

„V okamžiku, kdy pronikneme do jediného systému nebo souboru, bude po nás Lawrence chtít písemnou zprávu o všech dosavadních činnostech, a pak bude naše skupina rozpuštěna. Kiwi tvrdí, že bych mohl pracovat pro něj. Nebo se mohu vrátit ke Kaprowovi.“

„A proč nezůstanete u mě na další projekt?“ navrhla jsem mu konejšivě.

„Vy už žádný další projekt dělat nebudete,“ informoval mě Tavish. „Mají pořádně nahnáno; chtějí se vás nadobro zbavit – a společně s vámi i Pearl.“

Skvělé. Ti dva lumpové ode mě čekali, že jim předhodím Pearl jako dárek na rozloučenou. A zdá se, že Lawrence je za tím také – je to hnusné. Proč je pro kariéru v bankovnictví základním předpokladem křivá páteř?

„Víte,“ uklidňovala jsem Tavishe, „mám v rukávu ještě jeden projekt. Řekla jsem vám o sázce s doktorem Zoltanem Torem, ale nezmínila jsem se o výhrách.“

„Kéž bych o té sázce nikdy neslyšel,“ poznamenal Tavish ponuře s rukou na dveřích. „Je přece úplně jedno, o co jde. Pro mě je to příliš vysoká hra. Skončím ve vězení nebo mě vyhostí jako nežádoucího cizince, protože jsem se odhodlal k něčemu tak počestnému a ušlechtilému, jako je bankovní loupež!“

„Můžete s tím skončit, kdykoli budete chtít,“ ujišťovala jsem ho. „Já jsem se vsadila o tohle: Jestliže prohraje Tor, sežene mi práci v Úřadu federálních rezerv, kterou mi Kiwi překazil. Pokud prohraji já, budu muset rok pracovat přímo pro doktora Tora.“

„Pracovat pro doktora Tora?“ Tavish přímo ožil. „To není prohra. Kdybych se s ním mohl jen setkat – potřást mu rukou, popovídat si s ním –, pak bych mohl klidně umřít a jít rovnou do nebe. Chtěl jsem vás požádat, protože vy ho znáte dost dobře, jestli by se něco takového nedalo zařídit.“

„To vám mohu slíbit hned,“ oznámila jsem mu. „Zařídím to přesně v ten den, kdy odejdete z této kanceláře a proniknete do toho zatraceného ověřovacího klíče.“

V pět se v mé kanceláři zjevila Pearl a přecházela z rohu do rohu jako tygřice.

„Co ti říkal?“ pěnila hněvem.

„Chtěl, abych tě odstranila z jeho oddělení a našla ti nějakou jinou práci.“

„Kde?“

„Nejlíp na Sibiři – to je mu úplně jedno. Říkal, že ho doháníš k šílenství, když chceš, aby se vyplňovaly všechny formuláře, a že za ním chodíš dokonce i na záchod!“

„To je ale hnusná lež!“ vykřikla Pearl. „Možná že jsem jednou nebo dvakrát čekala před pánskou toaletou…“

„Musíš vysadit,“ zasmála jsem se. „Souhlasila jsem, že tě dostanu z Kaprowova oddělení, a musím dodržet slovo. Bude to jen na chvíli, ale nemohu si dovolit riskovat Kaprowovu hysterii – můj čas se krátí. Pokud se do systému nedostaneme dnes, prohrála jsem a Tor na to hned přijde. Možná se mi povede přesunout nějaké peníze a ukázat několika Kaprowům a Kiwiům, zač je toho loket, jak jsem si původně představovala. Jenže celá banka mi dýchá na krk. Nebude trvat dlouho a dojde jim i ten zbytek, a pak už nedokážu přebít jejich eso, zabalit to a ztratit se.“

„Dnes večer?“ užasla Pearl. „Kotě, to snad nemyslíš vážně. Děláme na tom už několik týdnů – skoro měsíc. Až doteďka jsem to považovala jen za hru. Jak vidím, myslíš to smrtelně vážně!“

„Na to vem jed,“ přisvědčila jsem a mrkla.

Byla to hloupá, zatracená sázka, neměla jsem na ni ani měsíc a dostala jsem se do hrozných problémů. Jak se to Torovi povedlo – během jednoho krátkého dne v New Yorku? Ještě před měsícem jsem byla nejvýše postavenou ženou v největší bance světa. Celý život studuji bankovnictví. Mám dvanáctiletou praxi v technickém oboru a měla jsem příslib ještě lepší budoucnosti před sebou.

Do dnešní půlnoci buď vyloupím banku, nebo sednu na letadlo do New Yorku a nastoupím do nového zaměstnání, které se bude táhnout celou věčnost. A to všechno díky Torovi, který rozdmýchal moji pomstychtivou jiskřičku do vendetty na mezinárodní úrovni. Bože, copak jsem se za ta léta nic nenaučila?

V tu chvíli se ozvalo lehké zaťukání na dveře kanceláře. Na chodbě už bylo zhasnuto – všichni odjeli na svátky.

Upřely jsme s Pearl oči do stínů za dveřmi.

„Co řekneme, když to bude Kaprow?“ ptala se Pearl přidušeně.

„Bavíme se o tvé nové práci,“ zašeptala jsem.

Vstala a otevřela. Stál tam Tavish a v podpaždí držel výjezd z tiskárny. Došel ke stolu a položil štos papírů na desku. Ačkoli jsem se na výjezd dívala vzhůru nohama, věděla jsem, co to je. Srdce mi poskočilo.

„Prolomili jsme ověřovací klíč, madam,“ oznámil. „Za chvíli začneme zakládat účty. Domnívám se, že ještě dnes večer na nich přistanou slušné částky.“

„Kismet,“ dodala jsem s úsměvem, když jsme si s Pearl tleskly do dlaní.

Jen jsem doufala, že není příliš pozdě.

Zatelefonovala jsem do květinářství a objednala květiny – všechny musí být bílé – lilie, chryzantémy, narcisy, třešňové větvě a další – kompletní zásobu na další měsíc. Zaměstnanec přebírající objednávku málem padl do mdlob.

Málokdy jsem zvala návštěvy domů, protože byt jsem považovala za své útočiště, útulek vysoko v mracích, kam jsem přicházela, abych se zbavila přetlaku. Jenže dnes večer bylo pro mě, Pearl a Tavishe lepší být zde než jít do pizzerie na rohu, kde by nás mohl někdo vyčmuchat.

Zatelefonovala jsem do obchodu s lihovinami a objednala vychlazené šampaňské. Pak jsem stihla lahůdkářství Sečuan a vybrala si na dálku speciality z denního lístku pana Hsu.

Když jsem dorazila domů, všimla jsem si, že vrátný už položil víno v bedně s ledem před dveře. Na horním schodu seděl pan Hsu vedle krabic s květinami.

„Madam Banksová,“ vstal, aby mě pozdravil. „Pžináším tyto potlaviny sám, plotože to mám pži cestě.“

„Pane Hsu, mohu vás pozvat na skleničku šampaňského?“ oslovila jsem ho a vtahovala do bytu květiny.

„Ne, musím se vrátit domů, manželka mě čeká. Ale chtěl bych vědět jedna věc, kolik osob u vás bude dnes jíst?“

„Dva přátelé. Proč se ptáte?“

„Však jsem to žíkal ženě: madam Banksová objednává plo tžicet, i když pozve jen tži. Manželka mi nevěžila, ženská bláznivá. Až jednou pžijdete do má lestaulace, musíte jí vysvětlit vaši filozofii. Je moc amelická.“

„Myslíte tím, že je lepší mít víc než nemít nic?“ ptala jsem se.

„Ano. Mně se amelická filozofie moc líbí. Jednou díky ní já být moc bohatý muž.“

Nevysvětlovala jsem panu Hsu, že všichni počítačoví narkomani mají sklon nechávat zbytky, místo toho jsem ho nechala vyhřívat se na výsluní jeho kapitalistického snu. Pan Hsu mi pomohl s bednou se šampaňským dovnitř a odešel.

Měla jsem právě tak čas otevřít krabice s květinami a naaranžovat je do váz, naskládat jídlo do ledničky a do trouby, vykoupat se a převléknout. Napudrovala jsem se, navoněla a natáhla si kašmírový svetr právě ve chvíli, kdy zazněl zvonek.

Pearl si zvolila plameňákově zbarvený angorský svetr, který ji halil jako župan, Tavish přijel ve slušivém tričku, které mu určitě vybrala Pearl. Nápis zněl: „Opravdoví muži baští kaviár.“

Otevřeli jsme šampaňské, vložili láhev do stříbrného kyblíku s ledem vedle konferenčního stolku a hodili sebou na polštáře, abychom se odreagovali před přípravou noční počítačové loupeže.

„Když tady sedím jak na špičce světa, kolem sebe samé květiny a se skleničkou šampaňského v ruce,“ poznamenala Pearl, „myslím ve skutečnosti na úplně jiné věci – na banku, zaměstnání, hajzlíka Kaprowa – jsou všichni tak neskuteční.“

„Jenže díky moderní technice,“ dodal Tavish, „jsou od nás vzdáleni jen na zvednutí sluchátka.“

Jeden telefonní hovor změní můj život, napadlo mě.

V devět jsme seděli kolem velkého lakovaného stolu v mé pracovně a Tavish s odhodlaným výrazem ve tváři ťukal do klávesnice. Já a Pearl jsme byly unavené z přemíry šampaňského a pily jsme silnou černou kávu a kontrolovaly čas od času jeho práci.

„Tenhle počítač – jmenuje se Charles Babbage, viďte? Je skutečná osobnost.“ Tavish vzhlédl od klávesnice a zašklebil se. „Právě mi řekl, že chce zvláštní příplatek za práci přesčas.“

Dohodla jsem se s Harrisy, že nechají Charlese pracovat dlouho do noci, abychom dokázali nacpat jeho zasilatelský seznam do bankovního počítače a vytvořit nové zákaznické účty.

Banka získávala nové zákazníky každý den, takže vytváření účtů byla standardní procedura, potřebovali jsme jen základní vklad.

A ty peníze budeme mít hned – z převodního systému, jakmile se naše „programové změny“ přesunou z bezpečnostního systému do skutečného chodu produkčních systémů. Protože jsme až do pěti hodin dnešního odpoledne nevěděli – teprve v pět se Bobbymu povedlo proniknout do klíče –, co ty nové programy budou provádět, museli jsme je urychleně napsat a vyplnit formuláře, aby datové středisko vědělo, že dnes v noci budou takové změny probíhat.

Na druhé straně jsme si nemohli vymyslet lepší čas k žádostem o změny v produkčních systémech na poslední chvíli. Na konci roku se na vstupu do produkčního systému tlačila fronta nejrůznějších požadavků a systém pro elektronický převod částek nebyl žádnou výjimkou. Programy jsem dala do kupy s ostatními krátce před tím, než jsem opustila svou kancelář. Byla jsem si jista, že nějakou dobu před půlnocí budou klíče už sedět v počítači a začnou odchytávat peníze z elektronických převodů a ukládat je na našich účtech.

Jenže v deset hodin se stalo něco strašného.

Stály jsme s Pearl v noční mlze na terase a uklidňovaly se po divokém dni. Tavish seděl uvnitř a skládal papíry. Právě překopíroval soubor zákazníků z New Yorku a uvolnil Charlese Babbage na noční údržbu.

Najednou zaječel: „Krucinál! Do prdele!“

Vběhly jsme dovnitř a našly Tavishe s vytřeštěnýma očima před obrazovkou terminálu.

„Co se stalo?“ vykřikla jsem a poskakovala kolem stolu, abych měla lepší pohled na monitor.

Tavishův hlas se ozýval jakoby z hloubi mého mozku, zatímco jsem zoufale hleděla na zeleně světélkující nápis:

KONTROLA SVĚTOVÉ BANKY DNEŠKEM SKONČILA.

PŘEJEME VÁM VŠEM VESELÉ VÁNOCE

A KRÁSNÉ PRÁZDNINY!

„Ukončili běh bezpečnostního systému!“ Tavish téměř řval. „Moje zatracené programy tam sedí v řadě – a oni si najednou zavřou systém o dvě hodiny dřív.“

„Krucifix,“ ujelo mi a tupě jsem hleděla na obrazovku a ptala se, co teď sakra budeme dělat. Nikdy jsem si nepřipadala tak bezmocná jako teď.

„Hlavně že jsme si lebedili,“ naříkala Pearl, „cpali se Čínou a nalévali šampaňským, jako bychom měli času milion. Co to znamená? Co se to děje?“

„A ze svých končin slyšíš jejich sny,‘“ promluvil Tavish. „Děs a zoufalství a útěk a pád a nezměrná moře jejich snů…‘“

„Co to má znamenat?“ ptala se Pearl a hleděla na Tavishe, jako kdyby se zbláznil.

„To je Dylan Thomas,“ odpověděl Tavish. „Znamená to, že naše sny zemřely – náš systém zemřel – náš projekt zemřel – my jsme zemřeli.“

Narovnal se a odkráčel z místnosti jako v transu, ani se na nás nepodíval.

„Je to pravda?“ obrátila se Pearl na mě. „Opravdu se nedá nic dělat?“

„Nevím,“ pronesla jsem s očima upřenýma na obrazovku. „Opravdu nevím.“

Bylo asi jedenáct a Pearl právě Tavishovi řekla, že další láhev šampaňského otevře o jeho hlavu, jestli ještě jednou řekne slovo „kdybychom…“

V tom okamžiku mě osvítil nápad. Věděla jsem, že to nebude snadné – bude to jako chtít přečurat vítr o deset metrů –, ale věděla jsem, že musím vyzkoušet všechno. Rozhodně nebudu zírat do zdi a proklínat se celý týden, než se znovu doštanu k systémům.

„Bobby, dokážete napsat objektový kód?“ zeptala jsem se.

„Tak trochu ano – ale není to zrovna moje hobby,“ odpověděl váhavě.

„Co je objektový kód?“ chtěla vědět Pearl.

„Strojový kód,“ odpověděl Tavish. „Je to systém, v němž jsou sestavovány ostatní programy – bity a bajty – příkazy, které říkají počítači, co má udělat.“

„Co chceš splichtit?“ zeptala se mě Pearl, já jsem však pořád hleděla na Tavishe.

„Dokázal byste vzít objektový kód z programů, které jste napsal, a vložit jej rovnou do živé produkční knihovny – jako kdyby už byl začleněn do systémů a přípraven k chodu?“

„To ano, jistě,“ přisvědčil Tavish s cynickým výrazem ve tváři. „Museli bychom však požádat operační oddělení, aby zastavilo systém elektronického převodu částek – běží dvacet čtyři hodin denně –, a museli by mi dovolit, abych to provedl. Určitě by nám s radostí vyhověli, kdybychom jim vylíčili, že to potřebujeme proto, abychom dnes v noci vyloupili banku.“

„Tak jsem to nemyslela,“ opáčila jsem a uvědomila si, že můj původní úmysl sahal ještě mnohem dál. „Chtěla jsem vědět – kdybychom se dostali hned teď do produkčního systému, dokázal byste provést změny za chodu převodního systému?“

Tavish na mě pohlédl a rozesmál se.

„Děláte si srandu, viďte?“ nadechl se.

„Přeložte mi to, prosím,“ žádala Pearl. „Znamená to, že tahle šedá myš přišla s něčím praštěným?“

„Je cáklá, to jo,“ přitakal Tavish. „V bance mají virtuální stroje se stovkami periferních zařízení, která běží on-line a vystřelují údaje dovnitř a ven jako nějací gangsteři – stovky otevřených přepážek, které stránkují a nasávají data v nanosekundových rychlostech.“

„Moment,“ zadržela ho Pearl. „Chtěla bych překlad do srozumitelné angličtiny.“

„V podstatě,“ navázal Tavish unaveně, „lze situaci přirovnat k pekelnému basketbalovému mužstvu, které dribluje miliony míči naráz, a ty létají rychlostí světla. Vstoupit do takového stroje a provést v něm změny se dá přirovnat k úspěšné mozkové operaci na skákajícím klokanovi provedené během zlomku sekundy.“

„To je dost přesné přirovnání,“ lichotila jsem mu. „Myslíte si, že to dokážete, pokud vám zjednám vstup dovnitř?“

Tavish potřásl hlavou a zahleděl se do země.

„Jsem blázen, to ano, ale takový zase ne,“ řekl tiše. „Navíc se do systému nelze dostat z terminálu připojeného na telefonní linku, jako je tenhle.“

„Nechtěla jsem naznačit, že byste měl změny dostat do systému přes telefonní linku,“ usmála jsem se, „domnívala jsem se, že byste je osobně instaloval.“

„To myslíš jako přímo v počítačovém sále?“ zalapala Pearl po dechu.

Tavish vyskočil a mrštil ubrouskem na podlahu.

„Ne, ne a ještě jednou ne!“ vykřikl. „To je nemožné!“ Znělo to trochu hystericky, ale chápala jsem ho.

Kdybychom se dopustili sebemenší chyby za běhu složitého souboru strojů, pak by se celý systém zhroutil – se smrtelným rachotem, který straší operátory v nočních můrách. Pokud jste něco takového zažili, pak i výpadek systému v supermarketu vám nažene husí kůži. Jenže v bance by to bylo mnohem horší – pokud bychom něco zvrtali, zhroutilo by se zpracování dat v provozu Světové banky na celé zeměkouli.

Kdybychom navíc byli ve výpočetním středisku, zůstali bychom uzavřeni uvnitř – v kruhovém systému průchodů s detektory a strážních stanovišť. Nepodařilo by se nám vyklouznout ven.

„Máte pravdu,“ přiznala jsem. „Něco tak nebezpečného od vás nemohu žádat. Je to bláznivá myšlenka.“

„Nechala jste se unést pomyšlením na svou sázku,“ přitakal Tavish a o poznání klidnější se znovu posadil. „Váš přítel doktor Tor by možná situaci viděl jinak. On by určitě dokázal provést; co žádáte – napsal o podobné problematice několik knih.“

Vynikající nápad – měla bych mu zavolat. Tor by se mi na pomoc na západní pobřeží asi moc nadšeně nehnal – i kdybych byla věděla, jakou pomoc budu potřebovat. Koneckonců jsme soupeři, jak rád zdůrazňoval.

V té chvíli zazvonil telefon. Přestože jsem tušila, že to s telepatií asi přeháním, vtírala se mi do mozku neodbytná jistota o totožnosti volajícího, takže jsem pokynula Tavishovi, aby sluchátko zvedl.

Položil ruku na mikrofon a oznámil: „Nějaký Lobačevský a říká, že to spěchá.“

Usmála jsem se a vzala od něj sluchátko. Bylo to jasné. Tor nějak vycítil na tři tisíce mil, že sázku vyhrál.

„Ale co to, Nikolaji Ivanoviči,“ začala jsem sladce, „mám velikou radost, že jste mi zatelefonoval. Už hezky dlouho jsem od vás žádná pojednání nečetla – myslím od roku 1850, kdy jste vydal své studie o euklidovské matematice.“

„Osmnáct set třicet dva, abych byl přesný,“ pravil Tor. „Proč jsi mi nezavolala?“

„Měla jsem hrozně moc práce,“ ujišťovala jsem ho. „Tedy, hrozné problémy, abych byla přesná.“

„Pokud ti nechám vzkaz s tím, že jde o velmi vážnou věc, očekávám, že budeš mít tu slušnost a zeptáš se, co se děje. Alespoň tolik bych pro tebe udělal já.“

„Ty ale přece nechceš, abych se na něco ptala. Chtěl jsi, abych se hnala na letiště, skočila do letadla – protože sis skřípl prsty – a odletěla ti je pofoukat do New Yorku!“ protestovala jsem svéhlavě. „Copak jsi zapomněl, že mám taky práci? Nemluvě o té sázce.“

Tavish na mě hleděl s vykulenýma očima, protože si uvědomil, s kým měl před chvílí tu čest.

„Jak jsem řekl – alespoň tolik bych pro tebe udělal já,“ opakoval Tor nedůtklivě. „A teď, nevadilo by ti, kdybych z té pitomé mlhy vyjel nahoru k tobě? Doufám, že to tvému hostu nebo hostům nebude vadit.“

Na chvíli se mi zastavil dech.

„Kde jsi?“ tázala jsem se zdušeným hlasem.

„U stánku s novinami kousek od tvého bloku. Nikdy jsem ve tvém městě nebyl – a ani teď je pořádně nevidím. Víš jistě, že to město vůbec existuje? Celou cestu z letiště jsem se pohyboval ve stejné mlze jako teď – měli jsme štěstí, že letadlo dostalo povolení k přistání.“

Zavřela jsem oči, položila ruku na sluchátko a zašeptala: „Díky Bohu.“ Pak jsem rychle mrkla na Tavishe.

„To je ale náhoda,“ pokračovala jsem do sluchátka. „Před chvílí jsme vycítili tvou návštěvu – jsi tudíž očekáván.“

Ještě nikdy jsem se na žádnou návštěvu tolik netěšila.

Když jsem vpouštěla Tora bzučákem do budovy a konečně ho spatřila, jak zdolává poslední schody od výtahu k mému podkroví v elegantním kašmírovém svrchníku a jak jeho měděně zabarvené kudrny odrážejí světlo chodbového osvětlení, měla jsem hroznou chuť rozběhnout se k němu a obejmout ho. Nebylo by to však moudré, protože jsem ho chtěla za chviličku požádat o pomoc. Místo toho jsem mu pomohla z kabátu a pověsila ho na věšák.

Po krátkém uvítání – Tavish se pořád nemohl vzpamatovat, že před sebou vidí svůj idol – jsem všechny usadila v obýváku, aby mu Pearl s Tavishem mohli vylíčit naše velké trauma, a já jsem mezitím odešla do kuchyně, abych dala věci do pohybu.

„Moc hezké,“ zavolal za mnou Tor. „Panenská běloba – připomíná mi to tu známou kapitolu z Bílé velryby. K tobě se to perfektně hodí.“

Nehledě na jeho cynický humor – vždy na můj úkor – jsem věděla, že i kdyby Tor nebyl mým učitelem, i kdyby mě nebyl vtáhl do své sázky, i kdyby ode mě nepotřeboval laskavost, kvůli níž byl ochoten odpoutat se od konejšivých ňader svého milovaného New Yorku, nikdy by mě nenechal v kaši, v jaké jsem se dnes večer ocitla – především proto, aby mohl demonstrovat technická kouzla, která dokázal předvádět pouze on sám. A náš úkol vyžadoval skutečného kouzelníka, to jsme s Tavishem moc dobře věděli.

V kuchyni jsem sáhla do zásuvky a vytáhla seznam telefonních čísel pro případ naléhavých úkolů a přejížděla jsem jej prstem odshora dolů, dokud jsem nenarazila na číslo provozního viceprezidenta systému. Jedině on může pomoci, pokud v noci nastanou problémy v některém z produkčních systémů.

Chucka Gibbse, viceprezidenta chodu systému, jsem dobře znala. Strávili jsme kdysi spolu řadu ponurých nocí dole v databázovém středisku, když se objevily závady na produkčních systémech. Věděla jsem, že Chuck Gibbs má pět malých dětí a manželku, která nerada usíná v posteli sama. Dnes je Štědrý den – nikdo z Chuckovy rodiny rozhodně nebude mít radost, až uslyší, co na něj chystám.

„Chucku, tady je Veritas Banksová z elektronického převodního systému,“ ohlásila jsem se, když zvedl sluchátko. „Hrozně nerada tě ruším takhle pozdě a navíc dnes – domnívám se ale, že v produkci se nám něco hroutí.“

Slyšela jsem v pozadí hlasy – nejvíce ženský hlas, který pravil: „Tomu nevěřím – na Štědrý večer?“

„Ach ano, to je v pořádku,“ ujistil mě Chuck. „To patří k profesi.“ Hlas mu zprvu zněl, jako kdybych se právě pokoušela natáhnout linku přes hrob jeho matky, pak však s nadějí v hlase dodal: „A nemohl by to spravit některý operátor?“

Operátoři byli v databázovém středisku pořád, navíc jsem věděla, že Chuck bydlí na opačném konci zátoky ve Walnut Creek, což znamená dobrou hodinu cesty.

„Obávám se, že ne,“ zklamala jsem ho. „Bojím se, že by mohlo jít o špatnou funkci některé disketové jednotky, ale nemůžeme systém zastavit a jednotku nahradit. Víš, jaké to je teď – v nejrušnějším ročním období. Kdybychom začali vypínat periferní zařízení v plném chodu produkčních systémů, mohli bychom zhroutit celý systém. Kdyby se to stalo, museli bychom rozjet systém nastudeno a pokusit se o obnovu dat.“

„To je zlé,“ přiznal Chuck. Podle hlasu mi bylo jasné, jak ho moje zpráva deprimuje.

Byla to přitom pravda – proto jsem si to vymyslela: obnovit podobu některých probíhajících transakcí, které se hrnuly dovnitř, by mohlo trvat celé týdny. Kdyby Chuck musel přerušit chod produkce, banka by přišla o několik desítek tisíc dolarů – a nepodařilo by se to utajit. Tisk by si nás vychutnal – v obrovité bance se přes Vánoce úplně zhroutil provoz!

„Přivezu nějakého provozního inženýra,“ navrhla jsem Chuckovi, „abychom měli jistotu.“ Chuck by si tím ochránil záda, kdyby se něco pokazilo. „Myslím si však, že by u toho měl být i některý z vyšších ředitelů pro případ, že by situace nakonec byla horší, než se zdá teď.“

„Ano, souhlasím,“ poznamenal Chuck zoufale. Slyšela jsem, jak jeho manželka rozkazuje: „Na Štědrý večer zůstaneš doma – a basta!“

„Poslouchej,“ hodila jsem kostku, „pokud by ti to nevadilo, mohla bych tam zajít místo tebe. Jsem necelých pět minut od databázového střediska a nemám děti, které čekají, až Santa Claus sklouzne komínem a přinese dárky. Pokud to bude vážné, tak ti zavolám – ale připadá mi trochu ujeté, abys musel objíždět zátoku, když to třeba nebude tak horké, jak se zdá.“

„To by bylo fantastické!“ vyjekl Chuck a skoro proskočil telefonem do mého bytu, aby mi potřásl rukou. „Určitě ti to nebude vadit?“

„Vím, že bys na mém místě udělal totéž,“ odpověděla jsem. „Ale budu potřebovat povolení, abych s sebou mohla vzít toho inženýra.“

„Beze všeho,“ ulehčeně vydechl Chuck. „Na kontrolním úseku je Martinelli, za necelou půl hodinu budeš to povolení mít. Chtěl bych ti jen říct, jak jsem ti za to vděčný.“

„To nic,“ chlácholila jsem ho. „Doufejme, že to bude v pořádku.“

Odložila jsem sluchátko a vstoupila do obýváku. Tor vzhlédl a usmál se.

„Právě jsem se od tvých kolegů dozvěděl, co tě trápí, má drahá,“ informoval mě a zářil jak sluníčko. „Zdá se, že ode mě očekáváš pomoc. Řekl bych, že osudem géniů je neustále prokazovat kvality, proto ti rád pomohu. Nezapomeň ale, ty opeřená cikádo – že po dnešku budeš u mě mít dloužek.“

„Tak pojďme na to,“ vyzvala jsem ho a říkala si, jak je možné, že se vždycky všechno takto vyřeší. „Nemáme moc času – jdeme na schůzku se strojem.“

Bylo neuvěřitelné, že pouhý telefonní hovor nám dokázal zjednat cestu přes šest bezpečnostních okruhů, takže jsme do vlastní svatyně banky vstoupili bez jakýchkoli obtíží. Dohodli jsme se, že necháme Pearl a Tavishe jít domů – a že jim zavoláme, pokud budeme potřebovat někoho na zaplacení kauce.

Tor kráčel za mnou se sehnutou hlavou s kufříkem, v němž byl Tavishův objektový kód. Navlékl si k tomu obnošený kabát, který si vypůjčil od Tavishe. S profesí tekáče, provozního inženýra, ladil o poznání lépe.

„Šéf mi volal, že jsou problémy s nějakou vadnou disketovou jednotkou,“ ozval se Martinelli, noční dozorce, když jsme vstoupili do jasně ozářeného databázového střediska.

Boubelatý Ital s vojenským sestřihem a v tričku a džínsech dohlížel na funkci nejvýkonnějších počítačů a dalšího zařízení v hodnotě milionů dolarů na rozloze deseti akrů – plochy tří poschodí Světové banky.

„Zkontrolovali jsme všechny jednotky,“ dodal, když Tor s profesionálním gestem odložil kufřík, „ale na nic jsme nepřišli.“

„Když se pokouším zapisovat na sedmdesátou jednotku, objevuje se chybové hlášení,“ řekla jsem Martinellimu. „Možná jste něco přehlédl.“

Ital se trochu naježil a zkontroloval seznam periferních zařízení.

„Takový drajv tady nemáme,“ ujistil mě, což znamenalo, že systém odmítá uznat jednotku s takovým číslem, protože o ní nedostal žádnou informaci.

Samozřejmě jsem lhala, jak nejlépe jsem dovedla. Chtěla jsem, aby se Tor nějak dostal k tomu zatracenému systému.

„V tom to asi bude,“ poznamenala jsem. „Náš systém se pokouší zachytit elektronický převod částek – jenže jakousi záhadou zmizelo číslo drajvu, kam je chce uložit. Nepřehazovali jste náhodou periferní zařízení?“

„Do systému tady nikdo nevrtá,“ ujišťoval mě Martinelli a poklepal na procesor vedle sebe. „Převodní systémy běží na sálových počítačích – na těch nejkvalitnějších a nejspolehlivějších strojích, jaké máme.“

„To však trvá jen do chvíle, než někdo prohodí pár šňůr,“ dodala jsem blahosklonně. „Poslouchejte, tohoto inženýra platíme, nenechte ho proto zahálet. Ať nasadí detektor a povolte mu, prosím, vstup k dozorčímu programu, snad to během noci zvládne.“

Detektor je diagnostický program, který se chová jako počítačový lékař – projíždí strojem, ve kterém běží programy, a zkoumá je, zda nejsou nemocné. Pokud mu navíc dovolíte, aby mohl zkoumat i dozorčí program, který řídí celý chod systému – pak vstoupí do něj a změní „nemocné“ programy, aniž by poškodil jejich chod. Tor mi řekl, abych takto postupovala a zbytek nechala na něm.

Martinelli zamumlal cosi o ženských, natáhl se na poličku pro pásek a zasunul jej do disketové jednotky. Otevřely se před ním skleněné dveře, přistoupil ke klávesnici a něco do ní naťukal. „Můžete se napojit,“ oznámil Torovi a odstoupil od klávesnice.

„Nemáte náhodou cigáro?“ požádala jsem Martinelliho, protože jsem dobře věděla, jak rád kouří a že v klimatizovaném prostředí sálových počítačů se své vášni věnovat nemůže. „Ať si ten hoch zaslouží svůj neúměrný plat, co říkáte?“ ukázala jsem na Tora.

Odešli jsme s Martinellim po rampě do malé kavárny za skleněnými dveřmi databázového střediska. Koutkem oka jsem zahlédla Tora u stroje, jak svými dlouhými prsty laská klávesnici. Raději jsem nepřemýšlela, co by se mohlo stát, kdyby se něco pokazilo, kdyby se dopustil sebemenší chyby.

Zdržovala jsem Martinelliho v kavárně co nejdéle a naslouchala pozorně jeho výlevům, jak si jeho kuželkářské mužstvo vede v bankovní lize. Káva v databázovém středisku byla o poznání horší než ta, kterou jsme si dopřávali přes den.

Když jsme se konečně vrátili do sálu, Tor pořád ještě stál u klávesnice a ťukal do ní.

„Co je s tím, Abélarde?“ zeptala jsem se a poplácala ho po rameni. „Už to bude?“

„Za chvíli jsem hotov, Héloiso,“ odpověděl a přezíravým trhnutím ramene setřásl mou ruku. Při pohledu na jeho profil jsem si všimla, že je bledší než obvykle a že se mu na obočí perlí drobounké krůpěje potu. Prosila jsem Boha, aby se to povedlo.

Se zájmem jsem nahlédla do Tavishových seznamů, které měl Tor před sebou, ale nikdy předtím je neviděl. Všechny byly napsané v hexadecimálním kódu – absolutně nic mi neříkaly. Tor si na okraje napsal několik uspěchaných poznámek. A přestože byly napsány žargonem, kterému by většina lidí nerozuměla, věděla jsem, že můj život a osud nás všech závisí na jejich stoprocentní přesnosti. Jediný chybný úder do klávesnice, a můžeme rovnou na půdě databázového střediska spáchat harakiri.

„Zjistil jste, v čem to bylo?“ zeptal se Martinelli Tora. Za Italem se tísnilo několik nočních operátorů. „Všechno máme v pořádku – žádné chybové hlášení se nám neozvalo. Co jste udělal, abyste tu chybu napravil?“

„Je to tak prosté, milý pane,“ odpověděl Tor a k mé velké úlevě se odpojil od systému. „Změnil jsem jen designaci jednotlivých částí systému.“

„To není možné,“ řekl Martinelli. „To myslíte jako v programu – za chodu?“

„Opravdu to nebylo nic těžkého,“ ujistil ho Tor. „Až budete mít příště potíže, brnkněte nám.“

Prošli jsme poslední sérií kontrol před výtahy. Dole v garáži jsem stěží nastoupila do auta, tak se mi chvěly nohy. Cítila jsem na obočí chladné krůpěje potu a v žaludku se mi převalovala ostrá hrouda. Čekala jsem, že každou chvíli začnou zvonit poplašná zařízení a uvězní nás v budově, až se počítač poprvé setká s nově zavedeným Torovým kódem. Vyjela jsem však na rampu a pokračovala bez sebemenších problémů.

Tor kupodivu při našem útěku z místa činu nemluvil. Říkala jsem si, na co asi myslí a jestli je také tak vystrašený jako já.

„Doufám, že se ten zatracený systém nezhroutí ve tři ráno,“ přerušila jsem ticho a razila si cestu oslepující mlhou.

„To je ale příkladná vděčnost,“ ucedil ukřivděně Tor. „Ještě někdy mi zavolej, abych v noci letěl pět tisíc kilometrů, až budeš zase potřebovat pomoc.“

„Zvu tě na frťana, až se vrátíme ke mně.“

„Nejedeme k tobě – do té bílé, smrtelné pasti,“ informoval mě Tor. „Pokud tolik toužíš po rubáši, má drahá, pak stačí, když zastavíš na kterémkoli rohu téhle hřbitovně bílé metropole. Patříš do New Yorku.“

„Doufám, že mě nechceš ještě dnes v noci odvézt s sebou,“ poznamenala jsem a snažila se zjistit, po které ulici to vlastně jedu.

„To bych měl – bohužel poslední letadlo už odletělo,“ vysvětlil. „Jeď pořád rovně, dokud se nedostaneš k zátoce. Studoval jsem mapu toho hrozného města v letadle. Jedeme do podniku, který se jmenuje Rybářské přístaviště.“

„Mapu jsi asi studoval,“ řekla jsem mu, „jenže jsi neprostudoval místní zvyky. Je jedna po půlnoci a všude v San Francisku je zavřeno.“

„Nechutní primitivové,“ zamumlal Tor, protože v jeho městě, stejně jako v Las Vegas, nezavírají nikdy. „Jen tam zajeď, jak jsem ti řekl, ujišťovali mě, že tam, kam tě chci vzít, budou mít otevřeno tak dlouho, jak budu chtít.“

Nelíbilo se mi to, ale dobře jsem věděla, že Torovi nedlužím pouhou laskavost, ale vlastní život. Pochybovala jsem, že by se na této planetě našlo více lidí, kteří by udělali nebo mohli udělat pro mě to, co pro mě udělal dnes v noci on, navíc tak rychle. A pokud chce jet do přístavu, proč ne?

Zaparkovali jsme blízko Rybářského přístaviště – najít volné místo nebyl v tuto hodinu žádný problém – vystoupili jsme a já jsem zamkla vůz. Nebýt takové mlhy, bála bych se až do morku kostí. Napadlo mě však, že pokud by mě někdo chtěl v takové mlze přepadnout, musel by mě nejdříve najít.

Tor mě vzal za ruku a vedl k přístavu se zavřenými obchody a bistry; na konci mola skřípaly čluny a lodě a mezi polorozpadlými budovami se ozývalo šplouchání.

