Vidina nesmrtelnosti

Howard Olgin

(2001)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Dobrodružný

Autor, americký chirurg, píše úspěšné knihy o nových medicínských technologiích, které mohou být zneužity i proti člověku. Tento napínavý román sleduje odhalování dnes už nikoliv nereálných možností lékařské vědy – v oblasti genetiky, inteligence a smrtelnosti – a zároveň vztah a osudy lékařů Laury Antonelliové a Neila Reynoldse. Neil sám na sobě vyzkouší vlastní vynález, mikroskopický robot ovlivňující činnost mozku, který může zajistit lidskému organismu prakticky i nesmrtelnost. Čtivý, mimořádně poutavý román se dotkne také problematiky jaderného odpadu, etiky výzkumu, ale především je plný nečekaných zápletek a tajemných odhalení.

VIDINA NESMRTELNOSTI

Howard Olgin

IKAR

Josephu a Miriam Olginovým,

Avivěa Laňceovi a Pupsterovi

Zvláštní dík Quintonu Skinnerovi za jeho přispění této knize.

Předmluva

Technika popsaná v tomto románě je odvozena z vědeckých časopisů a teoretických diskusí s jednotlivci, pracujícími v technických oborech a počítačové vědě. Mnohé z popsaných kroků již byly realizovány: manipulace s jednotlivými atomy k vytvoření mapy nebo symbolu; plán pohonného systému vybudovaného ze speciálně vytvořených molekul; zařízení s prsty v podobě pinzety, schopné uchopit bakterii. Proběhla spousta debat a spekulací o budoucnosti miniaturizace techniky. V mnoha případech tento probíhající výzkum vyvolal představy, které mě přivedly k napsání tohoto románu.

Mechanizmus sodíkové pumpy se pokládá za rozhodující pro celistvost buňky, přestože jeho fungování není v plném rozsahu známo. Telomera je další slibný objev nedávného lékařského výzkumu s nejrůznějšími možnými důsledky. S alarmující pravidelností dochází každoročně k pokroku virtuální reality. Aplikace této techniky, tak jak je popsána v této knize, byla extrapolována ze skutečného výzkumu realizovaného jak v soukromém, tak veřejném sektoru podnikání. Jistá firma se sídlem ve Spojených státech například vyvíjí pro prodejní účely cvičný chirurgický simulátor fungující na základě virtuální reality.

Při úvahách o pokroku techniky a jeho popularizaci je vždycky životně důležité všímat si přísně morálních důsledků, jaké může přinést individuálním subjektům. V žádném jiném oboru to neplatí tolik jako v medicíně. Každý průlom přináší nový potenciál pro dobro i pro zlo. Přesně tak, jak stojí psáno v jednom z překladů starověkého Juvenala: „Všichni touží po vědění, ale jen málokdo, obrazně řečeno, je za ně ochoten platit.“

M.D. Los Angeles, 1997

ČÁST PRVNÍ

Prolog

Los Angeles, 5. února 1996

Nemocniční pokoj byl tichý a klidný, až na blikající obrazovku a ztlumený zvuk televizoru umístěného vysoko na stěně. Světlo dopadalo okny na vpadlý bezvýrazný obličej Allie Leonardové.

Bylo jí pětasedmdesát a poslední čtyři roky trpěla Alzheimerovou chorobou. V té době jí zemřel manžel William a paměť se jí soustavně zhoršovala. Teď už téměř nemohla mluvit a pouze tlustý svazek lékařských záznamů visící v nohou její postele svědčil o její dlouhé nákladné léčbě.

Cosi hluboko v jejím těle začalo špatně fungovat. Jako by to nebyla ona; v buňkách mezi základními chemickými látkami jí kolovala jakási síla. Izolované útvary molekulárních bílkovin, sloužící ke srážení a vytváření sedliny krve, se začaly tvořit v drasticky rostoucím počtu. Jeden po druhém pronikaly z buněk a neustále jich přibývalo.

Alliino tělo začaly ucpávat krevní sraženiny. Nejdříve jí selhaly ledviny odříznuté od zásobování krví. Vzápětí následovala játra a pak slezina. V plících došlo ke spazmickým křečím.

Monitory sledující její životní funkce se varovně rozezněly. Allie otevřela oči se zábleskem poznání, že se děje něco strašlivého. Její poslední myšlenky byly zmatenou směsicí, když jí velká krevní sraženina zablokovala levé plicní tepny.

V okamžiku, kdy do jejího pokoje dorazil záchranný tým, byla již mrtvá.

Saudská Arábie, 20. července 1997

Steven Maxwell s rukama spoutanýma za zády čekal v nemilosrdně žhnoucím slunci, zatímco nesrozumitelné posměšky a povzbuzování davu sílily s blížícím se okamžikem jeho veřejné popravy. Lámal si hlavu, jak ke všem čertům k tomuhle mohlo dojít.

Pytel z režného plátna, natažený přes hlavu, v něm vyvolával paniku a klaustrofobii, ale aspoň se nemusel dívat do očí těm, kteří na něho pokřikovali, a byl ušetřen pohledu na meč připravený pro něho. V posledních okamžicích života mu bylo dopřáno jediného luxusu mohl přemýšlet.

Kdyby měl určit okamžik, od kterého šlo všechno úplně špatně, řekl by, že to bylo jedno pozdní odpoledne vzácného deštivého dne před třinácti měsíci, kdy nad Los Angeles ležely nízké hrozivé mraky. To odpoledne se uvolnil ze své lékařské ordinace a strávil je s AngeloMasonq vou, ošetřovatelkou na praxi v jeho soukromé lékařské skupině. Když Angela odcházela ke svému autu, uviděl jiné blížící se vozidlo. Jako ve zpomaleném filmu spatřil svou manželku Lauru Antonelliovou, jak stahuje okno.

Vykřikl a rozběhl se za jejím autem tichou ulicí, kde bydleli od doby, kdy byl jejich syn ještě malý. Laura, také lékařka, přijela domů v polední přestávce zhltnout oběd. Skutečně náhoda. O týden později mu byly doručeny do jeho nového bytu rozvodové dokumenty. Koneckonců, nebylo to poprvé, kdy jí byl nevěrný.

Laura ho totálně zavrhla, a omezila dokonce i jeho návštěvy u syna Carla. Steve se pokusil o nový start s Angelou, ale byla pro něho příliš mladá. Každé ráno se ve svém bytě probouzel s tíživým vědomím, o co všechno se připravil. Pomalu nebyl schopen vstát z postele a jít do práce.

A tak Mezinárodní lékařský sbor, představující pro jiné lékaře konec kariéry, znamenal pro Steva nový začátek. Byl zařazen do útvaru, jenž spolupracoval s americkými vojenskými silami, které zůstaly v Saudské Arábii po válce v Perském zálivu. Zdálo se, že je to stejně dobré místo jako každé jiné. Bydlel sám v malém pokojíku a ve dne ordinoval antibiotika a léčil vyčerpání z horka. Noci trávil osamělý a pil.

Právě když začínal pociťovat něco, co se podobalo duševní pohodě, jednou večer po návratu ze služby domů na něho čekala saudská policie. Smál se, když ho spoutávali, protože se domníval, že objevili v jeho komoře láhev Jacka Danielse. Myslel si, že ho chtějí ve jménu Alláha postrašit, ale brzy pochopil, že nežertují. Na základě anonymního udání u něho našli skoro kilogram opia zašitého v jeho matraci.

Při procesu nebyla přítomna žádná opravdová porota. Obhájce připustil jeho vinu a poskytl mu jen slabou obhajobu. Steve „se přiznal“ pár hodin po svém zatčení a tak surovém bití, že se obával, zda nemá natrženou slezinu. Mladá žena z Amnesty International, které bylo něco přes dvacet, přišla po jeho odsouzení udělat si poznámky o tomhle případu. Potvrdila mu, čeho se nejvíc obával: americká vláda nepodniká žádné kroky v jeho prospěch. Státní department neměl v úmyslu plýtvat politickým kapitálem kvůli usvědčenému pašerákovi drog.

Hlasy křičící arabsky teď zesílily. Steve ucítil, jak se mu do zad zaryla hlaveň pušky. Vykročil vpřed a málem zakopl, když došel k malým schůdkům. Dech se mu zrychlil a palčivý pach jeho dehydrovaného dechu zadržela tkanina jeho kapuce.

Bylo to téměř legrační. Steve nebyl žádný svatoušek. Jeho zbožná katolická bývalá tchyně mu do telefonu po jeho rozvodu s Laurou hrobovým hlasem chladnokrevně vypočítala všechny jeho hříchy: byl opilec, lhář a cizoložník. V posledních dnech své lékařské praxe se dopustil daňového přestupku a málem spáchal pojišťovací podvod. Ale pašerákem drog nebyl. Dokonce ani nevěděl, jak opium vypadá, dokud při jeho procesu nepředložili důkaz.

Cítil, jak mu vzadu po krku stéká pot. Když zvedl oči, spatřil ohromný sluneční kotouč prosvítající látkou. Čísi ruka do něho zezadu strčila a on upadl na kolena.

Měl dost času k přemýšlení. Jeho poprava byla odložena nejprve vzhledem k tomu, že spadla do období moratoria na stínání hlav během hadždže neboli pouti do Mekky, a pak kvůli aid al Adhá, svátku oběti. Tenhle odklad strávil sám v kamenné cele dva krát dva a půl metru důkladným pátráním ve své paměti.

A potom si vzpomněl: na letadlo. Nemělo žádné označení, motory mu běžely naprázdno a stálo na ranveji určené pro vojenskou dopravu. Když se jednou večer opil, zabloudil k letišti a vyrušil dva neznámé vojáky, kteří vykládali náklad ze zavazadlového prostoru. Svým příchodem vyvolal menší paniku a v okamžiku, kdy na ocelovém kontejneru spatřil vybledlý srp a kladivo, přál si, aby byl zůstal doma.

Těsně za ním zazněl hluboký hlas. Čísi ruce mu přitlačily ramena k zemi a pod bradou ucítil tvrdý kámen.

Oslepilo ho světlo, když mu strhli z hlavy kápi. Slunce nebylo nikdy zářivější. Jeho poslední myšlenka patřila Lauře a synovi. Nikdy je už nespatří.

Taškent, Uzbekistán, 26. ledna 1998

Plukovník Dimitrij Bolkov pohlédl netrpělivě z okna letadla Aeroflotu a přál si, aby si pilot pospíšil a dostal už ten proklatý krám do vzduchu. Nikdy se v asijských republikách necítil dobře, dokonce ani za existence Sovětského svazu, kdy mu jeho postavení ve vojenské rozvědce dodávalo zvláštní prestiž. Slyšel, že nyní, když se tyto republiky odtrhly, jsou Rusové vystaveni nenávisti, a dokonce i násilí. Tyhle nové státy chtěly vymazat všechny vzpomínky na dobu, kterou strávily pod moskevským jhem.

Bolkov si povzdechl, když poprvé spatřil itinerář, vedoucí při jeho návratu z Teheránu přes Taškent. Ale koneckonců měl cestu už skoro za sebou. Brzy bude doma u Nadi a dcer. Až podá hlášení, vezme rodinu do Gorkého zábavního parku. Děti se budou moct povozit na Ferrisově kole a on s Naďou by si mohli zaveslovat na loďce a být spolu sami.

Letadlo začalo rolovat směrem k volné ranveji. Konečně. Bolkov si oddechl a začal rozkládat své papíry na volné sedadlo vedle sebe. Vpředu v hlavní kabině se tísnila spousta cestujících, ale Bolkov měl místenku do oddělené zadní sekce vyhrazené pro vojenský personál. V Rusku se změnilo mnohé, nikoli však moc armády.

Prašné ulice Taškentu brzy zůstaly hluboko pod jeho okénkem a nahradila je rozeklaná skalnatá krajina Turkmenistánu. Bolkov vytáhl svůj poznámkový blok. Předchozí den měl první kontakt s íránskou vládou. Předpokládal, že se setká s partou extremistických duchovních, ale místo toho ho přijali světští, vzdělaní a vysoce inteligentní muži. To ho vystrašilo.

Jednání bylo srdečné a zdvořilé a znovu potvrdilo snahu obou států o rozvoj vzájemných přátelských vztahů. To trvalo do okamžiku, kdy jeden z ministrů s obrovským plnovousem, jménem Hafez, uctivě naznačil, že by Moskva měla najít způsob, jak přísněji kontrolovat své sklady jaderných materiálů použitelných pro zbrojeni. Bolkov, ve snaze nedat najevo své překvapení, požádal svého tlumočníka, aby tu poznámku zopakoval.

Poznámka byla velmi zarážející, protože Bolkov objevil nesrovnalosti v inventarizaci u dvou bývalých sovětských nukleárních skladů. Bezprostředně před svým odjezdem do Íránu zahájil vyšetřování vyšetřování, které hodlal držet v tajnosti, dokud nenajde konkrétní důkazy.

Bolkov pohlédl přes uličku letadla na svého pobočníka Veronského, který mezitím již usnul. Prodiskutovali tuhle záležitost včera večer v hotelu nad kaviárem. Veronský, který nevěděl nic o Bolkovově vyšetřování, souhlasil s tím, že Íránci by se nikdy o takové věci nezmínili, kdyby k tomu neměli vážné důvody. Generálům v Moskvě to žádnou radost neudělá. Jako obvykle bude na Bolkovovi najít způsob, jak tuhle informaci prezentovat, aniž by vyprovokoval nežádoucí reakci proti vlastním lidem.

Bolkov odložil pero a sáhl do aktovky pro lahvičku vodky, kterou si schovával na dlouhý zpáteční let. Jak se sklonil, tichý nápor krevního tlaku v jeho mozku způsobil, že mu stěna jedné z velkých cév praskla.

Bolkov jen trochu zakašlal, když mu mozek v hlavě explodoval, a pak se zhroutil. Bylo mu osmatřicet let.

Washington, D.C., 20. června 1998

Diváci na balkoně, většinou turisté, doufající, že alespoň letmo poznají demokracii v praxi, shlíželi mlčky na vzrušenou debatu probíhající v Senátu Spojených států. Seiiátor.Prexler z Nebrasky právě předal slovo senátoru Pattersonovi z Kalifornie. Anton Dunleavy, zřízenec první týden v novém zaměstnání hleděl dolů na bohatě zdobený koberec a potlačoval zívání. Zdálo se, že tento den nikdy neskončí.

Debata se soustředila na vojenský rozpočet pro příští rok. Patterson, muž, kterému bylo něco přes sedmdesát, s hřívou bílých vlasů a s hlasem, obvykle hrubým jako smirek, hřímajícím obvinění, se zahloubal nad svými poznámkami. Vypadal sklíčeně a nesoustředěně.

„Mám dojem, když poslouchám své vážené kolegy,“ řekl pomalu, „že bychom jako stát měli teď, když jsme zvítězili ve studené válce, s uspokojením složit ruce v klín. Tito pánové by měli mít na paměti, co se může přihodit zemím, které uvěří, že již nemají žádné nepřátele.“

Anton se narovnal na židli. Tahle práce vypadala první ďen slibně, neboť ho naplňovala posvátnou úctou přeď svatozáří moci obrovské sněmovny. V poledne si uvědomil, že vláda postupuje hlemýžďím tempem.

Patterson se opřel o řečnický pult a upřel pohleď na vůdce většiny. Třel si spánky. „Podpořím tento rozpočet, ale byl bych šťastnější, kďyby byl o ďeset procent vyšší. Zeptejte se kohokoli v armáďě, řekne vám, jaké důsledky mají tyhle rozpočtové škrty na morálku. Jakékoli řeči o alternativních plánech navržených. Omluvte mě, necítím se dobře.“

Místnost se zaplnila šepotem, když Pattersonovi náhle selhal v mikrofonu hlas. Zákonoďárný sbor coby jeden muž se obrátil na seďaďlech, aby viděl, co se přihodilo. Anton si všiml, že Pattersonova ramena se roztřásla poď šeďohněďým sakem.

„Senátore,“ vykřikl ženský hlas a Anton vyskočil do uličky. Bral tři schody najednou. Patterson se zhroutil k zemi dřív, než ho Anton stačil podepřít. Starý muž se ještě zachytil řečnického pultu rukou plnou stařeckých skvrn. V příštím okamžiku však stisk ruky se zmučeným zasténáním uvolnil a upaďl na koberec.

Okamžitě ho obstoupil ďav liďí. Pattersonův obličej byl posetý sytě karmínovými skvrnami. Oči vylezlé z důlků hleděly na Antona, aniž by ho poznávaly. Anton uvolnil Pattersonovi límec a ucítil, jak je kůže senátorova krku rozpálená naď pulzujícími krčními tepnami.

Všude kolem se ozývaly vzrušené hlasy. Anton tiskl pevně Pattersonova ramena k podlaze, když se stařec začal zmítat v křečích. Pattersonovy oči se obrátily v sloup a odhalily bělmo zakalené skvrnami. A potom najednou začal senátor zvracet.