„To bude ono,“ promluvil a ukázal na malý motorový člun, který jsem stěží rozeznala.

„Ty mě chceš zase vzít na projížďku?“ vyjekla jsem skoro hystericky. „Teď, v noci?“

Tor mezitím beze slova skočil do člunu a s něčím se pachtil.

„Tak moment, klíč by měl být… tady je.“ Zaslechla jsem v mlze jeho hlas. „A teď mi, děvče rozmilé,“ dodal, když se z mlhy ke mně vynořila jeho ruka, „pověz, jestli jsi se mnou někdy zažila něco, co se ti nakonec nelíbilo?“

„Možná to zažiju teď,“ opáčila jsem. Nemohla jsem nic dělat, proto jsem mu podala ruku a sklouzla do člunu.

Než jsem se stačila vzpamatovat, rozjeli jsme se. Když jsme vyjeli z přístavu a byli dost daleko, spatřila jsem na černé vodě odlesk vzdáleného města. V zátoce mlha téměř nebyla, jen tu a tam, a vysoké mrakodrapy San Franciska čněly nad šlehačkovým rubášem jako pěnou obestřená Atlantida, která se právě zvedá z moře. Nad hlavami zářil plný měsíc, kolem něhož se míhaly mraky. Nikdy jsem neviděla nic úchvatnějšího.

„Je to neuvěřitelné,“ zašeptala jsem, přestože v okruhu několika mil nebyl nikdo, kdo by nás mohl zaslechnout. „Nikdy jsem nebyla na zátoce v noci.“

„A to je teprve první z mnoha skvělých zážitků, které tě v blízké budoucnosti čekají,“ ujistil mě Tor.

„A kam pojedeme teď? Nebo je to všechno?“ zeptala jsem se. Říkal přece, že budou mít otevřeno.

„Jedeme na ostrov – na náš ostrov,“ dodal jemně, jako kdyby mluvil sám se sebou. „Uprostřed tmavorudého moře…“

NEPŘÁTELSKÁ REVOLUCE

Existenci jídla nepřičítáme blahovůli pivovarníka nebo pekaře, ale jejich zájmu o sebe sama.

Nepromlouváme k jejich lidskosti, nýbrž k jejich sebelásce, nikdy s nimi nemluvíme o svých nezbytných potřebách, ale o výhodách, které se jim naskýtají.

Adam Smith

Deset let jsem žila v San Francisku, ale jediný ostrov, o jehož existenci v zátoce jsem měla ponětí, byl Alcatraz, ovšem nikdy jsem na něm nebyla. Tor, který byl ještě odpoledne v New Yorku, však našel ještě jeden. Velice rád udivuje lidi svou domnělou vševědoucností. Nemohla jsem však říct, že by mi to vadilo. Bylo to prostě fantastické.

Ostrov byl malý – měřil snad devadesát metrů – pobřeží měl skalnaté a po zimních deštích se na něm zelenala tráva. Z jedné strany svítilo Berkeley, z druhé zase San Francisco a člověk měl pocit, že ostrov je neviditelné útočiště – je zemí ostrov v lůně vody – jemné cákání vody přehlušovalo zvuky reálných světů na vzdáleném pobřeží.

„Jak jsi to našel?“ zeptala jsem se Tora.

„Stejně jako tebe,“ odpověděl „silou kouzla nebo intuice.“

Bylo mi to jedno a moc se mi to líbilo. Od mola jsme kráčeli ruku v ruce přes trávník, na jehož konci stál malý dvouposchoďový dům. Uvnitř zářilo světlo. Když jsme došli ke dveřím, Tor zašátral v květináči s gardéniemi po klíči a odemkl.

„Jsem hrozně unavený,“ pravil a otevřel rozvrzané dveře. „Pro mě je o tři hodiny víc – skoro pět ráno. Kdybych byl na Manhattanu, slyšel bych už zpěv ptáků ve stromech. Myslím, že bychom si měli dát dobrou noc. Ano?“

„Snad tady nechceš spát?“ podivila jsem se.

„A snad si nemyslíš, že bych mohl spát v té rakvi, které říkáš domov?“ odsekl podrážděně. „Potřebuji prostor a čas, abych se uklidnil. Byl to pro mě těžký den – hlavně kvůli tobě. Myslím, že probuzení bude krásné.“

„Tak poslouchej,“ začala jsem, ale zarazil mě krátkým pohledem, vzal za ruku a odvedl k měkké, nadýchané pohovce v obýváku. Mrštil mnou do polštářů.

„Ty budeš poslouchat,“ pravil hněvivě. „Znám tě dvanáct let a za celou tu dobu jsem na tebe nevztáhl ani prst, je to tak? Neexistuje jediný důvod k obavám, které si snad pěstuješ.“

„Ještě nikdy jsme spolu nebyli na opuštěné farmě,“ namítla jsem.

„Copak jsem nějaký cesťák?“ odfrkl si Tor a přistoupil ke stojanu nedaleko krbu, na kterém byly narovnány ručníky a ložní prádlo. „Jsou tady noční košile, pokrývky a deky – a asi šest ložnic – alespoň mi to říkali. Žádný rozumný muž, navíc tak unavený jako já, by se nenamáhal znesvětit posvátný chrám tvé osobnosti. Proč si raději nevybereš pokoj, ve kterém budeš spát?“

Samozřejmě jsem se zachovala směšně. Všechno, co říkal, byla pravda – to mě však netrápilo. Bála jsem se mnohem víc než před hodinou pod jasnými zářivkami databázového střediska, kdy jsem měla ke strachu skutečný důvod. Jediné nebezpečí na ostrově bylo… ale to je absurdní. Neměla jsem sebemenší důvod k nervozitě.

Vzala jsem si beze slov z jeho rukou noční košili a šla nahoru najít si pokoj. Tor zůstal dole a harašil v kuchyni kousek od obýváku. Nakonec přišel nahoru s lahví brandy a dvěma skleničkami.

Posadil se na dubový prádelník u mé postele, nalil mi a řekl: „Dej si na dobrou noc – zasloužíš si to. Přijdu tě přikrýt.“

„Nemusíš si dělat starosti,“ rychle jsem řekla, „našla jsem všechno – koupelnu a vůbec.“

Usmál se a odešel, potichu zavřel dveře.

Už jsem věděla, co je špatně – přišla jsem na to. Rychle jsem se svlékla a přetáhla si přes hlavu silnou flanelovou košili. Tor mi sebral energii, oslabil mě. Měl schopnost vlákat mě do věcí, které jsem pak nemohla zvládnout, zatahoval mě pořád dál a dál a jen se smál. Byla jsem nejúspěšnější žena bankovního světa – než se objevil ten rozmar s krádeží. Teď jsem však byla až po uši v bahně a neviděla žádné východisko.

Existovalo však i něco jiného, mnohem horšího než pouhá záliba riskovat krk. Kromě dědečka Bibiho byl Tor jediný muž, který ve mně vzbuzoval pocit, že jsem dítě potřebující ochranu – nic moc příjemného to není. Vrhal mě do situací, nad nimiž jsem neměla žádnou kontrolu, a pak mi přispěchal na pomoc, abych musela přijmout jeho záchrannou ruku. Čekal, že před ním padnu na kolena jako Tavish a ostatní a budu obdivovat jeho báječnou sílu a intelekt – a půjdu, kam si zamane. Štvalo mě to. Kdybych udělala, na co jsem dnes večer myslela, zdvojnásobil by svoje úsilí, aby se pokusil ukrást mi duši.

Nalila jsem ze džbánu vodu do umyvadla a opláchla si obličej. Pohlédla jsem na sebe do zrcadla. V záplavě flanelové látky můj strhaný obličej připomínal spíše chlapce navlečeného do stanu. Ženu s takovouhle vizáží se nikdo nebude pokoušet svádět, napadlo mě radostně. Zmáčkla jsem si nos a vyplázla na zrcadlo jazyk.

V té chvíli vstoupil do místnosti Tor. Nesl modré pyžamo a v podpaží prošívané pokrývky.

„Proč tady běháš tak naboso?“ pokáral mě. „Uženeš si smrt. Vlez do postele.“

Když jsem vklouzla do chladné, vlhké postele, naházel na mě spoustu pokrývek. Pak zapálil svíčku u postele, přistoupil ke dveřím a zhasl. Pokoj se ocitl ve tmě, svíčka osvětlovala jen malý okruh. Zlatavé prsty světla olizovaly zdi, dotýkaly se dubové almary a mosazné kostry postele. Za krajkovými záclonkami okna se přes skalnatý břeh převalovaly vlny oceánu.

Tor ke mně přistoupil, posadil se na okraj postele a pohlédl na mě svýma ohnivě zbarvenýma očima.

„Proč sedíš na mé posteli?“ zeptala jsem se.

„Chci ti vyprávět pohádku na dobrou noc,“ pronesl s úsměvem.

„Myslela jsem, že jsi tak unavený, že se nedokážeš pohnout.“

„Ne tak docela,“ připustil. „Je to něco, co jsem měl udělat už před mnoha lety.“ Doufala jsem, že to nebude zrovna to, na co by se z tónu jeho hlasu dalo uhadovat.

Naklonil se nad pokrývky a jednou rukou se mi opřel o břicho. I přes tlustou peřinu jsem cítila teplo jeho dlaně. Tiše jsem čekala, až začne.

„Byla nebyla jednou jedna malá dívenka,“ začal. „Byla to moc špatná dívenka.“

„Proč byla špatná?“ ptala jsem se.

„Vždycky chtěla být chlapečkem. Byla moc svéhlavá.“

„A co je na tom špatného?“ namítla jsem. „Řekla bych, že je to v naprostém pořádku.“

„Neskákej vypravěči do řeči, nebo se nedozvíš, jak to dopadlo,“ napomenul mě.

„Tak dobře, jak to s ní dopadlo?“

„Dostala, co si zasluhovala,“ řekl Tor. Mluvil velmi jemně. Cítila jsem vždy mrazení v zádech, když používal tento tón.

„A co si zasloužila?“ naléhala jsem – a přitom si nebyla jista, jestli to chci opravdu vědět.

„Zasloužila si přesně to, co chtěla. A víš, co to bylo?“

„Ne.“

„To jsem si myslel,“ usmál se.

„Jak bych proboha mohla vědět, co chtěla?“

„Protože ta malá dívenka jsi ty,“ prozradil mi.

„Aha – pak to ale není žádná pohádka,“ řekla jsem.

„Je to příběh – tvůj příběh – a jen ty znáš jeho konec. Možná v něm vystupuji jako postava i já – záleží však na tobě, jakou roli mi přidělíš.“

„A jakou roli bys chtěl hrát?“ ptala jsem se a uvědomila si, že bruslím na dost tenkém ledě a navíc bez lední plachetnice.

Mlčky na mě zíral, jeho temné oči a měděné vlasy žhnuly ve světle svíčky jako oheň. Cítila jsem se slabá a věděla jsem, že se nedokážu pohnout. Jeho oči jako by hledaly místo v hlubinách mé duše – místo, které jsem sama nikdy hledat nezkoušela – místo odříznuté od světa jako tento ostrov.

Pomalu sevřel v pěst pokrývku nad mým žaludkem, ale nedíval se na mě. Mluvil potichu – měla jsem pocit, že mu slova nejdou z úst lehce.

„Chci se s tebou pomilovat,“ řekl. Pak velmi potichu, až se zdálo, že mluví k sobě, dodal. „Strašně, strašně moc.“

Slyšela jsem, jak venku na chodbě tikají hodiny a jak vlny omývají pobřeží. Cítila jsem, jak se ve mně cosi hroutí a padá po celých kusech. Ani jsem nedýchala. Tor seděl nehnutě a hleděl do plamene svíčky, jako kdyby nic neřekl.

Mlčeli jsme dlouho, nikdo z nás se ani nepohnul, on svíral stále ještě peřinu v pěsti, jakoby to byla skála, ze které čerpá sílu. Když už to trvalo věčnost, spatřila jsem, jak zavírá oči, nadechuje se a s pobouřeným pohledem se ke mně obrací.

„Takže?“ vyhrkl nedočkavě.

„Takže co?“

„Před chvílí jsem řekl, že bych se s tebou chtěl pomilovat.“

„A co ti mám na to říct?“ bránila jsem se. Otřáslo to mnou, skutečně, moje rozhodnost byla tatam. Neměla jsem ponětí, jak se zachovat.

Vstal. „Ještě nikdy jsem nic takového žádné ženě neřekl – a možná už nikdy neřeknu, zvlášť když člověk narazí na takové nadšení!“

„A co bych měla říkat? Co mám dělat?“ vyhrkla jsem a zprudka se posadila na posteli, takže pokrývky začaly jedna po druhé klouzat dolů. Připadala jsem si jako na rozbouřeném moři.

„Bože, ty jsi ale nemožná!“ zvolal Tor. Odhodil pokrývky stranou a uchopil mě za ramena. Zmítal mnou v polštářích, jako kdyby mě chtěl zardousit – smál se přitom na celé kolo jako blázen. Pak mě upustil na pokrývky jako pytel brambor, a otočil se ke dveřím.

„Kam jdeš?“ vykřikla jsem poplašeně.

„Seženu ti něco, co potřebuješ – zůstaň tady, hned se vrátím.“

Asi jde pro pušku, napadlo mě, když zmizel v chodbě.

Měla jsem žaludek jak na vodě a nohy jako z rosolu. Vyskočila jsem z postele a začala přecházet po pokoji. V mém nitru se střetalo mnoho pocitů – ani jeden z nich jsem dosud neznala. Co tady proboha dělám? Jak se to vůbec mohlo stát? Byla jsem zmatená. Co bych měla dělat?

Tor byl dlouho pryč. Nakonec se vrátil s podnosem a šálky.

„Myslím, že jsem ti řekl, abys zůstala v posteli,“ rozkázal, když pokládal tác. „Chceš si uhnat zápal plic? Venku je vlhko.“

„Mluvíš jako moje babička,“ houkla jsem a vlezla zpět do postele. Byla jsem ráda, že se vrátil.

„Já se ale nehodlám chovat jako tvoje babička,“ ujistil mě. „Posuň se kousek, ať se tam vejdu.“

„Co je to za pití?“ ptala jsem se a hovorem jsem zkoušela zakrýt své zděšení, že sedíme pod stejnou peřinou vedle sebe.

„Něco, co prospěje tvému zdraví a stavu – ten by potřeboval zlepšit nejvíce, pokud se mohu vyjádřit.“

Podal mi šálek a já usrkla.

„Tedy babi, to je perfektní. Co je to?“

„Teplé mléko, med a brandy – je to afrodisiakum. Zvlášť vhodné pro svádění mladých chlapců – doufám, že to na tobě bude fungovat.“

Natřásl mi polštář pod hlavou, zatímco jsem pila, pak odtáhl ruce a začal: „Mám pro tebe další příběh.“

„Dobře, a o čem je?“ Mléko bylo skutečně báječné, teplé a sladké. Pocítila jsem jeho účinky okamžitě, působilo jako hojivý balzám.

„Byla nebyla jedna dívenka, která si ráda hrála na kluka…“

„Řekla bych, že tenhle příběh odněkud znám,“ ozvala jsem se mezi doušky.

„Tentokrát však jde o můj příběh – ne tvůj. Mám pokračovat?“

„Ano, prosím.“

„Samozřejmě udělala chybu, víš. Přestože se mnoho mužů o to pokoušelo, nikdo z nich neuspěl ve snaze ukázat jí, jaké výhody skrývá fakt, že je ženou.“

„Teď se na scéně objevuješ ty, že ano?“

„Máš studené nohy,“ řekl místo odpovědi. „Říkal jsem ti, abys zůstala v posteli. A přestaň se tak vrtět – nebudu tě mučit. Nejsem španělská inkvizice.“

„Tak mi řekni konec toho příběhu,“ poprosila jsem ho. Podíval se na mě a na tváři se mu znovu objevil ten jeho úsměv. Snažila jsem se soustředit.

„Ta malá dívenka měla přítele, kterého znala spoustu let. Vždy se k sobě chovali velmi korektně. On však nikdy nevěděl – a ona nikdy nevěděla – že se spolu chtějí milovat. Přišli na to až jedné noci, když se ocitli společně v opuštěném domě na dalekém ostrově.“

„Neřekla jsem, že se s tebou chci milovat,“ zdůraznila jsem, abych přesvědčila sebe samu.

„Ale ano, řekla, má drahá – i když ne slovy. Znám všechny drobné signály – vím, jak ta zmatená masa koleček funguje, myriády drobounkých záhybů tvé šedé kůry mozkové. A věř mi, prosím, že se toho celé ty roky bojíš.“

Podívala jsem se na jeho tvář osvětlenou svíčkou a můj starý strach se ozval znovu, vrátil se v horkém návalu. Věděla jsem, že to je teprve začátek.

„Bojíš se, že ztratíš nad sebou kontrolu, víš,“ usmál se jemně. „Jenže kontrola nic neznamená – dokonce ani kontrola vlastní duše neznamená nic, pokud si musíš vybudovat pevnost, abys ji obhájila. Je jasné, že své zdi ceníš nad zlato. Ať se ti to líbí nebo ne – dnes v noci se zhroutí.“

Chtěla jsem změnit téma, a to co nejrychleji – na to, o čem mluvil, jsem nechtěla ani pomyslet.

„A jak to dopadlo?“ zeptala jsem se. Hlas mi zněl falešnou radostí. „Jak to s nimi dopadlo?“

„Pomilovali se – vykradli banku – a od té doby žili šťastně a spokojeně až do smrti,“ dodal Tor s úsměvem.

„Můj příběh by tak neskončil,“ protestovala jsem.

Jenže on se na mě díval, jako kdyby můj čas právě vypršel. Vzal mi z rukou šálek a odložil jej stranou. Pak se ke mně naklonil – oči mu zářily a svými rty se téměř dotýkal mých.

„Chci tě,“ řekl klidně.

„Raději bych dala přednost příběhu s bohatší zápletkou a bez sexu,“ poznamenala jsem.

„Chci tě,“ opakoval. Obrátil se obličejem ke mně, ruce mi pohřbil do vlasů. Horký dech mu voněl mlékem a brandy a smísil se s mým. Nechal mé vlasy proudit skrze prsty, dotýkal se jich, jako kdyby byly z hedvábí.

„Chci tě,“ zašeptal znovu.

Jednu ruku sundal z mých vlasů a zatáhl za mašličku u hrdla mé noční košile.

„Co to děláš?“ soukala jsem ze sebe. Nebylo mě skoro slyšet.

„To, o čem jsem tě ujistil, že nikdy neudělám,“ odpověděl s úsměvem. „Svádím tě.“

„Bože,“ zamumlala jsem.

„Na modlitby je trochu pozdě.“

Odhrnul mi vlasy z krku a zabořil se do něj. Okamžitě jsem pocítila mrazení, jako kdyby mě do šíje lehce bodaly stovky špendlíků. Kousl mě, cucal a bodání se změnilo v nával tepla. Když se odtáhl, aby mohl rozvázat další mašličku, přejel mi dlaní po krku a ramenech na místech, kde mi odstávala košile. Chvěla jsem se a sledovala ho, jak se nade mnou vznáší, jeho bronzovou pleť zářící ve světle svíčky, zlatém se blyštící vlasy. Byl moc krásný, už jsem to nedokázala vydržet. Mé původní odhodlání vzdorovat se rozpustilo jako led na slunci.

Natáhla jsem ruku, odsunula jeho dlaň stranou a rozepjala mu horní knoflík u kabátku pyžama, pak další, jeden za druhým. Sledoval mě, ani nedýchal, setrvával v jakémsi transu, nehybně ležel a opíral se o loket. Rty se mu mírně rozevřely a mlčky sledoval moji dlaň, jak přejíždí po tvrdých svalech jeho hrudi na místech, kde se mu rozevřel kabátek – vlasy mu při tom ve slabém světle tlumeně žhnuly. Najednou mě popadl za prsty a přitiskl si je ke rtům.

„Ty lhářko,“ zašeptal. „Chtěla jsi to stejně silně jako – viď? – od první noci.“

„Žena má výsadu halit své touhy do závoje tajemství,“ řekla jsem a mírně jsem se usmála své odvaze.

Užasle na mě zíral – pak se mu zúžily oči a blesklo v nich. „A výsadou muže,“ řekl a prudce se posadil, „je tento závoj strhnout.“

Uchopil límec mé flanelové košile a prudce ji roztrhl až do pasu. Sklonil se nade mnou, přisál se mi na ústa, zaplnil je svými slinami a kousal mě do rtů. Probíral se divoce mými vlasy a dlaněmi mi přejížděl po těle, až jsem se roztřásla. Pak odhodil naše pyžama stranou a vrhl se na mě. Cítila jsem, jak se opírá o moje tělo, cítila jsem teplo jeho stehen, přitisknutých na můj klín.

Byla jsem napjatá a chvěla se jako našponovaný provaz, který se každou chvíli přetrhne; Tor se mě dotýkal tak, že mě to bolelo hluboko uvnitř, tak hluboko, že jsem neměla ponětí, že taková místa existují. Cítila jsem, jak ztrácím sebekontrolu, bojovala jsem se silou, která mě strhávala do hlubin. Dělo se to příliš rychle – nestačila jsem…

Asi to poznal; odtáhl se ode mě a podíval se mi do očí. Vlasy měl rozcuchané, oči mu temně jiskřily. Oheň jeho vášně mě spaloval nesnesitelnou, nezadržitelnou touhou. Chtěla jsem se v něm utopit. Ale pořád jsem se nedokázala uvolnit.

Jemně mi rozevřel pěsti, nevěděla jsem, že je mám sevřené, a s nevýslovnou něhou mi políbil dlaně.

„Povol je – nech to být – musíš, lásko,“ zašeptal mi do ucha. Pak se na mě znovu zahleděl a vyzval mě: „Vstup do mě.“

„Bojím se,“ zadrhávala jsem. Přikývl a usmál se.

Objal mě a přitiskl k sobě. Cítila jsem, jak mě polyká temnota. Cítila jsem, jak mi v žilách duní temná krev.

Křičela jsem, až jsem necítila vůbec nic. Vykřičela jsem se z let nudy a hněvu, depresí a bojů, pochybností. Měla jsem ve zvyku vykřičet si všechno dovnitř – a když jsem si myslela, že mám vše pod kontrolou, najednou se to vyřítí ven silou přílivové vlny ničící přehradní hráze. Vykřičela jsem se i z věcí, o jejichž existenci jsem neměla potuchy. Pak přišly na řadu horké slzy, pálily mě v hrdle, až jsem nemohla dýchat a lapala po dechu. Držela jsem se Tora, svírala jeho vlasy a ramena. Objímal mě a vlny následovaly jedna za druhou.

Zdálo se, že uběhla celá věčnost, než se všechno uvolnilo a začala jsem tiše vzlykat a slzy přestaly téct. Tor mě pevně objímal, hladil a houpal, probíral se prsty v mých vlasech, a když jsem se na něj podívala, všimla jsem si, že má tvář pokrytou slzami – jestli byly moje nebo jeho, nevím.

„Jsou od nás obou,“ promluvil klidně, jako kdyby mi četl myšlenky.

Ocitla jsem se v jakémsi prostoru mezi spánkem a únavou, odjížděla jsem po klidném moři, ukolébával mě zvuk vln za oknem.

„Je to neuvěřitelné,“ řekl mi Tor, „ale pořád tě chci – zase, pořád.“

„Myslím, že jsem se už vybila,“ přiznala jsem se s úsměvem.

„Ty?“ zasmál se a zatahal mě za vlasy. „Vždyť přece už víme, jaká jsi lhářka!“ Přitáhl mě k sobě a líbal, jako kdyby pil ze sudu, který nikdy nemůže ukojit jeho žízeň. „Jsme pěkní blázni, když jsme na tohle čekali dvanáct let,“ řekl.

„Ty ses vždycky choval jako nekňuba,“ prozradila jsem mu.

„Za to tě zavraždím,“ rozohnil se. Pak dodal: „Vlastně mám pocit, že jsi kousek ze mě zabila.“

„A kterou část? Doufám, že ne tuhle?“ zažertovala jsem a sáhla pod přikrývku.

„Ne, tu ne,“ zasmál se. „Tam je to velmi živé.“

„A kterou tedy?“ naléhala jsem, když uchopil dlaň, která se ho dotkla, a políbil ji.

„Těžko se to vysvětluje,“ dodal. „Vždy jsem věřil, že intelekt a vášeň tvoří nebezpečnou, výbušnou kombinaci, kterou nelze ovládat. Vášně lze krmit, rostou jako hladová bestie. Část, kterou jsi ve mně zabila, je bohužel ta, která držela tu bestii na uzdě. Jedno je jisté – nechci už kontrolovat a skrývat, co k tobě cítím.“

„Proč bys chtěl mít svou vášeň pod kontrolou?“ tázala jsem se.

Tor mi položil jeden prst pod bradu a naklonil můj obličej k jeho.

„Víš, má drahá – jestli mě tam budeš ještě chvíli hladit, zaplavím tě velkou dávkou vášně na místě, kde ji nejméně čekáš.“

„Snad ne na břiše?“

„Proboha, co s tebou mám dělat?“ zasmál se a dál se probíral v mých vlasech.

„Měla bych několik návrhů…“ začala jsem.

„Ano, a já jich mám také několik,“ řekl a dalšími polibky uzavřel diskusi.

Probudil mě skřek a jekot mořského ptactva pod oknem. Obloha byla plochá, nádherně bílá a přes krajkové záclonky jsem spatřila v mlze několik pelikánů. Tor v posteli nebyl, ale slyšela jsem rány a podivné zvuky na chodbě, jako kdyby někdo táhl po schodech nějaký těžký předmět.

Ležela jsem v rozházených pokrývkách a snažila se pochopit směs pocitů, které jsem ještě včera neznala. Usmála jsem se a uvědomila si, že bez ohledu na změny, které z toho vyplynou, byla minulá noc tím nejkrásnějším vánočním dárkem, jaký jsem kdy dostala. Georgian a Tor měli pravdu, když tvrdili, že jsem lhářka a pokrytec – měli pravdu. Vždy jsem se snažila utéci sama před sebou. Nikdy jsem však nemohla uniknout svým citům vůči Torovi – byl to osud.

V té chvíli se ve dveřích objevil Tor. Usmál se, když mě spatřil v potrhaných zbytcích vypůjčené noční košile.

„Takže jsi vzhůru,“ poznamenal. „Vstávej – mám pro tebe překvapení.“

„Co to máš na pyžamu?“

„Špínu,“ řekl a podíval se na sebe. „Vstaň a svlékni se.“

„Před kávou?“ zažertovala jsem.

„Půjdeme si zaplavat,“ oznámil mi.

„Ty tady máš vyhřívaný bazén?“

„Nebuď bláhová – jsme na ostrově obklopeném vodou. Namočíme se v zátoce.“

„Promiňte, pane, ale před chvílí jsem zkontrolovala svůj diář a zjistila, že jsou dnes Vánoce. Možná že vy máte v úmyslu zaplavat si v zátoce, já však nehodlám umřít na podchlazení!“

„Uvidíš, jak ti to dodá energii,“ přesvědčoval mě. „Já plavu v severním Atlantiku každé Vánoce. Dokonce i při té mlze mi to tady připadá jako tropický ráj.“

Strhl z postele přikrývky, a přestože jsem protestovala a kopala, vytáhl mě za nohy ven. Přehodil si mě přes rameno a vyběhl ze dveří, pak dolů po schodech a přeběhl trávník k molu, kde jsme včera zakotvili. Držel mě pořád v náručí a z konce mola skočil do vody.

Když jsem se ponořila, měla jsem pocit, že se všechny moje životní funkce co nevidět zhroutí. Studený šok mi vyrazil vzduch z plic, krev mi začala tuhnout v led a žaludek se stáhl do tvrdého uzlu. Tor mě držel ve vlnách, abych se neutopila.

„Zhluboka dýchej, pomalu vydechuj a nadechuj,“ radil mi. „Dopřej svému tělu klid – to je ono. Možná máš pocit, že tak náhlý vstup do vody je násilný, ale brzy to překonáš a zlepší se to. Jak je ti teď?“

„Sadisto!“ zasípala jsem a převrátila se břichem dolů. „Jsi určitě nemocný – tahle koupel je to nejhorší, co jsi mi kdy provedl.“ Cítila jsem najednou křeč v čelistech – nedokázala jsem je rozevřít.

„Jsi pořád ještě moc ztuhlá,“ radil Tor. „Uvolni se a bude se ti to líbit.“

„Doufám, že zemřeš na zápal plic,“ zachraptěla jsem.

„Kdyby sis trochu zaplavala, rychle by ses zahřála,“ poznamenal.

„Díky za radu. Ať ti ten tvůj…“

Jenže Tor mi položil ruku na hlavu a potopil mě pod hladinu, takže mi chlad pronikl i do mozku. Vynořila jsem se a prskala jak divoká kočka, ale najednou jsem cítila příjemný nával tepla.“

„Jéje, co se to stalo?“ ptala jsem se. „Cítím najednou teplo a žár.“

„Hypothermie,“ prozradil mi Tor. „První stadium šoku – než člověk zmrzne na rampouch.“

„To je opravdu legrační.“

„Mluvím pravdu – nesmíme tu zůstat dlouho, musíme si trochu zaplavat, jinak by se nám mohlo něco stát. Voda má méně než deset stupňů.“

Plavali jsme kolem ostrova. Chvěli jsme se chladem – mokrá pyžama nám přilnula k tělu, když jsme se škrábali na břeh a prchali k domu.

„Pojď sem,“ řekl Tor a uchopil mě za paži, když jsme vstoupili do domu. Protáhl mě dveřmi a já pochopila, co dělal, než jsem vstala.

Byla tam další ložnice – větší než moje – se sedací soupravou a obrovskou postelí vestavěnou do velkého okenního výklenku. Na zadní stěně proti oknům stál mohutný, teplo sálající krb s ohromným polenem uprostřed. Tor musel vstát za úsvitu a vynaložit nadlidskou sílu, aby je vytáhl nahoru.

Svlékl si mokré pyžamo a odhodil je na podlahu. Pak mi stáhl potrhanou košili, odnesl mě do koupelny, kde čekala vana s horkou vodou, a položil mě do ní. Kůže pálila a svědila. Tor vlezl do vany za mnou.

Vana byla hluboká a smaltovaná, s nohama ve tvaru lvích tlap. Když jsem si lehla, voda mi sahala až k nosu.

„Líbí se ti to?“ zeptal se Tor s úsměvem.

„Hrozně,“ přiznala jsem se. Chytla jsem se za nos a ponořila hlavu do vody, abych si opláchla vlasy. Když jsem se vynořila, poznamenala jsem: „Mám hrozný hlad.“

„Připravím ti něco k snědku – jsou tady velké zásoby, alespoň jsem to tak domluvil ještě v New Yorku. Majitelé mi nabídli, že nám budou vařit. Chtěl jsem ale být s tebou o samotě, abychom si mohli pohovořit.“

„Z našeho nočního pohovoru se pořád ještě nemohu vzpamatovat,“ zasmála jsem se.

„Myslím to vážně,“ dodal Tor. „Na to dobrodružství, s kterým jsi na mě vyjela, jakmile jsem vešel do dveří, jsem nebyl vůbec připraven – ani na to, co následovalo – i když se přiznám, že za posledních dvanáct let mě to několikrát napadlo. Vlastně jsem přijel požádat tě o pomoc. Řekla ti Lelia, co udělala?“

„Říkala, že se na ni s Georgian moc zlobíte. Neprozradila však proč,“ odpověděla jsem.

„Tak ti to raději vysvětlím. Odjela s cennými papíry do Evropy, to ano, jenže nesjednala půjčky, jak jsem ji o to požádal, místo toho si vyzvedla peníze v hotovosti.“

„To je skoro totéž,“ zdůraznila jsem.

„Nezapomeň na úroky,“ upozornil mě. „Jenže my ještě nejsme k investování peněz připraveni, a díky Lelii musíme začít splácet ty půjčky hned teď. A to není všechno – nabídli jí dost mizerné podmínky, a ona je přijala. Při jistině dvou set centů na dolar bychom měli dostat slušné podmínky. Jenže Lelia podepsala smlouvy, které obsahují penále dokonce i v případě předčasných splátek!“

Vypadalo to dost bídně, to jsem musela přiznat. Při takovém obchodu nemohl Tor peníze vrátit a říct, že šlo o omyl, nemohl zaplatit půjčku před vypršením termínů splatnosti, i kdyby na investicích vydělal pěkný balík. A kdyby nesplácel, musel by zaplatit ohromné sumy na pokutách.

„Nechápu jedno,“ pokračoval ve výkladu, když si namydlil hruď, „proč to udělala. Neodpověděla mi. Pořád jen opakovala ‚Oni uvidí, oni uvidí,‘ jako kdyby chtěla dokázat, že má v něčem pravdu.“

„Aha,“ odfoukla jsem mydliny z ruky a ponořila jsem se hloub do vany.

„Aha?“ opáčil Tor. „Prosím tě, prozraď mi to – dávám ti čestné slovo, že mě nic nepřekvapí.“

„Myslím, že jde o Rotschildy,“ vysvětlovala jsem. „Vzpomeň si, jak se rozčílila, když o nich onehdy mluvila. Nejde jen o Rotschildy samotné, ale o německé bankéře – snad všechny bankéře světa. Daimlischovi byli také německá bankéřská rodina, víš. Proto je tak dobře znám – přes dědečka. Leliin manžel byl černou ovcí, chtěl se vymknout rodinné tradici a udělat něco neočekávaného a nového…“

Zarazila jsem se a uvědomila si, že jsem asi dost blízko vysvětlení. Tor zářil, jako kdyby právě poznal, že bankovnictví není podstatnou součástí mého genetického vybavení.

„Daimlisch si vedl docela dobře,“ pokračovala jsem, „jenže když onemocněl a umíral, potřebovali peníze. Lelia odjela do Německa přes varování manžela a navíc bez jeho odborných znalostí – a požádala jeho rodinu o půjčku.“

„Odmítli ji?“ divil se Tor.

„Protože on se neohlížel na rodinu – vykašlal se na jejich banku – nedali jí ani fenik. Prodala svoje šperky za babku – myslím, že i její dnešní drahokamy jsou jen napodobeniny. Nikdy se z toho nevzpamatovala. Vím, jak ona i Georgian smýšlejí o bankovním sektoru – právě proto neváhaly a daly se s tebou do spolku!“

„Takže ona chtěla být bohatá, i když třeba jen na den?“ doplnil Tor a zvedl obočí. „Tím se vysvětluje její divné zdůvodňování, ale můj problém to neřeší. Mám tam v cenných papírech miliony a půjčky znějí na Leliino jméno. Budu je teď muset hlídat jako ostříž, dokud nebudou splacené – pokud ovšem některé papíry nebudou splatné.“

„Cože?“

„Při tisknutí jsme měli dost naspěch,“ pokračoval Tor. „Udělal jsem chybu, když jsem nechal zkopírovat některé cenné papíry, které byly později použity jako jistina; u těchto papírů může jejich emitent kdykoli požádat o jejich vyplacení. Jejich nositel nebo vlastník pak má několik dní na to, aby je vrátil za nominální hodnotu.“

„Bojíš se, že skuteční vlastníci si papíry vyzvednou, aby je mohli vrátit, a že zjistí, že mají v ruce obyčejné kopie,“ dopověděla jsem.

„To není všechno,“ pokračoval Tor. „Pokud naše – skutečné papíry – jistí Leliiny půjčky, budou evropské banky od nás očekávat, že je emitentovi zašleme, nebo by to dokonce mohly udělat za nás. Abychom tomu zabránili, budeme muset splatit půjčky i přes velké penále za platbu předem, abychom mohli jako jistinu použít jiné papíry. Jenže my další jistinu nemáme, ledaže bychom vykradli banku.“

„Ach ne, to nedělej,“ radila jsem mu. „Pokud udržím peníze z převodních systémů v bance, i když pod fixními účty na jména jiných lidí, pak z technického hlediska nedělám nic špatného. Čmuchalové v bance rozhodně nenajdou stopu vedoucí ke mně. Pokud bych ale svoje těžce vydělané ‚operní peníze‘ poslala mimo banku a zaplatila jimi skutečné půjčky v jiné zemi, jsem zralá do vězení!“

„Tvoje těžce vydělané peníze?“ opáčil Tor a se zlomyslným úsměvem zvedl obočí. „Řekl bych, že jsi zapomněla na naši malou dohodu včera v databázovém středisku. Kdopak ti zachránil tvou rozkošnou, ďolíčkatou prdelku, ha?“

„Padám před tebou vděčně na tvář,“ ujistila jsem Tora a políbila ho na koleno, které vyčuhovalo nad hladinu, „a pokorně se změním třeba na švestku hned tady ve vaně. Vezmu si seznam tvých ohrožených cenných papírů a vyhledám je v počítači, ale budu se muset dohodnout se svými spolupracovníky – včera jsi je poznal –, abych zjistila, jestli mají chuť nastavovat krky k uhrazení tvých půjček. Mimochodem – k čemu hodláš ty peníze použít, pokud se mohu zeptat?“

„Rozhodl jsem se uložit je do nějakého daňového ráje – například do Monaka nebo na Bahamské ostrovy – kam odcházejí ti, kdo chtějí obchodovat bez zátěže daní. Zisky vytvoříme tím, že peníze budou pracovat v naší vlastní měně a v rámci našich vlastních fiskálních zákonů.“

„Kterápak země ti dovolí vytvořit vlastní zákony a měnu a bude se přitom chovat jako daňový ráj?“ ptala jsem se.

„Ani jedna,“ odpověděl s úsměvem, vstal z vany a začal se utírat. „Proto si budu muset vytvořit vlastní zemi.“

Chtěla jsem se zeptat na další věci, jenže Tor prohlásil, že si o tom budeme povídat později, a odešel z koupelny. Vytáhla jsem zátku, a zatímco voda odtékala, osprchovala jsem se a šampónem vymyla všechnu špínu ze zátoky. Pak jsem se dosucha utřela, zabalila do nadýchaného ručníku a odešla ke krbu osušit si vlasy.

Tor byl dole, připravil kávu a rozehříval koláčky lahodně vonící medem a máslem. Stál u stolu, na sobě ani nit a šťoural pohrabáčem v krbu.

„Cítím se jako utopená krysa,“ oznámila jsem a třela si vlasy.

Otočil se ke mně a zadíval se na mou postavu zabalenou v ručníku, nepromluvil však ani slovo.

„Babičko – proč máš tak veliké oči?“ zasmála jsem se.

Tor odložil pohrabáč a přistoupil ke mně. Sloupl ze mě ručník a nechal jej dopadnout na podlahu.

„Takhle je na tebe lepší pohled, drahá,“ zamručel. Pomalu mi přejížděl rukama po těle, jako kdyby si chtěl každý čtvereční centimetr mé kůži vtisknout do paměti.

„Babičko, a proč máš tak veliké ruce?“ pípla jsem a cítila, jak mi měknou kolena.

„Abych tě lépe nahmatala,“ zašeptal, pak mě objal, zvedl jako uzlíček a zamířil do postele. „Nejsi ani trochu zvědavá na to, co bude následovat?“ ptal se rozpustile.

„Moc se nevytahuj – tak velký zase není.“

„Je velký právě tak akorát,“ smál se a hodil mě do polštářů.

„Babičko,“ ozvala jsem se, „mám pocit, že je větší, než jsem si myslela.“

„Tím líp pro tvou, však víš co, má drahá,“ dodal Tor a vrhl se na mě.

„Ale co to – ty nejsi moje babička!“ vyjekla jsem poděšeně.

„Pokud takové věci pášeš se svou babičkou, drahá, pak se nedivím, že sis nevěděla rady se svým pohlavím.“

„To ne – náhodou přesně vím, co kam patří,“ ujišťovala jsem Tora.

„To tedy ano,“ souhlasil, když jsem vklouzla pod přikrývky. „Co tam chceš dělat?“

„Chci prozkoumat některé další partie – abych věděla, co se s nimi dá dělat.“ Přejížděla jsem mu jazykem po kůži a on se zachvěl. „Chutná slaně – jako moře,“ poznamenala jsem.

„To má být výroční zpráva?“

„Ano – a předám ti nejnovější informace z terénu,“ dodala jsem a přesunula se níž.

„Bože – to je báječné… co to…“ Ale pak zmlkl.

Cítila jsem, jak mi rukama přejíždí po vlasech. Pak je pevně uchopil a zvedl mi hlavu ke svým ústům. Zabořil se mi rty do obličeje a drtil mě v náručí. Když jsem se odtáhla, oči mu temně jiskřily, ležel však klidně. V mlžnatém světle dopadajícím skrze okna byla jeho pleť bílá jak pergamen.

„Jak může někdo chtít někoho tolik, až to bolí?“ zeptal se.

„Možná mě to bolí víc než tebe,“ řekla jsem. „To ale neznamená, že s tím chci přestat.“

Přitiskla jsem mu rty na žaludek a on se zachvěl. A pak jsem se nad ním sklonila a studovala ho jako sochu. Cítila jsem, jak se rozechvívá pod mýma rukama a rty, které se pokoušely zapamatovat si jeho tvrdé a pružné svaly. Nakonec zasténal a vykřikl. Tělem mu proběhla křeč, sevřel mě, pak se zklidnil a tiše ležel.

Přilehla jsem k němu a podívala se na jeho zavřené oči, tvář se silnými a ostrými rysy, prstýnky měděných vlasů na polštáři. Otevřel oči a podíval se na mě.

„Cos to proboha dělala? Bylo to fantastické,“ zašeptal, a ani se nepohnul.

„Nasturtia,“ ozvala jsem se. Udiveně se na mě podíval, proto jsem dodala: „chutnáš jako nasturtia.“

„To je nějaká květina?“ usmál se.

„V Monetově zahradě v Giverny,“ přitakala jsem a zasmála se.

Najednou mu obličejem přelétly vrásky, nevěděla jsem však proč.

„Stalo se něco?“ vyzvídala jsem.

„Myslím, že bych ti měl něco říct,“ chvíli si pozorně prohlížel moji tvář. „Mám pocit, že je to horší než problémy s Leliou a obligacemi – rozhodně jsem to neplánoval. I když jsem to nějakou dobu věděl, nevěděl jsem, jak ti to mám říct.“

„Je to něco nebezpečného?“ zeptala jsem se a polekaně se posadila.

„Je to velmi nebezpečné,“ připustil. „Má drahá, miluji tě.“

PENÍZE SE TOČÍ

Bohatství není nikde tak dobře rozbujelé jako v kalhotech.

Ezra Pound

The Cantos

PÁTEK, 25. PROSINCE

Said al-Arabi se rozhodl, že letos do Mekky nepojede.

Pracoval jako operátor systému pro peněžní převody v Národní obchodní bance v Rijádu v Saúdské Arábii. Odpoledne 25. prosince byl v telexovém pracovišti banky sám a odesílal do bank ve Spojených státech peníze na úhradu hypoték tamních saúdských nemovitostí.

Said al-Arabi seděl před telexem a vypisoval ověřovací klíč, který stroj automaticky zamaskoval – začernil –, aby nikdo, kdo by mu náhodou nahlížel přes rameno, nemohl tajný klíč zahlédnout.

Pak vyťukal na klávesnici zbylé informace potřebné k odeslání zprávy:

Odesílatel: Národní obchodní banka, Rijád, Saúdská Arábie

Číslo účtu: XXX

Adresát: Světová banka, San Francisco, Kalifornie, USA

Zaplaťte na: Escrow účet číslo XXXX1

Částka: $50,000 a no/100

Datum: 25. prosince 19xx

Zpráva pro příjemce: Platba za majetek, Lake Tahoe, Kalifornie

Konec.

Said al-Arabi pak stiskl tlačítko „odešli“ a uvolnil tak zprávě cestu do sítě. Pak vzal další příkaz a začal jej vypisovat.

PONDĚLÍ, 28. PROSINCE

V osm třicet v pondělí ráno přišla Susan Aldridgeová na pracoviště převodních systémů ve Světové bance. Byla první operátorkou v práci po Vánocích, sekce byla ještě zavřená. Zanadávala na šéfa a kolegy, že se opozdili, a uvědomila si, že bude muset dnes vyřizovat hezky velkou složku převodů, které naběhly během Vánoc. Sešla dolů k bezpečnostnímu středisku a podepsala převzetí klíče. Nejspíš se všichni léčí po bouřlivých oslavách, pomyslela si, když se vracela ke kanceláři.

Susan otevřela, zapnula terminál, a zatímco čekala na signál, že může začít pracovat, zkontrolovala si v kapesním zrcátku nalíčení. Za několik minut mohla převzít první převod dne:

Odesílatel: Národní obchodní banka, Rijád, Saúdská Arábie

Číslo účtu: XXXX

Adresát: Světová banka, San Francisco, Kalifornie, USA

Zaplaťte na: Frederick Fillmore, účet číslo XXXXX

Částka: $800 a no/100

Datum: 25. prosince 19xx

Zpráva pro příjemce: Žádná

Konec.

To je divné, pomyslela si Susan. Touhle dobou obvykle saúdská banka splácí svoje hypotéky v Kalifornii, ale bývaly to o dost větší částky než osm set dolarů. Řekla si, že nemá cenu posílat devítidolarový telegram s dotazem na správnost částky, obnos byl příliš malý. U těch Arabů člověk nikdy neví. Válí se v takové spoustě peněz.

Systém schválil ověřovací klíč, takže věděla, že převod je v pořádku. Susan naťukala data k přípravě debetních a kreditních potvrzení, vytiskla je, orazítkovala, spojila sponkou a vložila do bezpečnostní obálky k odeslání v deset hodin.

„Není to přece moje věc,“ uzavřela záležitost hlasitě, když vyvolávala na obrazovce další převod.

Kolem desáté se na pracoviště dopotácelo asi šest operátorů. U Susanina terminálu kousek od holandských dveří se objevila dívka v uniformě poslíčka.

„Máte něco k odeslání?“ ptala se.

„Moc toho není,“ omlouvala se Susan. „Než se lidi po Vánocích sejdou.“

„To je fakt,“ souhlasila dívka. „My makat musíme, ale dozorčím trvá věčnost, než se vyhrabou z pelechu.“

Podepsala převzetí obálek, vhodila je do košíku a odjela s vozíkem k výtahům.

Johnny Hanks, který obhospodařoval debetní platby, otevřel v zúčtovacím oddělení obálky s převody, které dorazily před desátou hodinou. Zpracování všech částek na ověřovacím a odesílacím stroji mu nezabralo ani půl hodiny. Na uších měl sluchátka připojená na walkmana zavěšeného u opasku. Poslouchal Guns N Roses. Hudba přehlušovala hluk mohutného stroje.

Zpracoval všechny doručené převody, na složku nalepil pásku a omotal ji gumičkou. Pak ji předal poslíčkovi do vozíku.

Ty kočky v přijímacím oddělení nejspíš ještě spí, napadlo ho. Dnes ráno by měly zpracovat větší obnosy než kdykoli jindy, jenže celková částka se pohybovala pod třemi miliony dolarů a počet převodů mu připadal dost nízký.

Vykašlat se na to, řekl si v duchu, a začal se svíjet v rytmu heavy metalu, lidi, jako jsem já, musí naklusat hezky ráno a poslouchat to hnusný drnčení. Zatímco ty holky v přijímacím si sedí v klidu a pohodě u klávesnic, pilujou si nehty a vyměňujou klepy. Naštvalo ho to.

Hluboko ve vnitřnostech neoznačené budovy na Market Street se nalézá místnost o rozloze čtyř akrů, která dokáže odolat zásahu bomby i požáru, místnost s velmi přísnými bezpečnostními opatřeními, kde se ode zdi ke zdi táhne řada nejnovějších počítačů a vybavení v hodnotě mnoha milionů dolarů. Cedulka na dveřích hlásá: ZPRACOVÁNÍ ZAHRANIČNÍCH POLOŽEK. Právě zde se odehrává zúčtování položek.

Každé odpoledne ve tři hodiny, když se zavírají pobočky, toto poschodí naopak ožívá. Do půlnoci 28. prosince to v něm vrčelo jako nikdy – divoké podzemní moře hlučících strojů a létajících stránek papíru – ve snaze dodržet právně stanovenou podmínku, že banky nesmějí následující den v devět hodin ráno otevřít, pokud neodešlou všechny transakce uzavřené toho dne.

Toto oddělení nikdy nevypíná. Nedochází zde k žádným chybám, poruchám, požárům, bouřkám, dokonce ani zemětřesení nesmí ovlivnit jeho chod nebo zdržet práci. Oddělení je vybaveno bezpečnostními a pomocnými systémy, náhradními zdroji energie a přístroji zajišťujícími nepřerušovaný přívod elektřiny, a kdyby přece jen někdo zapomněl na dobře promyšlené pořadí priorit, na vzdálenější stěně visí poutač hlásající:

NEJPRVE PAPÍRY!

Koneckonců, papíry jsou peníze.

Deset minut po půlnoci vstoupil do mohutného třídiče svazek následovaný potvrzeními o převodech z Národní obchodní banky ze Saúdské Arábie. Převod byl kontrolován a schválen nejméně na čtyřech pracovištích, než dorazil sem.

Potvrzení vklouzla do čtecího zařízení a informace se zapsala na magnetický pásek. Když byl pásek zaplněn, operátor jej vyjmul, nalepil na něj samolepku a uložil do regálu. Za několik minut přijel poslíček a vložil ho do vozíku.

„Za jak dlouho budete mít další?“ ptal se operátora.

„Pár pásků budu mít za patnáct, snad dvacet minut,“ slyšel.

Poslíček pak s vozíkem plným pásků odjel o poschodí výš, kde zaměstnanci rovnali krabice s disketami a pásky. Řidiči náklaďáků u ocelových dveří na konci haly kontrolovali seznamy krabic, pak je skládali ve vrstvách po čtyřech na dvojkolky a odváželi na korbu.

„Jestli ještě chvilku vydržíte,“ zavolal na ně poslíček, „tak vám přivezu poslední záznamy.“

Řidiči přikývli a šli si na rampu zakouřit.

V jednu hodinu ráno na vzdáleném konci města zazvonil dopravce obsahu náklaďáku u brány databázového střediska Světové banky. Vtlačil svůj dvojkolák s krabicemi na rampu; strážný zkontroloval dodací list na horní krabici a ukázal k oknu. Muž pak složil krabice a čekal, až mu knihovník vystaví potvrzení o příjmu.

„Bože,“ ozval se knihovník, „už bylo načase – čekáme na tyhle krabice celý hodiny.“

Zvedl mikrofon, který přenášel jeho hlas po obrovské ploše strojovny uvnitř střediska.

„Připravte se k zúčtovacím operacím. Třicet sedm souborů – zabere vám to celou noc, hoši!“

Strojovnou se rozléhalo naříkání a za chvíli se ozval knihovníkův telefon – právě když dokončil potvrzení a předával je dopravci. Na druhém konci drátu byl Martinelli – noční dozorčí.

„Řekněte tomu pitomci z dopravy, ať zkusí řidičům domluvit, aby si nedávali pauzu na kafe, když mají v náklaďáku práce na dvanáct hodin a nám zbývá jen šest.“

Martinelli praštil telefonem a knihovník se unaveně usmál na dopravce. „Určitě jste to slyšel stejně dobře jako já.“ Pak naskládal krabice na manipulační vozík a vjel s ním do střediska.

ÚTERÝ, 29. PROSINCE

V devět hodin ráno seděl u terminálu v databázovém středisku mladý operátor s blonďatými, neupravenými vlasy. Na poschodí skoro nikdo nebyl, přišlo jen pár lidí, kteří si právě odkládali kabáty a nevšimli si, že operátor zapnul terminál.

Vytáhl z kapsy zmačkaný seznam, zkontroloval čísla, dostal se do souboru soukromých účtů a odečetl stav několika kont. První účet zněl na jméno Frederick Fillmore a první položka činila 800 dolarů.

Tavish se usmál a rychle projel další účty. Tisíce účtů, do nichž dnes převáděl část sum z elektronických převodů takzvanou „salámovou technikou“, by za dnešek mohly dát dohromady alespoň milion dolarů.

Bylo ráno 30. prosince, když Said al-Arabi odemkl telexové pracoviště v Národní obchodní bance v Saúdské Arábii. Zapojil terminál a sledoval, co dnes v noci přišlo.

Na obrazovce se objevila zpráva, Said dal příkaz k jejímu vytištění a za chvíli mohl číst:

Odesílatel: Světová banka, San Francisco,

Kalifornie, USA

Adresát: Pracoviště převodů,

Nár. obchodní banka, Rijád,

Saúdská Arábie

Zpráva pro příjemce: Váš převod v USD ze dne 12-25-xx.

Nebyla uložena žádná suma. Stop.

Dokument zkreslen při přenosu. Stop.

Prosíme, odešlete znovu. Stop.

Opakujte. Nebyla převedena žádná suma. Stop.

Nečitelné. Stop.

Prosím znovu pošlete.

Konec.

Said al-Arabi si povzdechl.

Problém spočíval v tom, že telefonní linky v Saúdské Arábii nestály ani za velbloudí trus. Polovinu doby byly pouštní linky pohřbeny v písečných bouřích. Jak si představují, že banka bude provádět operace na celém světě, když opraváři jezdí k linkám na velbloudech?

Vrátil se k registračce, otevřel zásuvku a vytáhl z ní převod do Světové banky, který provedl o Vánocích – tedy před čtyřmi dny. Pak si vzpomněl, že americké banky byly tou dobou nejspíše zavřené. Bude muset dokument poslat znovu a doufat, že zákazníci nebudou za opožděnou platbu hypotéky požadovat žádné penále.

Usedl k terminálu. Peníze se tam beztak dostanou až za dva dny. V devět hodin ráno saúdskoarabského času je v San Francisku sedm večer včerejšího času. Světová banka je už čtyři hodiny zavřená.

AUKCE

Zlato je báječná věc! Ten, komu patří, je pánem všeho, po čem touží. Se zlatem se dokonce i duše dostane do nebe.

– Kryštof Kolumbus

Když jsem v pondělí ráno vstoupila do kanceláře, seděla na stole Pearl se zkříženýma nohama a vyhlížela na oslnivě tyrkysovou zátoku a štíhlý, stříbřitý most mizející v dálce.

„Hm, hm, hm,“ ozvala se výmluvně, když jsem odložila věci a přistoupila ke stolu, abych se podívala, co je v poště. „Deset třicet není zrovna brzo dokonce i na tebe, nemyslíš? Navíc jsi o víkendu nebyla doma – volala jsem ti.“

„Nemyslíš, že máš trochu moc hluboký výstřih – dokonce i na tebe?“ opáčila jsem. „Nebo se snad snažíš dosáhnout povýšení netradičními prostředky?“

„Jestli někdo nejede ve vyjetých kolejích, pak jsi to ty.“ Zasmála se. „Milování vylepšuje pleť, zlatíčko, a ty vypadáš, jako kdybys prodělala sedmidenní kúru v nějakém omlazovacím středisku!“

„Domnívám se, že tento rozhovor je vzhledem k prostředí, kde se odehrává, zcela nemístný,“ odpověděla jsem a rozřízla obálku.

„To si piš, že je. Které prostředí by mělo být místnější? Saténové prostěradlo? Nebo snad vana?“

„Trávila jsem víkend meditacemi,“ přesvědčovala jsem ji.

„Samozřejmě, že je absolutně fantastický,“ nedala se obelhat Pearl. „A vzpomeň si na mě, jak jsem ti dávala rady před odletem do New Yorku! Víš, Tavish mi řekl, že tu noc, kdy jste se s námi rozloučili, jsi s ním odjela do databázového střediska. Jeho programy fungují a běží jedna radost. Myslím si, že jsi prostě byla příliš zaměstnaná, a proto jsi nám ani nezatelefonovala.“

„Chceš slyšet, co jsem opravdu o víkendu dělala?“ zeptala jsem se a zavřela dveře. „Měla bys to vědět – protože to může ovlivnit celou tvou kariéru.“

„Jakou kariéru?“ odvětila Pearl hořce. „Po tvém malém rozhovoru s Kaprowem minulý týden sestoupila moje kariéra do přítmí toalet. Můj drahý šéf si myslí, že je všechno hotovo – že mi okamžitě seženeš jinou práci a že odtančím z banky, ani nemrknu.“

„Je to tak, seženu ti ji a odejdeš,“ přisvědčila jsem a usadila se na opačné desce stolu. „Není to žádný vtip, Pearl. Kromě toho, dřív nebo později z banky stejně odejdeme. Jde jen o to, kdy se to stane.“

„Souhlasím. Existuje ‚život po životě v bance?‘ a tak podobně,“ dodala. „Jenže mně se zatím nechce rozbíjet tábor někde jinde. A kdo vůbec jsi – můj poradce pro volbu povolání nebo někdo podobný?“

„O víkendu jsem se dohodla s Torem. Zjistila jsem, že práce na jeho straně sázky je mnohem složitější, než jsem si myslela.“

„To si piš,“ usmála se Pearl prohnaně.

„Abych to zkrátila,“ vpadla jsem jí do řeči, „má pro tebe skvělé místo: práci pro někoho s tvými schopnostmi.“

„Já mu své schopnosti ráda předvedu, pokud mi on předvede ty svoje,“ zakřenila se Pearl. Když si všimla, že na to nereaguji, dodala: „O jaké schopnosti jde?“

„O dvě oblasti. Za prvé měnové trhy. Víš o tom stejně jako kdokoli jiný.“

„A ta druhá?“ dotírala Pearl.

„Utrácení peněz,“ odpověděla jsem.

Bylo to zvláštní: znala jsem Tora dvanáct let – znala jsem ho stejně dobře, jak ho mohl znát někdo jiný. Ale po společně stráveném víkendu jsem si uvědomila, že ho vlastně neznám.

Stejně jako já i on utajoval před světem jistou část svého já, kterou zahaloval před zvědavostí ostatních – jen si vzpomeňte na jeho utajenou kancelář. Co vlastně skrývá? Své vášně, jak sám říká. To však pro něj neznamená prosté milování.

Něco se změnilo – nejen mezi námi, ale i v našich nitrech – během těch tří dní, které jsme strávili společně na ostrůvku v zátoce. Měla jsem pocit, jakoby nás někdo naráz vhodil do cyklotronu a nově uspořádal naše molekuly, takže jsme obsahovali určitou část toho druhého. Nemusíte druhého člověka poznávat, když se stanete jeho součástí. Ale kromě toho jsme oba cítili nesnesitelnou touhu po své druhé polovině. Nedefinoval Platón lásku právě tak? Touha duše po své chybějící části, kterou ztratila kdesi v pravěkých mlhách času.

Tento pocit mi stěžoval návrat do práce.

Vyhlížela jsem na zátoku a snažila se uspořádat své zvláštní pocity, když najednou do mé kanceláře vstoupil Peter-Paul Kaprow.

„Banksová – vy se díváte z okna! Nestalo se vám něco?“ zeptal se překvapeně.

„Mně ne. Ale něco se skutečně stalo,“ odpověděla jsem, rychle se vzpamatovala a začala přerovnávat věci na psacím stole. V každém případě musí být moje duše tvrdší než Kaprowova.

„Vzpomínáte si na ten problém, o němž jsme se onehdy bavili?“ optala jsem se. „Myslím, že jsem našla řešení.“

„Ne, skutečně?!“ vykřikl Kaprow a přisunul si židli blíž ke stolu.

„Doporučila jsem Pearl účast na semináři Forex, který pořádá Konsorcium obchodníků působících na měnových trzích,“ oznámila jsem mu. „Koná se každé jaro a trvá tři měsíce. Budete ji ale muset uvolnit a zaplatit cestovní výdaje.“

„Uvolnit,“ řekl Kaprow. „To znamená, že banka ji bude muset po návratu znovu zaměstnat – ne však nezbytně v mém oddělení, pravda?“

„Přesně tak. Sympozium začíná příští neděli v New Yorku.“ Přistrčila jsem mu přes stůl papíry k podpisu.

„Banksová, tohle vyřídím okamžitě,“ sliboval, když se podepisoval na schvalovací formuláře. „A máte mé vřelé díky. Domnívám se, že Willingly se ve všem, co o vás řekl, naprosto mýlí.“

Přestože jsem toužila dozvědět se přesně, co o mně můj šéf roztrušuje, kousla jsem se do jazyku. Mám přece zálusk na tučnější kořist a Kaprow je ta nejhubenější.

„Mám pro vás možná ještě jedno překvapení,“ pokračovala jsem, „musíte si však následující informace ponechat pro sebe. Můj projekt je téměř u konce. Mohla bych vám za několik týdnů vrátit Tavishe.“ Ještě trošku návnady, a skončí v pasti.

„To je víc, než jsem doufal…“ výskl Kaprow.

„Dlužím vám ho,“ ujistila jsem ho. „Koneckonců, právě od vás jsem získala důležitou důvěrnou informaci. A když se teď Kiwi navíc snaží ukrást Tavishe mně i vám.“

„O čem to mluvíte?“ vyjekl Kaprow a zrudl.

„Bože – já jsem myslela, že to víte,“ divila jsem se. „Kiwi pozval Tavishe minulý týden na oběd a řekl mu, že si ho vezme k sobě, že se nebude muset vrátit k vám.“

Kaprowovi se na obličeji objevil zvlášť zajímavý odstín červené.

„Takže Willingly hraje na dvě strany,“ zasyčel. „Opravdu nevím, jak bych vám poděkoval, že jste mi to prozradila.“

Byl už skoro na odchodu, když jsem dodala: „Víte, Petře-Paule, alespoň nemůžete říct, že jsem vás před Kiwim nevarovala. Ale navrhuji, abychom se tvářili, že odeslání Pearl na sympozium byl váš nápad. Nechceme přece, aby se o nás říkalo, že intrikujeme někomu za zády – i když ostatní intrikují za našimi.“

„Odjede na konci týdne,“ ujistil mě u dveří.

Z jeho rozzuřeného výrazu jsem usoudila, že semínko pochybností, které jsem zasela, zanedlouho vyraší a vyroste do zdravé nedůvěry vůči všem – a zvlášť vůči Kiwimu. To mi však skvěle vyhovovalo.

Když jsem večer po práci sjížděla do garáží, prozpěvovala jsem si válečný pokřik Valkýr. Měla jsem se tam setkat s Pearl.

„Co sakra znamená ‚ho – jo – jo ho?“ zeptala se, když nastupovala do auta. „Zní to jako zaříkadlo vúdú.“

„Je to jen mantra přinášející štěstí tvé cestě,“ odpověděla jsem. „Dohodla jsem se dnes odpoledne s tvým šéfem, s Kaprowem.“

„To jsi teda blázen, holka,“ pronesla, když se usadila. „Ten hajzlík má nejmíň dvě tváře, hotový duševní siamský dvojčata. Mělo mě napadnout, že se něco vznáší ve vzduchu – křenil se na mě celej den jako jezule. Nejraději bych mu ten jeho hnusnej úsměv setřela drátěnkou z ksichtu. A jakej kšeft jsi s ním dohodla?“

„Finančnický,“ odpověděla jsem, když jsem vyjela na ulici. „Zaplatí náklady na tvou novou práci. Ale myslím si, že se bude hezky divit, až zjistí, že někdo jiný má stejně rozeklaný jazyk jako on.“

„Ty jsi mu lhala?“

„Obávám se, že ano. Dala jsem mu autorizační formuláře Konsorcia obchodníků na měnových trzích. Byl tak nadšený z toho, že se tě na tři měsíce zbaví, že by podepsal cokoliv. Je to stejné, jako kdyby podepsal, aby se peníze této banky použily na výlet několika obchodníků s kokainem do Hongkongu, kde mají předstírat nějakou práci – to přinejmenším. Myslela jsem si, že v jeho záznamech by mohlo být něco zajímavého – pokud mi bude důvěřovat tolik jako dosud.“

Pearl si přiložila ruku k ústům a smála se, zatímco jsme uháněly po California Street k Russian Hill.

„Jestli mě tedy neposíláš na tři měsíce do Forexu – o čem se budeme u večeře bavit?“ ptala se.

„Chci ti vysvětlit, čeho se tvá nová práce bude skutečně týkat,“ odpověděla jsem a v duchu jsem se usmála nad plánem, který jsme s Torem dali dohromady. „Myslím, že se ti to bude líbit – pobudeš s mými přáteli v podkroví na Park Avenue.“

„Budou to zase nějaké ty tvoje typy navlečené do šedého flanelu, nebo jsi přešla na lepší sortu?“

„Evropská šlechta – mírně francouzského zabarvení. Můžeš používat svůj rodný jazyk co hrdlo a srdce ráčí a pomalu se seznámíš s naším rodinným podnikem.“

„Což je?“

„Pokud vím, chodí se při tom hodně na aukce,“ odpověděla jsem.

NEDĚLE, 10. LEDNA

V jednu odpoledne vyjela z podzemních garáží obytného bloku v horní části Park Avenue velká černá limuzína.

Vzadu seděly dvě ženy, byly tak nákladně oblečené a ověšené šperky, že by si někdo mohl myslet, že jde o dvě luxusní kurtizány. Mířily do aukčních síní Westerby-Lawne na Madison Avenue.

„Vyprávějte mi prosím o Georgian,“ žádala Pearl Leliu. „Kde je teď?“

„Á, Džordžóne, ona ve Francii. My plánujeme, že pojedeme do Greciji na printemps – vy tomu říkáte jaro.“

„Víte, můžeme se bavit francouzsky, pokud je to pro vás jednodušší,“ nabízela Pearl.

„Non, já cítím teď mnohem lepší pohodlí v anglais,“ pravila Lelia. „To nejlepší jazyk, já mluvím, jak vy říkáte, já hrozně plynulá v angličtině.“

„Aha,“ řekla Pearl, která špatně rozuměla Lelii v každém jazyce. „A co dělá Georgian ve Francii, kromě toho, že zařizuje cestu do Řecka?“

„Ona chodí do banques: Banque Agricole, Banque Nationale de Paris, Crédit Lyonnais… ona dělá malé investice, víte, připravuje náš výlet za granícu. Tout droit“ zaklepala Lelia šoférovi na rameno. „Jen rovně – tam je to.“

„To už jsme tady? Moc se těším,“ řekla Pearl.

„Moi ausst To už moc dlouho, já nebyla na aukci.“

Šofér zastavil před aukční síní a otevřel Lelii a Pearl dveře limuzíny. Kolemjdoucí se otáčeli a prohlíželi si obě ženy – měly kožešinové rukávníky a bohatě vyšívané, vypasované a těžké ruské kabáty, které Lelia sebrala na chvíli molům ze skříně.

„A vy teď, chérie uvidíte, jak boháči ohýbají le genou před pauvres,“ řekla Lelia, když prošli ohromnými dveřmi aukční síně.

Vrátný se uklonil a lidé na chodbě zmlkli. Lelia uchopila Pearl za paži.

„Vy ale přece chudá nejste, Lelio,“ podotkla Pearl. „Máte nádherný byt, limuzínu se šoférem, drahý nábytek a šaty. Vaše šperky jsou úžasné.“

„Loués – půjčené, chérie. A co se mohlo prodat, se prodalo. Šperky – všechno štras. Jejich brati a sestry pryč už léta. A šofér, jezdí pro mě za dvě sta franků na hodinu – to jeho minimum. Peníze, to všechno – peníze, to moc – nikakij nerespektúje, když ty nemáš peníze. A teď vy znáte mé velké tajemství – Džordžóne to nezná.“

„Ale jak to, že chodíte na aukce, když nemáte peníze?“ ptala se Pearl.

„To jako kouzlo,“ vysvětlovala Lelia s úsměvem. „My kupujeme ta nemovitost na půjčené peníze – a pak bohatneme.“

„Kupujeme nemovitost? Máte na mysli obytný blok nebo ranč nebo něco na ten způsob?“

„Bon,“ Lelia přiložila prst ke rtům. „My kupujeme adin belle ile – a pak my tam budeme žít v pays des merveiless.“

„To kupujeme ostrov v nějaké pohádkové zemi?“ pronesla Pearl nevěřícně.

„Oui,“ přisvědčila Lelia. „Já doufám, že ty ráda Egejské moře.“

Lionel Bream nevěřil svým očím, když se rozhlédl po sále a mezi návštěvníky spatřil Leliu von Daimlischovou. Všiml si jména Daimlischová na seznamu, to ano, ale nenapadlo ho, že by to mohla být Lelia. Neviděl ji spoustu let.

Když byl mladý, získal díky Lelii pověst v aukčních síních, to však nikdo nevěděl. Přišla za ním důvěrně se svou ohromnou sbírkou šperků a ptala se, jak by se daly prodat. Nechtěla jednat s nikým, kdo není, jak říkala, „sympathique“.

I když se Lionel nikdy nedověděl, jak přišla Lelia na mizinu, dokonce i jeho mladé a necvičené oko okamžitě rozpoznalo kvalitu jejich kamenů. Některé byly zaneseny v carských inventářích a mělo se za to, že tyto kameny se po revoluci nenávratně ztratily. Přestože Lionel toho o Leliině minulosti mnoho nevěděl, rozhodně znal dědický původ drahokamů v jejím vlastnictví. A na ničem jiném nezáleželo.

Diskrétní prodej šperků na aukcích trval několik let. Lelia nechtěla, aby se vědělo, že zdrojem té neuvěřitelné záplavy drahokamů je ona. Navíc si přála utajit to před svým manželem, který byl tou dobou velmi nemocen. Nepochybně potřebovala peníze a nechtěla, aby zjistil, odkud pocházejí. Lionel považoval za neprofesionální vyzvídat podrobnosti z jejího osobního života, když se mu nabízel tak obrovský dar. Jen málokterého dražitele mohl během celého života potkat větší obchod. Lionel byl tehdy navíc mladík, benjamínek firmy.

Nedlouho po manželově smrti zmizela Lelia z Lionelova obzoru. Možná i z finančních důvodů. Lionel o ní tu a tam slyšel, ale nikdy ji nenavštívil. Domníval se, že by bylo nanejvýš nepatřičné připomínat jí jejich dřívější spojení a situaci, která ji přinutila prodat své drahokamy.

Když si jí všiml v obecenstvu, rychle vzpomínal, kdy se s ní poprvé setkal. Byla skutečnou krasavicí své doby – a on se do ní jako chlapec zamiloval. Šířila kolem sebe atmosféru tragédie, pod níž se skrýval smysl pro humor. Vzpomínal si, jak přivírala víčka, když se na něj dívala, jako kdyby spolu měli nějaké tajnosti. Měla všechno, co v očích tehdejších mladíků měly ženy mít: tristesse, drama a nesmírnou krásu.

Lionel si všiml, že Lelia na něj hledí. Přivřela víčka jako kdysi; věděl, že si na něj vzpomněla – i když mezitím dost zestárl, vlasy mu prořídly a prokvetly. Když pohlédl z pódia dolů, měl pocit, že hledí na vlastní minulost. Toužil vysedávat s Leliou ve Švestkovém pokoji jejího exotického bytu a poslouchat jak na starém křídle Bösendorfer hraje Skrjabina. Zamlžily se mu oči, když si na to vzpomněl a učinil bezprecedentní gesto – sestoupil z pódia a razil si cestu k Lelie.

„Lelio,“ oslovil ji měkce a vzal ji za ruce.

Na pravé ruce měla kopii svého rubínu Falconer obklopeného černými safíry a diamanty. Originál tohoto šperku prodal Williamu Randolphu Hearstovi v roce 1949.

„Je to k nevíře, že jste konečně přišla,“ řekl jí. „Moc jste mi chyběla.“

„A mon cher Leonel“ zkomolila jeho jméno. „Já tak šťastná, šťastná, šťastná. Já přišla se na tebe podívat na krásnou aukci – takovou já nikdy neviděla.“

Je to pravda, napadlo Lionela. Nepřišla na jedinou dražbu svých kamenů. Chtěla jen, aby částky byly odeslány na její účet hromadně, aby nevěděla, za kolik prodala každého jednotlivého „brata a sestru“.

„Ale proč jste přišla, drahá?“ ptal se Lionel. „Víte, dnešní dražba bude trochu zvláštní.“

Lidé se otáčeli, aby spatřili zvláštní ženu, kvůli které věhlasný Lionel Bream odložil začátek dražby. Přestože si byl Lionel jist, že nikdo v sále Leliu nepamatuje ani ji nezná, všiml si, jak zírají na smaragdy od Fabergé, které měla na krku – jejich originály prodal Lionel v roce 1947 králi Farúkovi.