Anton se pokusil Pattersona převrátit, aby se neudusil, ale bylo už pozdě. Za strašlivého zasténání se Patterson zalkl a zemřel. Ještě před chvílí nekontrolovaný třes náhle ustal. Anton zatlačil senátorovi oči a štítivě ucukl, když spatřil předivo skvrnek kolem jeho očí a spánků.

Spolupracovníci senátora Pattersona později uvedli, že jim připadal nesvůj už od rána, že trpěl bolestí hlavy, žaludeční nevolností a pocitem zmatenosti. Odmítl jít k lékaři, protože pokládal za životně důležité, aby promluvil to odpoledne v Senátu.

Koronerova zpráva později ukáže, že Pattersonovu smrt způsobila adrenalinová krize: akutní hormonální nerovnováha, která vyslala záplavu adrenalinu do jeho centrálního nervového systému. Byla to bolestivá smrt. Jedná se o stav typický pro meningokokovou infekci a je znám jako WaterhouseFriderichsenův syndrom. V tomto případě však lékaři nenašli žádnou známku bakteriální infekce. Dospěli proto k závěru, že krvácení bylo důsledkem vysokého věku a nezjistitelné vrozené vady.

Za několik dní bohatý lpsangeleskýppdnikatel Robert Chapman odletěl do Washingtonu převzít Pattersonovo křeslo v Senátě. Přestože byl pokládán za Pattersonova nástupce a kandidáta v příštích volbách, nastoupil na jeho místo už nyní, o dva roky dříve.

Kapitola 1

LosAngeles, 2. srpna 1998, 8.35

V chirurgickém křídle losangeleské nemocnice Valley Memoriál si doktorka Laura Antonelliová drhla ruce dezinfekčním mýdlem a hleděla na svůj obraz v zrcadle: na postavu asi pětatřicetileté ženy zahalené do sytě modrého sterilního chirurgického obleku. Neposlušné prstýnky černých vlasů byly schované pod papírovou čepicí. Měla typicky tmavé oči a jemný nos, prozrazující sicilský původ její rodiny, a plné rty, které teď pod papírovou maskou našpulila do úsměvu.

„Na osamělou matku nevypadáš špatně,“ řekla si.

K vedlejšímu umyvadlu se najednou přihrnul další lékař, pustil vodu a nabral si hrst oranžového mýdla. „Když člověk začne mluvit sám pro sebe, je to první příznak šílenství, Antonelliová,“ pravil Mike JPeters zatímco si pečlivě drhl konečky prstů. „Mně by to nevadilo. Možná byste šla pak se mnou na večeři.“

Laura si pečlivě utřela ruce sterilním ručníkem a snažila se nečervenat kvůli tomu, že byla přistižena, jak se zkoumá v zrcadle. „Ohromně legrační,“ řekla. „Proč jste tu tak brzy? Myslela jsem, že dopoledne nikdy nepracujete.“

Peters pokrčil rameny. „Kyčelní endoprotéza. Sedmdesátiletá paní. Uklouzla a upadla. A co vy?“

„Laparoskopická operace nadledviny,“ odpověděla Laura.

„Docela milý způsob, jak začít nový den,“ poznamenal Peters, který si teď s úzkostlivou pečlivostí myl hřbety rukou. „To bude vaše první?“

„Nic není jako poprvé,“ odpověděla Laura.

„Jste nervózní?“ zeptal se Peters a prohlížel se v zrcadle.

„Samozřejmě že ne,“ pronesla Laura s předstíraným rozhořčením.

Peters se zasmál: „I to je charakteristické.“

Pochopitelně že byla nervózní. Operace, která ji čekala, byla krajně choulostivá: odstranit tumor trůnící na nadledvině Roberta Delgada neslo s sebou smrtelné riziko. Nebylo to jako běžná rakovina. Kdyby se jen trochu nešetrněji dotkla tumoru nebo ho příliš stiskla, mohla vyslat do pacientova krevního oběhu nesčíslné množství molekul adrenalinu. Delgadův krevní tlak by pak prudce stoupl a mohl by způsobit prasknutí nějaké cévy v jeho mozku nebo srdci. Ale ani úspěšné odstranění tumoru ještě neznamenalo, že si bude moci oddechnout. Náhlý pokles hladiny adrenalinu by mohl pacientovi způsobit ireverzibilní šok, končící smrtí v důsledku selhání ledvin a jater.

„Žádný problém,“ říkala si, když se blížila k operačnímu sálu a v duchu odříkala modlitbu za úspěšný výsledek operace.

V sále už čekal operační tým. Laura předpažila a ucítila energické trhnutí, když jí sestra Bensonová navlékla operační plášť a zavázala jí ho na zádech. Laura natáhla ruce, aby mohly vklouznout do chirurgických rukavic a uhlazovala si je na prstech tak dlouho, až jí dokonale přilnulyke kůži.

Na ocelovém stole ležel Roberto Delgado zakrytý modrou látkou. Břicho měl odhalené a natřené orSfnžovým antiseptickým gelem, kterému sestry říkaly „sliz“. U nohou mu ležely dva podnosy s chirurgickými nástroji a pořádná hromádka gázových tamponů. Laura přelétla očima pacientovo tělo od paty až k hlavě. Tvář měl uvolněnou v hlubokém spánku vyvolaném anestetiky. Oči měl zakryté vatovými tampony a přelepené náplastí. Vzhledem k tomu, že Delgadovy spontánní tělesné funkce byly paralyzovány anestetikem, jeho dýchání bylo zcela závislé na rytmicky syčícím dýchacím přístroji.

„Dobrý den, paní doktorko,“ pozdravil ji Gerald Stokes. Anestezie log, vysoký muž se silnými brýlemi, provedl zápis ve svém záznamníku. „Jsme připraveni.“

„Díky, Jerry,“ odpověděla Laura. „Jak se daří dětem?“

„Jsou zase zpátky ve škole, takže je mám z krku,“ řekl Stokes a na okamžik odtrhl pohled od monitorů vitálních funkcí. „A co váš chlapec?“

„Carlo je fajn,“ konstatovala Laura. „Tenhle týden se chce stát profesionálním hráčem košíkové. Trpělivě čekám, až řekne, že chce být lékařem.“

Stokes se tiše zasmál. Na druhé straně operačního stolu naproti Lauře zaujal své místo asistující chirurg Dennis Martinez.

„Dobrá,“ řekla a ze všech sil se snažila, aby se jí nezlomil hlas. „Můžeme začít? Sestro, podejte mi, prosím, skalpel.“

„Správná volba,“ poznamenal Martinez a ironicky přimhouřil oči nad maskou. Věděl, že bude nervózní při svém prvním pokusu o náročnou operaci. Den předtím jí připomněl, že již asistoval u pěti laparoskopických operací nadledvin.

„Jednu vidět, jednu udělat a jednu učit dělat,“ zareagovala Laura. „Je to tak, Dennisi?“

Udělala dva a půl centimetru dlouhý řez do pacientova břicha a do otvoru vsunula plynovou trysku. Delgadovo břicho se začalo pomalu nadouvat.

„U vás všechno v pořádku, Jerry?“ zeptala se Laura. Přes operační stůl zachytil Martinez její pohled a mezi oběma zajiskřilo tiché dorozumění. Gerald Stokes nepatřil k nejlepším anesteziologům nemocnice, a oba to věděli. Jeho přítomnost vyvolávala u Laury pocit nejistoty, který teď určitě nepotřebovala.

Snažila se nemyslet na to, že žádala o jiného anesteziologa byla to myšlenka, která by ji teď mohla jen rozptylovat. Byl to prostě další příklad mentality zdravotnické firmy EllingtonFaber, provozující nyní nemocnici Valley Memoriál, jejímiž prioritami byly rozpočet a snižování nákladů. Stokes nebyl na úrovni, kterou by byla pro tuhle operaci potřebovala, ale měl nižší plat než oba anesteziologové, o které žádala.

„Vypadá to dobře, paní doktorko,“ odpověděl jí Stokes a udělal si další záznam.

Pacientovo břicho se brzy vzdouvalo jako kulatá kopule. Laura vytáhla plynovou trysku a prostrčila řezem trubici. Stiskem vypínače aktivovala laparoskopickou kameru a osvětlení upevněné na konci zařízení. Pak se otočila k videomonitoru umístěnému vedle ní ve výši jejích očí. Spatřila na něm přesný obraz Delgadovy břišní dutiny.

„Žádná známka zvětšených jater,“ pravila a pomalu pohybovala kamerou. „Podívejme se žaludek, dvanáctník, tenké střevo, žlučník všechno to vypadá dobře.“ Při pečlivém zkoumání dutiny břišní nezaznamenala žádné vzdálené metastázy šíření tumoru z nadledviny.

Laura předala laparoskop Martinezovi a rychle udělala sérii deseti řezů ve tvaru čtyřúhelníku ve střední částí pacientova těla. „Trokary,“ přikázala. Sestra Bensonová jí podala deset trokarů plastových trubiček zužujících se na dolním konci do špičky, a Laura je jeden po druhém zastrčila do řezů.

Stále pozorujíc videomonitor, prostrčila trokarem do pacientova břicha grasper a použila ho k izolaci oblasti kolem žlázy napadené rakovinou, a potom nástroj předala druhé asistující sestře.

„Kauter, prosím,“ řekla Laura a protáhla ho trokarem. Pomyslela na Delgadovu rodinu: Robertovu manželku, jeho tři děti, matku a tetu ti všichni čekali venku v čekárně, aby se dozvěděli, zda se operace zdařila. Připomněli jí její vlastní, úzce spjatou a rozvětvenou rodinu.

„Nadzvedněte pacientovi levý bok,“ přikázala.

Stokes poodjel na své židli od monitorů k pacientovu boku. „Mám to, paní doktorko,“ zamumlal. „Ale buďme tu opatrní. Má velice labilní krevní tlak, jak víte.“

„Vím,“ odpověděla Laura snad až zbytečně drsně. „Ale dobře, že to připomínáte.“

Martinez vrhl na Lauru ironický pohled, zatímco posunoval laparoskop do vhodnější pozice. Existovaly dva způsoby, jak se dostat k levé nadledvině: buď přímo břišní dutinou po odsunutí tenkého střeva stranou, nebo zezadu retroperitoneální cestou, o což se Laura toho dopoledne chtěla pokusit. Vedla si úspěšně při pokusech na laboratorních vepřích, ale teď si nemohla dovolit žádnou chybu. Naplnil ji pocit odpovědnosti, ale i důvěry ve svou schopnost provést tuhle operaci.

Na monitoru Laura sledovala dvacetinásobně zvětšený nástroj, jímž oddělovala tkáň od struktury obklopující pacientovu ledvinu. Když se pak objevil obraz obnažené ledviny s hladkou fialovou nadledvinou na jejím vrcholku, rozhostilo se v operačním sále ticho rušené jen rytmickým syčením respirátoru a zvukem monitorů životně důležitých funkcí. Po jedné straně nadledviny trůnil tvrdý uzlovitý tumor, přesně takový, jaký ukázalo předoperační tomografické a rentgenologické vyšetření.

V duchu si představovala, jak se následkem existence tumoru vyplavuje do pacientova těla velké množství adrenalinu. Delgado k ní přišel do ordinace a stěžoval si na vysoký krevní tlak, otoky, zarudnutí v obličeji a úporné oslepující bolesti hlavy. Laboratorní testy následně odhalily zvýšenou hladinu katecholaminů. Diagnóza zněla: feochromocytom, nebezpečný tumor, chrlící do organizmu velké množství adrenalinu a dalších prekursorů. Když teď Laura spatřila na monitoru obraz samotného objektu, zhluboka si oddechla. Jak tumor vznikl a proč tak rychle narostl, byly dvě spojité záhady.

„Opatrně,“ ozval se Stokes. „Krevní tlak 14090. teď už 180.“

Laura přiblížila svůj nástroj k tumoru. „Zpomalit infuzi. Přistoupíme k vynětí tumoru.“

Přiměla se k maximálnímu soustředění, kďyž za ledvinou přetínala tři tepny zásobující nadledvinu.

„Sakra,“ sykla. „Krvácí to.“ Na obrazovce se objevil tenký rudý pramínek krve. Šokovaná asistující sestra sebou trhla a pohnula grasperem, který přidržovala. „Jen klid,“ řekla Laura klidným hlasem. Zasunula dvě svorky a krvácení zastavila.

„Opláchnout,“ přikázala. „Buďte co nejopatrnější. Je to kritická fáze.“ Sestra Bensonová vsunula dovnitř trokarem oplachovací hadičku a odstranila malou loužičku krve, která se vytvořila poblíž ledviny.

Laura podvázala a přestřihla zbývající cévy. Nyní byla připravena odstranit nadledvinu i s nádorem. „Jerry, není vyloučeno, že teď na náďor trochu přitlačíme,“ upozornila anesteziologa. „Pacientovi by mohl vyletět krevní tlak. Připravte si regitine.“

„Jde vám to dobře,“ zašeptal Martinez.

S oběma lokty odtaženými od těla uchopila Laura nadledvinu dálkově ovládaným grasperem a elektrokauterem oddělila poslední vlákna tkáně, která ji spojovala s horním pólem ledviny.

Stokes vykřikl: „Krevní tlak stoupá 180 na 60. 240. 310.“

„Okamžitě regitine!“ zvolala Laura. Odřízla zbytky tkáně, trokarem vytáhla postiženou žlázu ven z Delgadova těla a podala ji chirurgické sestře.

„Výborně, a je to,“ řekla. Martinez zhluboka vydechl a upravil pozici kamery. „Teď musíme počkat, až krevní tlak klesne.“

„No, k sakru!“ vykřikl Stokes o vteřinku později a šmátral po svém záznamníku. „Tlak 200. Teď už vůbec žádný. Nemohu ho změřit.“

„Tekutiny a adrenalin, Jerry, okamžitě,“ přikázala Laura a nespouštěla pohled z monitorů. Delgado jim před očima odcházel.

Stokes shodil lahvičku s chemikálií ze svého anesteziologického vozíku. Upadla na zem a roztříštila se. „Počkejte!“ řekl téměř prosebně. „Musím najít jinou.“

Laura se obrátila k sestře. „Adrenalin. Okamžitě!“ Sestra jí bleskurychle podala dlouhou tlustou injekční stříkačku. Laura stiskla rukou Delgadovu hruď a hledala správné místo na jeho hrudní kosti. Pak napjala paži, rozhodně se rozmáchla a probodla Delgadův hrudník, aby mu vpíchla adrenalin přímo do srdce.

Po delší odmlce se ozval Stokes: „Krevní tlak 130. 140. 150. Už se stabilizuje. Pulz 80.“

„Bude v pořádku,“ řekl Martinez a rozzlobeně pohlédl na Stokese. „Tohle bylo mizerné představení. Člověče, vždyť řešení takovýchhle kritických situací je váš každodenní chlebíček.“

Laura si jich nevšímala a snažila se uklidnit své bušící srdce. Nemocničním interkomem zavolala patologovi, zatímco upřeně hleděla na feochromocytom ležící v oslnivém světle chirurgických reflektorů. Tumor byl tuhý a nepraviďelný, téměř provokoval svou vražednou hmotou.

„Co s ním naděláme?“ prohlásil Martinez rezignovaně, když se vrátila k operačnímu stolu. Jeho podrážděnost z předchozího okamžiku byla tatam. „Díky vám to ten člověk přežije. Dobrá práce.“

„Děkuju, Dennisi,“ odpověděla a svlékala si rukavice. Věděla, že Dennis měl v poslední době finanční problémy. Slyšela dokonce, že se dal na sázení ve snaze udržet se nad vodou a každý týden podnikal zoufalé lety do Las Vegas, kde sázel na sporty.

Stokes seděl před monitorem vitálních funkcí a upřeně hleděl do svého záznamníku. Laura poděkovala zbytku týmu, včetně Stokese. Jeho chyba nezpůsobila vážnější problém především proto, že sestra byla natolik prozíravá, že měla po ruce rezervní injekci adrenalinu. Časové zdržení byly všehovšudy tak dvě sekundy.

Laura přesto pocítila prudkou zlost. Anesteziologové, o něž žádala, by se takové chyby nikdy nedopustili; byli zkušení a kliďní i ve vypjatých situacích. Naneštěstí se ve firmě EllingtonFaber nikdo nestaral o tak nehmatatelné vlastnosti jakmile se jednalo o náklady. Vypadalo to teď, že každý den dochází k novým sporům mezi lékaři a byrokraty vlastnícími nemocnici.

Laura se snažila na to nemyslet. Automatickými dveřmi prošla z chirurgického oddělení do čekárny. Delgadově rodině bude moci s potěšením sdělit, že Roberto bude žít. Někdy měla pocit, že ona sama žije právě kvůli podobným okamžikům.

Kapitola 2

Odpoledne, 17.15

Jízda domů v typických losangeleských podmínkách byla strašná. Laura usoudila, že dopravní špička v pět hodin odpoledne bude neprůjezdná, a tak když se přehoupla přes hřeben pahorků táhnoucích se z údolí San Fernanda, vyjela z estakády a rozhodla se dojet k matčinu domu po povrchových komunikacích.

Bohužel se napálila. Na Bundyho bulváru stály na kilometry dlouhé řady vozů, jejichž řidiči netrpělivě čekali, až je komplikované světelné semafory na čtyřproudové ulici konečně pustí dál do té mely. Laura tiskla pevně volant a snažila se zůstat klidná.

Okamžitě po operaci nadledviny sepsala stížnost. Přestože se ji snažila zformulovat tak, aby na Jerryho Stokese neshodila příliš velkou vinu, chtěla zajistit, aby se vedení firmy EllingtonFaber dozvědělo, že je nespokojená. Věděla ovšem velmi dobře, že její stížnost skončí stejně jako všechny předchozí buď v koši na papír, nebo v registratuře stížností, kterou nikdy nikdo neotevřel.

Firma EllingtonFaber koupila nemocnici Valley Memoriál před šesti měsíci. Od toho dne se téměř všechno změnilo. Na soubor Lauřiných stálých pacientů, i těch, které jí posílali externí praktiční lékaři na vyšetření, se začal aplikovat nový systém. Specialisté i praktičtí lékaři z nemocnice Valley Memoriál začali brzy ventilovat tytéž litanie stížností na poradách personálu: ztráceli svou samostatnost, někteří přicházeli o práci a jejich příjmy klesaly. Za pár týdnů se ale všichni doktoři začali starat každý sám o sebe a snažili se v rámci nové byrokratické správy protlouct, jak nejlépe uměli.

Někteří z lékařů přestali s firmou spolupracovat, zejména když poznali, že se od nich očekává, že sníží své honoráře až o devadesát procent. Jistý počet lékařů již nemocnici opustil, aby si našli jiná místa na nejistém lékařském trhu práce. Jiní se se zaťatými zuby snažili udržet nad vodou. Jejich pracovní týmy se zmenšovaly a v lékařských pokojích, sesternách i v samoobslužných bufetech šuškání o bankrotu vystřídalo mnohem zábavnější klepy.

Laura měla pocit, že pomalu každý týden slyší nějakou novou smutnou historii. Jeden z lékařů, gynekolog Julius Teiter, kterého znala dlouhá éta, zavřel svou praxi a odjel do Luisiany. Nedávno se doslechla, že v Luisianě bude muset čekat nejméně rok na tamní licenci. Jiní lékaři si pro zachování dosavadních příjmů, na úkor svého zdraví, začali brát mnohonásobné úvazky. Někteří začali sázet, jak se například šeptalo o doktoru Martinezovi. Laura nedávno užasla, když v hale chirurgického oddělení zaslechla útržky tlumených telefonátů, v nichž se najednou objevil nový slovník výrazy jako nedodržení rozpětí, indexy, hranice rentability.

Když znovu zůstala stát na dalších nekonečných červených světlech, sáhla do aktovky a vytáhla z ní modrý gumový míček, který tam měla pro mimořádné situace. Všude kolem řvaly motory a vřeštěly klaksony. Stiskla míček v ruce a opakovanými stisky se snažila zbavit stresu.

Laura měla odjakživa problémy s autoritami. Jeptiškyučitelky v její farní škole ji ocejchovaly jako výtržnici, už když jí bylo třináct. Nepochopily, že s představiteli moci nebude mít problémy, budouli spravedliví a féroví.

To však firma EllingtonFaber nebyla. Zavedla ceník lékařských úkonů, a navíc systém pravidel, která podporovala podbízení kolegů lékařů, což mělo za následek, že Laura dostávala pouze pětinu toho, co byla zvyklá si za svou práci účtovat. Rozhodla se, že bude pracovat víc a rozšíří svou klientelu, aby uživila sebe i Carla a nemusela sáhnout na peníze, které našetřila, aby ho mohla poslat studovat do koleje. Snažila se získat nové pacienty a hrát podle pravidel firmy v domnění, že i ze špatné situace vyzíská, co nejvíc bude možné.

Před čtrnácti dny se jí však dostal do ruky dokument, který ji značně zdrtil. Když si prohlížela rozpis lékařských služeb, zkontrolovala si i karty pacientů na ten den. Na dvou formulářích našla černou značku. Když se podívala blíž, zjistila, že někdo přeškrtl její jméno v rubrice o přidělení externího pacienta k chirurgickému vyšetření. Místo jejího tam bylo rukou napsáno jméno jiného lékaře. Firma využívala svou absolutní kontrolu, aby ji vyřadila, a zadávala práci chirurgům, kterým dávala přednost. Uvědomila si, že se teď stala předmětem libovůle anonymního systému, který ji mohl totálně zničit, aniž by jí kdo prozradil proč. Pokoušeli se ji připravit o živobytí.

Modrý míček ležel na sedadle Lauřina vozu, když konečně odbočila do dobře známé vedlejší ulice v Santa Monice. Zaparkovala na konci úzké příjezdové cesty vedoucí k malému jednopatrovému domku rodiny Antonelliových.

Když vstoupila hlavními dveřmi do obývacího pokoje, ucítila vůni čerstvého česnekového chleba. Na okamžik dovolila, aby ji tenhle malý pokoj přenesl do minulosti pokoj s pohodlnými červeně čalouněnými křesly a odpovídající pohovkou, s vybledlým táflováním, zarámovanými fotografiemi dávno zemřelých příbuzných ze Starého světa. Laura v modrých šatech s koženou aktovkou jí připomněla, že je onou dívkou, která vyrostla mezi těmito zdmi. Zaplavila ji pospolitost, láska a pocit, že všechno se dá zase nějak do pořádku.

Z kuchyně přiběhl její syn Carlo, malý štíhlý chlapec s tmavými kudrnatými vlasy po ní a rozzářenýma očima. Poklekla, aby ho objala a políbila.

„Ale no tak, mami,“ zaprotestoval. „Nech toho.“

„Nedá se nic dělat,“ řekla. „Za jízdu domů musíš zaplatit poplatek.“

Z kuchyně bylo slyšet řinčení nádobí. Laura opatrně postavila Carla na podlahu a úzkostlivě mu uhladila školní uniformu košili a kalhoty. „Babička mi dovolila napít se trochu vína,“ prozradil.

„Je to pravda?“

„Neposlouchej, co si tenhle mladík navymýšlí,“ řekla Maria Antonelliová, která se objevila v kuchyňských dveřích a utírala si ruce do utěrky. „Nedělej si starosti, cara, měl jediný malý doušek, navíc zředěný vodou.“

Laura políbila matku na teplou, suchou tvář. „Jak se máš, mami?“

Maria pozvala dceru mávnutím ruky do kuchyně. „Bene, bene. Dneska jsem se prošla skoro kilometr, jak jsi mi řekla.“

Laura si vzala od matky šálek kávy. Maria otevřela troubu a podívala se do ní. Ovanula je vůně pečícího se chleba. Laura si uvědomila, že umírá hladem. „Tony a Louisa by se měli brzy vrátit z práce. Měla bys tu zůstat a počkat na ně,“ řekla Maria zneklidněně.

V době, na kterou se Laura ještě nemohla pamatovat, se Antonelliovi přestěhovali z Brooklynu do Los Angeles, kde její otec pracoval jako domácí lékař až do své smrti, v polovině osmdesátých let. Vincent Antonelli vyrostl v New Yorku, ale Mariu potkal při návštěvě Itálie, která jí byla domovem do jejích dvaadvaceti let. Maria stále ještě žila v domě, který manžel splatil v šedesátých letech, a s ní tu bydlel i její syn s manželkou a jejich dvě děti.

„O čem sníš?“ zeptala se Maria dcery. „Vypadáš, jako bys byla v duchu kdovíkde.“

Carlo přišel z předního pokoje, držel v náručí Mariinu starou šedou kočku a tvářil se otráveně. „Kdy už pojedeme?“ zeptal se.

„Hned,“ odpověděla Laura. „Co bylo ve škole?“

„Nuda,“ odpověděl Carlo a zakoulel očima.

„Řekni mamince, co jsem tě naučila,“ vybídla ho Maria, zatímco usrkla trochu vína a nastavila časový spínač na sporáku.

„Mi madre ě molto carina,“ zarecitoval.

„Jenom moc hezká?“ škádlila ho Laura. „Non bellissima?“

Carlo se zatvářil nešťastně; Maria se zasmála. „Tak dobrá,“ řekla Laura, „běž se podívat do mé aktovky. Přinesla jsem ti z ordinace nějaké časopisy, abych ti pomohla s tou úlohou o Bosně.“

Chlapec se obrátil na podpatku a odběhl do obýváku. Stará kočka se rozběhla za ním, ale na protest zamňoukala.

Maria se usmála. „Je to chytrý kluk. Přišel sem ze školy a udělal si všechny domácí úlohy, aniž bych ho musela nutit.“

„Dnes večer se chce v televizi dívat na baseball,“ vysvětlila Laura. „Zná pravidla.“

Bylo zajímavé, uvědomila si Laura, jak díky rutině dokázala rychle najít ztracenou rovnováhu, překonat různé pohromy a nezdary, jako by k nim bylo vůbec nikdy nedošlo. Bylo to přesně před půl rokem, přibližně ve stejné době, kdy jim firma EllingtonFaber oznámila, že koupila nemocnici Valley Memoriál, a Laura se dověděla, že jejího bývalého manžela popravili na Blízkém východě.

„Myslíš na Steva, viď?“ řekla Maria a položila na stůl podnos s jídlem zakrytý fólií, které si Laura s Carlem měli odvézt domů. „Jak jsi to poznala?“

„Prostě jsem to poznala.“ Maria natáhla krk a podívala se ke dveřím, aby se ujistila, že ji Carlo neuslyší. „Tvářila ses stejně, jako když nebyl doma a zahýbal ti.“

Laura věděla, že se jí matka nechce dotknout. Steve byl bezohledný alkoholik, který promrhal své nadání stát se dobrým lékařem. Byl jí nevěrný patrně mnohem častěji, než se dozvěděla. Když odjížděl na Blízký východ, měla Laura zlou předtuchu, že ho už nikdy nespatří.

„Víš, že se mi nikdy nelíbil, pověděla jsem ti to mockrát,“ řekla Maria. „Aleje mi ho líto, hlavně kvůli Carlovi. Chlapec potřebuje tátu.“

Během svého neúspěšného manželství plného lhostejnosti a nevěr se s tím Laura snažila vyrovnat. Uklouzla jen jednou. Jako všichni lékaři měla přístup k široké paletě léků. Rok před tím, než se definitivně se Stevem rozvedla, si uvědomila, že prášky, které bere na spaní, se rozrostly v celou řadu sedativ a alkoholu, bez nichž se neobešla i během dne. Steve se tehdy zachoval dobře, staral se o Carla, zatímco podstoupila desetidenní rehabilitační program. V jistém smyslu to, že se zbavila vlastní slabosti, ji udělalo rozhodnější a možná jí dodalo sílu, kterou potřebovala, aby se konečně s manželem rozvedla.

„Je mi to líto, mluvme o něčem jiném,“ řekla Maria. „Proč tu dnes večer nezůstaneš? Tony tě chce vidět. S Carlem by se mohli dívat na fotbal tady.“

„Na baseball, mami,“ opravila ji s úsměvem Laura. „Ne, dékuju, ale chci být doma. Mám za sebou těžký den.“

„Potřebuješ koupel a trochu pohody a klidu,“ řekla Maria a políbila dceru na čelo. „Chápu to.“

„Právě jsem si na něco vzpomněla,“ promluvila Laura. „Za dva dny musím odjet pryč z města. Mohl by Carlo zůstat u tebe? Bylo by to jen na jednu noc.“

Carlo se objevil ve dveřích; pozornost věnoval napůl časopisu Time, napůl jejich rozhovoru. „No, uvidím,“ řekla Maria a zamrkala. „Jestli tu mám místo pro jednoho malého chlapce na jednu noc? To nevím.“

„To je v pořádku,“ odpověděla Laura pohotově. „Prostě ho nechám spát v zoologické zahradě se lvy a medvědy.“

„Skvělé!“ vykřikl Carlo a odberjl po linoleu pokrývajícím podlahu.

„Zdá se, že je nejvyšší čas odvézt někoho domů,“ prohlásila Laura.

„Bude to prima,“ řekla Maria. „Tony ho může odvézt do školy.“

„Díky. Budu v San Diegu. Nechám ti telefonní číslo.“

„San Diego!“ zvolal Carlo a ovinul paže kolem Lauřina pasu. „Sandy Eggo!“

„Budu tam přednášet na jedné konferenci,“ vysvětlila Laura matce. „Jedu tam s Ferry Tafreshiovou.“

„Doufám, že nechá toho svého manžela doma,“ poznamenala Maria.

„Cyrus jede taky. Bude tam řečnit, propagovat ten jejich nový chirurgický simulátor.“ Laura měla najednou pocit, že ji matka neposlouchá. Stará žena dávala přednost blažené nevědomosti, pokud šlo o jakýkoli další technický pokrok od vynálezu digitálních hodin. „Cyrus je rozhodně hodný člověk. Líbil by se ti, jen kdybys mu dala šanci.“

„Já vím o lidech své,“ protestovala Maria. „Tvá přítelkyně Ferry je hodné děvče, ale s tím jejím manželem jsou jen potíže.“

Laura opustila tohle téma a políbila matku na rozloučenou. Jízda domů byla relativně klidná. Laura si pobrukovala s rádiem, zatímco si Carlo četl články v časopise pro svou úlohu.

Slíbila si, že s ním v příštích týdnech stráví víc času. K čertu s firmou EllingtonFaber a vzpomínkami na Steva. Carlo byl její život a ona jeho jediný rodič. Zapřísahala se, že nikdy nedovolí, aby se mu stalo něco zlého, i kdyby za to měla zaplatit vlastním životem.

Kapitola 3

Washington, D.C., 3. srpna, 9.15

„Emily, k sakru, kde mám svůj rozpis kongresových výborů? Zrovna tohle se mi z těch všech krámů musí ztratit.“

Bob Chapman čekal ve dveřích své nové kanceláře v budově Kapitolu s hromadou fasciklů v ruce. Vázanku měl uvolněnou a cítil první příznaky kofeinové abstinence. Kávovar spolu s řadou důležitých okumentů a fasciklů byl dosud někde zabarikádovaný v nerozbalených bednách, které ho provázely při spěšném stěhování ze Sacramenta do Washingtonu.

Jeho asistentka Emily žena ve věku něco málo přes třicet, v křiklavě zelených šatech a bílých punčochách zvedla hlavu z poloprázdné bedny v přijímací kanceláři. „Někde tady to bude, Bobe,“ uklidňovala ho. „Museli jsme zabalit a přestěhovat celou kancelář během dvou dnů. Nemůžeš přece čekat, že se všechno vrátí do normálního stavu hned první den.“

Chapman si zhluboka povzdechl. Emily měla pravdu. Z jejího tónu poznal, že chápe skutečný důvod jeho nervozity. Byl vržen do Senátu Spojených států bez jakéhokoli předchozího upozornění. Obával se, že možná není připraven na tak obrovskou odpovědnost, která ho čekala.

„Dobrá, nejdřív se pokus najít kávovar,“ odpověděl, „nebo jdi dolů do haly a sežeň nějaký. Jinak se tu zblázním.“

Emily se mu chystala odpovědět svým typickým trpělivým způsobem, když se otevřely vnější dveře přijímací kanceláře. Nějaký muž v medailemi ověšené tmavomodré vojenské uniformě vešel dovnitř a nesl, jakoby zázrakem, krabici, jejíž etiketa hlásala, že obsahuje nový kávovar na překapávanou kávu.

Muž překročil hromadu krabic a podal Chapmanovi ruku. „Plukovník Neil Reynolds, Armáda Spojených států,“ pronesl hlubokým, úředním hlasem. „Chci vás přivítat ve Washingtonu.“

„Děkuju vám,“ odpověděl Chapman. Když se Reynolds k novopečenému senátorovi přiblížil, ukázalo se, že je o hlavu větší, než on. Plukovník měl nakrátko, po vojensku ostříhané vlasy, široké čelo a výrazné zelené oči. Chapman si všiml, že Reynolds stojí zpříma, jako by spolkl pravítko, a téměř nevědomky se narovnal.

Reynolds na něj netrpělivě hleděl. „Třeba bychom mohli zajít do vaší kanceláře,“ navrhl. „Možná byste mi mohl věnovat pár minut svého času.“

Emily se vzpřímila u své práce a zírajíc na plukovníka si rukama uhlazovala pokrčenou sukni. „Emily,“ požádal ji Chapman, „nepřepojuj mi asi tak dvacet minut žádné hovory.“

Když vešli do kanceláře, zavřel Chapman rázně dveře a rukou ukázal na křeslo naproti svému psacímu stolu. „Omlouvám se za ten nepořádek,“ pravil.

„Chápu,“ odpověděl Reynolds. „Byl jste nucen nenadále se přestěhovat. Muselo být těžké to zorganizovat.“

Reynolds postavil kávovar na Chapmanův psací stůl. Chapman čekal, až se mu Reynolds přestane dívat do očí. Být v ohnisku plukovníkova upřeného pohledu bylo poněkud zastrašující.