„Já bych ráda, abys ty udělal connaisance s mou drahou amie – mademoiselle Lorraine,“ oznámila Lelia, když Lionel políbil Pearlinu nataženou ruku.

„Jsem velmi poctěn,“ pronesl, „a mademoiselle Lorraine má tu čest být přítelkyní jedné ze skutečných dam tohoto století. Doufám, že si vážíte jejího přátelství – jako všichni, kdo jsme ji poznali.“

Pearl kývla a usmála se; věděla, že v okolním prostoru se něco děje – lidé se na ně určitě dívají – neměla však ponětí, o co jde.

V té chvíli se Lelia zvedla, rozpřáhla paže a ruským mohutným objetím sevřela Lionela. Návštěvníky v řadě za nimi to upoutalo a začali hlučet. Pearl si tím nebyla jista, ale měla pocit, že Lelia šeptá dražiteli něco do ucha.

„Víte, že pro vás udělám všechno,“ ujistil ji Lionel. „Doufám, že se nás nebudete tolik stranit jako dříve, když jste znovu zavítala do našeho života.“

Jemně jí stiskl ruku, vrátil se na pódium a zahájil dražbu. Občas pohlédl na Leliu a usmál se, jako kdyby pořád ještě měli své malé tajemství, které stráží před zvědavým světem.

Aukce pokračovala skoro pět hodin. Nastával večer a sál prořídl. Lelia seděla vzpřímeně a bez hnutí jako ikona. Pearl překvapilo, že žena jejího věku má takovou výdrž, protože sama byla dost unavená horkem v sále a neustálým Lionelovým vyvoláváním. Najednou se však i ona probrala, protože vycítila, že atmosféra se změnila. Když se Pearl otočila k Lelie, všimla si proměny jejího vzhledu – nebo se jí to jen zdálo? Leliiny oči byly přibity na dražitele.

Oči Lionela Breama přelétaly sálem, neušlo jim žádné zvednutí prstu nebo poškrábání se za uchem a vyšší nabídka. Jenže po každém přihození se jeho pohled vracel k Lelie. Pokaždé mrkla o něco živěji. Pearl pochopila, že Lelia přihazuje na draženou nemovitost, i když nerozuměla Leliinu kódu. Místo toho se Pearl zaměřila na samotnou nemovitost.

Nahlédla do svého programu, číslo sedmnáct označovalo jeden z dvaceti malých ostrůvků nedaleko tureckého pobřeží. Měřil třicet čtverečních kilometrů a skládal se téměř celý z kamene: kuželovitá hora se na vrcholu zplošťovala a v jejím středu bylo vidět kruhovou prohlubeň.

Dražitel přítomné ujistil, že sopka je už několik tisíc let mrtvá. Pearl však nezajímalo, jestli je v činnosti nebo ne. Pod dojmem z fotografie zveřejněné v programu začala pochybovat o Leliině zdravém úsudku.

Ostrov se jmenoval Omphalos Apollonius – Apollónův pupek. Jak Bream obecenstvu vysvětlil, stejně se jmenovala jedna kamenná mísa v Delfách nebo jisté místo s přírodní prohlubní, odkud věštily vědmy. Ostrov pojmenovali podle kráteru bývalé sopky, nejvýraznější dominanty ostrova.

Pearl napadlo, že Leliu asi posedla touha věštit, když přihazuje na ten hrozný kus kamene. Lelia seděla jakoby v mystickém transu, zatímco poslední nabídka už dosáhla pěti milionů dolarů!

Pearl se dotkla Leliiny paže a tázavě na ni pohlédla.

Lelia se na ni sebejistě usmála a znovu se otočila k pódiu. Pearl se proto vrátila k programu, aby našla nějaké další informace, které by jí pomohly osvětlit Leliino rozhodnutí.

Podle všeho na ostrově bydlí asi sto sedmdesát lidí, kteří se zabývají především rybařením a výrobou plachet. Jediné město na ostrově se rovněž jmenuje Omphalos a ze západního okraje ostrova hledí k řeckému pobřeží. Na opuštěném východním pobřeží zůstalo jen několik zřícenin budov, které tam kdysi postavili Benátčané.

Dále se Pearl dočetla, že celý soubor ostrovů prodává jistý jugoslávský rejdařský magnát, který žije v emigraci. Získal je krátce po druhé světové válce. Podle všeho během poválečných zmatků spojených s dělením Evropy si na ostrovy činily nároky jak řecká, tak i albánská vláda; protože však ležely na mořské hranici mezi Řeckem a Tureckem, mohlo si na ně činit nároky i Turecko. Ostrovy však byly ze strategického i turistického hlediska bezcenné. Jejich vulkanický, nepravidelný terén neumožňoval vybudovat polní letiště a rozeklané pobřeží dovolovalo kotvení jen velmi malých lodí. Dokonce i teď ostrovy nemají ani základní služby – telefonní linky, kanalizaci a vodovod, elektřinu, tepelné rozvody. Nenajdete na nich lesy, ani pastviny pro dobytek. Většinu potravin včetně mléčných výrobků musejí obyvatelé dovážet z pevniny.

Diskuse o jejich příslušnosti rychle pominuly, když vlády poznaly skutečnou hodnotu ostrovů. A veškerý zájem utichl poté, co onen magnát náležitě podplatil příslušné úředníky ve všech třech zemích.

To byl ale chytrý Slovan, napadlo Pearl. Postavil si rezidenci k trávení dovolené na jednom z těch krásných ostrovů a náklady se mu vrátí prodejem ostatních bohatým Newyorčanům, kteří jsou ochotni zaplatit ohromné peníze za bezcenné kusy skal s výhledem na Egejské moře.

Přihazování na Leliin ostrov skončilo rychleji než u ostatních, protože působil nejméně přitažlivým dojmem. S Leliou soutěžili pouze dva zákazníci. Pearl se trochu vyděsila, když pohlédla na Leliu a všimla si jejího zarudlého a horečnatého obličeje. Jako kdyby ji uchvátilo nebo ozářilo nějaké vnitřní světlo, kterému Pearl nemohla přijít na kloub.

Horší bylo, že cena se mezitím vyšplhala na deset milionů dolarů. Přestože to bylo méně, než kolik stály dříve nabízené ostrovy, byla to slušná suma a Pearl neměla představu, kde chce Lelia takový balík vzít. Všimla si, že dražitel, pan Lionel Bream, nespouští z Leliy oči. I jeho zřejmě dražba znepokojovala.

Lionel si ve skutečnosti dělal veliké starosti už od chvíle, kdy se Lelia usadila v sále. Před aukcí se od zákazníků nepožadovaly žádné záruky nebo potvrzení o dostatečném finančním krytí, protože seznam hostů byl sestaven vlastníkem aukční síně. Leliino jméno na seznamu pozvaných nebylo, přesto se však dostala dovnitř. Lionel doufal, že bude schopna zaplatit majetek, o který se uchází. Nikdo neznal stav dřívějšího Leliina jmění kromě Lionela a Clauda Westerbyho.

Byl to právě mladý Westerby, kdo na sebe vzal riziko prodeje drahokamů, které Lelia před mnoha lety donesla Lionelu Breamovi. Přestože Lionel souhlasil s Leliinou podmínkou, že neprozradí, od koho kameny jsou, musel takovou sbírku ukázat jednomu z majitelů aukční síně, protože by je jinak nemohl přijmout. Lelia doporučila mladého Claudia, protože byl nejvíce (Lionel se usmál sám pro sebe) sympathique. A Claude se navíc v diamantech vyznal.

Drahokamy jsou nejen úžasné, ujistil tehdy Lionela, ale navíc jde o nejvzácnější a nejoriginálnější kousky kdysi dobře známé sbírky. Přestože o tom nikdy otevřeně nemluvili, Lionel se domníval, že si Claude Westerby zjistil, kdo je prodává.

Lionel si všiml Clauda Westerbyho vzadu v sále, jak sedí se založenýma rukama a pozoruje dražbu. Lionel upřel krátce oči na ředitelova syna – dostatečně dlouho, aby vyjádřil, že něco není v pořádku a že žádá o radu. Claude jen pokrčil rameny, což znamenalo, že i on si dělá s Leliiným divokým přihazováním starosti, ale nemůže s tím nic dělat. Lionela napadlo, zda by neměl dražbu ukončit, něco takového by se však stalo v historii síně poprvé.

Dražba pokračovala a mírná změna jejího tempa Lionelovi napověděla, že ostrov bude brzy někomu přiklepnut a že ten někdo bude Lelia. Zaplavil ho klidný pocit završení prodeje. Zvedl kladívko.

Jemně poklepal na mosazný podstavec a tiše ohlásil: „Prodáno Madam von Daimlisch za třináct milionů dolarů. Blahopřejeme, paní von Daimlischová – koupila jste velmi pěknou nemovitost.“

Lelia kývla a s Pearlinou pomocí se zvedla a odcházela ze sálu. Několik lidí se za ní otočilo, mezi nimi i Claude Westerby. Když Lelia vstupovala do sálu, pokynul strážím, aby ji nechaly vstoupit bez kontroly pozvánky. Věděl, že žádnou nedostala, protože seznam sestavoval on sám. Teď se Claude zvedl ze židle a vyšel za Leliou.

„A kam půjdeme teď?“ šeptala Pearl, když kráčely chodbou.

„La caisse – ke kase,“ odvětila Lelia. „Když člověk podojí, musí platit Vaddition.“

„V tom je ta švanda,“ dodala Pearl ponuře. „Kde chceš proboha sebrat takovej balík?“

„Já platím cheque, přirozeně!“ zasmála se Lelia.

Přesto na ní byly znát známky vyčerpání. Pearl si dělala starosti. Lelia přece není žádné jarní kuřátko.

„Gratuluji, madam,“ ozval se Claude Westerby, když je dohnal.

Uchopil Leliu za paži a pokračoval s nimi k pokladně. Pokud nebude něco v pořádku, srovná to osobně.

„Monsieur, my dosud nebyli formálně seznámeni,“ protestovala Lelia. „Moje jméno…“

„Já vím, jak se jmenujete, drahá – jste Lelia von Daimlischová. Přestože jsem se poněkud změnil od našeho posledního setkání, pamatuji si vás jako nejrozkošnější ženu v New Yorku.“

Lelia ho obdařila úsměvem.

„Jmenuji se Claude Westerby,“ pokračoval. „Dnes jste získala za své peníze opravdu dobrý majetek. Bojím se, že dosavadní majitel se na mě bude hněvat, domnívali jsme se, že ostrov prodáme za částku o polovinu větší. Doufejme, že ostatní body dnešní aukce dopadnou lépe! Jsem opravdu velmi potěšen, že kupcem jste právě vy.“

A ještě raději budu, napadlo ho, když za něj zaplatíte. Byla by to hrozná ostuda, kdyby neměla na ten ostrov peníze!

„Zde je, prosím, pokladna,“ upozornil. „Ponechám vyřízení této nepříjemné záležitosti na vás, budu však nablízku, kdybyste potřebovaly moji pomoc. Snad mohu říct, že jsem nesmírně poctěn, že jsem vás po tolika letech mohl znovu vidět ve společnosti.“

„Merci, monsieur,“ odpověděla Lelia. Pak natáhla paži a podala mu ruku. Hlas se jí vzhledem k věku chvěje povážlivě koketním způsobem, napadlo ho. „A děkuji vám za… minulost, vy moc diskrétní o mých bijoux – drahokamech. Já vím, to vy, kdo trochu vyzvídal o mně. Já jako slon; dlouhá paměť na dobré skutky. Ještě jednou, merci, mon ami Claude.“

Claude Westerby na ni s údivem pohlédl a sevřelo se mu srdce. Pořád je krásná, je to krása, která roste zevnitř. Byla ještě rozkošnější než před čtyřiceti lety. Na chvíli byl rád, že si ten ostrov koupila zrovna ona, a bylo mu jedno, jestli ho dokáže zaplatit nebo ne. Nejraději by jí ho koupil jako dárek.

Prudce jí stiskl ruku a křepkým krokem odcházel chodbou zpět do dražební síně.

ČÁST 3

FRANKFURT, NĚMECKO, LEDEN 1810

Začátkem roku 1810 žil Meyer Amschel Rotschild pořád ještě ve Frankfurtu, přestože jeho děti už dospěly a oblíbený syn Nathan se odstěhoval do zahraničí.

„Včera jsem měl sen,“ vyprávěl Meyer Amschel manželce Gutle, když snídali suchý chléb namočený v mléce.

„Sen?“ opáčila Gutle tónem, jako kdyby o něčem takovém, jako je sen, dosud neslyšela.

Vlasy měla ostříhané nakrátko podle ortodoxní židovské tradice a nosila silnou napudrovanou paruku s velkou čelenkou z tuhé bavlněné holandské krajky a taftových stuh.

„A o čem byl ten sen?“ ptala se manžela a sběračkou mu na chléb nalila ještě trochu mléka. „Sen o větším majetku? Myslím, že máme víc majetku, než je pro nás dobré. Bojím se, že ta spousta peněz nám někdy přinese smůlu.“ Poklepala sběračkou o stůl, aby odehnala naslouchající čerty.

„Byl to divný sen,“ pravil Meyer Amschel zamyšleně. „Viděl jsem, jak je náš dům zkoušen ohněm i vodou, podobně jak praví stará kniha o lidstvu, že bude jednou zkoušeno před Bohem. Naši synové bojovali za společnou věc jako Juda Makabejský, stáli v jednom šiku jako síla vzdorující přírodě.“

„Všichni víme, co si o tom myslíš,“ poznamenala Gutle, „že jeden prut lze snadno zlomit dvěma rukama, ale otep zlomit nelze.“

„Ze sna jsem poznal, že se stane něco skvělého a obrovského,“ svěřil Meyer Amschel manželce. „A díky tomu bude dům Rotschildů stát sto, sto let. Však uvidíš, drahá – brzy to začne.“

Roku 1810, jak Meyeru Amschelovi napověděl sen, připravoval jeho syn Nathan plán tak odvážný a obtížený rizikem, že mohl celou rodinu stát nejen majetek, ale i svobodu.

Nathan byl v Anglii už dvanáct let a dařilo se mu. Roku 1798 začal v Manchesteru s exportem anglické bavlny na evropský kontinent, kde otec s bratry prodávali zboží. V roce 1809 se Nathan stal britským poddaným a následující rok otevřel vlastní banku. Byl prostřední z Rotschildových synů a rozhodně nejagresivnější.

Začátkem března 1810 napsal Nathan otci do Frankfurtu a žádal ho, aby poslal nejmladšího bratra Jamese do Paříže se svobodou pohybovat se po Francii, ale i ve Španělsku, Itálii a Německu. Meyer Amschel byl zmaten. Jak by Žid mohl získat takovou výsadu? Získat povolení k pobytu v Paříži bylo samo o sobě dost těžké – protože Rotschildovi nebyli jen Židé, ale navíc i Prusové.

Protože však uvěřil předtuše zjevené ve snu, vzal si svůj hedvábný klobouk, krajkové žabó a odešel na přátelskou návštěvu ke knížeti z Thurnu a Taxisu, jehož rodině Rotschildové v minulosti půjčili velké sumy. Snad nastal čas žádat o vyrovnání dluhu.

„Á Rotschild, vypadáš dnes velmi elegantně,“ prohlásil kníže. „Podle tvého odění soudím, že jsi nepřišel na pouhou společenskou návštěvu. Bude-li tomu Bůh nakloněn, pokusím se ti v mezích svých možností vyhovět.“

„Vaše Výsost je bystrozraká jako vždy,“ poznamenal Meyer Amschel. „Je to trochu obtížné, ale přál bych si, aby můj syn James získal povolení usadit se v Paříži.“

„No, to je skutečný problém,“ souhlasil kníže. „Dokonce ani já takové povolení nemohu získat, protože jsem Prus.“

„Uvědomuji si, že moje žádost není prostá. Je však nutné, abych to povolení získal, z osobních rodinných důvodů.“

„Protože tvé ‚osobní rodinné důvody‘ mají vždy co dělat se získáním většího bohatství, předpokládám, že je v mém nejlepším zájmu ti co nejvíce pomoci. Máš nějaký nápad? Těch nemáš nikdy málo!“ zasmál se kníže.

„Vlastně mě jedno možné řešení napadlo,“ přiznal skromně Rotschild. „Kdyby můj syn mohl cestovat jako člen doprovodu některého šlechtice – někoho, o kom Vaše Výsost ví, že se chystá do Francie – pak by bylo možné takovou osobu přesvědčit.“

„Jedna událost, za níž budou do Paříže cestovat šlechtici z celé Evropy, se brzy odehraje, to si nejspíš uvědomuješ,“ pokračoval kníže a mírně se zamračil.

„Máte snad na mysli královskou svatbu?“ tázal se Meyer Amschel.

„Pokud lze manželství toho divošského korsického povýšence obdařit takovým výrazem,“ zasmušil se kníže. „Bože, vždyť on zavrhl vlastní ženu, a než na ni lidé stačí zapomenout, už si bere další. V člověku z toho tuhne krev! Dokonce ani kardinálové se té svatby nezúčastní, ale evropská šlechta se pere o místa, jako kdyby šlo o kohoutí zápasy. Nuže, Rotschilde, pokud bys měl radost z toho, že se tvůj syn pohybuje v takové společnosti… Přiznám se však, že mezi svými známými nenacházím nikoho – doufám, že promineš, kdo by při takové příležitosti chtěl mít ve svém doprovodu syna židovského obchodníka. Budeme muset hodně přemýšlet, protože já se toho debaklu účastnit nehodlám.“

„Ano, Vaše Výsosti. Měli bychom najít někoho, kdo si přeje zúčastnit se Napoleonovy svatby s arcivévodkyní Marií-Louisou, ale z nějakého důvodu nemůže, například mu chybějí peníze…“

„Aha! Rotschilde, já jsem dobře věděl, že bys za mnou nešel bez předem připraveného plánu! Takže tobě nejde o moji radu, ale o moji konvici, viď?“ Usmál se.

Bylo to od knížete z Thurnu a Taxisu velmi upřímné – jeho role hlavního poštmistra střední Evropy mu v minulosti mnohokrát umožnila otevřít úředně vyhlížející dopisy, o jejichž obsah se častokrát, k plné spokojenosti obou, podělil s Rotschildem.

Kníže dvakrát tleskl a ke křeslu okamžitě přispěchal jeho pobočník. Kníže napsal na papír několik jmen a podal je pobočníkovi.

„Běž na poštu a seber všechny dopisy s těmito jmény,“ poručil. „A ty, Rotschilde, budeš, alespoň doufám, mít řešení svého problému v ruce dříve, než slunce započne nový den.“

„Vaše Výsost je nanejvýš milostivá, a pokud to mohu říct, velmi bystře řeší všechny problémy,“ řekl Meyer Amschel a uznale přivřel oko.

Velkovévoda von Dalberg nechtěl přijmout mladého Jamese Rotschilda do družiny doprovázející ho na královskou svatbu. Kníže však znal velkovévodovu finanční situaci a navrhl mu řešení. Rotschild zaplatí náklady za kočáry, sváteční obleky a cestovní výdaje velkovévodova doprovodu během velmi dlouhého a nákladného pobytu v Paříži – pokud velkovévoda obdaří Rotschilda ne jedním, ale hned třemi otevřenými pasy pro prodloužený pobyt Rotschildových synů ve Francii. Velkovévoda s tím nadšeně souhlasil.

V březnu 1811 byli Carl a Solomon Rotschildovi pevně usazeni ve Francii a James – nejmladší z bratrů – snídal s monsieur Mollienem, francouzským ministrem financí v jeho pracovně zalité sluncem a hyacinty ze zasněžených zahrad v Tuileriích.

„Pane Rotschilde,“ promluvil Mollien a otřel si žmolek smetany z horního rtu, „právě jsem napsal císaři a poradil mu, co jste mi řekl. Ale ani teď se mi nechce věřit, že je takové štěstí možné.“

„Teď si ze mě děláte legraci,“ opáčil James. „Francouzský ministr financí ode mě přece nemůže očekávat, že uvěřím, že Britové jsou ve finančních záležitostech chytřejší než Francouzi.“

„Ach ne! To dozajista ne! Jsou to blázni, ti Britové! Všichni si to o nich myslí. Chci jen říct, že je skutečně těžké si představit, že londýnští ministři, pokud to nejsou zrádci nejnižší sorty, by s vážnou tváří devalvovali libru o deset procent a guineu o více než třicet procent! Proč by omezovali počet svých bankovek ve válečných časech?“

„Ale vy sám, monsieur Molliene, jste ten dopis viděl,“ připomenul mu James klidně.

„Ano, ano, samozřejmě. Ale i kdybych ho nečetl, císařovou politikou je zbavit Anglii jejích zlatých a stříbrných rezerv, čemuž toto britské opatření jen napomáhá. Víme přece, že armáda nemůže bojovat s prázdným žaludkem nebo bez bot. A navíc víme, v jak obtížné situaci se na poloostrově generál Wellesley nachází. Válka brzy skončí, ujišťuji vás – zadrželi jsme některé Wellesleyho dopisy londýnským ministrům, v nichž žádá, aby jeho jednotky odvolali, protože vláda mu není schopna dodat potřebné vybavení. Angličané možná ovládají moře, jak tak hrozně rádi říkají, ale my, Francouzi, ovládáme pevninu! Pokud však nebudou mít zlato, nedokážou poslat Wellesleymu dodávky a nemohou riskovat přerušení svých zásobovacích linií.“

Francouzský ministr se zaujetím dokončil svou přednášku o vedení války a ekonomice a zasunul si do úst další kousek pečiva.

„Je skvělé, že císař zaujal takové stanovisko. Monsieur Molliene,“ odvětil James zdvořile, „protože bych se ocitl v nanejvýš nezáviděníhodné situaci, kdybych musel britské zlato přemístit do Německa. Aby se mi to podařilo, musel bych přejít Nizozemsko a vynaložit tolik úplatků, že by to nestálo za to. Protože jste mi dovolil provézt je přes Dunkerque, získá jen francouzská vláda. Gratuluji vám k vaší předvídavosti.“

„Pyšním se,“ prohlásil Mollien s ústy plnými moučníku, „tím, že vynikám v odhadu charakteru. Tady ve Francii všichni dobře vědí, že vy, Židé, se zajímáte mnohem víc o osobní zisk než o nějaké národní záležitosti – v jistém smyslu jste lidé bez vlasti. Vytrhnout hroutícímu se britskému impériu toto zlato bude možná stát hodně peněz, ale každá ztráta z vaší kapsy bude ziskem pro Francii, a až zavládne napoleonský řád i v Německu, pak budou Židé ve Frankfurtu moci podnikat svobodně a za posledních snad tisíc let budou poprvé vlastnit nemovitosti.“

„Je pro nás vskutku velkým štěstím, že monsieur Mollien vidí věci v takovém světle,“ podotkl James. „A dějiny na vás proto nezapomenou.“

Nathan v Londýně celé dva roky kupoval zlaté pruty od Východoindické společnosti. Získal ohromné množství zlata, protože zatímco britská vláda očekávala pokles ceny, Nathan byl ochoten zaplatit právě tolik, kolik společnost požadovala.

Cena však neklesla a na jaře roku 1811, když britská pokladnice toužila po zlatě, aby jím mohla financovat svou armádu, dokázal jí Nathan prodat zlato pod tržní cenou, a přitom sám tržil nemalý zisk. Nathan věřil v činy – ne ve sliby – a Anglie byla jedinou evropskou zemí, v níž všichni občané bez ohledu na náboženství měli právo vlastnit nemovitosti. Chtěl, aby tomu tak bylo i nadále.

„Pane Herriesi,“ oslovil Nathan vrchního zásobovacího důstojníka, „když jsme teď k vaší spokojenosti vyřešili náš obchod, mohl bych být tak smělý a otázat se vás, co zamýšlíte s tím zlatem podniknout?“

„To je velmi přímá otázka, pane Rotschilde,“ odpověděl Herries, „jak však všichni dobře vědí, ocitli jsme se vinou toho zatraceného Korsičana, který se valí Evropou, uzavírá sňatky s našimi spojenci a dosazuje své příbuzné na všechny trůny v dohledu, v dosti těžké tísni.“

„A proto hodláte použít tyto peníze na zvýšení své námořní síly, abyste dokázali i nadále chránit anglické pobřeží před svými sousedy?“ ptal se Nathan.

„Rotschilde, vy přece nejste blázen,“ přerušil ho drsně Herries. „Jste nejchytřejší člověk, jakého znám – a snad i tím nejpředvídavějším. Víte, že lord Wellington má potíže. Jeho armáda na Iberském poloostrově nedostala několik měsíců zlato, protože jsme mu žádné neposlali, a neposlali jsme je, protože jsme žádné neměli. Naše hospodářství je na tom v těchto dnech velmi bídně, americké kolonie se znovu bouří a otevřeně přiznám, že s nimi budeme muset brzy rovněž válčit, protože si troufají ohrozit naši nadvládu na moři. Když budu upřímný – král je příliš nemocný, než aby nám byl k užitku. Ministerský předseda každý den vydává jiná rozhodnutí a poštval tím proti sobě lid. Zcela důvěrně, náš národ se nachází ve stavu naprostého zmatku, a pokud Wellington nevyhraje válku ve Španělsku rychle a čistě, bude z poloostrova odvolán.“

„Vskutku,“ pravil Nathan, který znal stav britské státní pokladny lépe než Herries sám.

Loni v zimě Nathan koupil drasticky podhodnocené směnky; Herriesův předchůdce poradil lordu Wellingtonovi, aby směnky vystavil na státní pokladnu na pomoc financování války. Směnky získal Nathan od nemilosrdného a zrádného sicilského finančního seskupení, jehož nečistě nabytý majetek vznikal výhradně díky spekulacím v zemích, jejichž hvězda zapadala. Siciliáni byli supy evropské finančnické obce, nikdy nekupovali nic za více než 25 procent nominální hodnoty. Pokud byly anglické směnky v jejich rukách, znamenalo to, že Wellington je nedokázal prodat nikomu jinému než Siciliánům. Tento fakt odhalil Nathanovi stav britských státních financí víc než dostatečně, víc než detailní zpráva z ministerstva financí.

„Takže vy hodláte to zlato poslat lordu Wellingtonovi, abyste ho udrželi na poloostrově?“ zopakoval Nathan.

„Ano, k takovému účelu nám zlato poslouží – obávám se však, že neexistuje způsob, jak to provést,“ odpověděl Herries smutně. „Nemůžeme zlato odeslat lodí; během několik měsíců nám potopili tři koráby. Poslat tyto peníze přes území spojenců by trvalo příliš dlouho a představovalo by to nemalé nebezpečí. Válka by mohla skončit dříve, než se podaří zlato Wellingtonovi doručit.“

„Domnívám se, že bych pro vás měl jistý návrh,“ poznamenal Nathan.

„V takové situaci je každý návrh vítán,“ odpověděl Herries, „i když se obávám, že všechna řešení jsme už vyčerpali.“

„Ne docela,“ namítl Nathan. „Existuje jedno řešení, o němž jste se dosud nezmínil. Pokud budete chtít, rád doručím zlato Wellingtonovi osobně – samozřejmě že za jistý poplatek. Navíc jsem ochoten zaručit se za jeho bezpečnou dopravu.“

„Vy?“ podivil se Herries a na rtech se mu vznášel úsměv. „Drahý Rotschilde, jste brilantní finančník, ale nevěřím, že dokážete kráčet po vodách – protože takový zázrak potřebujeme. A kdo by byl vaším ručitelem?“

„Všechno zlato, které nebude dopraveno Wellingtonovi, uhradím z vlastní kapsy,“ řekl Nathan chladně.

„Jak je tam ale chcete dopravit?“

„To prosím ponechte na mně.“

Zatímco si Mollien v dopisech císaři sám gratuloval k velkému úspěchu, jehož dosáhl ve zbavování britských truhlic jejich zlatého obsahu, James Rotschild byl na pařížských finančních trzích a prodával vytrvalý příliv zlata, které získal od Nathana, a převáděl je do směnek vydaných na španělské banky.

Jeho bratři Carl a Solomon putovali přes Pyreneje mezi Paříží a Španělskem, mizeli se svými směnkami v horách a od Wellingtona přinášeli potvrzenky. A Francouzi si nikdy neuvědomili, že zlato, které povolili bratrům Rotschildovým propašovat z Anglie do Francie, putovalo legitimními kanály do Španělska a živilo Wellingtonovy armády.

S plnými truhlicemi Wellington Francouze ve válce na poloostrově brzy porazil a vstoupil do Madridu.

Nathanův otec Meyer Amschel zůstal ve Frankfurtu s nejstarším synem Amschelem a pečlivě sledoval zprávy z války díky ústřední poště a předával informace ostatním. Meyer byl už starý a neměl co dělat – pokud nepočítáme denní péči o nový holubník, který mu Nathan poslal darem z Londýna.

V září 1812, právě když Napoleon bojoval u Borodina na cestě do Moskvy, upadl Meyer Amschel do svého posledního snu. O tři dny později přiložil ruský generál hrabě Rostopčin pochodeň k Moskvě, takže Napoleonovy armády musely v zimě pochodovat zpět Ruskem a utrpěly porážku. Nastal konec jedné éry.

ÚŘAD FEDERÁLNÍCH REZERV

Podle ústavy je právem a povinností Kongresu vytvářet peníze. Je to ponecháno výhradně Kongresu. Kongres však prohospodařil tuto moc – přenechal ji bankovnímu systému.

Z konstitučního hlediska je Úřad federálních rezerv dost podezřelá kachna.

Wright Patman

Když se po prvním lednu usadil prach, podíval se Tavish na programy, které jsme instalovali o půlnoci na Štědrý večer, a trochu je vylepšil.

Stahovali jsme si velké procento peněz, které každý den přicházely peněžními převody, ukrajovali jsme z nich jako ze salámu a ukládali na falešné bankovní účty, které jsme založili na všechna ta nóbl jména z Harrisovic seznamu. Podrželi jsme si každý převod dvacet čtyři hodiny, aby nevzniklo podezření. Slízli jsme úroky, pak jsme peníze vrátili. Protože však naše „výpůjčky“ běžely na úrovni stovek milionů dolarů, rostly naše příjmy skokem, i když se částky v našem měšci měnily každý den.

Tor a jeho skupina – do které teď patřila i Pearl – odjeli do Evropy. Zdálo se, že všechno běží hladce. Alespoň takový jsem měla dojem, dokud za mnou v pátek ráno nedlouho po prvním lednu nepřišel Tavish.

„Mám dobrou i špatnou zprávu,“ začal.

„Tak napřed tu dobrou,“ požádala jsem.

„Sledoval jsem cenné papíry doktora Tora podle seznamu, který jsem od vás dostal. Nikdo je nechce vyplatit, alespoň zatím ne, takže si nemusíme s půjčkami v Evropě, které jistí, dělat žádné starosti. Navíc jsme vyladili náš systém natolik, že můžeme brát větší kousky salámu. Tím náš průměrný balík narostl na tři sta tisíc milionů, které můžeme investovat.“

„Fantastické,“ pogratulovala jsem mu. „A teď, jak zní ta špatná zpráva?“

„Prozkoumal jsem čísla, která jste dostala od Charlese Babbage, kolik peněz je třeba ukrást a investovat, abyste do prvního dubna získala třicet milionů dolarů – to je za čtyřicet čtyři bankovní dny ode dneška. Ta čísla jsou nepřesná; nezvládnete to. A to je skutečně velký problém, nejen kvůli vítězství v sázce. Kdyby se něco stalo s těmi půjčkami doktora Tora a my je museli uhradit, pak se nám podle mne nepodaří vyždímat dostatečný zisk. A stejně dobře jako já víte, že si nemůžeme podržet částky z převodů na delší dobu než čtyřicet osm hodin.“

Jak je možné, že nedokážeme vydolovat dostatečný zisk? Kontrolovala jsem ta čísla snad dvacetkrát a vždy byla v pořádku. Tavish přerušil tok mých myšlenek.

„Brala jste v úvahu všechny peněžní převody procházející bankou,“ podotkl. „Plánovala jste ukrojit z každého převodu procházejícího bankou co nejvyšší částku, ale tak, aby to nevyvolalo nežádoucí pozornost.“

„Správně,“ souhlasila jsem. „A v čem je problém?“

„Část převodů s nejvyšším objemem, na které se nám nepodařilo dostat, je Fedwire. Používá se k převodům, úpravám nebo k přístupu k našim rezervám v Úřadu federálních rezerv. Jenže ty peníze jsou v jejich kapse – ne v naší. Měla jste vynechat převody z Úřadu federálních rezerv.“

Rána do hlavy. Má pravdu, samozřejmě – jenže tento problém představoval ještě větší obtíž než okrádání banky. Fedwire je převodní síť patřící vládě Spojených států; za pouhé parkování na majetku vlády ÚSA se může člověk dostat do vězení – nechtěla jsem ani pomyslet, co by udělali, kdyby někoho přistihli, jak se přehrabuje v jejich penězích.

„A to nejhorší nakonec,“ dodal Tavish. „Před chvílí jsem spatřil ve výtahu Lawrence. Poslal vám zprávu. Podle všeho se nějak dozvěděl, že se nám podařilo proniknout bezpečnostními opatřeními. Nemohli jsme doufat, že se nám to podaří navždy utajit, ale teď to vědí i auditoři a očekávají od nás nějakou zprávu. Lawrence říká, že dnes večer odjíždí na obchodní cestu a chce, abychom projekt zabalili, předložili mu zprávu a dali od celé záležitosti ruce pryč, a než se vrátí, chce mít dokonale bezpečný systém. Pokud bychom chtěli zvýšit činnost našeho systému, pak nemáme více času než dva týdny. Co budeme dělat?“

Povzdechla jsem si a položila ruce na stůl. Pak jsem obdařila Tavishe rezignovaným úsměvem.

„Řekla bych, že budeme muset vykrást i Úřad federálních rezerv.“

Úřad federálních rezerv dřepí na spodní straně Market Street, v lesu růžových žulových sloupů s oblouky zdobenými kamenným révovím, které úspěšně kryje dlouhou fasádu. Úřad federálních rezerv nezměnil svůj architektonický vkus, svůj chod nebo koncepci technologie za více než sedmdesát pět let od svého vzniku. Vzbuzuje pocit, že uvízl v osidlech tradice Parthenonu.

Všechny banky s federální licencí musí být členy Úřadu a musí v něm ukládat pojistné prostředky. Úřad pro každý druh obchodu ve Světové bance vyžaduje existenci speciálního účtu se speciálními požadavky na rezervy. Každou středu se tyto rezervní obnosy kontrolují za předchozí týden, aby se zajistilo, že naše depozita zůstávají v rámci mezí stanovených zákonem. Banky, které mají na účtu dva týdny negativní bilanci, dostanou od Úřadu pořádně přes tlapky. Jenže bankéři neradi nechávají u Úřadu zbytečně velké částky, protože nejsou nijak úročeny. Proto činnost vyžadovaná zákonem od Úřadu a bank je neustálá a frenetická – a výsledkem jsou tuny papíru.

Tím lépe pour moi, napadlo mě.

Když nějaká banka, například naše, zvýší nebo sníží bilanci na svých účtech v Úřadu federálních rezerv, mohli bychom přesouvat peníze z Úřadu sem a tam – nebo bychom mohli koupit nebo prodat naše rezervy jiné bance na Fondovém trhu Úřadu. Všechny typy těchto transakcí procházejí sítí Fedwire, což znamená, že hotové peníze se valí ven a zase dovnitř jako horké koláče na ohromnou spoustu míst. Až skončím tento kousek, budu určitě expertem na bankovní bezpečnost na federální úrovni par excellence.

„Myslím, že půjde o úroveň,“ poznamenal Tavish, když jsme seděli v mé kanceláři se skleněnými stěnami a studovali rozhraní sítě Fedwire – systémů, které bych touto dobou řídila, kdyby mi Kiwi nepodrazil nohy. „Myslím v oblasti kradení,“ objasnil. „Stačí jednou uklouznout, a člověk je až po uši v blátě. Je však jasné, že pokud se dokážeme dostat na kobylku Úřadu federálních rezerv, znamená to, že jejich bezpečnostní systémy jsou stejně ubohé jako ty naše.“

„Malý krůček pro zločince – velký skok pro zločin,“ přitakala jsem. „Zločinci se však staneme jen tehdy, když nás chytí při činu. Pokud se nám podaří krádež dokončit, vyřadíme ze systému svůj kód a zahladíme stopy. Nikdy nám nebudou moci nic dokázat, ale nikdo nebude moci zpochybnit výsledky – stovky milionů na účtech, kde nemají co dělat!“

Byla jsem tak zahleděná do sebe, že jsem si už nevzpomínala na dobu, kdy jsem chtěla z celé akce vycouvat. Tor by na mě byl pyšný a Bibi také, napadlo mě, že jsem takový skok svedla bez postrkování. Byla jsem si naprosto jista, že to, co děláme, je správné.