„Pracuju v Armádním lékařském výzkumném středisku,“ pravil Reynolds monotónním hlasem. „Jsem rovněž doktor medicíny a specializuju se na řešení chirurgických problémů prostředky hightech.“

Chapman povzdechl. „Neile, proč máme předstírat, že se spolu neznáme?“ zeptal se.

V Reynoldsově obličeji se mihl záblesk zděšení; pak se usmál a úzké rty se mu lehce zkřivily. „Je to trénink,“ vysvětlil.

„Trénink na co?“

„Měj trochu fantazie,“ řekl Re,ynolds a pokračoval, jako by mluvil k dítěti: „Pravidlo číslo jedna pro Washington zní: zdání je realita. O našem přátelství ví jen málokdo. Teď, když tě máme v prvotřídní pozici a budeš moci uplatňovat svůj vliv, musíme být velice opatrní.“

Chapman měl pocit což se mu s Reynoldsem stávalo často že nechápe smysl podtextu jejich rozhovoru, a bezděčně si začal hryzat kloub svého prstu.

„Uvolni se, Bobe, je to tvůj první den,“ řekl Reynolds přívětivě. „Nechceš zapnout ten kávovar? Dal bych si šálek. Podívej se do krabice, je tam půl kila mleté kávy.“

Chapmana napadlo, že takhle by tento den neměl začínat. Bylo to jeho první odpoledne coby senátora Spojených států. Stal se nyní jedním ze stovky mužů, kteří určují politiku celé země. Byl nezkušený, ale mohl se učit za pochodu.

Avšak už teď se ho zmocnil známý pocit že se mu věci vymykají z kontroly a že netušil cenu svých kompromisů. Vyrostl v dobré rodině s vlasteneckým cítěním a vírou. Přetrpěl povinnou vojenskou službu ve Vietnamu a věřil, že akce jeho vlasti jsou spravedlivé a správné. Vstoupil do politiky s vědomím veřejné důvěry a zaměřil se na to, jak prospět národu založenému na ideálech a spravedlnosti. Někdy tak skutečně jednal, ale většinou nikoli. Naplňovalo ho to vztekem, který ho užíral za bezesných nocí.

Chapman se zarazil při rozbalování kávovaru. „Cos to teď řekl?“ zeptal se. „Že ‚my jsme tě dostali do prvotřídní pozice? Co to má k sakru znamenat?“

Zavřenými dveřmi slyšel Chapman nepřetržité vyzvánění svého úředního telefonu. „Věnuj se dál té kávě,“ nařídil mu Reynolďs. Chapman zjistil, že ho proti své vůli poslechl. „Jsem si jist, Bobe, že jsi rozuměl tomu, co jsem řekl. Naše podnikání je závislé na třech faktorech: na penězích, zahraničních konexích a knowhow a na vlivu doma. Tvé nedávné jmenování nás velice posílilo v poslední sféře.“

Chapman hleděl upřeně do plukovníkových očí a snažil se uhodnout, co si Reynolds skutečně myslí. Nedokázal to. Tenhle muž byl příliš chytrý a nevyzpytatelný. Uvědomil si, že Reynoldsem skutečně pohrdá a a že tenhle pocit je daleko silnější než všechny jeho předchozí antipatie k němu. Nenáviděl Reynoldsovu vlezlost a aroganci, dokonce i jeho naškrobenou uniformu bez jediné poskvrnky. Nejvíc ze všeho však začal nenávidět zjištění, že je mu již zcela a totálně zavázán.

„Dobrá, myslím, že to byl pro nás šťastný zásah osudu,“ pronesl Chapman tiše.

„Senátore,“ promluvil Reynolds a přehodil si nohu přes nohu, „nic takového jako štěstí neexistuje. Zapamatuj si to.“

Venku za oknem se v dálce naklonilo tryskové letadlo při zatáčce, daleko od zakázaného vzdušného prostoru nad Washingtonem. Když Chapman pochopil, že Reynolds nemá v úmyslu rozhovořit se o své tajuplné poznámce, zapojil kávovar do zásuvky. Každým okamžikem nenáviděl Reynoldse víc a víc a uvědomoval si, že má pro to dobré důvody.

„Jak se má rodina?“ zeptal se se zájmem Reynolds. „A co tvé další obchodní aktivity?“

Chapman pozoroval, jak pramínek kávy teče do zbrusu nové, čisté konvice, a řekl: „Moje rodina se té vůbec netýká. A pokud jde o mé obchodní záležitosti, převedl jsem je na dobu, kdy budu zde v Senátu, do holdingové společnosti. Nebudu mít čas kontrolovat své portfolio a potřebuju se vyhnout jakémukoli náznaku konfliktu zájmů.“

„To je dobře,“ pochválil ho Reynolds. „Myslíš na svou image a to je první rozumná věc, jakou jsem od tebe od rána slyšel.“

Reynolds si vzal šálek kávy, odešel k oknu a se strnulým, velitelským držením těla hleděl ven. „Chtěl jsem ti říct, že dnes večer odjíždím do jižní Kalifornie na lékařskou konferenci v San Diegu. Až tam budu, mám v plánu zaskočit na návštěvu k Jeffersonu Faberovi.“

„Jaké kšefty máš s Faberem?“ zeptal se Chapman. „Změnilo se snad něco na naší dohodě?“

Reynolds se usmál. „Kdybych tě tak dobře neznal, řekl bych si, že jsi právě vyslovil podezření. Nedělej si starosti, Bobe. My tři jsme partneři. Můžeš mě nenávidět, ale potřebuješ mě. A já potřebuju tebe.“

„Není pravda, že tě nenávidím,“ zaprotestoval Chapman, ale díval se jinam.

„My dva jsme byli k sobě vždycky upřímní,“ řekl Reynolds a tvářil se, že je opravdu sklíčený. „Dobrá, mám v úmyslu hovořit s Jeffersonem o informaci, kterou jsem dostal a která by v budoucnu mohla ohrozit náš podnik. Jeho role je klíčová a pravděpodobně nejvíc náchylná k nezdaru.“

„A to je všechno, co mi řekneš?“ Chapman cítil, jak se mu rozbušilo srdce. „Naše budoucnost je vzájemně spjatá a ty tu chodíš jako okolo horké kaše a chceš mi naznačit, že něco nemusí být v pořádku?“

„Promiň, Bobe,“ řekl Reynolds. „Je to starý zvyk. Vojáci jsou zvyklí jednat mlhavě s legislativní branží.“

„Nebuď směšný,“ zavrčel Chapman. Cítil, že pokud měl někdy nějakou možnost rozhodovat o svém životě, teď o ni totálně přišel. A kdy naposledy měl svůj život opravdu v rukou před rokem či dvěma? Reynolds byl jako zlý kouzelník, který před ním držel zrcadla tak dlouho, dokud Chapmana nepřesvědčil, že to, co vidí, je realita.

„To je lichotivé. Lidé mi vždycky říkali, že mi chybí smysl pro humor.“ Reynolds začal přecházet po místnosti. „Bobe, není to žádné velké tajemství. Měli jsme menší problém při naší první operaci a nyní zahajujeme druhou. Nemůžeme počítat s tím, že budeme znovu a znovu beze změny opakovat stejný projekt, aniž bychom eventuálně na sebe neobrátili pozornost. Loni v Saudské Arábii jsme vyvázli jen o vlásek, a tak musíme být mimořádně opatrní, pokud jde o naši novou dopravní cestu. Musíme být stále velmi ostražití. Vnímáš mě?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Chapman, ačkoli ho nesledoval, nebo aspoň ne úplně. Všechno, co pochopil, bylo, že před dvaceti minutami přišel Reynolds a připravil ho o jeho důstojnost i o přesvědčení, že křeslo v Senátě pro něho znamená nový začátek.

„To jsem rád,“ řekl Reynolds s blahosklonností v hlase. „Měli bychom spočítat případy, kdy jsme měli štěstí. Nejdříve ten Rus, co strkal nos do věcí, do kterých mu nic nebylo, a potom ten americký doktor. A teď nám uvolnil své místo senátor Patterson. Zdá se, že chladná ruka smrti pracuje v náš prospěch.“

Chapmanovi se v hlavě honily myšlenky jedna za druhou; pátral ve své paměti. Ruský plukovník: Reynolds před šesti měsíci prohlásil, že jeden bývalý sovětský důstojník by pro ně mohl znamenat překážku. K tomuhle tématu se už nikdy znovu nevrátil. Pokud šlo o toho amerického lékaře, slyšel jen útržky toho, co se přihodilo, od Fabera a Reynoldse. A co se týkalo Pattersona, stařec přece zemřel z přirozených příčin. O čem to probůh Reynolds vlastně hovořil?

„Nic takového jako štěstí neexistuje,“ řekl Chapman rozpačitě, aniž si byl ve skutečnosti jist, co tím myslí.

„To je ono,“ přitakal Reynolds. Zastavil se a poklepal Chapmanovi na rameno. „Myslím, že děláš pokroky.“

„Přestaň se mnou takhle mluvit,“ zaprotestoval Chapman a hrubě odstrčil Reynoldsovu ruku. „Já nevím, o čem mluvíš a nechci to vědět. Ve skutečnosti lituju, že jsem tě kdy potkal. Jsem senátorem Spojených států a nemusím poslouchat tyhle kecy.“

Reynolds si o nepatrný kousíček posunul jednu z medailí. „Jsem rád, že sis ulevil, Bobe,“ poznamenal. „Vždycky je konstruktivní dát najevo své city.“

„Jdi do prdele, Neile,“ prohlásil Chapman. „Tenhle rozhovor skončil.“

„Jsem si jist, že tě uklidňuje pocit, že bys mohl vypadnout, Bobe. Samozřejmě však víš, že to není možné.“ A bez hnutí se na něho upřeně zadíval. Jen nepatrné škubnutí nosu prozradilo jeho podrážděnost.

Chapman uslyšel zvenku Emilyin hlas, jak hovoří s nějakým návštěvníkem. Měl by vyjít ven a předstírat, že všechno je normální a v pořádku. Bylo to to jediné, co mohl udělat.

„Nejsi Bůh, Neile,“ zašeptal. „Jsi vždycky o krok napřed, ale jsi jenom člověk. Pokusíšli se mi ublížit, zničím tě.“

V Reynoldsových očích se kmitlo něco, co si Chapman vyložil jako rozčilení. Ten pohled ho však zamrazil.

„Ty přece víš, Bobe, že ti nechci ublížit,“ ujistil ho. „A taky vím, že nejsem Bůh. Ale bude dobře, když si zapamatuješ, že všichni v sobě nosíme kousek absolutna. Ti osvícení mezi námi si zvolí za své poslání dopátrat se téhle vlastnosti.“

Než mohl Chapman odpovědět, Reynolds náhle propukl v hluboký hrdelní smích. Otevřel dveře kanceláře a zahalekal: „V pořádku, senátore, tak jste pro. Jedna ku jedné na basketbal; kdo prohraje, zaplatí večeři. Zařídím, aby má sekretářka zavolala vaší asistentce.“

Chapman, sedící za psacím stolem, pochopil, že musí přistoupit na tuhle hru. „Večeře s humry,“ vyhrkl s předstíranou lehkostí.

Reynolds se ohlédl a mrkl. „Senátore, bylo mi potěšením setkat se s vámi. Mnoho štěstí pro zbytek vašeho volebního období.“

A pak už plukovník bez jediného dalšího ohlédnutí odešel. Když se ve dveřích objevila Chapmanova asistentka, uvědomil si, že se mu třesou ruce. „Co je, Emily?“

Emily se na něho nechápavě podívala: „Poslanec Lofton z Indiány by se s tebou chtěl sejít,“ řekla. „Stalo se něco?“

„Pochopitelně že ne,“ odpověděl rychle, utáhl si kravatu a vstal.

„Dnes je velký den. Co by mohlo být špatné?“:

Kapitola 4

San Diego, 4. srpna, 11.41

Laura přemohla zívnutí, když se v hotelovém tanečním sále rozzářila světla. Toho dne dopoledne již přetrpěla sedm referátů na konferenci Chirurgické aliance Spojených států, a to bylo teprve čtvrt na jedenáct.

„Zůstaň vzhůru, Lauro,“ řekla jí Ferry Tafreshiová. „Na řadě je Cyrus. Neodpustíme ti, jestli při jeho referátu usneš.“

Ferry a Laura se okamžitě spřátelily před čtyřmi lety, když se setkaly v jedné losangeleské mateřské školce. Obě v sobě ihned poznaly vzájemně spřízněné duše: obě byly uštvané přepracované ženy, snažící se balancovat mezi odbornými kariérami a svými dětmi. Obě byly tehdy vdané Ferry za Cyruse, snědého mohutného muže, který strávil téměř každý okamžik, kdy byl v bdělém stavu, prací pro rodinný podnik Emergent Technologies. Pro Lauru představovala Ferry srdečnost a otevřenost, zatímco Cyrus odměřenost a tichou netrpělivost. Byla o osm let mladší než Cyrus, a byto to vidět na jejích lesklých tmavých vlasech a jemných perských rysech. Se Cyrusem se poznali jako děti v předrevolučním Teheránu.

„Já se proberu,“ slíbila Laura. „Celé dopoledne toužebně čekám, až uslyším o něčem jiném než o nových endoskopech a laparoskopických Nissenech.“

„Ale vždyť ty sama budeš dnes odpoledne mluvit o Nissenu,“ namítla Ferry.

„To je právě ono. Nemůžu se už dočkat, až to všechno skončí.“

Laura se zvědavě rozhlédla po publiku v sále, složeném převážně z mužských bílých tváří. Chirurgové z celé země se pravidelně zúčastňovali těchto shromáždění, kde přednášeli a zároveň naslouchali příspěvkům o nejnovějším pokroku v chirurgické technice. Ovzduší bylo neformální, nicméně se tu dala vycítit jistá rozmrzelost pramenící z obav. Jakýkoli pokrok vyvolával u chirurgů pocit strachu, že by se mohli ocitnout mimo hru a lékařský svět je nechal kdesi za sebou. Laura uvažovala, co by si pomysleli pacienti těchto lékařů, kdyby viděli své vážené a úctyhodné doktory, jak se horlivě snaží pochopit techniku, kterou by měli uvést do praxe během několika příštích měsíců.

Přestávky mezi jednotlivými prezentacemi byly kratičké, ne delší než tři minuty. Každý bod programu byl rezervován měsíce předem a jejich výběr do značné míry ovlivnily ostré lokty. Cyrus zastupoval malou společnost soupeřící s představiteli gigantických korporací. Přidělené pořadí, těsně před obědem a po dlouhé řadě řečníků, slibovalo jen velmi málo pozornosti publika.

Cyrus prošel kolem dlouhého stolu na pódiu, za kterým sedělo několik uznávaných vynikajících lékařských osobností. Vzhlédli od svých papírů a džbánků s vodou. Cyrus se přes rameno ohlédl na tři velké monitory, na nichž se měly promítat jeho diapozitivy.

„Dobrý den, dámy a pánové,“ začal hlubokým hlasem s cizím přízvukem. „Děkuji vám za pozornost. V příštích deseti minutách vás budu informovat o výsledcích vývoje firmy Emergent Technologies, kde jsme vyvinuli chirurgický vzdělávací systém, na který jsme právem hrdí.“

Cyrus v elegantním hnědém obleku, s pečlivě učesanými vlasy a brý lemi s černými obroučkami vypadal spíš jako učitel než jako technický fantasta, kterým, jak Laura věděla, byl. „Vypadá nervózně,“ řekla Laura Ferry.

„Já vím,“ zašeptala Ferry. „Vidíš, jak pevně drží ten ovladač diapromítačky? Tváří se, jako by ho chtěl rozmačkat.“

„Náš produkt se nazývá Chirurgická klinika v reálném čase,“ promluvil Cyrus. Objevil se diapozitiv s mladou ženu s nasazenou panoramatickou maskou na obličeji, propojenou kabely s počítačem. V ruce držela dlouhý nástroj podobný peru.

„Naše zařízení je nejlepší chirurgický simulátor využívající virtuální reality, který je na trhu,“ pokračoval Cyrus, když si odkašlal. „Dodáváme prostorově věrné anatomické struktury, vizuální a taktilní zpětnou vazbu, jsme schopni simulovat řadu běžných chirurgických procedur a poskytovat verbální instrukce krok za krokem.“

Laura se rozhlédla a snažila se odhadnout reakci posluchačů. Zdálo se, že některé to zajímá, jiní se zřejmě nudili. To ji znepokojilo. Emergent Technologies byla jednou z malých firem podnikajících v oblasti chirurgických nástrojů, vystavená soustavnému tlaku konkurentů s plnějšími kapsami. Cyrus spolu s Ferry a několika příbuznými vybudovali firmu prakticky z ničeho poté, co získal doktorát inženýrství na Kalifornské univerzitě v Los Angeles.

Laura slyšela, jak Ferry nervózně klepe podpatkem o zem. Přestože Ferry i Cyrus o tom hovořili málokdy, Laura pochopila, že jejich společnost se ocitla v poslední době na pokraji bankrotu. Tato prezentace by mohla zvýšit poptávku a pro rodinu Tafreshiových se stát rozhodující z hlediska úspěchu či úpadku.

„Nedělej si starosti,“ utěšovala Laura Ferry a položila jí ruku na rameno. „Máte daleko široko jeden z nejlepších výrobků.“

Ferry se na okamžik usmála, ale pak se jí ve tváři znovu objevila typická lhostejná netečnost. „Děje se něco, o čem bys měla vědět,“ řekla. „Měla jsem ti o tom říct dřív.“

Cyrusův hlas zněl z pódia a vysvětloval přínos Chirurgické kliniky v reálném čase pro výcvik studentů medicíny, i to, jak snižuje nároky na používání laboratorních zvířat.

Laura se naklonila k Ferry. „O čem to mluvíš? Co se stalo?“

„My, my bychom mohli přijít o společnost,“ vzdychla Ferry a vzhlédla k pódiu. „Během posledních devíti měsíců jsme zjistili, že jisté firmy zkoumají naši firemní strukturu, a minulý týden jsme objevili, že se někdo proti našim zájmům snaží získat kontrolu nad firmou. Vzhledem k tomu, jak jsme strukturovali akciový kapitál, nemáme patrně na vybranou.“

Laura se ušklíbla. Věděla, že by to asi Ferry ublížilo víc, než kdyby přišla o děti. Společnost pro ni i Cyruse znamenala všechno. Byla jejich největší pýchou, stejně jako perspektiva, která je oba popoháněla a zároveň držela pohromadě. „Kdo vás chce koupit?“ zeptala se.

„Právě to je částečně důvod, proč jsem ti nic neřekla. Nabídka přišla od korporace EllingtonFaber, od společnosti, která vlastní vaši nemocnici a se kterou jsi měla tolik problémů.“

Laura by byla dala přednost tomu, aby jí dal někdo facku. Vypadá to, pomyslela si, že všechno v medicíně nahlodávají finanční konglomeráty: elán pro inovace, důvěru a dobré úmysly lékařů, a dokonce i samotnou kvalitu zdravotní péče.

„Co je s těmi novými polovodičovými materiály, na kterých Cyrus pracoval?“ zeptala se Laura. „Tvrdil, že budou mít obrovskou cenu.“

„Pravděpodobně ano,“ potvrdila Ferry. „Ale nebudeme mít čas dostat je na trh. Teď právě nemáme dost peněz, abychom udrželi firmu.“

„Proklatě,“ ulevila si Laura. „Co se to sakra s touhle zemí děje?“

„Nemluv tak,“ pokárala ji Ferry. Cyrusův hlas teď zněl monotónně, jako by mu břemena, která ho tížila, vysála vitalitu z jeho obchodní nabídky. „Tohle je velká země. Můžeme začít znovu. Neznamená to pro nás konec.“

Cyrus skončil svou prezentaci a zodpověděl pár otázek. Jejich simulátor byl obdivuhodný projekt, technická inovace, ještě před deseti lety zcela nepředstavitelná. Ale byl to zřejmě příliš dobrý výrobek pro malou společnost s chabou schopností udržet se na trhu.

Publikum mu zatleskalo možná s poněkud větší vervou než předchozím akaďemičtějším řečníkům. Ferry s Laurou společně vstaly a upřímně tleskaly. Cyrus odešel, aniž poděkoval za pozornost, a přehnaně opatrně odložil dálkový ovladač diaprojektoru a přenosný mikrofon k dispozici pro dalšího řečníka. Vypadal jako člověk, který si nedělá starosti s tím, co mu chystá buďoucnost.

Kapitola 5

13.53 odpoledne

Laura usrkávala kávu z papírového pohárku a nervózně tiskla v ruce své poznámky. Teď už byly na programu jen tři prezentace, než přijde sama na řadu. Veřejné projevy pro ni představovaly něco mezi vytahováním nervu ze zubu a středověkým skřipcem. Světla opět pohasla a za dlouhým dřevěným stolem na pódiu zaujalo svá místa předsednictvo konference. Znala z nich dva Warrena Hayese, miamského kardiologa a Cindy Blackmanovou, laparoskopickou chirurgyni z Manhattanu. Ostatní neznala, nicméně věděla o věhlasu Willa Arlingtona, dlouhovlasého skvělého australského chirurga.

Laura se zhluboka nadechla. Z podobných situací jako tato měla odjakživa hrůzu. V okamžicích, jako teď, kďy ji přepadla úzkost, cítila lehký náznak slabosti, která ji přivedla k práškům a alkoholu. Přestože myšlenka na návrat k těmto zlozvykům ji děsila, zůstalo jí v paměti, jak tyhle substance byly kdysi schopné zbavit ji napětí a nahradit je velkomyslným zapomněním. Byla to děsivá vzpomínka.

V přítomnosti Laury zachovávali Ferry a Cyrus neradostné ticho. Laura si vyčítala, že se věnuje jen vlastním problémům. Oběd s oběma manželi strávila za Ferryina tíživého mlčení, zatímco Cyrus zamračeně přežvykoval sendvič a hovořil pouze v útržkovitých zamručeních. Laura viděla, že se smířili se ztrátou své firmy.

Málem jí uniklo oznámení na prostředním monitoru, ohlašující další referát. Na pódium vystoupil vysoký, upjatý muž ve vojenské uniformě, chránící si oči před oslnivou září reflektorů.

„Naším dalším řečníkem bude plukovník Neil Reynolds, doktor medicíny ze Zdravotnického výzkumného střediska armády Spojených států,“ ozvalo se z amplionu. „Název jeho příspěvku zní: ‚Nová revoluce bude patrně příliš malá, než aby byla viditelná pouhým lidským okem.“

Auditorium zďvořile zatleskalo. Laura se upřeně zahleděla na Reynoldse a snažila se zapomenout, že za hodinu bude stát na jeho místě.

„Děkuji vám,“ promluvil Reynolds a rozhlédl se po sále, ve tváři výraz, který Lauře připadal blazeovaný, až arogantní. „Dnes odpoledne vás chci krátce seznámit s několika nejnovějšími výsledky práce laboratoře, kterou řídím v rámci resortu obrany. Místo údajů ze stovek běžných chirurgických zákroků si vám dovolím přednést určité koncepce, o jakých jste nikdy neuvažovali. Budete překvapeni tím, co vám řeknu, což je můj záměr.“

Laury se to poněkud nepříjemně dotklo. Její vlastní příspěvek, stejně jako většina příspěvků na každé lékařské konferenci, se soustřeďoval na dlouhodobé klinické testy a praktickou aplikaci specifické chirurgické techniky. Způsob, jak o tom Reynolds hovořil, naznačoval, že je to pod jeho úroveň.

Na obrazovce se objevil diapozitiv zobrazující bodovou pixelovou mapu glóbu s plastickými kontinenty a černými oceány. „Toto je graficky zobrazený svět, v němž žijeme,“ konstatoval Reynolds. „Tato mapa je však desetibilionkrát menší než naše Země. Skládá se ze shluků atomů. Byla vytvořena v mé laboratoři.“

Z publika se ozval tichý šepot. Zdálo se nemožné manipulovat s ato my takovým způsobem. Laura si uvědomila, že zapomněla na svůj nezadržitelně se blížící projev, a napjala zrak, aby dobře viděla.

„Má současná práce spočívá v rodící se oblasti známé jako nanotechnika,“ pokračoval Reynolds. „Mou měrnou jednotkou je nanometr dlouhý přibližně jako tři atomy.“

Další diapozitiv ukázal tenoučký nástroj podobný pinzetě, držící tenký čtyřhran nad větší plochou strukturou.

„O tomhle hned uslyšíte,“ a ukázal na diapozitiv. „Čtyřúhelníkový objekt, který vidíte, je mikroskopický senzor krevního tlaku, vyrobený z jediné křemíkové membrány. Toto zařízení je zcela funkční a připravené pro výrobu. Předpokládáme, že pro americké nemocnice bude běžně dostupné do dvou tří let.“

Následovala rychlá sekvence diapozitivů, ukazujících miniaturní přístroje, páková zařízení, motory a senzory. Všechny byly zvětšené, aby se daly vůbec spatřit; ve skutečných rozměrech byly většinou pouhým okem neviditelné.

„Podařilo se nám uskutečnit zkoušky nanozařízení založených na křemíku a dalších utajovaných materiálech,“ pokračoval Reynolds. „Jejich pohon a řídicí mechanizmy mají mikroskopické rozměry.“

„Panebože,“ pošeptala Laura Ferry. „Slyšela jsem o pokroku v miniaturizaci, ale neměla jsem ani potuchy, že se dostali tak daleko.“

Ferry nepřítomně přikývla. Vzhlédla k pódiu, jako by tam spatřila další důkaz, že svět lékařské techniky, do níž vložila veškeré životní naděje, ji oklamal a nechal za sebou. Cyrus se odvrátil od pódia a nehnutě zíral na koberec v uličce.

„Máteli nějakou představu o dějinách techniky,“ prohlásil Reynolds, jako by předpokládal, že ji jeho posluchači nemají, „můžete si připomenout stav počítačového a elektronického výzkumu tak před deseti až dvaceti lety.“

Přitom Reynolds promítl další diapozitiv zachycující obrovské zařízení v dlouhé vykachlíčkované místnosti. Když si posluchači uvědomili, jak důvěrně tenhle pohled znají, zazněl v sále smích: byl to starodávný počítač, používající děrné štítky a zabírající spoustu místa.

„Ten, kdo zvládne tuto techniku, bude mít pod kontrolou nejbližší budoucnost lidského rodu.“ Reynoldsovo strohé prohlášení ohromilo většinu posluchačů a přimělo je ztichnout. „To, o čem dnes hovořím, představuje doslova novou prostorovou dimenzi, nový způsob, jak chápat fyzikální vztahy ve světě. Jako chirurgové jsme zvyklí zacházet s tenkými krevními cévami a subtilními nervovými vlákny. Pro mikropřístroje to však jsou obrovské tunely a tlustá lana.“

Laura měla dojem, že v Reynoldsově hlase zachytila cosi nového. Tatam byla jeho chladná nadřazenost; zdálo se, že ji nahradila upřímná snaha být pochopen. Odhrnul si nakrátko ostříhané vlasy z čela a Laura vytušila zranitelnost tohoto muže, jakou by byla nečekala.

Následující diapozitiv ukazoval samotného Reynoldse, stojícího v sterilně bílé lékařské laboratoři. Na obličeji měl masku virtuální reality a v ruce držel joystick. „Vyvinuli jsme kamery velikosti špendlíkové hlavičky. Pomocí virtuální reality jsem předpokládám, že budu schopen řídit robota, opatřeného miniaturním ramínkem se skalpelem, kauterem a klubíčkem hedvábí, implantovaného do lidského těla. Předpokládám, že budu schopen provádět chirurgické zásahy tak, jako bych byl skutečně uvnitř pacienta a viděl a cítil vše, co bude cítit a vidět můj nanorobot.“

Tohle prohlášení bylo trochu moc pro většinu publika. Starší muž vedle Laury posměšně zabručel.

„Můj čas téměř vypršel,“ konstatoval Reynolds. „Dovolte mi, abych se s vámi rozloučil několika závěrečnými myšlenkami. Zaprvé japonská vláda vyčlenila téměř dvě stě milionů dolarů na výzkum nanotechniky. Spojené státy mu věnovaly politováníhodně nízkou částku, ale já jsem použil téměř celý rozpočet svého útvaru pro tento výzkum.“

Reynolds položil ruce na řečnický pult a upřel zrak na publikum. „Očekávám, že brzy, velmi brzy poskytnu lékařské komunitě zařízení, která změní chirurgii v něco, co jste si nikdy nepředstavovali. Jehlou vpravíte robota, nasadíte si ovládací zařízení virtuální reality, abyste robota mohli řídit, a beztrestně se budete pohybovat uvnitř pacientova těla. Již teď si však musíte položit otázky: Budu na to připraven? Dokážu být natolik zručný?“

Laura cítila, že díky těmto slovům ztratil Reynolds téměř úplně kontakt s posluchači. Zezadu se ozval nervózní mužský smích. Za svou celou dosavadní kariéru neslyšela Laura tak převratný soubor myšlenek. Reynoldsova tvrzení byla mimořádná. Laura mu málem uvěřila.

„Mé závěrečné prohlášení bude mít podobu další série otázek.“ Reynoldsovo vystupování bylo opět chladné a upjaté, jako by měl pocit, že ho publikum neakceptuje. „Vzhledem k tomu, že jsme složili přísahu léčit a pomáhat, co je pro nás největší hrozbou? Samozřejmě nemoc, ale existuje i větší strašidlo, které nás všechny pronásleduje: třeba myšlenka, že smrt již není mocnější než lidský rozum. Nemohli bychom najít způsob, jak překonat úmysly našeho Stvořitele a zbavit se hranic poznání a smrtelnosti jako otrockých pout?“

Reynolds náhle umlkl. Ustoupil poněkud od řečnického pultu, jako by překvapil sám sebe. Předsednictvo konference ho pozorovalo s rozpaky.

„Jsou to dobré otázky k přemýšlení,“ pokračoval Reynolds, zakašlal a neobratně se usmál. „Jsem přesvědčený, že má práce bude užitečná naší profesionální obci. Vidím, že jsem překročil časový limit, takže už nezbyl prostor pro otázky. Velice vám děkuji za pozornost.“

Několik posluchačů přiskočilo k mikrofonům rozmístěným v sále. Zatímco Reynolds sbíral své poznámky, ozvaly se dychtivě naráz čtyři hlasy. „Nedal jste nám žádnou představu, jak blízko jste k…“ řekla vysoká žena blízko pódia.

„Co jste myslel tím…“ promluvil nějaký muž za Laurou a přerušil první tazatelku.

„Chcete naznačit, že genetické řešení,“ naléhal jiný hlas.

„Prosím, prosím,“ vložil se do diskuse moderátor konference, který převzal mikrofon s ovladačem od Reynoldse. „Prezentace plukovníka Reynoldse si jistě zaslouží nějaký čas navíc. Prosím vás, abyste své dotazy laskavě kladli jeden po druhém, jak je zvykem.“

Reynolds však jen zavrtěl hlavou a odcházel z pódia. Hleděl přímo před sebe, pohled rozhodně upřený na zadní dveře konferenčního sálu, prošel střední uličkou a vyšel ven. Zanechal za sebou ohromené mlčení.

„Možná později,“ řekl moderátor a nevěřícně zíral na zavřené dveře.

Lauru, stejně jako ostatní, prostoupil pocit skepse, která zavládla v sále. Ferry s Cyrusem byli tak pohrouženi do vlastních společných starostí, že málem nepostřehli, co se stalo, ale Laura musela přemoct nutkání rozběhnout se k zadnímu východu. Byla by se chtěla Reynoldse zeptat, o čem hodlal ještě mluvit, ale vhodný okamžik pominul.

Lékaři byli na pokraji vyčerpání. Desítky případů přerůstaly ve stovky a stovky v tisíce. Hrozilo nebezpečí, že se pacienti stanou pouhou beztvarou masou diferencovanou jen specifickými projevy jednotlivých nemocí. Technické inovace předchozího desetiletí však způsobily, že pro Lauru zůstávala její práce neustále svěží. Pokroky v laparoskopii, virtuální realitě a léčivech znamenaly pro zapáleného chirurga nekonečnou výzvu takovou, s jakou se lze vyrovnat pouze pilným, soustavným studiem a otevřenou hlavou.

Ale tohle? Tohle bylo neuvěřitelné. Musí si s tím mužem promluvit, překonat jeho aroganci teď si už byla jistá, že se za ní skrývá nejistota a přinutit ho, aby jí dal odpovědi.

Pak ji něco napadlo. Původně doufala, že její příspěvek o laparoskopické Nissenově fundoplikaci plastice fundu žaludku by mohl být hitem. Dokonce fantazírovala o tom, že by se mohl stát významným bodem konference nebo aspoň něčím, o čem budou lékaři hovořit, až se rozejdou. Teď to vypadalo, že tahle zvláštní pocta byla udělena dřív, než vůbec vystoupila na pódium.

Kapitola 6

Rusko, 23.53

Bývalé sovětské tajné „městečko“ bylo ve skutečnosti jen o něco větší než vojenské sídliště tvořily ho řady nízkých ubytoven a pracovních zařízení ve stínu zasněžených pahorků. Pracoviště a ubikace se tísnily v prostoru za hlídkovými věžemi a drátěnými ploty. Vězeňský vzhled místa byl ironií skutečnosti, že většina těch, kteří zde žili, byla za existence SSSR pokládána za elitu. Mnoho vědců a techniků už odešlo, ale někteří tu setrvávali v atmosféře skrytého očekávání a přemýšleli o tom, jak asi Moskva rozhodne, co udělat s jaderným materiálem, který zde byl uskladněn od konce studené války.