Ukázala jsem Tavishovi svůj plán; navrhla jsem ho tak, aby vytvářel složité operace, které co nejvíce zpomalí auditoiy. Podíval se na mě a poškrábal se na rozcuchané hlavě.

„Vy chcete za necelé dva týdny shrábnout miliardu anebo dokonce víc?“ ptal se. „Nemyslíte, že ve Fedu by si toho mohli všimnout, když jim najednou zmizí takový balík?“

„Nejsou to jejich peníze, jsou to naše peníze – peníze banky,“ vysvětlovala jsem. „A právě teď tam nečinně sedí víc než osm miliard dolarů. Požadují od nás, abychom u nich deponovali poměrné procento, jak přikazuje zákon. To ale neznamená, že v Úřadu tuší, odkud ty peníze přišly a k čemu jsou. Dokonce, i kdyby si všimli nějaké nesrovnalosti, bude jim trvat celé měsíce, než zjistí, o co jde, alespoň podle mého plánu, protože tu myriádu operací za kratší dobu nezvládnou.“

„Vylepšila jste naši původní techniku,“ souhlasil Tavish. „Teď je to jako salám ukrajovaný z vnějšího prostoru – zkusme to.“

„Banksová,“ spustil Lawrence, když později téhož dne vstoupil do mé kanceláře s kabátem přes jednu ruku a kufříkem v druhé, „nemyslíte si, že je trochu pozdě na svolávání nečekaných schůzek? Musím být včas na letišti.“

„Obdržela jsem vaši zprávu,“ pravila jsem. „Pochopila jsem, že bych s projektem měla skončit před vaším návratem. Domnívám se však, že je to trochu brzy. Měla jsem v plánu další návrh, jak by se daly napravit problémy, které…“

„Domnívám se, že návrhů jsem obdržel víc než dost, Banksová,“ přerušil mě prudce. „Jednoduše sepište, co jste zjistila, a já se postarám, aby se vaše zjištění ocitla ve správných rukou. Ke konečnému vyhodnocení vás nebudeme potřebovat, tolik alespoň vím už teď. Pošlu vás zpátky do Willinglyho oddělení, tedy za dva týdny. Dobrý člověk je ten Willingly – škoda, že jste si věci nevyříkali z očí do očí, oba jste výrazné osobnosti. Vy jste protagonista a on je…“

„Antagonista?“ napověděla jsem mu sladce. Ten hajzl mi podepisuje rozsudek smrti. Musím hrát o čas.

„V tom případě,“ pokračovala jsem, „bych vám ráda předložila ke schválení převodní papíry. Posílám Bobbyho Tavishe zpátky k jeho bývalému šéfovi, do oddělení Kaprowa. Mám pocit, že právě probíhá debata na téma, pro koho by měl pracovat – jenže já jsem se dohodla s Kaprowem, že se vrátí k němu.“

„Musíte se naučit, jak s těmi tekáči zacházet, víte,“ poznamenal Lawrence při podpisu formulářů. „Když jen budete poslouchat jejich nářky a rozmazlovat je, nikam se nedostanete, věřte mi. Jakmile dokončíte svůj projekt, zbavte se své skupiny a vaše úsilí nezůstane bez odměny. Dávám vám své slovo.“

„Ano, pane,“ odvětila jsem zdvořile. „A vy dobře víte, že si vašeho slova velice vážím.“

Lawrence na mě krátce pohlédl, popřál mi dobrý večer a odešel.

Zvedla jsem sluchátko a zamluvila si let do New Yorku. Pak jsem zavolala ředitele personálního oddělení a řekla mu, že převedení Tavishe zpět ke Kaprowovi bylo schváleno – mohou vyhotovit patřičné papíry. Zatelefonovala jsem Kaprowovi, který přetékal díky, lžemi a kecy obecně.

Pak jsem zastihla na drátě i Tavishe.

„Tak co, zbaštil to?“ ptal se.

„I s navijákem,“ ujistila jsem ho. „Nikoho vůbec nepřekvapí, když v pondělí dáte výpověď – snad s výjimkou Kaprowa, kterému věci docházejí trochu pomaleji.“

„Velmi rád bych pracoval s vámi,“ dodal smutně, „chápu však, že někdo musí zůstat na místě a pečovat o pořádek. Budu na vás v New Yorku myslet.“

„Pozdravujte ode mě Charlese a oba Harrise,“ připomněla jsem mu, protože jsme se dohodli, že Tavish bude moci celkem dobře sledovat naši operaci s Charlesovou pomocí – a Harrisové byli rádi, že mají někoho, kdo jim pomůže s chodem střediska, i když jen na dočasný úvazek. Potřebovali si pořádně odpočinout. „Pokud náhodou navážete kontakt s Torem a Pearl,“ dodala jsem, „pozdravujte je taky – ale řekněte jim, že je pořád chci porazit!“

Když jsem zavěsila, cítila jsem, jak mi tělem probíhá mrazivá vlna. Byla jsem teď sama – obklopena lotry – a kdoví na jak dlouho. Od Tora jsem neměla žádné zprávy několik týdnů, od doby, kdy odjeli do Evropy.

Pohlédla jsem na kalendář na zdi – je prvního února – od mé noci v Opeře uběhly dva měsíce. Za sedmdesát dva dny jsem položila na lopatky dvě největší finanční instituce na světě (pokud počítám Torovu krádež, pak dokonce tři) a celý můj život se obrátil vzhůru nohama. Přestože jsem si to dobře uvědomovala, nedokázala jsem to náležitě vychutnat; cítila jsem uvnitř prázdno.

Je mi dvaatřicet a podle běžných měřítek jsem úspěšná. Všeho jsem dosáhla díky tvrdému boji proti Systému. Brzy ale nebude žádný systém, proti kterému bych mohla bojovat, protože ty, s nimiž se potýkám, přece ničím, že ano?

Tor to samozřejmě dobře věděl. Jedním přesně mířeným kopnutím podrazil mé dosavadní berličky, takže jediná věc, k níž jsem se mohla přimknout, byla skutečnost – opravdová skutečnost, nikoli její odrůda zachycená v systémech a strukturách a pravidlech vytvořených jinými lidmi. Tor chtěl, abych nemilosrdně pohlédla na svůj dosavadní život a přestala hrát hry, které si všichni vymýšlíme, abychom mohli předstírat, že naše životy nejsou skutečné. A i kdybych za sebou spatřila svůj dosavadní život jako rozpadávající se, prohnilý most, který jsem sama vytvořila – jako bezcennou zříceninu –, věděla jsem, co by mi poradil.

Seděla jsem v kanceláři obklopená sklem a dívala se na vadnoucí orchidej ve váze na opačném konci stolu. Zaslechla jsem Torův hlas, jak mi jemně šeptá do ucha. Pravil: „Škrtni zápalkou.“

V pondělí před Lawrencovým návratem – kdy jsem měla svůj projekt uzavřít a opustit práci na systému – jsem stále ještě neznala řešení svého dilematu.

Tavish mezitím dokončil přesun sledování průběhu našeho zločinu na Charlese Babbage, který pracoval velmi tvrdě a na plný úvazek, i když to znamenalo, že počítač musel fungovat přesčas. Někdo musel stále ještě dohlížet na systém v San Francisku, třeba kvůli tomu, aby sledoval, zda někdo není na stopě. Kdybych se však vrátila zpět ke Kiwimu, jak Lawrence hrozil, dostala bych za úkol celou pracovní dobu čistit toalety kartáčkem na zuby.

Když jsem procházela pohádkovými skleněnými stěnami do Lawrencovy kanceláře, byla jsem v mizerné náladě. Přestože Tor říkal, že dobrý útok je nejlepší obranou, netušila jsem, jaký útok bych měla podniknout, abych zastavila rozjetá kola. Alespoň se pokusím vystřelit.

Lawrence mě uvítal, avšak nevstal; dřepěl v zákopu svého psacího stolu a nehodlal se s ním rozloučit. Nevadilo mi to – kuráž, kterou jsem měla, se rozpouštěla jako jarní sníh, nebylo potřeba slunce, stačila zápalka nebo jen pouhý Lawrencův dech.

„Tak se na to podívejme – tohle je vaše celková zpráva?“ zeptal se a natáhl ruku.

Přelétl prvních pár stránek, zbytek si přečetl pozorněji, než jsem doufala, a najednou jsem cítila, že mé hodiny na zemi jsou sečteny. Seděla jsem a přehazovala nohu přes nohu a hleděla do mlhou zakrytého výhledu. Věděla jsem, že s trochou štěstí bych mohla skórovat. Přivřela jsem oči a snažila se představit si bojiště pokryté tmou.

„Banksová,“ Lawrence vzhlédl od zprávy s trpělivým výrazem, „vaše studie mi připadá zbytečně alarmistická. Domníváte se, že náš bezpečnostní systém může být narušen.“

„Byl narušen,“ opravila jsem ho.

„Já bych však nepopisoval naše systémy výrazy jako laxní přístup k bezpečnosti. Někdo by to mohl špatně pochopit. Uvědomuji si, že naše systémy nejsou zrovna na úrovni.“

„Ledaže byste za úroveň považoval začátek dvacátého století,“ souhlasila jsem.

„Upřímně řečeno, ztrácím trpělivost se všemi těmi studiemi a nehodlám je dále financovat. Převezmu odpovědnost za to, aby vaše návrhy došly ke správným adresátům. Avšak vaše žádost o další práci na tomto poli se zamítá.“

„Nežádám, abyste financoval nějaká zlepšení bezpečnostního systému,“ ujišťovala jsem ho, „nebo že by se tím měla zabývat Ředitelská rada.“

Vstala jsem a nadechla se – teď, nebo nikdy. „Proto předávám svá zjištění auditorskému oddělení,“ řekla jsem. „Domnívám se, že vložení náležitých pojistek do našeho systému je ve skutečnosti jejich práce, a když teď Tavish odešel, jsem jediná, kdo jim může předat informace o tom, kde má systém slabá místa.“

Rozhodně jsem nechtěla, aby auditoři začali s inspekcí systému právě teď, protože se však zdálo, že o narušení systému získali nějaké informace (doufám, že nevědí proč!), určitě budou chtít moji zprávu vidět – tento argument alespoň Lawrence použil, když mi řekl, že můj projekt končí. Na druhé straně, pokud bych mohla pracovat s nimi, získala bych neocenitelný zdroj informací o jejich činnosti – a ještě bych se octla mimo Kiwiho dosah.

Avšak Lawrencova odpověď nezněla tak, jak jsem doufala, a proto jsem musela skočit. Říkala jsem si, že mě buď odešle zabalenou v krabici Kiwimu, nebo odsouhlasí můj návrh. Místo toho usedl s mou zprávou v ruce na židli a nic neříkal. A pak – a to nebyla obyčejná pauza – se dokonce usmál!

„Auditoři?“ zeptal se a povytáhl obočí, jako kdyby narazil na zcela nečekaný nápad. „Nechápu, proč by se tím měli zabývat.“

Špatná odpověď, drahý. A to tě bude stát královnu a věž.

Správná odpověď ředitele největší divize v bance měla znít, že bychom měli auditory okamžitě povolat. Jen oni mohli potvrdit, že naše prádlo je sněhobílé a neposkvrněné – ne já. Právě Lawrence měl tvrdit, že nemáme co skrývat – ne já. On měl zvednout telefon a okamžitě předat celou záležitost hochům v modrém – ne já.

To, že nic z toho neudělal, znamená, že právě on má co skrývat. Lámala jsem si hlavu, co by to ksakru mohlo být.

Znovu vstal, usmíval se a natahoval ke mně pravou ruku, zatímco levou zašoupl mou zprávu do zásuvky. Neměla jsem ponětí, co se to děje, ale rovněž jsem vstala.

„Víte, Banksová, nechci, aby se tímto problémem zabývali auditoři, alespoň ne do té doby, než dokážeme přijít s vlastním řešením vzniklé situace. Podívejte se, trošku si odpočiňte, dám vám čas, asi měsíc, a pořádně se podívejte na naše bezpečnostní systémy. Buďte nemilosrdná, pokud to bude třeba. Kdo ví? Možná potřebujeme začít úplně od začátku a navrhnout nějaký zbrusu nový bezpečnostní systém, i když to bude představovat další výdaje. A dejte mi vědět, jestli budete ode mě potřebovat nějaký personál.“

„Děkuji vám,“ odpověděla jsem zmateně. „Dám dohromady harmonogram a zítra vám ho předám.“

„Nespěchejte,“ ujišťoval mě a doprovázel ke dveřím. „Chceme přece dělat věci důkladně.“

Prosklenou chodbou jsem procházela jako omámená. Vždyť to byl stejný člověk, který mi před necelými dvěma týdny řekl, abych skončila svůj projekt a nechala svoje lidi pást, a ještě před několika minutami mi oznámil, že má dost návrhů a studií. Najednou jako kdyby se hodiny zastavily, a on zničehonic tvrdí, že na penězích nezáleží. V hlavě mi bzučelo jako ve včelíně. Octla jsem se u své kanceláře.

„Vy jste pořád ještě zaměstnaný?“ zeptala jsem se Pavla. „Zdá se, že jste vyšel z celé té záležitosti netknutý; radím vám, abyste si spočítal prsty i na nohou.“

„Všechny moje prsty jsou v pořádku – ale něco jiného zmizelo nadobro. Než na to přijdu, zkuste si vybalit ty krabice. Mám pocit, že tady ještě nějakou dobu zůstanete.“

Vešla jsem do kanceláře, zavřela dveře a podívala se na vrstvu mlhy nad zátokou. Vynořil se z ní parník. Sledovala jsem ho, dokud nezmizel pod mostem. Vzpomněla jsem si na noc, kdy mně Tor odvezl na ostrov. Připadalo mi, že se to odehrálo nejméně před sto lety. Kde je a proč mi nezavolá? Potřebovala jsem si promluvit s někým, kdo mistrně ovládá analýzu lidí a jejich motivaci – já se v tom nevyznám.

Seděla jsem v kanceláři sama, hleděla do mlhy a nabývala jistoty, že Lawrence se o bezpečnost v bance vůbec nezajímá. Dokonce ho nezajímá ani to, co si o bezpečnosti myslí auditoři. Nemá to co činit s bezpečností auditorů, nemá to co činit ani se mnou. Má to co dělat se samotným Lawrencem.

Prohlížela jsem si Lawrencovy účty týden po týdnu až do konce února, ale nenašla jsem jediný zádrhel. Už jsem z toho doslova šílela. Proč by člověk jako Lawrence, který dostával k Vánocům do punčochy půl milionu dolarů v oblíbených akciích, chtěl rozhoupávat Santa Clausovy sáňky?

Možná že nedělá nic – možná se ale k něčemu chystá. Jak tomu ale mám přijít na kloub? Uvažovala jsem, že vyšlu Pavla, aby si prohlédl jeho kalendář – vzpomněla jsem si však, že Lawrence nosí všechno v hlavě a na pracovním stole nemá ani kus papíru.

Existuje však jistý soubor korespondence, který není v žádné zásuvce, a já mám k němu klíč. Byl to soubor vzkazů, který používal každý úředník banky k zasílání elektronických zpráv přes počítačovou síť. Jestliže je Lawrence tak nervózní, jak jeho chování napovídá, pak se chystá provést něco ve velmi krátké době. Přečetla jsem asi dvě stovky nudných vzkazů, než jsem narazila na ten pravý.

Byla to půlstránková zpráva adresovaná Ředitelské radě s názvem: „Odkladiště investovatelných fondů.“ Šlo o parkování, ne však o parkování aut. Šlo o peníze a bylo to nelegální. Přesto to dělaly skoro všechny banky a maskovaly to nejrůznějším způsobem, dokud je někdo nepřistihl na hruškách.

Na konci každého bankovního dne převáděly banky svoje zisky do nějakého daňového ráje, například na Bahamy, kde jejich pobočky tyto zisky takzvaně vykupovaly. Tímto způsobem se podařilo částky před zdaněním odčerpat z účetních knih. Byla to snad pouhá náhoda, že se tato zpráva týkala naprosto stejného schématu, který navrhl můj učitel doktor Zoltan Tor?

Chtěla jsem se do problému ponořit hlouběji, když se v mé kanceláři zjevila neohlášená návštěva – pan Lee Jay Strauss, šéf interního auditu.

Lee Jay Strauss nebyl pouhým ředitelem auditu. Jeho klíčová práce spočívala v řešení neobvyklých rozporů v našich depozitech u Úřadu federálních rezerv. Účetní oddělení se zabývalo obvyklými nesoulady; fakt, že se v mé kanceláři objevil samotný Lee, znamenalo, že se existuje závažné podezření.

„Veritas – smím vás oslovovat křestním jménem?“ ptal se a hleděl na mě přes obroučky unavenýma bernardýníma očima. Odpověděla jsem, že ano.

„Víte, pokládejte moji návštěvu za neformální – mimo pořad dne,“ ujišťoval mě. „Zdá se, že minulý měsíc se v našem stavu rezerv vyskytla menší závada. Myslím, že nebude problém ji vysvětlit. Nejspíš jde o drobnou vlnku systému.“

Zasmál se vlastní metafoře.

„Obávám se, že o Úřadu federálních rezerv toho mnoho nevím,“ namítla jsem. „Dokonce ani nevím, kolik jim každý měsíc posíláme.“

„Posíláme jim depozita každý den,“ informoval mě Lee a kontroloval si poznámky, jako kdyby měl náš rozhovor předem připravený.

„Takže nám dávají každý den pořádně zabrat, že ano?“

„Neměli bychom si z toho dělat legraci,“ poznamenal Lee vážně. „Koneckonců, Fed nám poskytuje mnoho služeb a ochran, které by si banky jinak musely provádět samy. Jen si vzpomeňte, jak složité bylo bankovnictví, než se ten systém zavedl!“

„Obávám se, že jsem to nezažila,“ podotkla jsem. „Chápu však, že po takové dostihové dráze se neklusalo právě nejlépe. Jak bych vám mohla pomoci?“

„Zajímala by mě taková drobnost. Jde o to, že nemůžeme najít část našich rezerv z konce ledna a nejsme si vůbec jisti, kam se ta částka poděla.“

„Tedy, u mě ji nenajdete,“ podívala jsem se laškovně do rukávu.

„Tím jsem si jist. Jde o to, že víme, kam se poděla, ale nedokážeme to vysvětlit. Zdá se, že ta částka přišla rovnou do naší banky, sem do San Franciska.“

„A v čem je tedy problém? Nemůžete ji vrátit na místo?“

„Tak jednoduché to zase není,“ dodal, i když mi to nemusel vysvětlovat, protože šlo o moje dílo. „Víte, zdá se, že peníze, které jsme měli odeslat do Fedu, byly prodány dalším bankám, což děláme dost často, když potřebujeme snížit svoje rezervy a jiná banka je naopak potřebuje zvýšit. To však není případ této částky – proto je dost nejasné, jak ty peníze skončily.“

Přisunul mi po desce stolu papír, na němž byly uvedeny mnohonásobné transakce, které se udály v nejrůznějších bankách: Chase Manhattan, Banque Agricole, Crédit Suisse, First of Tulsa a několik dalších účtů peněžních trhů. Vzhlédla jsem od papíru a usmála se. „To je jen jedna depozitní transakce Úřadu federálních rezerv,“ pravil Lee. „Trvalo mi asi týden, než jsem ji vystopoval, a když se mi to povedlo, ocitla se zpátky ve Fedu. Bojíme se, že takových nesrovnalostí existuje celá řada – a zdá se, že jejich příčinou je jeden z našich systémů.“

„Který?“ chtěla jsem vědět, jako kdybych to nevěděla.

„Jde o rozhraní k systému Fedwire – část peněžních převodů.“

„Aha. Naneštěstí už tyto systémy neřídím, víte, Lee,“ řekla jsem mu. „Odešla jsem z toho oddělení před několika měsíci.“

„Ano, to víme,“ přitakal, pak se podíval do klina na své ruce. „Dozvěděli jsme se však, že jste dokončila studii o bezpečnosti všech našich významných systémů. Napadlo mě… napadlo nás, že jste mohla dospět k závěrům, které by nám pomohly.“

Vsadím se, že téma mé studie poletovalo po auditorském oddělení jako žhavá koule, přestože měla zpráva být utajena.

„Bohužel jsem dosud nedostala zmocnění předávat tyto informace, Lee,“ řekla jsem mu omluvně. „Nemáte představu, o jakou částku jde?“

„Pouze v posledním týdnu v lednu to bylo asi šedesát milionů dolarů. Samozřejmě jde o směšnou částku ve srovnání s naší bilancí na účtech Fedu, ale mohlo by to být víc. Korespondenční účty, přes které peníze procházejí, obsahují tisícovky transakcí denně a my je musíme probrat jednu po druhé.“

„Ale! To jsem netušila! A to vám žádný počítač v takovém auditu nepomůže?“ ptala jsem se. Čím dál tím líp. „Cítím s vámi. Řeknu vám jedno – přestože bych se svá zjištění zatím neměla s nikým dělit, nikdo mi neřekl, abych své nálezy neprošla znovu a nesnažila se objasnit váš problém. Koneckonců závada mohla být v systému Fedwire a v ne našem rozhraní – pak by to vůbec nebyla naše vina.“

„To by bylo skvělé,“ ujistil mě Lee. „Ušetřilo by nám to spoustu času při auditu, kdybychom mohli prostě zjistit, jak to, že se peníze rozešly na takovou spoustu účtů.“ Vstal a podal mi ruku.

„Ach, Lee,“ řekla jsem, když sahal po klice, „nemluvil jste o tom s Kislickem Willinglym – že ne?“

„Zatím ne,“ odpověděl a zatvářil se ostražitě. „Jste první, za kým jsem přišel.“

„To je výborné. Vím, že ty systémy jsou teď jeho, proto by měl být informován – ale snad je lepší nedělat planý poplach, dokud nezjistíme, v čem je problém.“

Drobné semínko pochybností o Kiwim se jistě v plodné a nervózní atmosféře auditorského oddělení rozšíří jako stepní požár. Auditoři jsou založením podezíravci – jinak by to ani nemohli dělat.

Mám toho Lee Jay Straussovi hodně co říct, musím však počkat, až bude vše hotovo. Auditoři vždy dosahují nejlepších výkonů, když dáte jejich založení šanci růst jako houba – potmě.

MĚNOVÉ TRHY

Desetník bance, halíř na útratu.

John D. Rockefeller

STŘEDA, 3. BŘEZNA

Pearl si šla ráno zaběhat kolem zátoky u městečka Omphalos. Za mořem se rozkládalo slunné turecké pobřeží. Byla ráda, že ostrov, který s Leliou koupily, vypadá ve skutečnosti mnohem lépe než na fotografii v katalogu. Moře v ranním slunci tyrkysové jiskřilo, malé barevné turecké plachetnice se pohupovaly na vlnách a zdravě vyhlížející řečtí mládenci čistili svoje sítě přehozené na velkých dřevěných věšácích u přístavu.

Ještě před šesti týdny, než přijela s Leliou na ostrov, neměla Pearl na takový divoký výlet ani pomyšlení – chtěla svým přátelům pouze poskytnout morální podporu a varovat je před možnými obtížemi. Když ji nakonec přemluvili, aby odjela na ostrov – a stala se jejich plnoprávným komplicem –, začala vidět věci v jiném světle. A kupodivu si uvědomila, že většina rozmarů jejích přátel není vůbec nelegální!.

Ale ano, padělání cenných papírů je nezákonné. Jenže originály ani padělky cenných papírů nebyly směněny za hotové peníze! Použít je jako jistinu se nijak nelišilo od ručení automobilem za půjčku, i když jste věděli, že včera v noci váš vůz sjel z útesu! Pořád jste měli v ruce platný papír, který tvrdí, že vlastníte auto. A pokud zaplatíte půjčku i s úrokem, nebude to nikomu vadit a všem to prospěje.

Takže koupili kus skály, na který si žádná země padesát let nečinila nároky; vyhlásili suverenitu (i když Tor se dozvěděl, že neexistuje žádný mezinárodní soudní dvůr, k němuž lze podávat petice žádající suverenitu žádnou zemí nepožadovaného kusu půdy!); a vytvořili z něj daňový ráj.

Pearl vypracovala ekonometriku a systém sama, tvrdila, že jakékoli podnikání na ostrově – pokud od ní chtějí získat schválení svobodné daňové zóny – musí být prováděno v místní měně a že o paritě této měny oproti ostatním měnám rozhodne ona a bude pobírat vzniklý zisk. Bylo to jako měnění peněz v drobném, když si vyměníte peníze na letišti a poplatek směnárny je již započítán do směnného kurzu – Pearl takové věci prováděla pro banku každý den. Se zisky z těchto operací každý den „zaujímala pozici“ na světovém měnovém trhu, aby zvýšila svoje výdělky – to zase byly měnové trhy ve velkém –, což je druhá strana téže mince.

Nic z toho však nebylo nelegální, s výjimkou padělků na začátku. A původní vlastníci originálů cenných papírů přitom pořád pobírali dividendy, alespoň dokud ostatní považovali jejich padělky za pravé!

Výhodu zapojení do takového bláznivého projektu spatřovala Pearl v tom, že zkušenosti, které získá, jí nahradí deset let práce v jakékoli finanční instituci. Vybudovala totiž ekonomický systém celé země, a navíc systém ziskový. Byla totiž Úřadem pro federální rezervy, ministerstvem financí, trezorem se zlatými rezervami, mincovnou a makléřem v jedné osobě! Těžko by si hledala práci s takovým rozsahem pravomocí – možná už žádnou práci potřebovat nebude. Pokud nechají ostrovní podnikání běžet dost dlouho, aby mohli splatit všechny půjčky i s úroky, nebude důvod, proč by nemohli zůstat ještě o trochu déle a vyinkasovat pár dalších milionů pro sebe – a navíc to nebude stát vůbec nic!

Pearl se zastavila a prohlížela si okolní scenérii; nadechla se zhluboka mořského vzduchu a sestupovala po kamenných schodech do přístavu. Mladí řečtí rybáři ustávali v práci a vesele na ni mávali. Mířila k přístavišti. Ranní loď právě dorazila z pevniny, Pearl zvedla svůj balík s novinami a vhodila ho do velké tašky, kterou měla přehozenou přes rameno. Pak se vracela po pobřeží zpět a zastavila se v námořnické hospodě na kávu.

Popíjela druhý šálek a pročítala třetí noviny, když to konečně našla. Chvíli seděla, ani nedýchala, pak vytáhla červenou tužku a inzerát zakroužkovala. Potichu pro sebe zanadávala, sebrala rozházené noviny, hodila na stůl drobné a spěchala zpět.

Vyšplhala se do kopce a procházela dlážděnou ulicí k výrobně plachet – ke stodole, kterou Tor koupil jako sídlo jejich organizace. Vstoupila do setmělého prostoru, pokývla řeckému chlapci, který pracoval jako recepční, údržbář a ochranka.

„Přečti si to a breč,“ překvapila Tora a hodila mu potrhané dva dny staré vydání The Wall Street Journal na stůl. Zakroužkovaný inzerát byl na horní straně.

Krátce na něj pohlédl a obličej mu zvážněl.

„Takže oni využívají svého práva a chtějí vyplatit své cenné papíry,“ řekl. „Kolik činí nominální hodnota těch papírů a v kolika bankách je máme?“

„Drž si klobouk,“ varovala ho Pearl. „Tyhle papíry budeme muset teď hned nahradit jinými v hodnotě dvaceti milionů. Ty, které mají být vyplaceny, jistí naše půjčky v šesti francouzských bankách a v jedné v Itálii. To jsou peníze, za které jsi koupil tento krásný ostrov. Pokud nebudeme moci půjčky vyplatit a přijde se na to, že ve Středisku leží bezcenné kopie, budeme mít ve vězení spoustu let na to, abychom vzpomínali na krásné časy, které jsme tu strávili.“

„Udivuje mě, že jsi zatím tolik nevydělala na měnovém trhu,“ prohlásil Tor rozverně. „Obchoduješ s měnami už šest týdnů, tady, ve svobodné zóně. Koneckonců jsi přece jeden z největších expertů na měnové obchody na světě.“

„Kdo ti to řekl?“ odsekla Pearl.

„Ale ty přece, má drahá. Já jsem s tím však počítal a vím, jak získat peníze rychle, aniž bychom museli omezovat svoji svobodu nebo žádat kalifornské přátele, aby za nás zaplatili kauci. Jestliže se nám to povede, mohli bychom mít dost na to, abych vyhrál sázku!“

„Pokud si myslíš, že tolik peněz seženeš prodejem mého těla mládencům v přístavu, tak se mýlíš, nevyneslo by to ani na autobusovou jízdenku domů,“ opáčila Pearl. „Jaký máš nápad?“

„Něco mnohem pragmatičtějšího – i když zdaleka ne nezajímavého, alespoň z tvého pohledu ne,“ usmál se Tor. „Vlastně jsem s touto možností počítal od samého začátku. Potřebujeme jen změnit o týden nebo dva náš časový plán. Drahá, myslím, že nastal čas prodat naši zemičku.“

PÁTEK, 12. BŘEZNA

Klub Vagabund je ponořený do břečťanu a nostalgie a dřepí na strmě zakřiveném vrcholku Nob Hill v San Francisku. Kousíček od vchodu z pruhovaného mramoru se rozkládá ohromná čítárna, jejíž okna vyhlížejí na svažující se Taylor Street. V tichu čítárny, kde na podlaze leží krásné modré a broskvové koberce, na nich stojí veliké stoly a stěny chrání táflování z tmavého dřeva a několik olejů francouzských malířů, se pořád ještě udržovala přátelská atmosféra devatenáctého století.

Dole v Červeném pokoji bylo dost místa pro sto osob; blýskaly se tam svícny, pravý čínský porcelán zářil v tlumeném romantickém světle a mohutné kytice růží barvy krve se tísnily v křišťálových vázách uprostřed každého kulatého stolu.

Ve vedlejší místnosti za těžkými dvojitými dveřmi pánové v černých vázankách popíjeli svoje koktejly a čekali, až bude ohlášena večeře. Byli mezi nimi muži každého povolání, ze všech zemí světa, ale dvě věci měli společné: byli členy klubu Vagabund a zasloužili si to. Ať už si členství vysloužili rodinnými vztahy, velkým bohatstvím nebo prestiží či charakterem, nutno říct, že všichni tito pánové dostáli svým povinnostem.

Když se konečně masivní dveře otevřely, vkráčeli do jídelny a zaujali svá místa. Zasedací pořádek byl připraven s obvyklou diskrétností: členové s nejprestižnějšími tituly, pozicemi nebo výplatními páskami seděli u hlavního stolu a jejich pořadí určovala jejich vzájemná blízkost. U vstupu do jídelny stálo malé pódium pro projevy pronášené po večeři.

Po lehkém skotském lososovi, kterému členové dávali přednost před levnějším kanadským, následovala specialita šéfkuchaře – proslavená pečená kachna. Po teplých jídlech se servíroval salát, tak zněla klubová tradice, a po sýru následoval moučník.

Když konečně dorazila káva, zaujal své místo na pódiu první řečník, jistý britský bankéř. Počkal, až sál ztichne, poklepal na mikrofon, aby se přesvědčil, že je správně nastaven.

„Pánové, toto je opravdu významná událost,“ začal. „Jak jistě víte, tradice našeho klubu velí – toto pravidlo nebylo dosud porušeno –, aby se v těchto posvátných zdech nikdy nemluvilo o světových záležitostech, politice a obchodu. Jsme Vagabundi a jsme na to hrdí, protože v našich členských seznamech najdete více velvyslanců, členů královských rodin, prezidentů Spojených států, předsedů správních rad, zakladatelů korporací – zkrátka více příslušníků s modrou krví a myšlením než v jakékoli jiné soukromé organizaci na světě!

Proto, abych dodržel neporušitelnou klubovou tradici nehovořit nikdy o všedních prozaických záležitostech, které čekají za těmito zdmi, navrhuji, abychom si jednoduše připili na začátek nového, úžasného projektu, jehož existenci si my všichni v tomto sále velmi dobře uvědomujeme – proto jsme se také v předvečer jeho inaugurace sešli – na rozbřesku.“

„O co ti vlastně jde, Paule?“ ozval se někdo od blízkého stolu a všichni se zasmáli.

„Připijme si na nový projekt,“ dokončil bankéř a rozesmál se také.

Ozval se cinkot skleniček. Číšníci nevtíravě doplnili sklenky a opustili sál.

Místo britského bankéře vstoupil na pódium Livingston – řečník večera a šéf celosvětového petrolejářského koncernu.

„Dobrý večer, dobří přátelé. Věřím, že mě všichni znáte – jsem členem klubu od svých pětadvaceti let a krapet jsem od těch dob zestárl!“ Místností proběhla vlna lehkého smíchu. „Můj otec a dědeček byli rovněž Vagabundy; muži v mé rodině považovali vždy tento klub za svůj druhý domov – často mnohem přívětivější než ten první!“ Posluchači zareagovali úsměvem a pokašláváním a Livingston pokračoval.

„Avšak za dlouhá desetiletí svého členství jsem nikdy nepociťoval takovou pýchu, jakou pociťuji právě teď, když tu stojím před vámi. Neboť, pánové, dnes nekřtíme pouze nový projekt, ale také nový způsob řízení obchodu – odvážný krok do budoucnosti.

Vydali jsme se na moře, zvedáme své okovy a minulost necháváme za zády. Pokud neuspějeme, historie nás zatratí. Pokud však uspějeme – a my uspějeme –, pak nás ověnčí vavříny, které nám právem náleží. Nejde o pouhý projekt – jde o dobrodružství. Naše bratrstvo spojuje své majetky a vrhá je kupředu – zanechává potomkům hrdé dědictví, otevírá novou knihu v dějinách peněz a zapisuje naše jména na čerstvé stránky dějin!“

Členové povstali a v bouřlivém potlesku křičeli: „Slyšte, slyšte!“, zvonili skleničkami a bušili do stolů. Když bouře nadšení utichla, Livingston pokračoval.

„Členové, kteří projekt vytvořili – kteří vytvořili jeho finanční palubu a získali prostředky od přítomných –, sedí mezi námi. Kdybych však měl připít všem, nikdy bych se odtud střízlivý nedostal!“ Ozvalo se hvízdání a hučení. „Proto povstaňte, pánové – vy, kteří víte, kdo jste –, a představte se.“

Vstalo asi dvanáct mužů. Uvítal je bouřlivý potlesk. Když znovu usedli, Livingston dodal: „Doufám, že jste si je dobře prohlédli – protože pokud to nevyjde, alespoň budete vědět, koho obviňovat!“

Další smích a plácání po zádech.

„Zítra naši zástupci odjíždějí do Paříže uzavřít poslední stadium vyjednávání. Pokud se vše podaří, složí tam spoustu vašich tvrdě vydělaných peněz. Jakmile dokončíme jednání, může naše širší vedení odjet do Řecka převzít kontrolu nad evropským konsorciem, které projekt pomohlo vytvořit. Takže, pánové, příští týden – s pomocí boží a trochy peněz – budeme vlastníky naší soukromé země!“

V sále se znovu rozpoutalo hotové peklo – muži vstávali a zvedali sklenice. Když se začali vytrácet z místnosti do klubovny nahoře na koňak, zastavil jeden člen bankéře, který na Livingstonovu pobídku s kolegy povstal.

„Lawrenci,“ řekl vřele, „dali jste to dohromady čistě a rychle. Pokud dojednáte věci v Paříži, budeme o hodně bohatší než dnes.“

„Správně, hraje se o zisk,“ poznamenal Lawrence, když vstupoval s členem klubu do výtahu.

„Ano – na to jsem se vás chtěl zeptat. Livingston mi prozradil, že to byl váš chytrý nápad vytlačit ty Evropany – čertví, co jsou zač – ti dnešní majitelé ostrova. Šlo o nějakou spekulaci na půjčené peníze?“

„Je to skoro hotové, i když oni o tom ještě nemají ponětí,“ pravil Lawrence. „Žádali o třicet milionů dolarů víc, než činí hodnota jejich podniku. Zjistili jsme však, že celou operaci – ostrov a všechno ostatní – financovali půjčkami od řady evropských bank. Včera jsme ty půjčky vykoupili.“

„Takže chcete říci, že my – jako klub – jsme jejich věřiteli?“

„Vlastnictvím těch půjček jsme se z technického hlediska stali vlastníky celého jejich podniku. Stačí, když nestihnou splatit jedinou splátku, a podtrhneme jim koberec. Za těchto okolností mám pocit, že nemá smysl vynakládat dalších třicet milionů dolarů.“

„Skvělé,“ prohlásil jeho společník, „Takže jednání v Paříži se bude týkat pouze předávání klíčů. Mimochodem, kde je dnes večer váš kandidát na členství? Kislick Willingly. Domníval jsem se, že by tady dnes večer mohl být.“

„Stáhl jsem jeho kandidaturu,“ oznámil Lawrence. Společník na něj překvapeně zamžikal, protože nic takového se tu dosud nestalo. „Podle mě by ho mohl vetovat kdekdo. Nemusí vědět, že jsem to byl právě já.“

Světlo potemnělého výtahu mu zablesklo na obroučce. Kolegu zamrazilo, když si uvědomil, že ještě neviděl tak chladné oči. Výtah zastavil a muži zamířili do klubovny za ostatními.

„Proč jste tak rychle změnil názor?“ ptal se společník.

„Víte, on k nám vlastně nepatří,“ odpověděl Lawrence.

STŘEDA, 17. BŘEZNA

Rue de Berri se zatáčí jako úzká ulička od Champs Elysées jen kousek od Vítězného oblouku.

V posledním poschodí tříposchoďové budovy asi jeden blok od začátku ulice hnízdí soukromé útočiště La Banque – bankéřský klub. V rohu hlavní klubovní místnosti za mořem vybledlých zelených koberců seděl Tor, upíjel šumivý načervenalý koktejl a vyhlížel z okna.

Na ulici rostlo několik kaštanů, probíraly se po dlouhém zimním spánku. Ztuhlé větve obtížené tuhými červenými poupaty jemně klepaly do vypouklých oken starého Picassova pařížského ateliéru. Pozdní odpolední slunce zaplavovalo světlem jeho ušmudlaná okna.

Tor pohlédl na hodinky, upil a podíval se na dveře. Vstoupil muž v šedivém obleku, obhlédl klubovnu, spatřil Tora a přistoupil k jeho stolu.

„Omlouvám se za pozdní příchod – neobtěžujte se,“ řekl, když chtěl Tor vstát. „Co pijete?“

„Cassis se sodou,“ odpověděl Tor.

„Dám si skotskou s ledem,“ instruoval příchozí číšníka, který se okamžitě objevil u stolu. Když odcházel, dodal k Torovi: „Skoro všechno je hotovo. Potřebujeme jen váš podpis na těchto papírech, a převod je dokončen.“

„Ne úplně,“ poznamenal Tor a pozoroval čtyřhrany odraženého světla na zlatých obroučkách Lawrencových brýlí. „Domnívám se, že je ještě třeba zaplatit malou částku.“

„Bohužel ne,“ odpověděl Lawrence chladně. „Víte, získali jsme vaše půjčky – jsou teď v našich rukách. Z technického hlediska nám ostrov patří – celý jeho chod. Když podepíšete tyto papíry, můžete získat zpět svou jistinu.“

„Aha,“ pravil Tor a odlesky brýlí ho donutily zamžikat. Zmlkl, číšník přinesl skotskou a odešel. „A co těch třicet milionů, k nimž jste se zavázali? Koneckonců kupujete úspěšný podnik, nejde jen o skálu s výhledem.“

„Znovu jsme vše uvážili,“ řekl Lawrence. „Provádíte své podnikání pod pouhým stínem legálnosti – každá blízká země by si na tu skálu mohla dělat nároky, zvlášť když teď získala hodnotu, a zahájit nějakou ozbrojenou akci. Víme, jak postupovali v minulosti, i když dnes by se zákrok neodehrál s takovou tvrdošíjností jako v případě Kypru. Nemáme žádné záruky, že to, co kupujeme, bude úspěšně pokračovat. Abychom však urychlili vývoj, nabízíme vám jeden milion dolarů v hotovosti, abychom se s vámi nemuseli soudit. Kromě toho oželíme penále za předčasné splátky, k nimž jste se podle všeho zavázali.“

„Jeden milion místo třiceti – to není dobrý obchod,“ odvětil Tor s chladným hněvem. „Vaše nabídka je nepřijatelná.“

„Nejde o nabídku,“ opravil ho Lawrence a spláchl do sebe skotskou. „Jde o konečné rozhodnutí. Jeden milion je hodně; a nežádáme vás o nic víc než o hladký převod – vaše jméno prosím tady, na tu tečkovanou linku.“

„Je mi líto,“ usmál se Tor hořce. „Nejsem pro vás ten správný člověk, alespoň ne za těchto změněných okolností. Měl jste mi to dát vědět předem. Přišel jsem s plnou mocí advokáta a domníval se, že hodláte dostát svým závazkům. Hlavní investory, které zastupuji, by nenapadlo, že porušíte své čestné slovo.“

„Se ctí to nemá co dělat – jde prostě o obchod,“ řekl Lawrence. „Moji kolegové ode mě očekávají převzetí vašeho podniku během jednoho týdne. Musíte do té doby svoje investory sehnat, jinak půjdeme k soudu při prvním chybném splacení kterékoli půjčky v kterékoli zemi.“

Tor dobře věděl, že nemá smysl zdůrazňovat, že jejich půjčky nejsou jištěny ostrovem nebo podnikáním. Lawrence nebyl žádný hlupák – určitě si všiml možnosti předčasného vyplacení papírů a skutečnosti, že zatím nikdo vyplacení nepožadoval. Ve spojení s Torovou žádostí o rychlé vyrovnání by dokonce i slepý viděl, že Tor není schopen tyto půjčky pokrýt bez prodeje ostrova. Musel hrát o čas a získat dostatečné krytí.

„Existuje jen jediný investor, na jehož úsudku záleží – ředitel a génius celého podniku,“ oznámil Lawrencovi s úsměvem. „Pokud byste mohl odložit svoji cestu o týden, řekněme do jedenatřicátého března, snad budu mít možnost projednat s ním celou věc a získat souhlas k novým podmínkám, které jste předestřel.“

„Výborně,“ souhlasil Lawrence a zvedl se k odchodu. „Ale ani o chvíli déle. A kdo je vlastně ředitelem projektu? Dnes poprvé slyším, že někdo takový existuje.“

„Baronka von Daimlischová,“ odpověděl Tor. „Domnívám se, že by pro vás mohla být tvrdým oříškem – ale kdo ví?“

ZPENĚŽOVÁNÍ AKTIV

Peníze jsou jako dobrá pověst – lépe se vytvářejí, hůře se udržují.

Samuel Butler

Cesta všelikého těla

Byla jsem doma a převlékala se z pracovního, když zazvonil telefon a na druhém konci se ozval Tavish z New Yorku.

„Ahojte, má bývalá šéfko,“ pozdravil mě. „Jak se daří bance – pořád v ní zuří krvavé lázně a politické vraždy?“

„Nedomnívejte se, že jste se ocitl v nějaké nirváně,“ napomínala jsem ho. „Jak se daří Charlesi Babbagovi?“

„Hlídá naše investice velmi dobře, děkuji,“ oznamoval. „Ještě jsem vám neřekl, že některé cenné papíry doktora Tora se minulý týden objevily na seznamu akcií požadovaných k vyplacení. Nežádali nás však o pomoc. A teď se zdá, že kují úplně jiné plány.“

„Jak to víte?“ zeptala jsem se vzrušeně. Už skoro deset týdnů jsem od nich neměla žádné zprávy. Jako kdyby se do země propadli.

„Pracují pod rouškou tajemství, jako obvykle,“ prozradil mi. „Ale právě jsem dostal trochu záhadnou zprávu od Pearl – nechce odpověď ano nebo ne – vzkaz zní: jedna letenka do Řecka. Není zpáteční a zní na vaše jméno.“

„Prosím?“

„Pearl nahrála do Charlese celý balík informací,“ pokračoval Tavish. „Jsou tady letové řády, peníze, letenky, instrukce – pošlu vám je expres. Máte odjet příští pátek. Netvařte se, že nemáte žádnou dovolenou – dostal jsem se k vaší osobní složce! Charles, já, ani Harrisové vás k operacím na našem konci nepotřebujeme. Přestože z toho Charles nic nemá, získal jsem už víc, než v kolik jsem mohl doufat! Víte, doktor Tor mi nabídl, abych pro něj pracoval, v jeho firmě! Tvrdí, že můj brilantní program mu tu noc v databázovém středisku zachránil život – i když já tomu moc nevěřím.

Víte, mademoiselle Banksová, splnil se můj životní sen a vím, že za něj dlužím právě vám.“

„Ale, Bobby – díky. Jsem moc ráda, že se ti to povedlo, samozřejmě. Ale Tor by vám nenabídl práci, kdyby to nemyslel na sto procent vážně. Zásluhy patří vám – ne mně – a blahopřeji! Proč ale chtějí, abych za nimi letěla?“ ptala jsem se. „Trvalo jim celé měsíce, než se konečně ozvali – člověk by řekl, že si počkají do té doby, než bude Tor moct oznámit, že vyhrál sázku.“ Přestože jsem chtěla Tora porazit, domnívala jsem se, že sázka je teď čistě akademická záležitost ve srovnání s tím, s čím bojujeme.

„Kdo ví, k čemu vás tam potřebují,“ řekl Tavish vesele. „Možná už vyhráli!“

To mě nenapadlo. Jak Tavish správně řekl, v San Francisku jsem nebyla k ničemu. Málem jsem si zavařila mozek, jak jsem se snažila vymačkat ze systému nějaké informace o Lawrencovi, avšak s výjimkou oné jediné zprávy jsem neměla v ruce vůbec nic. I když parkování peněz je nelegální, nemohla jsem dokázat, že se Lawrence snažil k něčemu takovému banku přimět. Jedna poznámka rozhodně nestačí – nemohla jsem se ani zeptat Tora, co o tom ví on, už jen proto, že jsem neměla potuchy, kam bych mu mohla zavolat! Poděkovala jsem proto Tavishovi za zásilku, zavěsila a chvíli zírala do zdi. Pak jsem zhasla a seděla potmě.

Věděla jsem, co mi dělá starosti, to ano. Necelé čtyři měsíce po noci v Opeře jsem byla sama a nezírala pouze do prázdných bílých zdí, zírala jsem na poničený život. Vykradla jsem dvě banky, zúčastnila se budování nejspíš nelegálního státu, nemluvě o tom, že jsem zničila celý průmysl zabývající se bezpečnostními systémy – dále jsem si zničila kariéru, vyspala se s nejlepším přítelem, učitelem a soupeřem, který je alespoň z mého hlediska poslední tři měsíce na listině pohřešovaných. Měla jsem pocit, že mi život dává pořádné rány. Pokud takhle vypadá to vzrušení, o němž tolik bájila Georgian, pak se přiznám, že toužím po návratu do bílého lůna své dřívější existence – kterou Tor označoval za mauzoleum – existence, kterou jsem předtím považovala za bezpečnou.

Na návraty zpět však bylo příliš pozdě, to jsem dobře věděla, i když jsem neměla představu, jak se vypořádám s Torem, až přiletím do Řecka. Prohrála jsem sázku, zdá se – přes jeho veškerou pomoc a přitom mně Tor nemusel žádat o pomoc, kterou jsem mu dlužna. Tavish mi oznámil, že obligace se budou muset vyplatit, ale nikdo mi nezatelefonoval. Je to jasné, Tor se nemusí klanět, když chce vyhrát.

Nejhorší pocity však plynuly z poznání, že kvůli té sázce jsem přišla o všechno. Můj život kamsi zmizel – nezůstalo z něj nic než Tor a letenka do Řecka. Seděla jsem potmě hezky dlouho. Pak jsem otevřela malou skleněnou krabičku na stole, vytáhla zápalku a zažehla ji. Pozorovala jsem, jak se její konec stravuje v plamínku, černá a nakonec mizí ve tmě. Představila jsem si most. A usmála se.

Loď se dýchavičně probíjela křišťálově čistými vodami, které se rozbíhaly do stran jako stuhy propletené řetězem ostrovů. Proti nebi se rýsovala černá silueta Omphalu, příkrov ztuhlé lávy zářil jako černé diamanty tam, kde do něj bušilo moře a máčelo útesy vodní mlhou.

Pobřeží lemovala vznosná alej cypřišů, temně vystehovaná na křídově bělostných domech, které se choulily u přístavu. Do moře se zatáčel nevelký vlnolam. V přístavu se vznášelo na moři několik červenomodrých rybářských člunů a zátokou se tiše přelévaly vlny.

Když jsme vjeli do přístavu, spatřila jsem Leliu; seděla na kamenné zdi u přístavní hráze a mávala na mě. Do jejího slunečníku se opíral vítr. Všimla jsem si jejích šatů z květovaného mušelínu s nabranými rukávy a žlutohnědých vlasů, které jí splývaly v prstencích na obočí. Na zídce vedle ní ležel košík s květinami – bylo to tak roztomilé, že jsem dostala chuť zabrečet si.

„Mílačků,“ vykřikla a utíkala k lodi, když jsme zakotvili a já mohla po lávce vstoupit na ostrov. „Já tolik strachovala, že ty nepřijdeš!“

„Proč bych nepřijela,“ opáčila jsem.

Vdechla jsem temné aroma jejích květin. Chtěla jsem vidět Tora.

„Kde jsou všichni?“ ptala jsem se.

„Všichni pracují – tout le monde. Džordžóne fotografuje ostrov, ona vidí ostrov moc krásný, nemůže odolat, Pearl pro nás dělá peníze, jako vždycky. A milý Zoltan – on je ve France.“

„Ve Francii?“ vyhrkla jsem překvapeně, nechápala jsem, proč po mně Tor chce, abych přijela, když tady není. „No dobře – doprovoď mě prosím do hotelu, pak bych se ráda podívala, co vy holky tady samy děláte.“

„Hotel nět,“ opáčila Lelia a sebejistě zářila, když mě brala za ruku. Podpatky mi občas uvízly mezi kočičími hlavami v přístavišti. „U nás zámek – hrad,“ oznamovala, „a já sama ho zdobím. Je jedinečný.“

A byl jedinečný. Mnohem úchvatnější zážitek však nabídla cesta k němu.

Vyšly jsme z vesničky postavené z bělostných domů pokrytých červenými taškami, minuly jsme voňavé citrónové stromky a vyšplhaly po prašné cestě, která vedla na kopec. Náš vychrtlý koník – nejspíš národní dědictví, aspoň Lelia to tvrdila – znal cestu nazpaměť a táhl vozík se zavazadly pomalým tempem přes stříbřité olivové háje se stružkami potůčků. Jejich voda vyživovala rostlinstvo ostrova, které se prostíralo všude kolem. Viděla jsem divoké kosatce, brčály a barvínky v modrém, purpurovém a žlutém zbarvení, rozprášené v moři zeleného porostu. Ještěže se nic z toho neobjevilo na fotografiích v aukčním katalogu, jinak by se Omphalos neprodal za mizerných 13 milionů dolarů, jak zněla vítězná částka.

Na útesu na okraji sopky, asi ve třech stech osmdesáti metrech nad mořem nebo ještě výš, jsme vychutnaly pohled na rozeklané černé skály a čistou vodu, která byla tak průzračná, že jsem měla pocit, že ji někdo zbavil akvamarínu. Dokonce i na takovou dálku jsem rozeznávala hejna barevných ryb proplouvajících mělčinami. Na vzdálenějším konci ostrova stál hrad.

Lelia nijak nepřeháněla, když použila toto slovo. Postavili ho z okrově zbarveného kamene a obkružovaly ho zdi s cimbuřím, které uzavíraly nádvoří kolem hradu. Lelia mi tvrdila, že hrad postavili Benátčané v šestnáctém století, když bránili úžinu mezi tureckou pevninou a obydlenějšími řeckými ostrovy. I když život hradu halilo tajemství a prach mnoha staletí, Lelia věřila, že Grimani, mocný benátský dóže, strávil první léta svého exilu právě na místě, jako je toto.

Když jsme sjížděly dolů k moři, všimla jsem si, že masivní základy hradu jsou téměř ponořeny do vody a ve věži vypínající se nad hrad jsem spatřila okno vyhlížející na moře.

Jakmile jsme vyložily zavazadla, koník se prudce otočil a klusal pryč.

„Prchá nám dopravní prostředek!“ vykřikla jsem a začala na koně hvízdat.

„Ale ty neboj, on vrátí sem,“ zasmála se Lelia. „On jde na běreg za turisty – on tak trénovaný, jako holub, ten vždycky vrací domů.“

Domů? Najednou jsem si připadala sama – opuštěná – jako kdybych se ocitla na samém okraji země a chystala se z ní sestoupit do nitra nicoty.

Lelia zářila radostí, když na masivní kamenný stůl kladla velké podnosy s jehněčím a pilafem. Georgian seděla na zídce terasy zády k nám a fotografovala západ slunce.

Lelia naplnila kamenné urny květinami a do každého kouta rozpadajících se kamenných zdí vtěsnala svíčku. Přestože hrad neměl žádný zdroj elektřiny, díky její snaze terasa nezvykle zářila.

Před námi se rozkládalo moře, jehož odstíny začínaly od teplé růžové a v mizejícím světle dosahovaly až tmavě rumělkové. Krvavě rudé moře zapadalo za kužel Omphalosu a moře se zbarvilo purpurem. Od pobřeží se zvedalo vlhko, svíčky však kolem nás vytvořily kruh tepla. Zabalila jsem se do silného svetru z nečesané vlny, který mi podala Lelia, a přistoupila jsem ke zdi, na níž seděla Georgian.

„Je tady tak krásně,“ promluvila jsem na ni. „Nejraději bych tady zůstala navždy a hodila všechno za hlavu.“

„To tě brzy přejde,“ ozvala se Pearl za mými zády, „až se pokusíš poprvé vykoupat na místě, kde není vodovod.“

„Nebo až půjdeš na záchod,“ přidala se Georgian. „Po nějaké době tě unaví vyklánět zadek přes zeď do moře…“

„Prosím!“ vykřikla Lelia. „To nět diskusé romantique. Dost, Madame la Photographe. My musíme napřed sníst večeři, kterou já udělala, ne?“

Georgian seskočila ze zídky. Měla na sobě kaftan bohatě pošitý zrcátky. Lelia si oblékla modrou hazuku a Pearl se báječně vyjímala – v čem taky jiném – ve smaragdovém hávu.

Přisedly jsme ke kamenné desce, která nám sloužila jako stůl, a Lelia nalévala víno do otlučených skleniček. Nabrala jsem si z mísy trochu zeleniny a Pearl začala:

„Zítra ti ukážu, co jsme vytvořili,“ oznámila. „Tor už bude zpátky – čekaly jsme ho dnes. Telefonoval nám do kanceláře – máme jedinou ústřednu na ostrově – a říkal, že se objevily menší potíže a že se na ně bude muset podívat.“

„Telefonoval z Paříže?“ ptala jsem se.

Byla jsem naštvaná, že jsem se na jeho lusknutí prsty hnala třináct tisíc kilometrů až sem, což ode mě nejspíš očekával, ale on neobtěžuje se být tady. Pearl mě však špatně pochopila.

„Jsem si jista, že ho tam nezdržuje nic vážného,“ dodala. „Tor je velmi důkladný, jak jsem při práci s ním zjistila. Vlastně ti musím poděkovat, že jsi mě sem poslala. Je to zatím nejlepší zkušenost mého života – natěsnaná do několika krátkých měsíců. Změnilo to můj život. Až se vrátíme, dokážu dělat úplně všechno. Neexistuje mnoho lidí, kteří dostali podobnou příležitost.“

„Takže se chystáš odjet, co?“ poznamenala jsem trochu sarkasticky. „Říkala jsem si, jaké to tu nebude idylické, a myslela jsem, že tady budeš chtít zůstat navždy!“

„To zas ne,“ odpověděla Pearl a vyměnila si významný pohled s Leliou. „Všichni musíme čelit realitě dřív, než si to sami přejeme.“

Georgian mě vzbudila za rozbřesku – je to její oblíbená hodina – abych s ní mohla sledovat východ slunce. Nemohu rozhodně říct, že je to můj oblíbený pohled.

Ležela jsem na slaměné matraci ve věži a ona do mě necitelně strkala. Hodila mi přes hlavu dlouhý kaftan a táhla mě po schodech dolů. Nestačila jsem ani otevřít oči.

„Kafe,“ blekotala jsem a chytala se zábradlí.

„Dneska je nebudeš potřebovat,“ ujišťovala mě a mířila ven, vstříc bodavému dennímu světlu. „Podívej se na ten velkolepý den! Nebuší ti srdce, když před sebou vidíš přírodu v její nádheře? Nemáš radost, že jsi naživu?“

„Radost by mi udělalo kafe,“ vykoktala jsem. „Bolí mě z toho oči. Nemyslím si, že lidé byli stvořeni proto, aby spatřili takovou nádheru před snídaní.“

„Někam tě s sebou vezmu, z toho se nevykroutíš,“ oznámila mi panovačně. „Jakmile se z pevniny vrátí Tor, budeme mít spoustu práce. Pak už se k tobě nedostanu.“

Uchopila mě za paži a kráčela po stezce, která křižovala svah a pak klesala k moři. U jejího úpatí vytékala ze skály horká voda a mizela v malé tmavé tůni z lávy; přetékající oválný bazének mezi mořem a oblohou, jehož voda padala z velké výšky do moře. Na okolních útesech rostly květiny a suchomilné rostliny v nádherných barvách a rozličných tvarech, které ve mně vyvolávaly představu tropické džungle, i když jsem věděla, že jsem na skalnatém ostrově v Egejském moři.

Georgian odhodila svůj tmavočerveně a žlutě pruhovaný kaftan a vklouzla do černé tůně. Voda kolem ní se zpěnila a ve stříbrných vlasech jí zazářily krůpěje. Na pozadí nádherného safírového moře a tmavočerveného tureckého pobřeží vypadala jako siréna lákající námořníky na skály.

Stála jsem na stezce a najednou mě osvítilo drtivé poznání. Nejprve jsem spatřila banku – světla zářivek, klimatizaci, kontrolovanou vlhkost vzduchu, bezpečnostní stanoviště a kontroly, těsné průchody a neprůstřelné skleněné zdi – zkrátka modelovou věznici. Jak jsem tam mohla strávit celých deset let, když existují místa, jako je tento ostrov?

„Přestaň snít, lenochu, a skoč za mnou,“ lákala mě Georgian. „Voda vyvěrá ze sopky. Když jsme přijeli, byla ještě zima, a já se koupala v kouřící horké vodě a na hlavu mi přitom padal studený déšť – bylo to prostě fantastické.“

„Doufám, že ses nechala vyfotografovat,“ neodpustila jsem si jedovatost a zkoušela vodu palcem u nohy.

„Kouzlo se vyfotografovat nedá, to jsem se naučila už kdysi dávno,“ odpověděla. „To je tvůj problém – chceš mít všechno bělostné jak prostěradlo, bez poskvrnky, prostě perfektní. A zamrzlé v aspiku. Thor a já jsme si řekli, že nastal čas potřást tím tvým řetězem.“

„Neříkej,“ opáčila jsem, strhla svou róbu a vklouzla do bublající tůně. „A co jste spolu upekli?“

„A proč se nezeptáš jeho? Vidím, že jde právě z kopce sem.“

Podívala jsem se do svahu a skutečně, Tor si razil cestu nerovným terénem dolů k nám. V elegantním obleku a luxusních italských polobotkách, které mu občas uklouzly na skále, působil poněkud nepatřičným dojmem.

„Ale, to jsem narazil na krásný párek najád,“ zavolal na nás a dopřál si důkladný pohled. „To jsem nevěděl, že tu něco takového existuje! Lelia mě vysadila z člunu a řekla, abych šel po téhle stezce. Musím říct, že to stálo za to. Ten pohled mi vyráží dech!“

Poslední poznámkou mířil na mě – nejen na krajinu. Trochu jsem se začervenala. Musela jsem si přiznat, že byl mnohem krásnější, než ve vzpomínkách na ty úchvatné dny, které jsme spolu strávili. Byl teď dozlatova opálený a měděné vlasy mu splývaly k límci bělostné hedvábné košile. Povolil si vázanku.

„Jestli mi slíbíte, že se nebudete koukat, skočím tam za vámi. Přiznávám, že ve společnosti krásných mladých dívek se chovám velmi skromně…“

Georgian polichotila jeho slova, otočila se a rukama si zakryla oči; Tor se svlékl a skočil za námi. Lámala jsem si hlavu, co se Georgian s Leliou od Pearl dozvěděly o proměně mého vztahu k Torovi. Byla jsem si jista, že za mými zády kuly nějaké pikle.

„Podívej, co jsem našel na cestě,“ ozval se Tor a posouval se kouřící vodou ke mně. Držel v dlani malou orchidej a zapletl mi ji do vlasů.

„Ta je krásná,“ řekla jsem. „Možná bych si ji mohla vzít s sebou do San Franciska.“

Tor pohlédl v hraném úžasu na Georgian a zvedl obočí. „Ona si myslí, že se tam vrátí,“ poznamenal, „a ty ji necháváš ve falešných představách? Copak neví, že byla unesena na Ostrov pokladů?“

„Teď je řada na tobě, aby ses vypořádal s tím jejím šedým, flanelovým mozkem,“ odpověděla mu Georgian. „A teď se pro změnu nedívej ty – jdu ven.“

Odvrátili jsme se a po chvíli jsme zaslechli Georgian, jak na nás volá ze svahu. Když jsme se otočili, spatřili jsme ji na stezce v červenožlutém hávu, který poletoval kolem jejího těla jako motýlek.

„Nedělejte nic, co bych nedělala já!“ zakřičela na nás, zašklebila se a zmizela za horizontem.

„Co by Georgian nedělala?“ ptal se Tor s úsměvem.

„Velmi málo věcí,“ odpověděla jsem.

„Tak to bychom snad měli vyzkoušet některé věci, které by dělala,“ navrhl Tor. „Hm, myslím, že bychom se tady mohli vznášet a nemluvit celý den o ničem jiném než o sexu.“

Zasmála jsem se, ale nedokázala jsem zapřít svou nespokojenost; po několikaměsíční izolaci najednou spatřím Tora v okamžiku, kdy jsem na to nejméně připravená. Svářily se ve mně nejrůznější pocity a dobře jsem věděla proč.

Dvanáct let nás spojovalo velmi těsné duševní pouto, dalo by se mluvit o psychické pupeční šňůře. Pak následovaly dva měsíce zarputilého a nebezpečného soutěžení, po něm týden tak silného a velkolepého milování, že jsem se bála na něj třeba jen vzpomenout.

A pak najednou nic. Ani jednou nezatelefonoval, nenapsal dopis, neposlal povzbudivou pohlednici jako například: „Mám se skvěle a byl bych rád, kdybys tu byla se mnou.“ Nechal mě plácat se v mém vlastním plánu a odjel za svým dobrodružstvím, jako kdybych neexistovala. A pak ode mě najednou čeká, že se na zavolání prostředníka za ním rozletím na kraj světa a vrhnu se mu do náručí. Byla jsem naštvaná sama na sebe, že jsem udělala přesně to, co ode mě chtěl.

„Hrozně se omlouvám, že jsem tu nebyl, když jsi přijela,“ řekl, jako by mi četl myšlenky. „Neexistuje místo, kde bych byl raději – přihodilo se však něco zcela nečekaného…“

Otočil se ke mně, prošel tmavou vodou, položil mi ruce na obličej, sehnul se a políbil mě, vlhkými prsty mě hladil po vlasech a sjížděl rukama po zádech.

„Máš pleť jako z hedvábí – neovládnu se, prostě se tě musím dotknout,“ poznamenal jemně. „Jsi jako kluzký, zlatý úhoř…“

„Úhoř?“ zasmála jsem se. „Ten mi nepřipadá moc svůdný.“

„Divila by ses, co to se mnou dělá,“ usmál se Tor.

„To vím už teď,“ ujistila jsem ho. „Ale chtěl jsi mi vyprávět o nějakých neodkladných záležitostech v Paříži.“

„Octl jsem se tam na moc horké půdě,“ začal s přivřenýma očima. „Nic mě nenapadá – jako kdyby mi zeslábl mozek.“

„Ano, právě teď vidím, kde jsi soustředil své síly,“ přitakala jsem s úsměvem. „Neměli bychom raději najít nějaké měkké místo? Nebo to považuješ za příliš pragmatickou myšlenku?“

„Ty ses nikdy nemilovala ve vodě?“ ptal se a rty mi sjížděl po šíji.

„Ne, a ani to nemám v úmyslu,“ přesvědčovala jsem ho, ale cítila jsem, jak mi slábnou kolena. „Myslím, že je to nepohodlné, složité a těžké. Než bych přišla na to, jak se to dělá, mohla bych se utopit.“

„To nemusíš, drahá,“ šeptl. Rukama i jazykem mě ohmatával, až jsem se rozechvěla a vlhkými prsty ho uchopila za vlasy. „Věř mi,“ zamumlal Tor, „jsi k tomu přímo stvořená.“

Vraceli jsme se k hradu. Tor si nechal rozepnutou košili a vykasal si nohavice kalhot, kabát si hodil přes rameno a ponožky s vázankou si nacpal do kapes. Najednou se ke mně s úsměvem otočil.

„Mokrá, rozcuchaná a bosá – koho by napadlo, že by viceprezidentka banky mohla být tak sexy?“

„A není?“ opětovala jsem úsměv. Ještě nikdy jsem si nepřipadala tak zbavená energie, tak klidná a vyrovnaná.

Když jsme se přiblížili k hradu, spatřili jsme Georgian, Leliu a Pearl; seděly pod námi na terase. Oblékly se do plavek, slunily se a popíjely chartreusku. Když nás spatřily na stezce, vstaly.

„Všechna moje malá poullets už přišla – čas na déjeuner,“ ohlásila Lelia a vynesla na verandu velký tác s chlebíčky: ležely na něm velké křupavé bagety s tuňákem, olivami, červenými cibulkami, nakrájenými sladkými i pálivými paprikami. Snědli jsme tu neodolatelnou nádheru a spláchli ji vychlazeným pivem.

„Lelia pekla bagety sama,“ prozradila mi Pearl, „v té kamenné peci, kterou jsme upravily dole. Chce péct každý den, bojím se ale, že jen za dnešek jsem přibrala nejméně pět kilo.“

„My teď nemluvíme o tom – my mluvíme teď o affaires,“ prohlásila Lelia a otočila se k Torovi. „Co říkají ti muži, kteří chtějí koupit náš podnik?“

Koupit jejich podnik? A tak, takhle chtěli vyhrát sázku! Mohli vyplatit půjčky, dosáhnout mírného zisku, pak by vrátili ukradené papíry a nikdo by neměl ani ponětí, jak je použili. Ve skutečnosti nic neukradli – jen si půjčili peníze patřící bance a zase je vrátili. Nikdo nemusel vědět, že jistina byla „zapůjčena“ tři měsíce ze Střediska cenných papírů. Veškerý zisk, jehož v tomto mezidobí dosáhli, se vlastně rovná půjčce bez použití jistiny.

„A kdo jsou ti kupci?“ ptala jsem se, když jsem pochopila, o co jde.

„Tajemní chlapíci,“ zašeptala Georgian. „Kromě Thora nikdo neví, odkud jsou a kdo jsou. Zcela upřímně – trochu to až děsí. Existuje celá řada nechutných band, které by velice rády dostaly náš podnik do pracek. Možná jim stojíme v cestě!“

„Mohl bych se zapojit do vašeho hovoru?“ řekl Tor podrážděně. „Ten obchod jsem koneckonců spískal já a jeho výsledky pro mě už nejsou žádným tajemstvím.“

Georgian uraženě zmlkla a Tor pokračoval: „Jistou dobu vyjednávám s mezinárodní skupinou obchodníků,“ informoval nás.

„Jak dlouho?“ zeptala jsem se.

„Od okamžiku, kdy jsem byl na schůzi v té firmě, kde bankéři odmítli systém registrující jejich akcie. Tehdy jsem začal rozvíjet svůj plán.“

„Ale to přece bylo ještě před koupí ostrova, dokonce před nákupem akcií,“ zdůraznila jsem. „Bylo to před tím, než jsi potkal Leliu nebo Georgian nebo Pearl… Stalo se to dlouho před tím, než jsme se spolu vsadili!“ vykřikla jsem.

„Přesně tak,“ pravil s oslnivým úsměvem. „Já však věřím na dlouhodobé plánování, drahá – věděl jsem, že nebudeš daleko.“

Přímo jsem zuřila a zatínala pěsti. Ten parchant vyhrál nefér způsobem. Naplánoval si všechno dopředu a našel kupce dlouho před tím, než se nabila startovací pistole. Pokud si myslí, že se mu po tom všem uvážu na rok, tak se zatraceně plete!

„A co je to za lidi a jak jsi je našel?“ přerušila tok mých myšlenek Pearl.

„Jsou dobře organizovaní, vlastní spousty nemovitostí a podnikají spoustu finančních zlodějen. To však není všechno, co je spojuje,“ dodal Tor. „Našel jsem jejich jména na stejném místě, kde Pravda sehnala svůj seznam: dal mi je Charles Babbage!“

„Bože!“ vykřikla Pearl. Trhla jsem sebou, pohlédla na Tora a najednou jsem to měla.

„Vím, co ta jména mají společného – nespojuje je pouze společenské zařazení. Pokud se nemýlím, patří všichni do klubu Vagabund!“

„Trefa do černého,“ odvětil Tor s úsměvem. „Myslím, že to oceníš.“

„To znamená, že v té věci figuruje i Lawrence, že ano?“ hádala jsem.

„Bohužel ano,“ odpověděl Tor. „A právě on je ten velký problém, na který jsem v Paříži narazil. Víte, po čtyřech měsících vyjednávání ti příjemní pánové jednoduše odmítli zaplatit, co slíbili.“

Takže proto ta zpráva o parkování peněz! Ten mizera Lawrence přiměl banku, aby zaparkovala peníze zcela nelegálně v daňovém ráji, který si chtěl sám koupit! Chtěl zneužít své funkce k osobnímu finančnímu obohacení, to se přece rovná zneužití důvěrných informací! Musela jsem se hořce smát ironii celé záležitosti. Jména, na něž jsem ukládala své nelegálně získané peníze, jsou ty nejodpornější figury, jaké jsem znala. A najednou zjistím, že mají za lubem ještě větší sprosťárnu! Jak tenká je hranice mezi džentlmenem a kriminálníkem, napadlo mě.

Nejironičtější z toho však je fakt, který jsem dokázala vychutnat jen já sama: To, co Lawrence udělal Torovi a mým přátelům, je úplně stejné jako to, co se před skoro dvaceti lety přihodilo mému dědečkovi. Sebrali cizí geniální myšlenku zalévanou potem a slzami a vytrhli ji původnímu majiteli, jako kdyby to byl koberec, na němž stál, a pak ji vyždímali dosucha, vydojili do krve. Musí existovat nějaký způsob, jak se pomstít.

„Ten had,“ sykla Pearl, když Tor skončil s líčením, jak pochodil u Lawrence. „Jestliže během dvou týdnů cenné papíry nenahradíme novou jistinou, převezme je Lawrence, stane se naším věřitelem a my budeme nahraní.“

„Musíme mu ty ukradené cenné papíry vyrvat z pracek dřív, než přijde na to, že jde o falza,“ uvažovala horečně Pearl a otočila se ke mně. „Trochu jsem o tom přemýšlela. Vydělali jste s Tavishem dost peněz na splacení naší půjčky?“

Věděla jsem, o co jí jde – poznala jsem to od první chvíle, kdy se o tom nápadu zmínil Tor – bylo to však mnohem nebezpečnější než všechno, co jsme zatím provedli. Ukrást peníze z banky na krytí osobního dluhu v zahraničí není totéž jako použít „půjčené“ akcie na jištění půjčky, kterou chcete splatit. Kdyby mě totiž chytili dřív, než budu moci peníze vrátit, ohodnotili by můj čin jako mezinárodní finanční podvod ve velkém měřítku.