S postupující demontáží bojových raketových hlavic v souladu s dohodami uzavřenými se Spojenými státy objem smrtonosných radioaktivních látek, které zde byly uloženy, vzrůstal. Spojené státy a Rusko vlastnily celkem šest set padesát tun obohaceného uranu, což představovalo nezanedbatelné množství, vezmeli se v úvahu, že jedna jaderná bomba se dá vyrobit ze tří až pětadvaceti kilogramů tohoto materiálu.

Vedle uzavřených vrat stála pošramocená strážnice z hliníkového plechu. V ní mezi zbraněmi a rozhlasovým zařízením hlídkovalo pět mladých mužů. Měli za úkol chránit tento relativně malý sklad uranu na výrobu zbraní, který by ve spojení s detonátory a dopravený k určeným cílům byl schopen zničit více než padesát měst.

Muži byli hodně opilí. Noc byla suchá a z kopců bez ustání vál vítr. Tísnili se u rádia, chlapecké tváře zrudlé alkoholem, a hřáli si ruce nad malými elektrickými kamínky. V tuhle noční hodinu a vzhledem k množství zkonzumované vodky se jejich konverzace změnila v netečné mlčení.

Málem ani nezaznamenali, že Sergej opouští strážnici; jeho odchod vyvolal jen mrzuté protesty, když otevřel dveře a dovnitř vnikl studený vítr. Sergej se omluvil a vyšel ven.

Sergej vyrostl na úrodném venkově jižně od Moskvy, v hezkém místě ve srovnání s tímhle odpuzujícím prostředím. Přesto pokládal za štěstí, když ho armáda přidělila do tajného městečka, protože mu to výrazně zvýšilo plat a umožnilo posílat peníze domů rodičům. Věděl málo, a o to méně ho zajímala politika nukleárního zastrašování, užitečné náklady a schopnost prvního jaderného úderu. Teď se staral o to, aby mu plat nepohltila inflace. I kdyby vydělával dvacetkrát víc, stále ještě by to nestačilo na nájem dvoupokojového bytu v Moskvě.

Utáhl si bavlněnou šálu, zatímco klusal na druhou stranu sídliště k nákladovému prostoru zařízení, a ohlížel se přes rameno, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje. Nikdy dřív mu počasí nevadilo, ale teď kupodivu ano. Jako by ledový chlad pronikl do nějakého skrytého koutku jeho duše, místa rozdrásaného nejistotou a ztrátou smysluplnosti posledních několika let.

Když vklouzl do skladiště a vyhýbal se hromadám kartonů s konzervovanými potravinami, pocítil výčitku svědomí. To, co se chystal udělat, mohlo mít hrůzné následky. Tak proč mu to nevadilo? Měl jedinou starost: aby na něho zbyla vodka, až se vrátí na strážnici. Byl to zvláštní pocit, být uvnitř tak lhostejný.

Předmět ležel stále tam, kde ho zanechal: byl to malý těžký kovový kanystr, který před týdnem vynesl z oddělení skladu zabezpečeného jen visacím zámkem. Sergej ho nechal pod hromadou stavebního materiálu, o němž věděl, že se ho pravděpodobně nikdo nikdy ani nedotkne. Zamaskoval ho jutovým pytlem, který zakryl mezinárodní označení smrtelné radiace, umístěné na boku kanystru.

Ze strachu, aby ho nechytili, se teď Sergej pohyboval rychleji a přešel do hangáru, kde byly zaparkované džípy, na nichž závisely hlídky i doprava v celém městečku. Našel vozidlo, které mělo odjet příští ráno na jih do zásobovacího skladu, a nechal svou smrtící zásilku v zavazadlovém prostoru.

Šofér byl podplacený; nebude se ptát na její obsah. Sergej se s ním rozdělil o menší část své odměny, aby se tak pojistil.

Měl to za sebou. Vyšel znovu ven do noci, opět zaskočen nemilosrdným mrazem. Rafinovaný nukleární materiál bude příští den odvezen na jih a vyzveďnut kým, to Sergej nevěděl, a ani se o to nestaral. Ve vojákově matraci byly už peníze v hotovosti, svazek bankovek, který se zdvojnásobí, až bude zásilka úspěšně doručena.

Voják měl poďezření, že není jeďiný, kďo se ďopustil podobné zrady. Při inventuře nukleárního materiálu minulý měsíc se zjistilo, že v zařízení je o pět procent materiálu více, než tam mělo být. Přestože neměl sklon k takovým úvahám, pochopil, co se předpokládalo: že nikdo ve skutečnosti neví, kolik štěpného materiálu je uskladněno v bývalém Sovětském svazu. Nebo co by se s ním mohlo dít.

Když ďorazil na strážnici, jeho příchoď vyvolal lakonické pozďravy a nesrozumitelné protesty proti průvanu z otevřených dveří. Jeho však zaplavila radost, když viděl, že jeden z jeho kamarádů otevřel novou láhev vodky. Tu noc ji potřeboval.

Kapitola 7

San Diefo, 15.47

„Konečným cílem tohoto chirurgického postupu je přemístit velké ohbí pacientova žaludku za jícen. Tam se ukotví obkružujícím stehem, který vytvoří chlopeň, zabraňující kyselé žaluďeční šťávě proniknout vzhůru do pacientova jícnu. Kromě toho, že se oďstraní potíže z refluxu a pálení záhy, tento nový stav umožní, aby se pacientův jícen zahojil oď poďráždění způsobeného kyselinami.“

Laura se odmlčela a zhluboka se nadechla. Posluchači zcela ztichli. V oslňujícím světle zaměřeném na ni rozeznávala stěží pár obličejů v první řadě, a to ještě dost špatně. Její kolegové z celé země na ni hleďěli a netrpělivě očekávali, že se ďozví o výsleďcích její rozsáhlé práce na laparoskopických operacích poďle Nissena, o stále častěji používaném postupu, nicméně avantgardním v dosavadní medicíně.

Přestože se nepovažovala za nijak zvlášť nesmělou osobu, při vystoupeních na veřejnosti se pokaždé cítila jako srna v záři automobilových reflektorů. Před dvěma lety by si byla vzala sedativum, aby takovouhle prezentaci zvládla. Teď musela svůj strach překonat sama.

„Další ďiapozitiv,“ oznámila. Na promítacím plátně se objevila tabulka se seznamem pacientů kandidátů na tuto radikální operaci.

„Jak vidíte,“ začala, „rentgenové vyšetření horní části trávicí trubice prokázalo reflux žaludečních šťáv a žluče. V mnoha případech je toto soustavné dráždění příčinou vzniku vřídků na samotném jícnu. Zatímco léky a látky blokující kyseliny jsou v určitém procentu těchto případů účinné, pro jiné pacienty je operace jedinou účinnou alternativou, a popravdě řečeno jejich jedinou nadějí.“

Přestala být neklidná jako ještě před chvílí; ve skutečnosti nabyla dojmu, že v publiku postřehla jistou změnu větší soustředění a pozornost. K vlastnímu překvapení se jí začalo mluvit snáze, když popisovala sérii diapozitivů zobrazujících postup operace podle Nissena: opatrné naříznutí svalové vrstvy jícnu sledovaného laparoskopem, soustředění se na to, aby nedošlo k perforaci srdce, aorty nebo bránice; přerušení cév na velkém ohbí žaludku, aby se orgán uvolnil; pak obtočení žaludku kolem jícnu a jeho opatrné přichycení.

„A nyní uvidíte závěry mých poznatků,“ řekla Laura s nově nabytou sebedůvěrou. Promítla diapozitiv, který ukazoval statistickou analýzu jejích více než tří set Nissenových operací. Přestože se v mnoha případech pokládala spíš za rodinnou lékařku než za nějakou kapacitu v hightech, věděla, že už jen rozsah jejích chirurgických výkonů je sám o sobě působivý. Pohlédla přes rameno k předsednickému stolu a viděla, že i tam skupina odborníků se zaujetím hledí na její statistiku a naslouchá jejím stručným poznámkám.

Konečně to měla za sebou. Odložila ovladač diaprojektoru a vypnula mikrofon. K jejímu údivu se odzadu ze sálu ozval tlumený potlesk, k němuž se během několika sekund připojil i zbytek auditoria. Laura získala jeden z nejnadšenějších ohlasů toho dne.

„Možná že tohle řečnění na vetejnosti není přece jen tak těžké,“ prohodila k dalšímu řečníkovi, který trpělivě čekal, až opustí pódium. Byl to rozmrzelý muž s šedým plnovousem a dělal, že ji neslyší.

Nevadilo jí to. Marně se snažila skrýt zářivý úsměv, který jí pohrával v koutcích úst, když kráčela sálem dozadu. Měla pocit, jako by byla dobyla celý svět.

Odpolední zasedání skončilo v šestnáct hodin. Nastal čas na kávu a konverzaci před večeří. Laura nebyla příliš nadšená představou večeře s kolegy převládali mezi nimi muži v přeplněné hotelové jídelně. Protože svůj podíl na konferenci už odvedla a protože dostala sylaby přednášek plánovaných na příští den, rozhodla se vrátit domů o den dřív. Mohla by být zpátky v L. A. kolem pozdní večeře, možná dokonce tak brzy, že by mohla vzít Carla do kina.

Bylo lákavé odjet okamžitě, ale Laura věděla, že by to znamenalo jízdu v době největšího provozu. A taky chtěla najít Ferry a Cyruse, kteří někam zmizeli. Špatná nálada téhle manželské dvojice progresivně rostla a Laura se chtěla aspoň pokusit Ferry trochu utěšit, než odjede domů.

Zatímco čekala na příležitost, aby to mohla udělat, a pozorně zkoumala neznámé obličeje kolem sebe, nalila si šálek kávy ze stříbrného kávovaru umístěného ve volném, sluncem zalitém prostoru vedle hlavního sálu. Usoudila, že se Ferry patrně vrátila do hotelu.

Za řadou skleněných dveří byl čistý, bílý balkon; Laura vyšla ven a foukala do horké kávy, když si uvědomila, že zapomněla, ve kterém hotelu si její přátelé rezervovali pokoj. Prošla oblakem cigaretového dýmu bylo udivující, že někteří lékaři dosud holdovali kouření, přestože věděli o jeho negativních účincích a probojovala si cestu k zábradlí, odkud byl výhled na malý soukromý přístav pro plachetnice.

Když nic jiného, mohla chvíli relaxovat. Dole se v pozdním odpoledním slunci třpytila vodní hladina. Hnědé pahorky v dáli byly poseté nepravidelně roztroušenými domky. Laura zavřela oči a nadechla se chladného, slaného vzduchu. Pak ucítila na rameni čísi ruku, prudce se otočila a vyšplíchla kávu.

Plukovník Neil Reynolds si nevzrušeně prohlížel škodu, kterou napáchala Lauřina káva na jeho předtím neposkvrněné modré slavnostní uniformě. Na saku zůstalo několik tmavých skvrn a z medailí mu kapala černá tekutina. Opatrně zvedl ruku, aby setřel pramínek, který mu stékal z nosu na krk.

„Proboha, k čertu,“ zakoktala Laura a ustoupila. Nehoda vzbudila pozornost. Zjistila, že se stala středem letmých i upřených pohledů. „Dovolte mi, abych vám to utřela.“

„Promiňte, ale byla to moje chyba,“ namítl Reynolds. Vytáhl z kapsy kalhot kapesník a začal se utírat sám.

„Ne, je to má chyba. Jsem příliš rozrušená. Já…“ Laura zmlkla, když se jí Reynolds podíval do očí. Stěží zadržela smích. „Máte velkou kapku kávy přímo na špičce nosu,“ upozornila ho.

Reynolds si se sotva znatelným úšklebkem osušil nos kapesníkem. Laura viděla, že má přesná a odměřená gesta a že je mu velice trapně. Uvědomila si, že tento vojenský lékařský génius, který fascinoval konferenci svou povýšeností a svými objevnými myšlenkami, je ostýchavý a nešikovný.

„Už je to lepší,“ řekla. „Je mi to opravdu líto. Nemám ve zvyku chrstat nápoje mužům do obličeje, pokud se ke mně chovají slušně.“

Reynolds přimhouřil oči ve stydlivém úsměvu. Byly sytě zelené, s aurou inteligence, kterou podcenila, když stál na pódiu.

„Budu si to pamatovat.“ Podal jí ruku. „Doktorko Antonelliová, chtěl jsem vám říct, že váš příspěvek vyzněl velice působivě. Pravděpodobně tu patříte k pěti nejzkušenějším odborníkům na Nissena, a bylo správné, že jste upozornila na problematické momenty při tomto postupu. Nebylo by dobré, aby se tihle kolegové vrátili domů a pustili se do operace, aniž by si uvědomili její rizika.“

„Přesně tak,“ odpověděla Laura. „Teší mě, že jste to zaznamenal.“

Reynolds si dal ruce za záda, stál zpříma a hleděl upřeně do dáli k horám. Jeho otevřenost a důstojnost ho v Lauřiných očích stavěla nad desítky mužů kolem nich. Zdálo se však, že se vzdal úmyslu říct jí, co chtěl, a že se chystá odejít. Překvapilo ji, když si uvědomila, že si přeje, aby s ní zůstal.

„Vaše prezentace byla taky velmi působivá, plukovníku. Jsem si jistá, že tohle jste dnes slyšel už mnohokrát. Neměla jsem tušení, k jakému pokroku došlo v nanotechnice.“

Reynolds překvapeně zamrkal; vypadalo to, jako by se v něm něco uvolnilo. „Říkejte mi Neile,“ navrhl. „A děkuju vám. Domnívám se, že mým posláním zde je být katalyzátorem k otevření lékařských mozků které jsou notoricky nepřístupné všemu novému. Má práce změní tvář medicíny během jediné generace. To je skutečnost, na kterou si budou muset lidé zvyknout.“

Odmlčel se a pozoroval ji. Měla pocit, že je v blízkosti bystrého analytického mozku a že jeho upřený pohled o ní zaznamenává informace, kterých si sama nebyla vědoma. Byl to poněkud zneklidňující pocit, ale musela připustit, že jí jeho pozornost lichotí.

Slyšela se, jak říká: „Závidím vám. Musí to být ohromné pracovat s obrovským vojenským rozpočtem na výzkum. Byl to malý zázrak, že jsem byla schopna provést těch tři sta Nissenů. Kdyby zdravotnická firma, u které pracuji, prosadila své představy což se jí stále víc a víc daří posílali by pacienty domů s Jahví antacida, bez ohledu na to, jak moc jsou nemocní. A kdo by se staral o to, zda u nich později nevznikne rakovina z neustálého dráždění žaludečními šťávami?“

„Chápu vaše stanovisko,“ přitakal Reynolds. Podepřel si bradu dlaní, jako by přemýšlel o všech následcích toho, co řekla.

„No dobrá, nechci vás nudit,“ dodala. „Jsem si jistá, že víte, co my v soukromém sektoru prožíváme.“

„Moc o tom nevím,“ přiznal se. Nejprve si myslela, že se chová přezíravě, ale pak pochopila, že je jen upřímný.

„Dostala jsem se do situace, kdy si nejsem vůbec jistá, zda se samotná moje praxe udrží,“ postěžovala si. „Byrokrati zdravotnické firmy mi snižují příjem, a i když dostanu práci, mám méně než polovinu dřívějších honorářů. Je těžké vychovávat dítě, když nevíte, zda budete schopen poslat ho na studia.“

„A co váš manžel?“ zeptal se Reynolds a ukázal na prsten s malým diamantem, který nosila na levé ruce.

„Ach, ten.“ Laura cítila, že se červená. „Nosím ho vždycky na konference. Odradí kolegy, aby se o mě zajímali alespoň některé z nich. Byla jsem vdaná, ale to už je pryč. Já ale to je dlouhá historie.“

„Neměl jsem v úmyslu vnucovat se,“ omlouval se Reynolds.

„Nic se nestalo. Kdybyste se vnucoval, včas bych vás upozornila,“ odpověděla.

Zdálo se, že ji neposlouchal. „Máte syna nebo dceru?“ zeptal se.

„Ano, syna Carla. A vy máte děti?“

„Nejsem ženatý,“ řekl.

Dole po vodě plula plachetnice s vysokými stěžni a mířila do přístavu. Laura zaslechla, jak se dva lékaři za ní přou o její značku a typ.

„Pro kterou zdravotnickou firmu pracujete?“ zeptal se jí Reynolds.

„Naši nemocnici koupila firma EllingtonFaber,“ odpověděla.

Reynolds nepatrně vytřeštil oči. „Slyšel jsem o ní. V podstatě chápu vaši situaci asi takto: Musíte vycházet s EllingtonFaberem, abyste mohla pokračovat v praxi v nemocnici. Za druhé, tato firma, poskytující zdravotní péči, vám znemožňuje provozovat vaši profesi tím, že vám omezuje přístup k práci.“

Laura se usmála. Reynolds byl zároveň otevřený i vrcholně sebejistý. Choval se trochu jako školák, který se snaží udělat na ni dojem svou logikou.

„Vystihuje to mou situaci,“ souhlasila.

„Výborně. Pak si najměte advokáta.“

„A co by měl udělat?“ zeptala se Laura. Tehdy poprvé měla dojem, že se k ní chová protektorsky.

„Pohrozit jim žalobou za omezování podnikání. Zatím se to moc nedělalo, ale je to rostoucí trend. Máte asi devadesátiprocentní šanci, že se vaše žaloba nikdy nedostane k soudu. Budou se chtít s vámi dohodnout, abyste mlčela, a tak vám nabídnou velmi výhodnou smlouvu.“

Laura se zamyslela. Nenapadlo ji, že by mohla sama zaútočit a učinit EllingtonFabera zodpovědnými za jejich firemní politiku.

„Ověřím si to,“ řekla. Reynolds si založil ruce, spokojený sám se sebou. „Jak to, že o tom víte?“ zeptala se.

„Hodně čtu.“ Poklepal si na čelo. „Mám velmi, velmi dobrou paměť.“

Dav kolem nich se začal rozcházet, lékaři spěchali do svých hotelů, aby se převlékli na večeři. Plukovník Reynolds otevřel před Laurou prosklené dveře.

„Mám nápad,“ řekl, když procházeli chodbou pokrytou kobercem. „Nechtela byste dnes se mnou sedět u stolu při večeři? Mohl bych vám vyprávět o svém výzkumu a vy mně o svém synovi. Znovu a znovu velice lituji, že jsem si nikdy nezaložil rodinu.“

„Proč jste to neudělal?“ zeptala se Laura, upřímně zvědavá.

„Prostě se to tak seběhlo.“ Reynolds si uhladil uniformu. „Když jsem se vrátil z Vietnamu, ponořil jsem se zcela do své práce. Netušil jsem, jak toho budu později litovat.“

„Nikdy není pozdě, Neile.“

„Možná.“ Podíval se na hodinky. „Tak, jak to bude s tou večeří? Mám stůl blízko pódia. Jestli trochu použiju svaly, dokážu někoho posunout.“

„Bude se řečnit i při večeři?“ zeptala se Laura. „Copak ti lidé nedokážou aspoň někdy zavřít pusu?“

Reynolds se rozesmál.

Chvíli přemýšlela a pak řekla: „Děkuju, ale nemohu. Chci odjet dřív domů, abych mohla být se svým synem.“

Reynoldsovi se protáhl obličej, když odmítla jeho pozvání. „Bydlím v L. A.,“ dodala. „Přímo u silnice.“

„Já vím,“ odpověděl. „Přečetl jsem si váš životopis v programu.“

„Dobrá, máte můj souhlas zůstat se mnou v kontaktu,“ řekla.

Tenhle druh souhlasu by byl u většiny mužů, které znala, vyvolal triumfální pohled. Reynolds však jen zdvořile přikývl na souhlas. „Tak dobrá. Slíbíteli, že mě nepolijete horkou kávou, až se příště setkáme.“

„Dohodnuto.“ Potřásli si rukou. „Jsem v telefonním seznamu. A neostýchejte se.“

„Pokusím se,“ odpověděl a stále ještě se tvářil, jako by byl poněkud omámený. Odkráčela k východu a nechala ho stát uprostřed hotelové haly.

„Bydlím ve Virginii,“ zavolal za ní. „A pracuju ve Washingtonu. Zastavte se u mě, pojedeteli někdy kolem.“

„Já vím, kde bydlíte,“ zvolala přes rameno. „Nemyslím, že by armádní lékařské výzkumné laboratoře byty v Severní Dakotě.“

Vyšla ven do podvečerního soumraku, přešla přes ulici a zamířila do svého hotelu. Za necelou půlhodinku už bude na cestě domů.

Uvědomila si, že se usmívá. A napadlo ji, že všechno, co se udalo, nebylo tak špatné na osamělou matku. Čas od času se přece k čertu může ještě trochu odvázat.

Kapitola 8

Severovýchodní Irán, Mašhad, 5. srpna, 18.31

Modrá obloha bez jediného mráčku nad KuheHazar Masdžidem vypadala jako roztažený baldachýn nakloněný neuvěřitelně blízko k horám. Divoce rozeklané štíty hor se podobaly prstům zdviženým k nebesům. Místní silnice, jižně od hranic Turkmenistánu, byly staré obchodní stezky nebo vojenské cesty zbrázděné výmoly a klikatými trhlinami v betonu. Hnědý náklaďák s korbou zakrytou zeleným plátnem pleskajícím ve větru se zarytě plazil na jih.

V kabině náklaďáku pokřikoval řidič persky na druhého muže, který soustavně vystrkoval hlavu z otevřeného okna a pozorně zkoumal drsný terén. Oba měli pistoli v koženém pouzdře. Mezi nimi ležely dva samopaly sovětské výroby.

Z cesty se zvedal prach a pronikal odzadu do náklaďáku, kde se choulili tři Američané. Prach jim vnikal ďo očí, pod límec i do jejich polní láhve s vodou, sotva ji otevřeli. Pro každý případ všichni nervózně drželi v ruce svou zbraň. Škvírou v plachtě kontrolovali kopce a silnici za sebou.

„Dej mi ještě trochu toho sušeného ovoce,“ poprosil Ron Jameson ze sedadla za řidičem. Špinavým předním sklem hleděl zvědavě na cestu vpřed.

„Nezbašti to všechno sám,“ řekl Don Werner a podal mu igelitový balíček s americkým vojenským přídělem potravin. Měl dlouhé neučesané vlasy pískové barvy. „Až nás vysadí, osmnáct hodin nedostaneme žádné nové zásoby.“

„Je to tak zatraceně dobré, že nevím, jestli se udržím,“ zabručel Jameson, potící se v těžké vojenské pracovní uniformě, a namáhavě se obrátil.

Andy Halí, kolébající se v rytmu náklaďáku, je mlčky pozoroval. Byl mladší než jeho druzi a bledý obličej měl posetý pihami. „Jamesone,“ řekl se silným jižanským přízvukem, „nechal sis jméno na té své staré vojenské blůze. Víš, že nemáme nosit nic, co by nás nějak identifikovalo.“

„Má pravdu,“ souhlasil Werner a zahleděl se na Jamesonovu jmenovku. „Někdo by si toho mohl při vysazení všimnout.“

Jameson vytáhl dlouhý zoubkovaný nůž z koženého pouzdra připevněného k botě. „Uříznu to, jestli vám to udělá radost, vy dvě baby.“ Přitiskl si ostří k hrudi a odřízl jmenovku. Když se uvolnila, zapálil ji zapalovačem na cigarety.

Zpředu z kabiny se ozval rozzlobený hlas. Řidič se díval do zpětného zrcátka a pozoroval plamen, stravující kousek látky.

„Nedělej si starosti, Achabe,“ zavolal na něho Jameson. „Už je po ohni.“

„Nerozumějí ani slovo anglicky,“ poznamenal Halí.

„Patrně si dělají starosti, protože si myslí, že vezeme výbušniny,“ uvažoval Werner.

„No, to mají pravdu,“ řekl Jameson a zadíval se ven předním sklem. „Jenomže ne takové, co by se daly zapálit zápalkou.“

Po jeho poznámce všichni tři Američani zmlkli. Mezi nimi ležela dřevěná bedna zatlučená hřebíky. Halí s Wernerem se na ni upřeně dívali a přemýšleli o jejím strašném obsahu.

Jameson se po čtyřech přesunul do zadní části korby a zaostřil svůj triedr na kopce. „Radujte se z výletu, chlapci,“ řekl. „Podle Madisonové by to mohlo být naposledy, kdy jedeme touhle cestou.“

„Co to znamená?“ zeptal se Werner hlasem plným podezření.

„Wernere, to znamená, že Madisonka díky svým vládním konexím dostala nějaké zprávy.“

Werner si odhrnul vlasy z očí. „Zprávy? Jak to, že jsem o tom nic neslyšel?“

„Přišlo to na poslední chvíli,“ vysvětlil mu Jameson. „Těsně předtím, než jsme odjeli. Madisonka řekla, že americký kontrolní satelit byl nedávno zaměřen na tyhle hory. Něco tu musejí hledat.“

„Něco hledají?“ zeptal se Werner a hlas mu přešel v jekot. „Co by tu mohli hledat kromě nás?“

Jameson mrkl na Halla, aby ho uklidnil. „Nebuď paranoidní, Wernere. Máme přece spojení, uvědom si to. Po vysazení se vydáme novou cestou. Jsme pořád o krok před nimi.“

„Připadá mi, že si s námi někdo pěkně riskantně pohrává,“ řekl Werner a bezděčně pohlédl dolů ke své pušce. „Netoužím po žádném podrazu.“

„To není jako převážet náklad banánů,“ konstatoval Halí. Hlas mu zněl přitom znuděně. „Tohle je důležitá zásilka a stojí k sakru pořádný balík peněz. Venku jsou lidé, kteří se o nás postarají, Wernere.“

Jameson vylovil z blůzy cigaretu, zapálil si a usmál se za hustým ob lakem namodralého kouře. „Poslouchej tohohle mládence, Wernere, jednáme s profesionály.“

Kapitola 9

Jihovýchodní Nevada, 9.44

Za zavřeným oknem dopadaly výstřely z pušek se staccatovým pleskáním do vypolstrovaných terčů. Hrdelní mužské výkřiky pochvalovaly každou dobře mířenou ránu a posmívaly se těm, které nezasáhly cíl.

V ubikaci byla stažena většina rolet kvůli prudkému dopolednímu slunci a písku s prachem, který se zvedal ve vyprahlém údolí. Jeanette Madisonová stála před jediným oknem otevřeným prudkému slunci a upřeně pozorovala svůj obraz vnucený poušti v tlustém plexiskle.

Už nikdo jí neříkal Jeanette či Jeannie, jak to měla ráda; už celá léta ne. Teď byla jen Madisonová. Znělo to tvrdě, ale bylo to jméno vhodné pro tu, jíž se stala. Copy, které nosívala ve dvaceti letech, byly pryč; vlasy měla nyní vyholené nakrátko až k samé kůži hlavy, tělo štíhlé, ale pevné od dlouholetého cvičení a polovojenského výcviku, a hnědou pleť zhrublou od nespočetných manévrů ve vyprahlé poušti.

Bobby by ji teď patrně nepoznal. A pokud ano pokud by se mu podařilo proniknout diamantově tvrdým krunýřem až k ženě, která byla kdysi jeho manželkou patrně by ji pochopil. V jistém smyslu ji tohle vědomí drželo při životě od doby, kdy zemřel.

Když byla sama jen se svými myšlenkami, ráda přemýšlela o svém životě a snažila se najít smysl prostých fakt: Narodila se a vyrůstala v San Francisku jako jediná dcera citově chladných rodičů, kteří ji zanedbávali. Byla nadanou studentkou a získala stipendium ke studiu na Kalifornské univerzitě. Tam potkala profesora Roberta Madisona, mladého učitele politických věd, jehož akaďemická kariéra se změnila v soustavný boj s kontrolními výbory a v nekonečné výtky za radikální politickou aktivitu a „provokování studentů“.

Vzali se rok poté, co se seznámili při jedné jeho přednášce. Tehdy proti němu nashromáždili menší horu stížností: na nekonvenční postupy při vyučování, příliš shovívavé známkování a nevhodné vztahy se studenty organizování schůzí raďikálních bojovníků za občanská práva v bytě, kde bydlel s Jeanette. Rezignoval dřív, než ho stačili vyhodit, a mladí manželé nastoupili dlouhou odyseu z univerzity na univerzitu. Bobby vyučoval, dokud ho vůbec někde byli ochotni přijmout, zatímco si Jeanette postupně dodělávala vlastní doktorát. Bobby byl stále zatrpklejší a po čase jí přestal říkat o jakýchkoli svých kontaktech a odmítal jí identifikovat hlasy, které jim volaly do bytu dlouho do noci. Když ve svých čtyřiceti letech zemřel v policejní vazbě na krvácení do mozku, zanechal jí jenom otázky tajemství obestírající jeho smrt, odkázal jí hádanky ústící v politické dědictví, plamennou směs idejí a přesvědčení.

Madisonová setřela čmouhu z plexiskla a usmála se na svůj obraz v něm. Když přemýšlela o svém životním příběhu, skončila pokaždé u vzpomínek spíš na Bobbyho než na sebe. Pozorovala muže venku, kteří stále ještě stříleli a zpětný ráz jejich pušek jim při každém výstřelu trhl paží dozadu.

Bobbyho smrt ji načas přivedla k radikalismu zatkli ji na pozemku telekomunikační společnosti se dvěma dalšími muži a bednou plnou výbušnin. Potom jí začali volat různí podivní lidé, kteří jí nejdříve projevili soustrast a pak žádali víc. Věděli o jejím vzdělání v dějinách a politice, věděli, že ji zaujala radikální filozofie, která stála Bobbyho život. Brzy si uvědomila, že během posledních let svého života ji Bobby chránil před těmito rozhořčenými lidmi zbavenými výsad občanských práv, že ji chránil před nebezpečnou nákazou radikalismu, která ho infikovala.

To bylo před pěti lety. Do roka od Bobbyho smrti vstoupila do Vlastenecké stezky, polovojenské skupiny se sídlem poblíž Las Vegas. Tam na západě klíčilo protivládní cítění, a jí se nakonec podařilo vytvořit pod záštitou Vlastenecké stezky dvě malé skupiny a získávat nové příslušníky, kteří k ní byli loajální. Takhle se Afroameričanka Madisonová stala vůdcem protivládní milice, která do svých řad přijímala bojovníky za občanskou svobodu, bezdomovce, neplatiče daní na útěku, bílé rasisty i rebelantské veterány. Ti všichni ji poslouchali a uznávali její znalosti, inteligenci i nezdolnou vůli. Kvůli ní si vymýšleli velkorysejší plány než kterákoli jiná podobná skupina: plány, jež jim vynášely peníze v hotovosti, a ty proměněné ve zbraně skutečnou moc.

Maďisonová zavřela okenice a s uspokojením konstatovala, že její muži si rychle zvykli na nové laserové zaměřovače, které pro ně koupila. Posadila se za svůj obrovský psací stůl z oceli, plný knih, brožur, útržků papíru a zbraní.

Do jedenácti hodin dopoledne chyběla minuta. Přitáhla si k sobě blíž matově šedou skříňku a ujistila se, že je zapojená. Potom čekala s rukama v klíně a tiše oddychovala.

Skříňka vydala zvonivý tón a ticho prořízl pronikavý elektronický zvuk. Madisonová stiskla tlačítko ovladače.

„Madisonová,“ ozval se hluboký hlas plný něhy. Na matově černém monitoru naskočil obraz.

Na obrazovce se objevil Jefferson Faber ve své kanceláři. Za ním visel originál obrazu holandského mistra, za který zaplatil sedm milionů dolarů na evropské aukci. Na sobě měl oblek z kvalitní látky, tvář poznamenanou středním věkem, ale v očích žár a elán. Aristokraticky kadeřavé vlasy měl sčesány z čela dozadu.

„Haló, Jeffersone,“ řekla. „Obdivuju tvou přesnost.“

„Doufám, že to není všechno, co obdivuješ.“ Faber zvedl ke rtům šálek z čínského porcelánu; věděla, že v něm má čaj. Přes jeho ostře řezanou hranatou tvář s hezkou konfigurací kostí a nepatrnou známkou dekadence mu přelétl zdrženlivý úsměv.

„Předpokládám, že jsi sám.“

„Jako vždycky. Ale, znáš to,“ a ukázal ke stropu „i stěny mají uši. Jak to obvykle bývá.“

„Vždycky je lépe předpokládat to,“ souhlasila. „Jak se má Willard?“

Teď bylo namístě použít smluvené heslo. To, co je svedlo dohromady, byl syn Jeffersona Fabera. Po Bobbyho smrti, než přitažlivost milice vzrostla natolik, že jí nemohla odolat, přednášela Madisonová dva semestry na malé koleji Washingtonské státní univerzity. Dva semestry po dobu, kterou správa koleje potřebovala k tomu, aby se dověděla o její minulosti a jejích nových politických kontaktech. Ale bylo to dost dlouho na to, aby se seznámila s Jeffersonem Faberem; s mužem, který se na rodičovském víkendu tvářil znuděně a nafoukaně. Jeho oči se setkaly s jejíma na trávníku v kampusu a oba naráz pochopili, že v sobě našli spřízněné duše.

„Willard je ještě pryč,“ odpověděl Faber a hleděl na ni z obrazovky. „Jeho cesta probíhá dobře.“

I tohle bylo smluvené heslo. Madisonová se odmlčela a v duchu přefiltrovala své myšlenky dřív, než promluvila. „Je to pravda?“ zeptala se. „Slyšela jsem, že byly nějaké problémy se sháněním letenek. Nebo že by mohly nastat.“

„Bylo mi řečeno, že si příště možná najde jiný spoj, ale pro tentokrát je všechno v pořádku.“

„Nebyla jsem si zcela jistá poté, jak jsi o tom mluvil minulý týden,“ namítla.

„Ubezpečil jsem tě, že není třeba dělat si starosti.“

Madisonová zaťala ruku do okraje stolu. Varovala své muže před neustále sílícím dozorem Státního departmentu, o němž se dozvěděla z kódované emailové zprávy z Washingtonu. Kontakty v Íránu byly Faberovy, ale mužům, vykonávajícím špinavou práci, velela ona. Podnikli právě svou druhou misi a další byly už naplánované.

„Letadla, vlaky,“ uvažovala a chtěla si zachovat iluzi, že jejich rozhovor je čistě osobní. „Je dost těžké cestovat i bez nepředvídaných problémů, které se najednej naskytnou.“

Faber se opřel ve svém křesle. Jako vždy se tvářil lhostejně, možná dokonce trochu pobaveně. Bezmezná důvěra v druhé bylo něco, co Madisonová pokládala za hloupý a škodlivý ideál. Věděla, že Faber je osobně zcela zainteresovaný. Ve skutečnosti byl tou nejdůvěryhodnější osobou,s jakou jednala.

„Nemám rád, když vypadáš tak ustaraně,“ řekl Faber. „Není pro to žádný důvod. Koneckonců, kdy jsem tě vlastně viděl, aby sis s něčím nedělala starosti? Jsi ta nejserióznější žena, s jakou jsem se kdy setkal.“

„Nejserióznější žena?“ zeptala se Madisonová. „Poslyš, proč to zní jako jedovatá poznámka?“

„Protože to tak chceš,“ opáčil Faber. Znovu se usmál, ale už mnohem přirozeněji. „V pořádku, mimoto jsi ale stejně krutá a necitelná jako všichni chlapi, které jsem kdy poznal.“

„Tak to už je lepší,“ připustila s úsměvem.

„V tomhle okamžiku bych chtěl natáhnout ruku a dotknout se tě, kdybychom byli spolu.“ Madisonová spatřila, jak se přiblížil k obrazovce. „Bylo to tak dávno.“

Hluboký, chraplavý podtón jeho hlasu přivábil její ruku k monitoru. „Nezkusila bych tě zastavit,“ řekla.

„Budu doufat, že ne,“ pravil Faber. „Nemám rád, když si tě musím fyzicky podrobit.“

„Jako bys toho byl někdy schopen,“ poznamenala Madisonová.

Hleděli si upřeně do očí, do obrazů složených z pixelů putujících po optických vláknech mezi Los Angeles a Nevadskou pouští. Uvědomila si, že cit, který chovala, by mohl být slabostí, až na jeden významný fakt: měla ho pod kontrolou. A věděla, že on ne nikoli ve vztahu k ní.

„Brzy ti pošlu dopis,“ slíbil jí Faber.

Znamenalo to telegrafický převod. Podíl Vlastenecké stezky na penězích za poslední operaci v Íránu.

„Miluju tvé dopisy, jsou vždycky tak otevřené.“

„A slibuju, že pro Willarda najdu lepší letový plán na příští prázdniny,“ dodal. „Pověřím své nejlepší lidi, aby se na to podívali.“

„Dej na ně pozor,“ řekla. „Lidé mohou zlenivět. Nebo kdoví co ještě. Neměl bys riskovat. Vím, co pro tebe znamená tvé dobré jméno.“

Faber se téměř neznatelně odtáhl od obrazovky, znervóznělý a se semknutými rty, jako by byl právě spatřil něco, čeho si nikdy dříve nevšiml, ale čeho si všimnout měl. Pak se mu na tvář znovu vrátil úsměv.

„Zůstaň v kontaktu,“ požádala ho Madisonová. Vypnula videofon a odstrčila ho zpět na okraj psacího stolu.

Když znovu otevřela okenice, křovinatá krajina za oknem byla pustá, až na prostřílené terče a suché, uvadlé keře lemující kopce, které se táhly k jihu. Slunce stálo na obloze, žhavé a trestající. Její lidé se stáhli do budovy, aby se před ním skryli.

Nevěřila, že není důvod dělat si starosti. Pokaždé to vyžadovalo nervy a ochotu přijmout obrovské riziko, aby se dosáhlo důležitého cíle. A to nezbytně s sebou neslo i možnost nezdaru. Měla však výhodu, kterou se Faber nemohl pyšnit; kromě svého života neměla co ztratit. V nejtajnějších myšlenkách věděla, že tohle je jediná hazardní sázka, kterou může prohrát beze strachu a uvažování. V jistém smyslu pro ni život skončil už dávno.

Seděla za svým psacím stolem, mezi mapami a plány, mezi věcmi utajovanými v těchto zdech, kvůli nimž by se mohla dostat do stejného vězeňského soukolí, které zabilo Bobbyho. Je zvláštní, pomyslela si, že až donedávna neměla sklon k přemítání. Bobby však zaměstnával její představivost v poslední době víc než jiné sny, takové, jako například chaos, který chtěla vnutit federální vládě, nebo svatý grál odtržené „svobodné“ republiky, o jejímž vzniku snila.

„Všechno mám pod kontrolou,“ ujistila samu sebe. V místnosti však bylo ticho, její slova nenašla odezvu.

ČÁST DRUHÁ

Kapitola 10

Los Angeles, 2. září, 10.14

Laura si povzdechla, otřela si zpocené ruce o černou bavlněnou sukni a snažila se nedat se zastrašit pěti advokáty, samými muži, radícími se na druhé straně dlouhého mahagonového konferenčního stolu. Vypadali jako vystřižení podle jedné šablony ve svých dobře ušitých oblecích s elegantně uvázanými kravatami a tvářemi plnými stejného zdvořilého, chladného sebevědomí.

„Tváří se, jako by mě chtěli slupnout k obědu,“ zašeptala Laura.

„Tiše,“ sykla Lauřina advokátka Karen Andersenova. „Mohli by vás slyšet. Chovají se, jako by větřili krev, ale je to bouda. Máme šanci vyhrát.“

Karen byla malá drobná žena, vedle níž si Laura připadala hřmotná a neohrabaná. Byla mladší společnicí u Browna a Whitfielda, malé advokátní kanceláře v centru města, kterou Lauře doporučil jeden kolega z ortopedie. Bylo to asi měsíc po jejím návratu ze San Diega, nedlouho po jejím setkání s plukovníkem Neilem Reynoldsem, který ji spatra vyzbrojil právní radou. K Lauřinu překvapení tahle firma považovala její případ za zajímavý a přijala ho za snížený honorář.

Navíc Lauře poskytla stručné právnické školení. Případy jako ten její se jen málokdy dostanou k soudu. A kdyby k tomu přece jen došlo, balancovala by jako provazolezec na laně mezi vítězstvím s velkým odškodným a bankrotem, díky vysokým právnickým palmáre. Pokud by zvítězila, mohlo by se stát, že ji už nikdy nikdo nezaměstná; zdravotnické firmy nerady zaměstnávají lékaře, kteří se rádi soudí. To, čeho potřebuje dosáhnout, řekli jí u Browna a Whitfielda, je smírčí řízení které nabízí šanci vyřídit její případ rychle, relativně neformálně, s nejlepší vyhlídkou na odškodnění a s nejmenšími možnými negativními následky.

Jeden z advokátů EllingtonFabera, muž něco po třicítce, s dozadu sčesanými vlasy a elegantními brýlemi, vzhlédl z hloučku za stolem. „Takže, Karen,“ promluvil na Lauřinu advokátku jasným drzým hlasem. „Jak to jde tam u vás dole?“

Karen, sedící vedle Laury, ztuhla. V mladíkově hlase zazněla familiárnost, která dodala jeho rýpnutí sarkastickou břitkost. „Spíš v noci dobře?“ zeptala se ho Karen.

Larry ji obdařil jedním ze svých typických úsměvů a arogantně se zasmál. Laura si pod stolem znovu otřela ruce.

Do místnosti vešel malý, shrbený, asi šedesátiletý mužík s pohledem upřeným na silný plyšový koberec a s neforemným stohem svazků pod hubenou paží. Beze slova prošel kolem Laury a advokátů a usedl na prázdné místo v čele stolu. S velkou okázalostí urovnal před sebou svazky, opatrně si rozepjal jednořadové sako a z jeho vnitřní kapsy vytáhl kožené pouzdro na brýle.

„Můžeme začít,“ prohlásil chraptivým hlasem. Teprve pak se rozhlédl po přítomných. „Toto je smírčí řízení ve věci Laura Antonelliová proti korporaci EllingtonFaber. Prostudoval jsem žalobu a návrhy a prohlašuji, že toto smírčí řízení může začít. Jmenuji se Randolf Bowdoin, můj titul je Esquire, a byl jsem pověřen vést toto jednání. Mé rozhodnutí není závazné, ale ponese autoritu nestrannosti a spravedlnosti.“

Všichni advokáti EllingtonFabera naslouchali jako školáci, až na nejstaršího, Juliana Esposita, energicky vypadajícího padesátníka, který zabodl své oči do Bowdoina, jako by netrpělivě čekal, až skončí. Laura si nebyla jistá, jak si vysvětlit Bowdoinův vážný a obřadný tón. Karen jí řekla, že jednání bude neformální a uvolněné a že pravděpodobně dostane řádné záruky, aby jí byli natrvalo vráceni jak pacienti, které měla před nástupem nového vedení zdravotnické firmy, tak pacienti posílaní na konziliární vyšetření do nemocnice. Teď se jí však zdálo, že tohle podivné právní jednání probíhá v příliš formální atmosféře, a začala mít dojem, že nemůže dopadnout dobře.

Bowdoin se pokradmu podíval do papírů. „Slečno Andersenova,“ zeptal se, „vy zastupujete slečnu Antonelliovou?“

Karen dost dlouho mlčela. Laura intuitivně pochopila, že Bowdoinův staromódní způsob oslovování je záměrný.

„Ano,“ řekla Karen konečně.

„Začněte, prosím.“

Karen se zhluboka nadechla. Lauře připadala mladá žena nervózní. „Má klientka, doktorka Antonelliová,“ začala, „je lékařkou v nemocnici Valley Memoriál, kde vykonává praxi sedm let. Před osmnácti měsíci korporace EllingtonFaber konkrétně její divize řízení zdravotní péče koupila tuto nemocnici a zavedla v ní svůj vlastní zdravotnický plán. Během této doby se doktorce Antonelliové prudce zmenšil objem výkonů i základna pacientů. Jak můžete vidět z dokumentů shromážděných pro toto smírčí řízení, případy jí určené byly z důvodů podnikové politiky předávány jiným lékařům. Domníváme se, že je to neregulérní omezování práva doktorky Antonelliové na výkon lékařské praxe a na podnikání v rámci lékařského oboru zejména proto, že je údajně členkou zdravotnické firmy EllingtonFabera se všemi právy a výhodami.“

Karen přednášela svou řeč záměrně monotónním hlasem. Laura pozorovala zástupce zdravotnické firmy; tvářili se buď znuděně, nebo povýšeně a skepticky.

Když Karen skončila, Bowdoin na ni chvíli hleděl přes brýle, a jak se Laura domnívala, s náznakem nesouhlasu. „Tohle není soud, slečno Anďersonová,“ řekl. „Ale to, co naznačujete, veďe k závěru, že na straně EllingtonFabera existuje jisté spiknutí, s cílem omezit přístup vaší klientky k regulérnímu poďnikání. Materiály, které jste mi poskytla, však nedokazují, že by k tomu bylo skutečně došlo.“

Juan Esposito si odkašlal. „Jestli dovolíte,“ pravil.

Bowdoin se stále ještě díval na Karen a čekal na její odpověď. Ta však mlčela. „Tak dobrá, spusťte,“ řekl Bowdoin a kývl na Esposita.

„Vaše poznámka týkající se materiálů předložených paní Antonelliovou je přesně to, proč se domníváme, že její žaloba je neodůvodněná,“ prohlásil Esposito a přes stůl pohlédl na Lauru a Karen.

„Co tu tedy máme?“ zeptal se Esposito a poklepal plnicím perem na své pare spisů. „Doktorka Antonelliová si opatřila některé karty pacientů, kteří byli posláni do nemocnice na vyšetření, a tvrdí, že na nich bylo škrtnuto její jméno a nahrazeno jiným. Pokud víme, byl to administrativní omyl. Máme uvěřit, že lékaři, které zdravotnická firma údajně preferuje, dostávají více práce a lepší práci, ale z jakých důvodů? Firma EllingtonFaber existuje, aby produkovala zisk, ale zůstává přitom obecně prospěšnou společenskou institucí. Ta část společnosti, která se věnuje podnikání ve zdravotnictví, poskytuje kvalitní zdravotní péči za dostupné ceny. Zdá se, že paní Antonelliová se stará hlavně o vlastní materiální blaho a že nás chce vinit z toho, že se jí zhoršuje.“

Esposito se zarazil, jako by cítil, že zašel příliš daleko. Bowdoin se zaklonil v křesle a sklopil oči. „Nejste u soudu, pane Esposito,“ pravil. „Měl byste si to zapamatovat. Nesmíte hanobit ničí charakter, abyste obhájil své stanovisko. Jsme tady proto, abychom dospěli k dohodě, která by vyhovovala všem.“

„Rád bych se zmínil ještě o jedné věci,“ pokračoval Esposito a upřeně se zadíval na Lauru. „V minulém roce dva pacienti, kteří se krátce po sobě podrobili operacím provedeným paní Antonelliovou, později zemřeli. Doktorka Antonelliová však nebyla kvůli těmto nečekaným úmrtím pokárána“

„Protože to nebyla její vina,“ skočila mu do řeči Karen. „Moje klientka mi prozradila tuto informaci při přípravě tohoto smírčího řízení. Ta úmrtí nemají co dělat s nějakým nesprávným postupem z její strany.“

„Pane Esposito,“ zdůraznil Bowdoin, „žádal jsem vás, abyste si nedovoloval žádné útoky na charakter.“

Lauru ohromilo, co právě slyšela. Úmrtí oněch dvou pacientů ji vyvedlo z klidu, ale byla si jistá, že to nebyla její chyba. A odstranění jejího jména z karet přidělených pacientů nebyl jak věděla, žádný administrativní omyl. Potvrdili jí to zaměstnanci v administrativě. Nenapadlo ji, že by měla přinést jejich prohlášení k tomuto smírčímu řízení. EllingtonFaber měla zřejmě v úmyslu zostudit ji, a proč ne? Byli větší a silnější. Srdce se jí sevřelo úzkostí; byla hloupá, když si myslela, že se může vzepřít velkým financím. I jiní lékaři byli vyhnáni z praxe i z města kvůli politice zdravotnické firmy. Proč by měla dopadnout jinak?

„Část naší dokumentace zahrnuje doporučení a hodnocení dr. Antonelliové za dobu jejího působení v nemocnici Valley Memoriál,“ ozvala se. Karen. Její hlas už nebyl tak silný jako na začátku.

„Ó, já vím,“ potvrdil Bowdoin. „Vyplývá z nich, že je vzorný chirurg. Skutečně vynikající.“

„My jsme nikdy netvrdili, že není,“ pravil Esposito. Pravděpodobně si byl příliš jist vítězstvím, a tak zmírnil tón. „Proto se těší členství v naší zdravotnické firmě.“

Bowdoin přikývl, jako kdyby reagoval na něco, co sám řekl, a chvatně si něco poznamenal na útržek papíru.

Laura polkla doušek vody a snažila se nedívat přes stůl. Ale nedalo jí to. To, co spatřila, ji vylekalo všichni oponující advokáti se od ní odvrátili a dívali se buď z okna, nebo na Bowdoina. Vypadalo to, jako by jim už dost neimponovala, jako by jim vůbec nestála za pohled. Vzpomněla si na to, co jí předtím řekla Karen smírčí řízení není závazné a Laura může případ stále ještě dotlačit k soudu. Bude však chtít vyčerpat všechny svoje úspory a nejspíš si vzít ještě i půjčku, aby mohla bojovat proti bohaté společnosti? Co by jí zbylo z úspor, kromě nedotknutelného Carlova fondu na studia?

A tak ani nezaznamenala, kdy se za ní tiše otevřely dveře, a jen matně si uvědomila tlumený zvuk kroků na tlustém koberci kolem stolu. Nicméně zaregistrovala výraz šoku ve tvářích advokátů na druhé straně stolu. Jako jeden muž se narovnali ve svých křeslech a všichni se tvářili, jako by byli přistiženi, že se flákají při práci.

Vysoký štíhlý muž v elegantním obleku se sklonil k překvapenému Bowdoinovi a hlubokým hlasem mu něco šeptal. Karen se ho snažila přerušit, ale Bowdoin zvedl ruku na znamení ticha.

„Kdo je to?“ zašeptala Laura. „O co jde?“

Karen neodpověděla. Muž se narovnal do celé své výšky a posadil se k advokátům. Esposito opustil své křeslo a usedl na prázdné místo na konci řady, až vedle nejmladšího advokáta, který si předtím dobíral Karen.

„Omlouvám se za přerušení,“ řekl ten muž a s výrazem oprávnění se klidně rozhlédl po místnosti. „Jmenuji se Jefferson Faber. Byl jsem informován o tomto případu a chci se k vám dnes dopoledne připojit. Omlouvám se za své zpoždění, ale doletěl jsem později, než jsem předpokládal.“

Bowdoin upřel netrpělivý pohled na Karen