Do debaty vpadl Tor. Hlas mu zněl podivně hluše. „Nemohu to přijmout. Přece jsem se vsadil s ní – ne s vámi. Pořád ještě soupeříme. Pokud bych od ní přijal nějaké peníze, rovnalo by se to prohře.“

„Ještě před chvílí jsi naznačoval, že přijdeš i o košili,“ odpověděla jsem unaveně. „Proč nechceš připustit, že to skončilo? Ta mizerná sázka mě stála moc – práci, kariéru, snad i nezávislost – prostě všechno, kvůli čemu jsem celý život pracovala.“

„A zajímalo by tě, kvůli čemu jsem pracoval já?“ ozval se hořce Tor. „Kvůli cti a integritě, slušné mzdě za slušnou práci, kvůli spravedlnosti na trhu: aby byli odměňováni hodnotní a poctiví lidé a aby ti bezectní byli vždy potrestáni.“ Zarazil se a pohlédl na mě nesmírně chladně. „Důvod, pro který pracuješ ty, se jmenuje Lawrence.“ Hněvivě se odvrátil.

„To je od tebe hrozně nefér,“ protestovala jsem v šoku. Najednou jsem si však uvědomila, že má ve všem pravdu.

Proč jsem se tolik vzpírala práci pro Tora? Jaký druh nezávislosti bych ztratila: svobodu hrát si na kočku a myš s lidmi, jako je Lawrence a Kaprow a Kiwi, a získávat malá vítězství za cenu ztráty života, schopnosti něco tvořit, jak by asi řekl Tor? Co vlastně jsem, když ne pouhá nejchytřejší krysa v labyrintu?

„Je mi jedno, jestli vyhraju nebo ne,“ odpověděla jsem a přecházela nervózně po místnosti, zatímco přítelkyně seděly na židlích jako přikované a bezmocně na nás hleděly. „Vsadila jsem se s tebou ze stejného důvodu jako ty – abych dokázala, že ve finančním sektoru bují podvody a marnotratníci a lháři. Až to skončí, nechci se vrátit do banky, ať to dopadne jakkoli. Chci zůstat tady a pomoci ti porazit je. Ale bez peněz na pokrytí půjček nevím, jak bych ti mohla být užitečná.“

„Na to je moc pozdě,“ oznámil Tor. „Velmi, velmi pozdě.“

„Nechci, aby moji přátelé skončili ve vězení, když jim mohu pomoci,“ naléhala jsem. „Kromě toho, ty jsi pomohl mně, když jsem to potřebovala.“

„Opravdu?“ divil se Tor. „Skutečně si to myslíš? Možná jsem udělal něco úplně opačného.“

Neočekávaně vstal a odešel z terasy. Pohlédly jsme s Pearl užasle na sebe.

„Co se děje?“ ptala se Georgian. „Pravda navrhne, že nám zachrání kůži a on to odmítne ve jménu džentlmenské sázky. Mně to příliš džentlmensky nezní!“

„To proto, že ty nemáš uši, které slyší v srdci,“ podotkla Lelia klidně. „Jenže božský Zoltan – on cítí, že dělá špatně, když on přivede Veritas do sázky – když on pomáhá jí pokračovat v sázce, i když ona prohrávala. Kdyby nebylo jeho pomoci, ona by svobodná od všeho, co teď děje se. A my – my její přátelé – on cítí provinile i za nás. My musíme, aby on pochopil, že my dospělá lidská bytost. Co my udělaly, my udělaly svobodně.“

Lelia měla samozřejmě pravdu; její výklad vysvětloval Torův hněv a depresi – jenže tím se náš problém neřešil. Vstala jsem a šla hledat Tora. Asi půl hodiny jsem procházela lesíkem a po pobřeží, než jsem ho spatřila. Stále ještě měl na sobě zkrabatělou parádní košili a vyhrnuté kalhoty a zadumaně seděl na skále nad mořem.

„Takže ty prostě nechceš přestat soutěžit,“ začala jsem. Využila jsem svého úsměvu a posadila se Torovi na koleno. „Příliš pyšný, než aby přijal třeba jen pětník z mých peněz.“

„Kdyby to skutečně byly tvoje peníze, jak jsi je výstižně charakterizovala, stěží bys našla jiného muže, který by se s větší radostí nechal vydržovat,“ prohlásil nepříliš přesvědčivě. „Když ses však nabídla, že mi pomůžeš, a já dobře vím, že bys za to zaplatila dvacetiletým pobytem ve federální věznici, je mi jasné, že nastal čas přestat. Myslíš si, že jsem se k tobě zachoval krůtě?“

„Fajn, takže jsme znovu ve válečném stavu,“ dodala jsem s úsměvem. „Mohu se zeptat, co zamýšlíš?“

„To kdybych věděl,“ řekl a nepřítomně mi políbil zápěstí. Stále zíral do vody. „Pokouším se na něco přijít od chvíle, kdy se to stalo. Byl jsem chytrý jen napůl a může nás to všechny stát svobodu. Je paradox, že právě mě chtějí vyřadit ze hry jednoduchým podrazem.“

„Jak ses na to tvářil?“ vyptávala jsem se.

„Hrál jsem o čas, jak nejlépe jsem dovedl, tvrdil jsem, že šéfkou je Lelia a že se s ní musím poradit. Jenže oni za dva týdny přijedou na ostrov a očekávají, že podepíšeme smlouvu – jinak nás s našimi jistinami dají k soudu.“

„Poslouchej, vím, že Lawrence je mizera,“ řekla jsem, „jenže to nedokážu prokázat s pomocí jedné jediné zprávy a nepřímého důkazu – například jeho členstvím v klubu. Nemluvě o tom, že Lawrence za sebou dokáže dokonale zahlazovat stopy, za tapetování by měl dostat doktorát. Dva týdny je ale lepší než nic, když beztak víc nemáme. Napadlo mě, že bys nemusel odmítat mou pomoc, kdybych se omezila jen na průzkum.“

„Pokud o věci smýšlíš skutečně tak, jak jsi řekla nahoře,“ navázal Tor a rentgenoval mě svýma neuvěřitelně zlatorudýma očima, „pak mi pomoz zničit tu bandu, nic jiného si nezasluhují.“

ČÁST 4

LONDÝN, ZÁŘÍ 1814

Dva roky po smrti Meyera Amschela Rotschilda se téměř na den sešly hlavy evropských států ve Vídni, aby se dohodly, jak si rozdělí evropský kontinent, když se tyrana Napoleona podařilo uvěznit na ostrově Elba.

Nathan Rotschild právě přijímal v Londýně další výraznou osobnost, která pomohla dostat Napoleona na Elbu.

„Lorde Wellingtone,“ oslovil ho Nathan, „je mi zřejmé, že vaše přání se konečně splnilo a že jste se rozhodl odejít na odpočinek.“

„Ano,“ odpověděl Wellington. „Mnohokrát jsem si ověřil, že každý, kdo byl v nějaké bitvě alespoň jeden den, nemá tu nejmenší chuť zúčastnit se nějaké další, ani na hodinku.“

„A přesto jste na bitevních polích, která vás tolik odpuzují, získal takové úspěchy. Představte si, že byste dělal něco, co skutečně milujete, jakých výšin byste asi dosáhl!“

„Ano, jistě. Domnívám se, že vy, Rotschilde, jste toho živoucím příkladem. Říká se o vás, že milujete peníze více než kdokoli jiný. A teď jste i bohatší než kdokoli jiný – ať živý či mrtvý – jste natolik bohatý, že jste dokázal uchránit Britské impérium před zkázou, a stejně tak i většinu Evropy.“

„Peníze mi kupují svobodu a život, o jakém se mému otci ani nesnilo,“ přitakal Nathan. „Síla bohatství v dobrém či zlém by se nikdy neměla podceňovat.“

„Vyrozuměl jsem, že ve svobodné Evropě se společně se svými bratry chystáte k něčemu novému, co vám poskytne ještě více moci.“

„Je to vcelku jednoduchá myšlenka, vlastně služba, kterou nejrůznější finančníci neformálně poskytovali celá staletí. Říkáme jí zúčtovací ústav.“

„Směňujete korunovaným hlavám evropských států peníze, je to pravda?“

„Ano a děláme ještě řadu dalších věcí,“ přisvědčil Nathan. „Až dodneška banky poskytovaly půjčky nebo úroky z vkladů. Ode dneška budeme schopni směňovat peníze podle požadavků zákazníků, dokonce i během války, aniž by se hodnota některé měny snížila. Budeme vlastně řídit stabilitu měn.“

„Pro evropské hospodářství to bude velké dobrodiní – něco jako společný měnový trh,“ souhlasil Wellington. „Připouštím, že ještě nikdy jsem nebyl tak překvapen jako po odjezdu ze Španělska, kde jsem porazil Napoleonovu armádu. Vstoupili jsme do Francie, abychom válčili s Napoleonovým vojskem ustupujícím z Ruska, a přitom zlato, které jsem od vás dostal, prošlo Francií – nepřátelskou zemí – a navíc ve francouzské měně! Jak jste dosáhl takového zázraku?“

„Přesvědčili jsme britskou vládu, aby začala šířit pověsti, že hodláme devalvovat naši měnu. Francouzi nám pak povolili přivézt britské zlato do Francie, protože se domnívali, že tím pomáhají vyčerpat zlatou zásobu svého protivníka. My jsme však zlato použili k nákupu úvěrových listů vystavených na španělské banky. Přemístili jsme peníze přes hranice a vyhnuli se přitom clu a podezření. Můj drahý Wellingtone, jednoho dne vlády pochopí stejně jako bankéři, že jedinými otěžemi, za něž má smysl tahat, jsou otěže peněženek. A spravedlivá vláda je taková, která podporuje svobodné hospodářství.“

„Ach, Rotschilde, jste nepochybně ambiciózní a geniální člověk. Já jsem jen ubohý voják, který je k smrti unaven válkou. Já sám netoužím po ničem než po míru, zvlášť když jsem obdržel rentu a titul. Zítra odjíždím na své statky do Irska, kde budu pečovat o svou zahrádku, jak nám kdysi radil Voltaire. A doufejme, že za našeho života už nikdy nebude válka. To, co z vás udělalo boháče, mě velice unavilo.“

„Nevěnujte se, prosím, příliš usilovně zahradničení, pokud vám mohu radit,“ odpověděl Nathan. „Člověk nikdy neví, k čemu budoucnost dospěje. Můj otec rád hrával šachy, víte. Vždy připomínal, že nejlepší hráč není ten, který vidí dopředu, ale ten, který dokáže svou strategii přizpůsobit stavu, který se právě objevil na šachovnici. A to platí nejen o šachách.“

„Určitě to platí pro bitvy,“ souhlasil Wellington. „Chtěl jsem se však s vámi rozloučit, než odjedu do svého útočiště v Irsku. Přemýšlel jsem o nějakém dárku za to, co jste pro mě udělal – a pro Británii – nedokázal jsem však vymyslet nic, co bych mohl věnovat člověku vašeho postavení a bohatství. Získal jste už titul, který nehodláte používat. Existuje něco, co bych vám mohl dát jakožto výraz díků za vaši pomoc?“

„Existuje jeden dárek,“ pravil Rotschild. „Chtěl bych, abyste vy přijal dárek ode mě.“

„Od vás? Nemožné! Vždyť jste toho pro mě tolik…“

„Můj drahý Wellingtone, měl byste si zapamatovat, že dárky boháčů v sobě skrývají jisté otěže, proto boháči bohatnou.“

„Co je to?“ zasmál se Wellington. „Napínáte mou zvědavost.“

„Tento košík,“ řekl Nathan, „budete mít, doufám, neustále nablízku. Ne – neotvírejte ho teď. Uvnitř najdete drobné šedé ptáky, a já vám teď vysvětlím, co byste s nimi mohl dělat…“

MZDA

„Peníze jsou kořenem veškeré civilizace.“

Will a Ariel Durantovi

Den nato jsme se vydaly přes kopec. Lelia a Pearl jely ve vozíku za námi jako malá armáda hotovící se k bitvě.

Až se za dva týdny od této chvíle objeví na ostrově výbor klubu Vagabund jakožto představitel nových majitelů, někdo jim bude muset ukázat, jak se řídí podnik, který koupili. A protože Lawrence by mohl Pearl poznat, a určitě si bude pamatovat i mne, budeme muset během jejich návštěvy zůstat v ústraní hradu.

Proto jsme se obrátili na Georgian s tím, že ji zasvětíme do operací měnového trhu. Dnes mělo začít její školení, a Georgian nebyla vůbec ráda.

„Jediná čísla, kterým jsem schopna porozumět, jsou na ostřicím kroužku fotoaparátu,“ naříkala během rozhovoru, když jsme kráčeli před vozíkem a vířili prach. „Řekli mi, že jim to budu muset vysvětlit tak přesvědčivě, jako kdybych celý život nedělala nic jiného.“

„To přece nemůže být zas tak těžké,“ přesvědčovala jsem ji. „Pearl přece za několik měsíců vydělala miliony, to svede každý!“

Mrkla jsem přes rameno na Pearl, která na mě z vozíku vrhla přísný pohled. Georgian, Tor a já jsme ustoupili z cesty, aby mohl koník s vozem projet. Lelia s Pearl se na něm hezky natřásaly, když sjížděly na druhou stranu ostrova.

Procházeli jsme ulicemi malých domků s průčelími v tyrkysové a zlaté barvě, malými balkóny a květinami pnoucími se po jejich zdech. Na konci ulice stála dlouhá, masivní dvouposchoďová budova se štítovou střechou. Připomínala stodolu.

„Bývala to dílna výrobců plachet,“ vysvětlila Pearl. „Žádná jiná výroba před naším příchodem na ostrově neexistovala. Potřebovali jsme nějaký hlavní stan. Zaplatili jsme jim, aby si mohli postavit jinou.“

Velká, tmavá budova lehce páchla plísní a mořem, v přední části měla vysoké klenuté stropy a z jejího středu vedlo schodiště do vzdušného poschodí. U recepčního pultu jsem se podívala do seznamu návštěvníků a našla mezi nimi jména významných mezinárodních institucí, které nejspíš přenesly svoje podnikání právě sem.

„Máte klienty jen z Evropy?“ ptala jsem se Tora, když jsme stoupali po schodišti.

„Ne, jsou i ze Středního východu… z východní Asie… skoro odevšad,“ usmál se. „Vítáme každého, kdo se chce vyhnout daním a je ochoten hrát podle našich pravidel.“

V poschodí byla dlouhá, temná hala. Na protější straně jsem spatřila malé okno. Na obou koncích chodby byly dveře; vešli jsme do první místnosti vlevo. Pearl přistoupila k velkému stolu ozdobenému lampou a zvedla z něj několik papírů. Vedle stolu stála malá ústředna, nejspíš ještě předválečná, a na stole za ústřednou hřadovaly telefony. Místo obvyklé světelné tabule používala Pearl černou školní tabuli, na kterou si křídou psala aktuální měnové kursy. Usedli jsme na židle kolem stolu.

„Tak fajn, kamarádi,“ řekla obchodním tónem, „obchodujeme tu s cizími měnami – zapamatujte si zkratku ‚FX‘, přičemž tento obor má vlastní slang, jako každý jiný. Když přijdou naši kupci na návštěvu, budeš ty, Georgian, hrát roli profesionálního makléře. Nejdřív jim vysvětlíš, jak vyděláváme peníze. Omez se na to nejjednodušší. Ukaž jim kursy, které používáme, a několik dalších podstatných informací. Například jim řekni, že každé ráno voláš nejvýznamnějším bankám, zkontroluješ burzovní kursy a pak stanovíš kursy vůči naší nosné měně, kterou je zlatý Krugerrand –“

„Co je to nosná měna?“ ptala se Georgian.

„To je měna, vůči které porovnáváme všechny ostatní, drahoušku.“

„Já budu explique,“ nabídla se Lelia a přihlásila se jako ve škole. „Víš, chérie, ty nemůžeš měnit dolary na franky a franky na marky a marky na libry – to by moc velký zmatek. Ty proto vezmeš jeden peníze a proti němu porovnáváš všechny další.“

„Oukej,“ přitakala Georgian, ale když Pearl navázala na svůj výklad, bylo znát, že kamarádka fotografka je úplně mimo.

„Jakmile jim vysvětlíš, jakým způsobem stanovujeme nosný kurs, řekneš jim, jak.“

„Moment,“ ozvala se Georgian. „Jak stanovujeme ten… ehm… nosný kurs?“

„Stanovujeme ho několik pubů nad aktuální tržní hodnoty,“ odpověděla Pearl. „Ukážu ti vzorec, jakmile se…“

„Co jsou to puby?“ ptala se Georgian poněkud zoufale.

„Procentuální úrokové body,“ držela se statečně Pearl. Mrkla stranou na mě a Tora a povytaženým obočím se ptala, zda má pokračovat.

„Nejprve bys jí měla vysvětlit terminologii,“ navrhla jsem Pearl. „Snáze pak vše pochopí.“

„Dobrý nápad,“ souhlasila Pearl. „Takže, nejprve začneme tím, že každá měna má svou přezdívku. Nenajdeš je v žádné knize; jsou to slangová označení, které při obchodech používají makléři. Například italským lirám se říká ‚špagety‘, britským librám ‚kábl‘, francouzským frankům ‚paříž‘, arabským riálům se říká ‚saudi‘. K vyjádření velikosti sumy se při obchodování používají výrazy prcek nebo metr – například milion lir se řekne ‚metr špaget‘.“

„Nechce se mi věřit, že se dokážu ten žargon naučit za necelé dva týdny,“ zapochybovala Georgian polohlasně. „Vždyť už si ani nepamatuji, co jsou ty ‚provazy‘ zač.“

„Kábly,“ opravila ji Pearl a pohlédla na ni s nepříliš dobře skrývaným rozhořčením. „To ale není zas tak moc důležité – dám ti seznam. Nejdůležitější však je, abys pochopila, jak se vlastně dělají obchody. V našem oboru existují dva trhy: spotový, to znamená okamžitý, a forwardový, to znamená blízký. Což nás přivádí k stanovení rozdílu mezi předprodejem a spekulací.“ Uchopila křídu.

„Víš, chérie,“ vpadla do Pearliny přednášky Lelia, „je to opravdu jednoduché, když ty na to pomyslíš – ty můžeš nabízet cenu, kterou peníz má dneska, nebo ty můžeš hádat, kolik ten peníz zítra. Ony však různé cesty, jak dohodnout kupování penízů, a…“

„Já to nevydržím!“ vykřikla Georgian a vyskočila ze židle. „Je přece jasné, že matka tomu rozumí mnohem líp než já!“

„To ano,“ odpověděla Pearl. „Lelio – nechtěla byste nastoupit místo dcery?“

„Ach, já tak šťastná, tak šťastná, že budu moct dělat tak moc velkou věc!“ vykřikla Lelia a celá zářila, protože poznala, jakou má cenu. „Já se ale bojím jedna věc – moje angličtina. Já myslím, že někdy trpí moji přátelé, když slyší, jak já mluvím.“

„To je v pohodě, zlatíčko,“ řekla Pearl, přistoupila k ní a objala ji. „Až s tebou skončím, budeš takový dělo, že budeš moc mluvit parúsky, a nikdo si toho ani nevšimne.“

Pearl nás pak požádala, abychom odešli a ona se mohla věnovat intenzivnímu školení Leliy. Georgian s ulehčením odešla fotografovat ostrov a já jsem s Torem spěchala zpátky k hradu sníst oběd a kout pikle, dokud nebudeme moci zavolat Tavishovi do New Yorku.

„Vím, že Lawrence je mizera,“ prozradila jsem Torovi. „Našla jsem jeho pokyn ohledně parkování peněz – naplánoval si to stejně jako ty. Kéž bych to jen mohla dokázat dřív, než na nás přijde.“

„Nedělej si žádné starosti,“ uklidňoval mé Tor, když jsme se blížili k hřebeni kopce. „Nemyslím, že někdo z nás půjde do vězení nebo že se octne třeba jen před soudem. Ti pánové nebudou chtít, aby o nás získaly zájem sdělovací prostředky, protože by to znamenalo připoutat nežádoucí pozornost na ně samotné. Vsadil bych se, že se všichni snažili přimět své firmy k parkování peněz u nás – v daňovém ráji, který jim bude patřit. Jak jsi správně zdůraznila, nejde jen o nelegální vyhýbání se daním, ale o zneužití postavení k vlastnímu obohacení. Navíc bankéřům, jako je Lawrence, zákon zakazuje konkurenční účast na měnových trzích s vlastním zaměstnavatelem! Hned dvakrát jsou v průšvihu. Určitě budou chtít skrýt svůj podíl viny a pochybuji, že se jim podaří prokázat náš, chci říct, pochybuji, že se jim podaří prokázat nám nějakou krádež.“

Znělo to věrohodně. I kdyby Středisko cenných papírů bylo plné pouze padělaných obligací a akcií, bylo by skoro nemožné zjistit, jak se tam dostaly nebo kam se poděly ty skutečné. Přestože Lawrence vykoupil Torovy půjčky – a převzal i splatné papíry –, nebyli jsme si jisti, zda má podezření na existenci falešných papírů (naše papíry byly koneckonců pravé!) – souhlasil, že nám je předá okamžitě po podepsání smlouvy o převodu ostrova na něj. Pořád jsme měli dost času, než nastane skutečná lhůta splatnosti.

Pokud jde o Tavishe a mě, stačilo jednoduše nařídit programům vlastní destrukci, a nezůstane po nich ani stopa. Nepoužívali jsme žádná hesla, nevkládali jsme žádné peníze na účty znějící na naše jména. Nikdo nám nemůže prokázat, že jsme ze zločinu získali nějaký zisk. Bylo by velmi obtížné byť i jen prokázat, že jsme se nějakého zločinu dopustili.

Měli jsme tedy stále jistou možnost rychle zahladit veškeré stopy a vyhnout se přistižení. Jenže mně to nestačilo. Netoužila jsem po pouhé záchraně své kůže. Vyplýtvala jsem čtyři měsíce života, a nedosáhla jediné věci, kterou jsme si s Torem původně kladli za cíl. Nynější situace nepůsobí zrovna povzbudivým dojmem, to je pravda, ale zoufalá rozhodně není. Když nedosáhnete cíle, neznamená to, že cíl neexistuje.

Procházeli jsme pomerančovým hájem. Větve byly obtíženy květy a jejich lístky pokrývaly zem. Tor utrhl větvičku z blízkého stromu a vpletl mi ji do vlasů. Objal mě rukou kolem ramen a zbytek cesty vdechoval jejich vůni.

Narazili jsme na partu kluků, pelášících mezi stromy, v rukou čerstvě a trochu neuměle vyřezané dřevěné vlaštovky pokryté jarními květy. Tor se zasmál, sáhl do kapsy a hodil mezi ně hrst drobných. Kluci se seběhli posbírat kořist, vesele poděkovali a odběhli pryč.

„Víš, to je stará středozemní tradice,“ vysvětloval Tor. „Kolem Velikonoc vyřezávají chlapci vlaštovky, nabarví je, ozdobí květinami a chodí s nimi na koledu. O tomto zvyku se zmiňují nejstarší legendy a rukopisy.“

„Je to moc hezký zvyk,“ souhlasila jsem.

„Připomíná mi dětskou bajku o ptákovi v pozlacené kleci. Pták – podobně jako ty – musel získat svobodu, jinak by nezazpíval. V posledních měsících jsem o tom hodně přemýšlel. Odloučení od tebe bylo pro mě téměř nesnesitelné, zvlášť po Vánocích. Toužil jsem po tvém hlasu – chtěl jsem ti telefonovat každou noc a probouzet se každé ráno vedle tebe. Věděl jsem však, že každé mé gesto v tomto směru by sis vykládala jako nejhorší formu.“

„Čeho?“ podivila jsem se, zastavila se a zůstala na něj užasle hledět. Nevěřila jsem svým uším. Pak jsem se začala smát. I on se zastavil a překvapeně na mě zíral. Nedokázala jsem přestat; smích mi vehnal slzy do tváře. Tor se na mě díval s kamenným výrazem ve tváři.

„Snad bych tě mohl požádat, abys mi prozradila, co tě tak rozesmálo, pokud tě to ovšem nebude příliš obtěžovat,“ řekl podrážděně. „Jak vidím, pobavilo tě, že tě chci – možná je to opravdu podivínské.“

„Tomu jsem se nesmála.“ Dusila jsem se smíchem a otírala si slzy. „Chápej, přímo jsem zuřila, žes mě nechal samotnou a ani jednou se neozval. Já bych ti zavolala – jen kdybych věděla kam! Byla jsem hrozně nešťastná, říkala jsem si, proč nevoláš, proč nepíšeš, co se s tebou stalo. A ty ses přitom celou tu dobu jen snažil o to, abys mě učinil šťastnou tím, že mi dáš svobodu jako tomu ptáčkovi!“

Tor na mě pohlédl svýma zvláštníma plamennýma očima. Oba jsme si uvědomili, k čemu jsem se konečně přiznala. Do jeho ztuhlého výrazu se vmísil dobře známý uštěpačný úsměv.

„Přece jen mi připadá podivné,“ řekl, „že dva lidé, jejichž mozky jsou naladěny na stejné vlnové délky a jejichž těla jdou tak krásně dohromady, pokud to mohu říct, potřebují překladatele k vyložení tak jednoduché věci, jakou je cit.“

„Snad bys ten jednoduchý cit dokázal přeložit,“ opětovala jsem jeho úsměv: „Miluji tě.“

Na chvíli strnul, jako kdyby nic neslyšel. Pak si mě přitáhl k sobě a zabořil tvář do mých vlasů.

„Věřím, že jsme dorazili k cíli,“ zašeptal.

Přestože bychom se s Torem mohli poklidně věnovat svým romantickým sklonům, moře našeho života bylo v praktických věcech dost rozbouřené.

Jak plynuly dny a přibližovaly příjezd nových vlastníků ostrova, měnila se moje nálada z opravdové zuřivosti (vendetta impassionata, jak ji nazývala Lelia) k odhodlanému rozhodnutí, pak ve spravedlivý hněv, v bezmocnou frustraci, v bědné zoufalství a nakonec na beznadějné vyčerpání. Přestože jsem denně hovořila s Tavishem a hnala svůj mozek na nejvyšší obrátky dnem i nocí, nedokázala jsem vymyslet řešení ani způsob, jak se vymanit z moci nezákonně jednajícího klubu Vagabund.

Středem naší pozornosti bylo přesvědčení, že oni jsou ti praví, vůči nimž jsme se vsadili! Chtěli jsme světu ukázat, jací ti muži ve skutečnosti jsou a že jsme kvůli nim riskovali a přišli o všechno.

Právě takoví mizerové vyhodili Bibiho z jeho vlastní banky, kterou postavil na drobných střádalech, kteří cedili krev, aby něco našetřili. Peníze svěřili bance jen proto, že věřili, že jejími majiteli jsou čestní lidé, kteří dostojí svému slovu, že budou chránit jejich vklady a zvýší hodnotu jejich jmění a ne že budou nenávratně půjčovat svým kamarádům a komplicům a dávat úplatky bohorovným senátorům. Takové nepoctivce by měl stihnout tvrdý trest: měli by je vláčet a čtvrtit zaživa na hlavních náměstích, a ne je zvát do Bílého domu na večeři. Jenže tak to nefunguje.

Avšak nejkrutější kousek ze všech, alespoň z mého hlediska, i když vám to snad bude připadat podivné, byl samotný klub. Nejen klub Vagabund, který neměl žádnou zvláštní neomezenou moc, ale všechny podobné kluby.

Tyto kluby nevznikly proto, aby učinily ze světa příjemnější místo k životu. Neposkytovaly žádné služby, nepřicházely s užitečným výrobkem nebo funkcí, nepokoušely se povznést své členy učením nebo radami k tomu, aby zaujali produktivní a hodnotnou roli ve společnosti. Muži se do takových klubů hlásili, protože věřili, že oni už jsou těmi nejhodnotnějšími příslušníky společnosti a že je třeba oddělit se od všech ostatních, těch nehodnotných.

Kdyby hlavním smyslem existence klubu Vagabund byla jen chlapecká kamarádskost, koho by zajímal? Avšak toto takzvané bratrstvo bylo koncesí k nezaslouženému privilegovanému statutu i mimo klubové zdi. Nejméně tři nejvyšší ředitelé Světové banky byli vybráni na svá místa právě v dřevem obložených klubovnách obdobných institucí. Nevybrali je pro jejich inteligenci, dovednosti, produktivitu, schopnost řídit nebo pro osobní hodnoty, protože ta hrstka mužů, kteří je vybrali, nedokázala ani takové věci posoudit. Vybrali je jednoduše proto, že patřili do klubu!

Cítila jsem, že nastal čas skoncovat s touto stínovou vládou amerického hospodářství – jenže úkol byl nesmírně obtížný a čas mizel mezi prsty. Noc přišla neodvolatelně jako osud – noc před příjezdem Vagabundů na ostrov. Ještě jednou jsem zatelefonovala Tavishovi, abych zjistila, jestli náhodou nenašel nějakou stopu, nějaký čin, kterým bych mohla Lawrence přišpendlit. V posledních dvou týdnech jsem často propadala takovému zoufalství, že jsem ho žádala, aby obtelefonoval své tekáčské známé z banky a pokusil se vyšťourat nějaké drby. Jeho úsilí však nepřineslo žádoucí ovoce.

Dnes mluvil dost ponuře, rezonoval mou vlastní náladou. Věděla jsem, že zítra v deset hodin egejského času, až dorazí loď z pevniny, nastane konec. A neměla jsem ponětí, co by se proti tomu dalo podniknout.

„I když vám to asi nepomůže,“ mluvil Tavish kovovým hlasem do sluchátka, „objevil jsem jednu zábavnou věc, která by vás snad mohla pobavit. Mluvil jsem s vaším tajemníkem, s Pavlem, ten měl vždycky nejšťavnatější drby z celé banky. Hádejte, co potkalo vašeho šéfa Kiwiho? Nepřijali ho do klubu Vagabund!“

„Ne, skutečně?“ ptala jsem se ohromeně. „Jak se to mohlo stát?“

„Podle všeho se to stalo během tajného hlasování, které mělo rozhodnout o jeho přijetí,“ vysvětloval Tavish. „Pavel však tvrdí, že člověk, který ho odmítl, byl sám Lawrence.“

„To není možné,“ ujišťovala jsem Tavishe. „Mám to přímo od pramene – Lawrence ho navrhl na členství. A jeho bych sotva tipovala na člověka, který mění svá rozhodnutí na cílové pásce.“

„Přesto tomu věří i sám Kiwi,“ oznámil mi Tavish. „Dovedete si představit, jak zuří. Pavel tvrdí, že je ve své kanceláři zavřený už několik dní, na očích zrcadlovky a pěnu u úst! Pořád se ale ještě neví, jestli to bude on, kdo nahradí Lawrence na jeho postu. Jediné, co by mi udělalo radost, je, kdyby Kaprowa deportovali do Německa!“

Zasmáli jsme se a zavěsili, oba jsme předstírali, že se vlastně nic neděje. Řekla jsem Tavishovi, že mu zavolám zítra a popíšu posmrtný stav našich společných osudů, jakmile si budu jista konečným výsledkem. Pokud však Tavish z banky nevyždímal nic jiného, než že Kiwimu zarazili členství v klubu Vagabund, pak výsledek zítřejšího dne znám předem.

V ten hrozný den vycházelo slunce nádherně jako vždycky – vrhalo své jiskřivé diamanty lhostejně na moře pod sebou jako perly sviním.

Loď se sviněmi zatím nedorazila, ale členové naší skupiny vypadali, jako by je měli každou chvíli odvést na porážku; právě totiž sestupovali do městečka. Já s Pearl jsme byly na hradě, abychom zůstaly nepoznány. Ležela jsem na sluncem zalévané terase v dokonalém odevzdání a bezmyšlenkovitě jsem sledovala motýla přelétávajícího jako stříbřitý kousek staniolu mezi nesčetnými Leliinými květinami.

Nemohla jsem se přinutit uznat skutečnost, že bez ohledu na úspěšnost či prohru a dobré či zlé rysy naše dobrodružství právě končí. Nemohla jsem uvěřit, že je něco takového možné, jen si vzpomeňte na naši lstivost a pernou práci, nechápala jsem, jak to, že končíme bez jediného zásahu do černého.

Pearl se odešla koupat do tůně, snad proto, abychom se na sebe nemusely dívat a mít na očích zoufalé, bezmocné uzlíčky čekající jen na zvuk umíráčku, který se však může rozeznít až za několik hodin.

Seděla jsem na terase sama a sledovala běláska; poletoval bez zjevného cíle, občas narazil do stěny, nechal se unášet proudem vzduchu v bezcílném kruhu a lhostejně zkoumal květinu. Je zvláštní, že hmyz dokáže přežít bez jakéhokoli cíle, napadlo mě, když lidé to nedokážou.

Například Lawrence. Věděla jsem dobře, že každý jeho čin má svůj motiv, i když jsem nemohla dokázat jejich nepatřičnost a nezákonnost. Jeho motivem k odmítnutí auditorů byla koupě tohoto ostrova a parkování peněz. A jeho motivem pro podporu Kiwiho kandidatury na členství bylo –

Posadila jsem se na lehátku a sledovala motýlka pečlivěji. Ten kmitavý, nezaměřený pohyb kolem jednoho místa – nejde náhodou o kamufláž? Není to taktika? Jaký je vlastně Lawrencův motiv k podpoře Kiwiho kandidatury do Vagabundu? Pokud chlapík jako Lawrence navrhuje člověka, jako je Kiwi, pak se nejprve určitě přesvědčí, že jeho kandidáta nikdo neodmítne. Proto Kiwiho musel torpédovat sám Lawrence – proč to však udělal?

Pak mi to v jednom záblesku najednou došlo. Celou tu dobu jsem si lámala hlavu odpovědí na nesprávnou otázku. Neměla jsem se ptát proč, ale kdy.

Kdy Lawrence navrhl Kiwiho za člena Vagabundu? Odpověď: ve stejném týdnu, kdy se rozjel můj kroužek pro kontrolu kvality.

Kdy Lawrence rozhodl, že budu zprávy podávat rovnou jemu? Odpověď: Když Pearl s Tavishem navrhli, že by řízení kroužku mělo přejít rovnou pod Ředitelskou radu nebo oddělení auditu.

Kdy se Lawrence rozhodl, že můj projekt bude pokračovat a nebude zrušen? Odpověď: Když jsem hrozila, že svá zjištění předám oddělení auditu.

Kdy Kiwimu zamítli kandidaturu na členství? Odpověď: Ve stejný týden, kdy skončil můj projekt, a já odešla na dovolenou.

Poslední otázka: Jestliže Lawrence udělal to všechno, protože jeho cílem bylo zbavit se mě, aby mohl provést něco nekalého s bankovními počítačovými systémy – kdy nastane ta nejlepší doba k tomu, aby to udělal? Odpověď zní: Teď hned! Teď!! Teď‘!!!

Jsem to ale idiotka, že jsem si toho nevšimla. Za vším byl Lawrence! Byl to Lawrence, kdo zlikvidoval můj první návrh ohledně bezpečnosti, Lawrence, kdo zmařil mou šanci na práci u Úřadu federálních rezerv, byl to Lawrence, kdo se pokusil odlifrovat mě na zimu do Frankfurtu.

Lawrencovo zacházení s jinými lidmi bylo tak nenápadné, že chudák Kiwi si nejspíš myslel, že na to přišel sám – dokonce si snad myslí, že jeho kandidaturu vetoval někdo jiný než Lawrence. Jenže důvod, proč Lawrence Kiwiho vetoval, spočíval v tom, že mu přestal být užitečný: já nejsem v bance a Lawrence se chystá přijet na ostrov. A to mě přesvědčilo, že správný čas právě nastal.

Musím se okamžitě dostat k telefonu a zavolat Tavishovi. Vyskočila jsem, pobíhala po hradě a nadávala na Pearl, že mě nechala v rejži. Neměla jsem čas ani skočit k tůni a požádat ji o pomoc – neměla jsem ponětí, kde v hradu mají nejrůznější věci, kde bych mohla najít něco, co by se dalo použít k přestrojení.

Prošla jsem třemi nebo čtyřmi pokoji, prohrabala spoustu krabic, plechovek a přihrádek, a nakonec jsem objevila černý burnus s kapucí, kterou bych si mohla zakrýt obličej. Hodila jsem ho na sebe, pak jsem popadla jeden Torův hedvábný kapesník a upevnila si jej před ústa. Vrhla jsem na sebe rychlý pohled do narezlého starého zrcadla a zjistila, že se podobám františkánskému mnichovi s chirurgickou maskou – bude to však muset stačit. Vklouzla jsem do kožených sandálů, vykasala si sukně a vyběhla rychle na kopec, na serpentiny jsem nedbala, po nich by to trvalo moc dlouho.

Běžela jsem naplno asi půlhodinu, než jsem spatřila střechy vesničky. Když jsem doběhla k pobřeží, musela jsem skákat po kamenech jako koza a srdce mi bilo poplašeně jako kanárkovi v kleci. Měla jsem strach, že už bude pozdě.

Když jsem dorazila k hlavnímu stanu, přitáhla jsem si kapuci těsně kolem zakrytého obličeje a vyhlížela jedním okem jako nějaká islámská hospodyňka. Když jsem doběhla ke vchodu, spatřila jsem pohledného Levantince oblečeného do západního obleku. Právě vycházel ze dveří a já jsem zavrávorala strachem, protože mohl můj převlek snadno odhalit.

„Alláh karim,“ pronesl a po tváři mu přeběhl nesouhlasný výraz. Nechal mě však projít. Jeho slova znamenala „Bůh je přejícný“ – jinými slovy, žádej Jeho, nikoli mě o pomoc. Měla bych si příležitostně s Georgian promluvit o stavu jejího šatníku. Musím však říct, že mě to zachránilo, alespoň pro tuto chvíli.

Vyběhla jsem po schodech nahoru, sukně jsem měla pořád ještě vykasané, a vrazila do místnosti s telefony. Otevřela jsem dveře – a strnula jak Lotova žena.

U tabule stála Lelia a právě se chystala malovat křídou cosi na tabuli. Před ní seděli Tor a Georgian a nejméně tucet členů Vagabundu!

Lelia na mě vytřeštila oči, všichni se otáčeli, aby zjistili, co je vyrušilo, a Lawrence, který seděl v poslední řadě, se dokonce zvedal ze židle! Ukláněla jsem se a couvala, jak nejrychleji jsem dokázala, ustoupila jsem do chodby a chtěla zavřít dveře. Jenže Tor byl rychlejší. Jakmile mě spatřil, přenesl se třemi rychlými skoky přes místnost. Popadl mě za paži, mrštil mnou o stěnu a zabouchl za námi dveře.

„Co tady ksakru děláš?“ zašeptal zuřivě. „To jsi úplně přišla o rozum? Co kdyby tě poznali?“

„…Strašně nutně… telefon…“ mumlala jsem přes vrstvy závoje a kapuce.

„Co sis proboha nacpala do úst – jablko?“ ptal se podrážděně a strhl mi kapuci. Zadíval se na kapesník, pak se usmál a zvedl mi prstem bradu a otáčel ji zprava doleva, aby měl lepší pohled na profil. „Jak okouzlující,“ šklebil se. „Tvůj nový styl se mi velice líbí. Snad kdybys měla jen plenu a nic jiného…“

Právě v tom okamžiku se dveře znovu otevřely, Lelia znovu strnula s křídou u tabule a Georgian ohodnotila můj úbor nenápadným přivřením víček. Ostatní znovu zazírali. Tor zůstal stát ve dveřích, pořád mě držel za paži, druhou rukou mi přidržoval zezadu bradu a omluvně se usmíval na skupinu uvnitř.

„Prosím za prominutí,“ odkašlal si Tor. „Pánové, dovolte, abych vám představil madam Rahadží, manželku jednoho z našich významných kuvajtských klientů. Požádala mě, abych ji zavedl do nějakého pokoje, kde by mohla vyčkat, až její manžel skončí obchodní jednání. Omluvíte mě na okamžik?“

„Samozřejmě,“ odvětila za všechny Lelia a uklonila se mi. „A saha, madam Rahadží!“ Když Tor znovu zavřel dveře, tentokrát pevněji, slyšela jsem, jak Lelia prohlašuje „a budeme pokračovat, pánové“.

Tor mě po chodbě téměř vlekl. Na jejím konci otevřel dveře do prázdné místnosti s dřevěnou podlahou. Vtlačil mě dovnitř, zavřel dveře, opřel se o ně, přitáhl mě k sobě, strhl mi závoj a políbil mě tak vášnivě, až mi začala měknout kolena.

„Madame Rahadží,“ zašeptal, když jsme zalapali po dlouhém polibku po dechu, „nevadilo by vašemu manželovi, kdybych si trochu pohrál s vaším burnusem?“

„Počkej, jde o vážnou věc!“ zasyčela jsem a pokusila se rozvzpomenout, kvůli čemu jsem se sem vlastně přihnala.

„To určitě,“ přitakal Tor. „Nedokážu se tě nedotýkat – a nedokážu na nic jiného myslet – to je skutečně vážná věc!“ Sklonil se nade mnou a znovu mě líbal, dokud mi nezačaly měknout i prsty u nohou. „Madame Rahadží, budu to mít velmi tvrdé, až vás budu vracet manželovi. Co kdybychom za sebou zamkli a předstírali, že nejste vdaná?“ ptal se.

Zprudka jsem se nadechla a napřáhla proti němu ruce, když se mě znovu pokusil obejmout.

„Musím se dostat k těm telefonům a zatelefonovat Tavishovi,“ dostala jsem ze sebe. „Došlo mi, o co Lawrencovi jde – ale teď to musím dokázat.“

„Myslíš tím něco nového, co ještě nevíme?“ ptal se Tor a zazářily mu oči.

„Myslím, že Lawrence je jejich bankéř,“ odpověděla jsem. „Odkud by také sehnali tolik peněz – stovky milionů dolarů aby vykoupili ty půjčky? Myslím, že se během několika posledních týdnů věnoval velmi netradičnímu finančnictví.“

„A nevyžádal si souhlas od úvěrového oddělení, že ano?“ doplnil Tor.

„Lawrence je v bance šéfem zpracování dat. Kdyby se nám podařilo dostat do systému a sebrat prachy, proč by to nedokázal on? Zvlášť kdyby ty peníze potřeboval jen na velmi krátkou dobu.“

„A kdyby provedl několikrát to co nám, například odmítl zaplatit dohodnutou sumu,“ doplnil Tor. „Mám pocit, že jsi na správné stopě. Jediné telefony jsou však jen v té místnosti. Požádám Leliu, aby rychle skončila, odlákala ty lidi jinam a provedla je trochu po ostrově. Neboj se – dostanu tě tam.“

„Nemohla byste si příště vybrat rozumnější dobu na telefonování?“ zavyl Tavish o chvíli později do sluchátka hlasem obtíženým spánkem. „Máte vůbec ponětí, kolik je tady hodin?“

„Jde o nesmírně naléhavou věc,“ oznámila jsem mu. „Vstaňte, zabořte hlavu do kýblu s ledem, udělejte si konvici kafe – zkrátka co chcete, ale potřebuji, abyste se spojil on-line s bankou v San Francisku a probral každý soubor, dokud nenajdete to, co hledám.“

„A co chcete?“ ptal se.

„Peníze. Spoustu peněz. Asi čtyři sta milionů dolarů na krátkodobou půjčku, s nízkým úrokem a bez sebemenších penále.“

„Jde o někoho známého?“ zazíval Tavish, ale hlas mu zněl o poznání radostněji.

„To se brzy dozvíme,“ odpověděla jsem.

O dvě hodiny později jsem byla trochu optimističtější. Pořád jsem v ruce držela sluchátko. Tor s Leliou mi nechali zprávu, že hodlají Vagabundům dopřát dlouhou procházku po ostrově a potom je pozvou na koktejl do hradu.

Ležela jsem na podlaze, předpotopní telefon mi seděl na hrudi, sluchátko jsem si tiskla k uchu, a Tavish zatím pracoval.

„Prošel jsem každou pitomou půjčku v systému na krátkou lhůtu a nízký úrok,“ informoval mě. „Dokonce jsem zkontroloval půjčky na automobily, rekreační vozítka, čluny a vzdělání! Bohužel jsem nepřišel na žádný studijní program, který by stál kolem padesáti milionů dolarů!“

„Něco v tom být musí,“ naléhala jsem a spílala si do pitomců. „Těch Vagabundů zas není tolik. Kolika lidem by sdělili podrobnosti tak důvěrného obchodu – pětadvaceti, padesáti – nejvíc stovce? A všichni ti chlapi jsou šéfové velkých podniků – nejsou to lenošiví dědici laciných obchodních domů. Dostávají slušný plat, ale ne dost velký. Nemají na svých účtech tolik hotovosti. Museli ty peníze od někoho dostat – a ten někdo je Lawrence. Proč by jinak tak moc chtěl, aby se do systému nepustili auditoři?“

„Fantastická teorie – přímo žasnu,“ ozval se Tavish. „Jenže už nezbývají skoro žádné kameny, pod které se dá nahlédnout. Nemáte nějaký jiný nápad – než nám naběhne nejvyšší telefonní účet v dějinách zeměkoule?“

„Zkuste soubor s hesly,“ navrhla jsem. „Ať udělal Lawrence cokoli, určitě má všechno pod svým heslem.“

„To nemyslíte vážně,“ poznamenal Tavish. „V tom souboru je přes padesát tisíc hesel. Mohl použít jakékoliv heslo, nebo taky dvě nebo tři nebo hned deset – možná i stovku!“

„Zkuste heslo Lawrence,“ navrhla jsem.

„Prosím?“

„Lawrence!“ opakovala jsem. „L-a-w-r-e-n-c-e. Nebo taky Larry nebo něco podobného.“

„Nebuďte směšná,“ řekl Tavish opovržlivě. „Nikdo by nepoužil jako heslo vlastní jméno nebo své datum narození nebo matčino dívčí jméno – to napadne každého zloděje ze všeho nejdřív.“

„Nemůžeme nic ztratit,“ trvala jsem na svém. „Udělejte mi radost a vyzkoušejte to.“

Tavishův hlas se na chvíli ztratil ze sluchátka, ale pak jsem zaslechla výkřik a zaječení.

„Heslo Lawrence existuje!“ křičel. „Bože, to je ta nejhroznější, nejošklivější a nejzločinnější věc, jakou jsem kdy zažil!“

„Co je?“ ječela jsem do mikrofonu, sedla si a tiskla sluchátko k uchu.

„Já to pak celé vytisknu na Charlesi Babbagovi, takže kopii budu mít později,“ ozval se Tavish, „po vašem telefonu se zatím tisknout nedá. Ale to hlavní vám přečtu. Doufám, že máte po ruce brko.“

„Co je to?“ opakovala jsem, drtila v prstech pero a podložku s papírem.

„Jsou to akcie, mraky akcií – tři sta milionů bankovních akcií – všechny byly přemístěny v posledních dvou týdnech.“

„Bankovní akcie? Vy myslíte jako podíly Světové banky?“

„Věřte mi, nemám ponětí, odkud se mohly vzít,“ pravil Tavish, „ale dokážu vám sdělit název, typ a sériové číslo spousty milionů akcií.“

Tavish možná nevěděl, odkud jsou – já však ano. Usmála jsem se. Nebylo zas tak těžké přijít na to, odkud se mohl vzít takový balík akcií, navíc bez sebemenších problémů. Ve skutečnosti se daly přemístit, aniž člověk musel opustit počítačový systém banky.

Vykradli penzijní fond zaměstnanců vlastní banky!

Bylo pozdě odpoledne – skoro večer –, když jsem prošla lesíkem na kopec a zamířila k hradu na malém poloostrově pode mnou. Odtud vedlo vnitřní dlážděné schodiště rovnou do rozhledny, která se tyčila nad terasou a mořem – nemusela jsem procházet nádvořím, kde by mě mohl někdo zahlédnout.

Věděla jsem, že zvuk se šíří lépe směrem nahoru a domnívala se, že by to pro mě mohlo znamenat výhodu, dozvím se, jak se věci mají, protože na terase budou teď Lelia s Torem nalévat Vagabundům koktejly.

Když jsem však pohlédla oknem dovnitř, spatřila jsem na terase jen tři postavy: Lawrence a své dva přátele. Slyšela jsem jejich hlasy tak zřetelně, jako kdyby ode mě stáli jen několik metrů.

„Baronko Daimlischová,“ říkal Lawrence, zatímco Tor naléval šampaňské. „Doktor Tor mě informoval, že jste hlavní postavou celého konsorcia. Doufám, že vám nebude vadit, když řeknu, že se mi nechce ani věřit, že už tak dlouhou dobu působíte ve světě velkých financí. Váš předpoklad, že obdržíte dalších třicet milionů dolarů, je však bohužel zcela neopodstatněný.“

„A proč jste tedy initialment s tímto požadavkem souhlasil, monsieur?“ ptala se sladce Lelia.

„Nejenže je tato skála jako nemovitost prakticky bezcenná,“ ignoroval její slova Lawrence, „ale jakožto kupci nemáme navíc sebemenší záruku, že budeme moci fungovat jako daňový ráj. Ze zeměpisného hlediska se nacházíme mezi řeckými a tureckými pobřežními vodami. Pokud by se tyto země rozhodly jednat o vlastnictví těchto ostrovů – jako například v případě Kypru pak bychom se mohli octnout ve značných obtížích.“

„Přesto vy však tak toužíte koupit tento podnik bez ceny a nutíte nás, aby my dali vám podnik jako dar. Já doufám, monsieur, že vám nebude vadit, když vám řeknu, že vy nejste příliš genti.“

„Ve skutečném světě, madam – ve světě obchodu a financí – není džentlmen žádné kritérium. Jestliže nepodepíšete smlouvy, které jsme dnes přivezli, za jeden milion dolarů a nic víc – pak vás ujišťuji, že provedeme některá velmi nedžentlmenská opatření směřující k tomu, abychom zbavili vás i vaše kolegy funkcí bez dalších ohledů. Všichni jsme se rozhodli riskovat – je to však dobře spočítané riziko. A moje výpočty naznačují, že jsme už riskovali víc, než je zdrávo, když jsme převzali půjčky, jimiž jste se rozhodli svůj podnik financovat.“

„Neřekl bych, že jde o riziko,“ vplynul do rozhovoru Tor a přinášel skleničky ze šampaňským. „Rozhodně to není riziko, když plánujete, že po převzetí řízení našeho podniku bude vaše banka a všechny podniky, v nichž jsou vaši kolegové vysokými představiteli, parkovat svoje aktiva na ostrově a budou na něm rovněž realizovat zdanitelné smlouvy.“

„Je nezákonné, když banky a jiné podniky parkují svoje rezervy v daňových rájích,“ podotkl Lawrence chladně, „jak snad víte.“

„Přesto to skoro všechny dělají – jak snad víte,“ usmál se Tor. „Co by si správní rada vaší banky pomyslela, kdyby se dozvěděla, že jste se pokoušel přesvědčit ji, aby prováděla nelegální kroky, z nichž jste měl profitovat vy, jakožto ředitel našeho podniku?“

„Nevím, odkud jste vzal podobné informace, nicméně takové ničím nepodložené domněnky by u soudu obstály jen stěží,“ odsekl Lawrence.

„Tady nejsme u soudu, a jak snad víte, nejedna brilantní pověst ztroskotala na útesech domněnek,“ pokračoval Tor.

Stejně mu ale muselo být divné – jako mně –, proč Lawrence nezajímá jeho pověst v bance. Pokud by se totiž správní rada dozvěděla, že jeden z hlavních představitelů banky je současně ředitelem daňového ráje konkurujícího bance, určitě by podnikla kroky na svoji obranu. Ledaže má Lawrence v bance mnohem větší vliv, než si dokážu představit.

A teprve teď jsem spatřila obraz v jeho úplnosti. Krev se mi nahrnula do obličeje a bušila do očních důlků. Lawrence neukradl balík akcií z penzijního fondu – ten balík mu patří! Nešlo vůbec o krátkodobou půjčku na převzetí našeho ostrova; to je pouhá špička ledovce. Ti lidé nechtějí jen daňový ráj kryjící vklady jiných lidí – oni chtějí mít vlastní zemi. A já už vím proč!

„Je zcela zřejmé, že nevíte, s kým uzavíráte obchod,“ oznamoval Lawrence Torovi.

„Já to ale vím,“ vykřikla jsem ze svého okna ve věži, protože jsem se už nedokázala ovládnout.

Všichni tři se podívali vzhůru a mžourali do slunce – všimla jsem si však, že Tor se usmál.

„Á“ podotkl nedbale Tor, „náš tichý společník konečně našel řeč.“

„Tichý společník?“ divil se Lawrence a nechápavě hleděl na Tora.

Zvedla jsem svůj hábit, seběhla po točitém schodišti, brala jsem při tom schody po třech, a vyběhla na terasu.

Lawrence si mě chladně měřil. Byla jsem přesvědčena, že jsem poslední člověk na zeměkouli, kterého by chtěl právě teď potkat – ale musím přiznat, že to na sobě nedal znát.

„Banksová, snad byste mi mohla vysvětlit, co tady děláte,“ ozval se.

„Raději bych slyšela od vás, co tady děláte vy,“ odrazila jsem jeho útok a snažila se ovládnout hněv. „Vy hajzlové se chystáte přivlastnit si banku!“

Tor trhl užasle hlavou a Lelia si přitiskla ruce na prsa. Lawrence stál klidně s nepohnutou tváří. V panenkách se mu objevil ledový, soběstačný výraz. Položil sklenku s šampaňským na zeď a z náprsní kapsy vytáhl balíček papírů.

„To máte pravdu,“ odpověděl vážně. „V tomto stadiu s tím však mnoho nenaděláte, a proto vám navrhuji, abyste využili své situace co nejlépe, přijali naši nabídku na milion dolarů a podepsali tyto papíry. Pokud ovšem víte, kdo je může podepsat.“

„Snad by mi mohl někdo nejdříve vysvětlit, co se vlastně stalo?“ navrhl Tor.

„Určitě si ten obchod plánovali hezky dlouho,“ začala jsem. „Patří jim stovky milionů bankovních akcií – možná je koupili za marži padesáti centů za dolar – ale koupili si je za vlastní peníze. Jakmile jim bude ostrov patřit – ten jsme jim nabídli ve chvíli, kdy to nejvíce potřebovali, mohou si zde zaregistrovat mateřskou společnost podle svých vlastních zákonů a převést akcie banky na tuto firmu, a tím pádem získají kontrolu nad Světovou bankou!“

„Dost přesný popis,“ přitakal Lawrence a stále držel smlouvu mezi prsty. „Původně jsme se chtěli nechat zaregistrovat v Lichtenštejnsku nebo v Lucembursku či na Maltě – nebo někde jinde pak se však naskytla tato možnost. Utratili jsme však dost peněz a času; domnívám se, že nastal čas celou věc uzavřít. Víte, že nás nedokáže nic zastavit. V podstatě nám ostrov patří a banka jakbysmet.“

Měl pravdu a měl naprosto jasnou představu o tom, co podniknou, jakmile se ujmou řízení. Nehodlali se zabývat lepším řízením, vylepšováním služeb nebo zvýšením aktiv pro ostatní držitele akcií. Jakmile se jim dostane náš podnik do rukou – vydojí ho do krve. Udělají přesně totéž, co udělali s Bibiho bankou. Tentokrát se však jejich záměr odehraje v nepředstavitelném měřítku. Jejich úmysly mohou narušit ekonomiku USA. Díky tomu, že jim předáme úplně novou zemi, bude vše, co podniknou, výhradně v mezích zákona – které si však budou moci napsat sami!

Největší chybou, které jsem se dopustila, bylo, že jsem nepoznala skutečné zlo, když jsem mu stála tváří v tvář. Motala jsem se kolem Lawrence a pokoušela se ho přesvědčit, že bezpečnost naší banky není v dobrém stavu. Byla jsem blázen – vždyť korupce bují odshora, ne v počítačovém systému nebo Ředitelské radě, ale v temném, po moci toužícím mozku jediného člověka. Možná se mi nepodaří zastavit ho; rozhodně ho ale nenechám beztrestně uniknout.

Najednou se u mého lokte objevil Tor a s úsměvem mi podával sklenku šampaňského. Následující scéna mě dokonale zaskočila.

„Má drahá Veritas, připijme si na lepšího člověka budoucnosti a pokusme si přiznat neúspěch tím, že přijmeme milion, který nám pan Lawrence nabízí. Bojovali jsme dobře, ale dokonce ani ti nejchytřejší nemohou neustále vyhrávat.“

Zírala jsem na něho a zaboha jsem nechápala, co tím myslí. Tor se nikdy nevzdával bez boje. Vlastně se nevzdával nikdy, ani při dvoření, dokud nevyhrál.

Teď cinká o mou sklenku a zvedá ji, a zmatená Lelia dělá totéž.

„Připijme si na Lawrence, na jeho přátele, kteří si mezitím prohlížejí ostrov. Škoda že zde nejsou, aby byli svědky naší kapitulace. Jejich radost však bude určitě stejná jako naše, až zjistí, že smlouvy jsou řádně podepsány a dosvědčeny.“ Usrkl vína a zbytečně ostře mi sevřel paži. „A připijme si na Veritas, našeho tichého společníka, jejíž inteligence dala tento obchod dohromady. Přestože cena není taková, v jakou jsi doufala, předpokládám, že milion, který sis vydělala, ti nahradí zisky z té miliardy, kterou jsi za poslední tři nebo čtyři měsíce investovala.“

„Co má Banksová co dělat s investicemi?“ vyzvídal Lawrence. „Měl jsem pocit, že hlavní osobou v pozadí tohoto obchoduje baronka.“

„Já nikoli v pozadí, já vpředu,“ poznamenala Lelia a obdařila mě spikleneckým úsměvem.

Zřejmě měli oba jasnou představu, co bude následovat. „Baronka tím chce říct,“ vysvětloval Tor, „že ona stála v popředí naší investice – postarala se o nákup akcií, které jsme použili jakožto jistinu, o získání financí a stejně tak i o koupi ostrova a vytvoření našeho podniku. Jenže mozek – a finanční anděl celé akce, když dovolíte – je Veritas Banksová.“

„To je naprosto absurdní,“ pravil Lawrence. „Odkud by Banksová vzala tak obrovské prostředky? Vždyť mluvíme o miliardě dolarů v akciích!“

Vypadal dost nejistě. Bylo mu jasné, že věci se vyvíjejí jinak, než by si přál. Já jsem však pořád nechápala.

„Snad bys mu měla vysvětlit, jak jsi sehnala peníze,“ obrátil se na mě Tor se zářivým úsměvem. „Měla bys mu přesně povědět, jak jsi sehnala za tak krátkou dobu miliardu dolarů!“

Najednou mi to došlo a usmála jsem se.

„Ukradla jsem je,“ prohlásila jsem sladce, dopila sklenku a šla si dolít.

„Prosím?“ protáhl Lawrence obličej. Když jsem vzhlédla od láhve, všimla jsem si, že panenky se mu stáhly do uzounkých štěrbinek. Sundal si brýle a začal si je čistit. Snad si myslel, že pak bude lépe slyšet.

„Copak koktám?“ tázala jsem se zdvořile se zdviženým obočím. „Ukradla jsem z převodních bankovních systémů miliardu dolarů – a ještě trošku z Úřadu federálních rezerv, na ten bych neměla zapomenout. Peníze jsme použili na nákup cenných papírů – chtěli jsme je vrátit, jakmile vyděláme třicet milionů dolarů. Když jste však rezignoval na svůj původní slib, nebude to samozřejmě možné.“

Lawrence nehybně stál, zatímco my tři jsme zářili radostí.

„Samozřejmě jsem nepřesouvala částky na účty znějící na moje jméno. Ukradené sumy nebude nikdy možné spojovat se mnou,“ vysvětlovala jsem. Pak jsem na chvíli zmlkla. „Objeví se však jejich spojení s vámi, to samozřejmě, a s vašimi malými přáteli jakbysmet.“

Na terase zavládlo takové ticho, že jsem měla pocit, že nás něco nasálo do vzduchoprázdna. Lawrence byl smrtelně bledý a tiskl svou skleničku, až jsem měla obavu, že ji v prstech rozdrtí. Určitě mu došlo, že žádný soud neuvěří člověku, který zorganizoval odkup majoritního podílu akcií banky a země, muži, který se snaží navíc tvářit, že nemá ponětí, jak to, že miliarda ukradených dolarů skončila na jeho účtě.

Najednou Lawrence mrštil sklenkou o terasu, mířil na mou hlavu, jenže Tor mě strhl stranou, takže se roztříštila o zeď.

„Ty zatracená hnusná děvko!“ zařval tak divokým hlasem, že jsem na chvíli měla pocit, že slyším nějaké zvíře.

Vzpamatovala jsem se, ale Tor mezitím doběhl k Lawrencovi a chytil ho za paže. Lawrencův křik neustával. Najednou se strhl hotový blázinec, na terasu totiž přiběhla Georgian s Pearl a za nimi se hnali Vagabundi. Všichni křičeli jeden přes druhého a snažili se navzájem si porozumět, a Tor mezitím vtlačil zuřícího Lawrence do křesla.

Lelia cinkala lžičkou o sklenku se šampaňským, dokud jsme se nezklidnili.

„Pánové,“ oznámila tiše a usmála se, „já doporučuji, aby vy se opět posadili. Přednáška ještě neskončila – my máme něco, co my chceme, aby vy podepsali. Ale ne smlouvu.“

„Co se tady děje, baronko?“ ozval se jeden z bankéřů a nemohl přitom odtrhnout pohled od sípějícího Lawrence.

„My právě budeme do vás šroubovat hřebíky,“ oznámila sladce a dolila sklenku.

„Chutná ti to?“ ptal se Tor a studoval ve světle svíček mou tvář.

„Je to to nejodpornější víno, jaké jsem kdy ochutnala,“ řekla jsem mu a vyplivla doušek přes zeď.

„Na retsinu si člověk musí zvyknout,“ poznamenala Pearl.

„Chutná to jako chlorovaná voda z bazénu,“ protestovala jsem.

„V tom víně je borovicová pryskyřice,“ vysvětloval Tor. „Staří Řekové přechovávali víno v borových sudech, aby jim je Římané nekradli.“

„Správně,“ přidala se Georgian. „Já bych ale dala spíš přednost absintu.“

Georgian seděla v červeném kaftanu na valu terasy vyhlížející na moře, obloha měla barvu perlové orchideje a moře se máčelo v plameňákové červeni. Vosk svíček kanul po zdech dolů, některé plaménky prskaly a komíhaly se. Kolem sedělo v malém kruhu několik hudebníků, ozývaly se jemné cinkavé tóny santuri a mísily se do sladkých zvuků buzuki. Tor učil Leliu složité taneční figury a my ostatní jsme se dívali, jak svíčky jedna po druhé dohořívají.

„Té malé flétně se říká floghera a měkkému bubnu zase defi,“ ozvala se Georgian. „Poslouchali jsme je každý den dole v přístavu, než jsi přijela. Nechce se mi odtud ani trochu – jsem ráda, že jsme mohli zůstat o týden déle, zatímco Tor odjel s Vagabundy do Paříže a získal od nich naše papíry.“

„Myslíš si, že Lawrence se někdy dostane z toho blázince v Lurdách?“ ptala se Pearl. „Domnívám se, že lidé, kteří tak silně potlačují svoje přirozené emoce, ničí svůj mozek.“

„Lawrence byl úplně mimo,“ souhlasila jsem. „Ale jeho kolegové si uvědomili, o co jde. Vrátili nám jistiny, zbavili se majoritního balíku akcií a podepsali přiznání, že měli v úmyslu dopustit se defraudace, a ani přitom nemrkli. A to všechno jen za to, že jsme odeslali ukradené peníze z účtů znějících na jejich jména tam, kam patří. I kdyby je obžalovali, nepochybuji, že se z toho snadno vyvléknou. A všichni budou vinu přičítat Lawrencovi, protože se nemůže dost dobře hájit.“

„Postrčili jsme je správným směrem,“ zasmála se Georgian. „Vzali jsme je s Pearl k té horké tůni, zatímco jste se bavili. Mám některé velmi zajímavé polaroidové snímky…“

Podala mi několik vyleštěných fotografií – spatřila jsem na nich asi tucet nahých Vagabundů, jak cákají vodu na Pearl a v ruce drží sklenky se šampaňským. Užívali si královsky.

„Řekla jsem si, že bude lepší mít nějakou pojistku pro vydírání, kdyby se náhodou něco pokazilo,“ poznamenala Georgian a obdivně zkoumala svou práci. „Jen se podívej na to rozlišení! Každá kapka na jejích ňadrech je zřetelně vidět! Musela jsem se schovat do křoví, abych je mohla nafotit.“

„Vy dvě jste hrozné potvory,“ smála jsem se.

„Nejhorší ze všech,“ podotkla Pearl. „Mám to od tebe.“ Nastala půlnoc, hudebníci zabalili nástroje a rozloučili se. Seděli jsme v chladné, vlhké tmě a pozorovali průvod vesničanů, jak se blíží k hřebeni. Pod námi na moři svítila spousta svíček a my jsme sledovali švestkově a stříbřitě zbarvené vody a siluety postav, které se zpěvem zdolávaly kopec.

„Ten hymnus se jmenuje Akathistos,“ zašeptal Tor, když usedl vedle mě a objal mě kolem ramen. „Patří mezi kontakiony – je jediný, který se dochoval celý. Napsal jej Sergej patriarcha v předvečer vyhnání Peršanů z Konstantinopole – je to hymnus díkůvzdání. Ale tady jej zpívají každé Velikonoce o půlnoci.“

„Je krásný,“ zamumlala jsem.

Lelia se zvedla ze židle.

„A teď si půjdeme poslechnout mši,“ prohlásila. Zvedly se i kamarádky, zadržel mě však Tor.

„My dva zůstaneme tady,“ řekl a otočil se k ostatním: „Musíme ještě něco dokončit.“

Přítelkyně sešly k vozíku a vydaly se za průvodem přes homoli Omphalosu směrem k malému kostelíku. Když už jsme neviděli světla průvodu, Tor se otočil ke mně.

„Dnes je poslední den naší sázky,“ – oznámil. „Připouštím, že jsi vyhrála ty. Přinejmenším ses dostala k třiceti milionům, na nichž jsme se dohodli, blíž než já. Rád bych s tebou probral záležitosti spojené s výhrou. Nejdříve bych ale rád mluvil o nás dvou.“

„Nevím, jestli se mi o sázce chce vůbec mluvit,“ odpověděla jsem. „Zdá se mi, že můj předchozí život se přetrhl a objevil se nový – život, který ještě pořádně neznám. Chci být s tebou, ale ještě před čtyřmi měsíci jsem si nedokázala představit, že bychom byli milenci.“

„Já nechci vztah s velkým V,“ ujišťoval mě a pozorně si mě prohlížel v pohaslém světle měsíce. „Co kdybychom nejprve začali se vztahem s malým v?“

„A co kdybychom vypustili první dvě písmena? Pak by to byl jen tah,“ navrhla jsem s úsměvem.

„Výborně,“ usmál se Tor. „Jestli ti ale seženu tu práci v Úřadu federálních rezerv, ty budeš ve Washingtonu a já budu v New Yorku. Nestrávili jsme v odloučení už beztak mnoho let? Řekni mi – kolik ti vlastně je?“

„Musím přiznat, že jsem na odvrácené straně dvacítky. Proč se ptáš?“

„Jsi tedy dost stará na to, abys věděla, že jen málo lidí má to štěstí zažít něco podobného jako my. Rád bych měl v téhle věci jasno. Chvilku počkej, prosím, hned budu zpátky.“

Zmizel v domě a nechal mě na terase s lahví koňaku a sklenkami. Nalila jsem si a sledovala mraky halící měsíc a poslouchala tiché šplouchání vln o zdi hradu. Když se Tor vrátil, nesl velkou složku. Hodil její obsah na dlaždice a škrtl zápalkou. Jeho měděné vlasy zazářily, on pak pohlédl na hromadu na zemi, zvedl jeden list a zapálil ho.

„Co to děláš?“ vykřikla jsem poplašeně. „To jsou přece obligace! Skutečné! Na zemi leží miliardy dolarů v cenných papírech, a ty je zapaluješ! Zbláznil ses?“

„Možná ano,“ pousmál se Tor a oči mu ve světle plamenů zezlátly. „Dal jsem Středisku cenných papírů z Paříže zprávu se sériovými čísly padělků v jejich depozitáři. Řekl jsem si, že nejlepší bude zničit všechny stopy, dosvědčující, jak se ocitly tady, to pro případ, že někdo z Vagabundů by dostal nápad udělat nám totéž, co jsme my provedli jim. Přesto jsme dosáhli svého. Makléři a bankéři, kteří odmítali provést fyzickou kontrolu papírů, budou obtížně vysvětlovat, jak je možné, že papíry, které poslali do Střediska, jsou bezcenné padělky – přestože klienti, kteří je od nich koupili, budou mít doklad o zaplacení – ach, jen si sedni, drahá – znervózňuješ mě, když stojíš na špičkách.“

Já ho znervózňuji! Sedla jsem si na krajíček stolu a sledovala, jak zapaluje jeden papír po druhém, dokud nechytl celý balík. Nakonec plameny uhasly a cenné papíry se změnily na hromadu popela, který vítr zvedal z podlahy a pomalu odnášel přes hrazení terasy do moře. Než vyjde slunce, zmizí miliarda dolarů a s ní i stopy po naší krádeži. Mělo se dalších dvaatřicet let mého života odvíjet stejně jako dřív? Tor ke mně přistoupil a přitáhl mě k sobě, jako kdyby mi četl myšlenky. Zabořil se obličejem do mé šíje a vdechoval vůni mých vlasů.

„Musím odjet domů, zalít orchideje a promyslet si to,“ ozvala jsem se po chvíli. Držela jsem ho v objetí. „Když jsem přistoupila na sázku, nemyslela jsem, že na jejím konci se ze mě stane jiný člověk. Nejsem tak předvídavá jako ty.“

„Ano,“ promluvil, políbil mě na krk a zahleděl se do mého obličeje. „Ale místo starostí se včerejškem a zítřkem mysleme raději na dnešek. Mám pocit, že jsme něco nedokončili.“

„Nedokončili?“ pravila jsem překvapeně. „Co tím myslíš?“

„Cožpak to nechápeš? Přestože jsme Vagabundy zastavili, mohl by se objevit někdo další a pokusit se o totéž, ať už s vlastní zemí nebo bez ní. Navíc každá banka může snadno vykoupit druhou a použít k tomu nadhodnocené akcie. V mezinárodním ekonomickém systému jednoduše neexistuje žádná pojistka zajišťující, aby bankovní aktiva byla řádně ohodnocena nebo pojištěna, aby se nemohlo stát, že se zítra objeví nějaký hamižný hajzl a udělá totéž co Vagabundi.“

„A co to má s námi společného?“ ptala jsem se.

„Jestliže budeš pracovat v Úřadě federálních rezerv – jestliže budeš zkoumat likviditu jejich rezerv a aktiv,“ spatřila jsem v měsíčním světle jeho zvláštní, nebezpečný úsměv – „a když já budu analyzovat nabývání portfolií formou směn, pak bychom měli dost velký přehled, co říkáš? Vsadil bych se, že bych dokázal odhalit víc nelegálních fúzí a nekalých odkupů majoritních podílů, než bys dokázala během jednoho roku ty. Co si o tom myslíš, můj drahý soupeři?“

Vrhla jsem na něj opovržlivý pohled – ale nevydržela jsem to. Rozesmála jsem se.

„Tak dobře – a o co se chceš vsadit?“

Katherine Nevillová

Počítač, který vykradl banku

Z anglického originálu A Calculated Risk, vydaného

nakladatelstvím Ballantine Books,

přeložil Karel Klusák

Obálku navrhl Miloslav Havlíček

Odpovědná redaktorka Kamila Lexová

Technická redakce a sazba studio Lorien

Vydání první, Praha

Jako svou 89. publikaci vydalo

nakladatelství X-EGEM,

Jungmannova 11, 110 00 Praha 1,

tel.: 02/24 21 65 54, tel./fax: 02/24 21 64 63

Doporučená prodejní cena 109,– Kč

ISBN 80-85395-87-8

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai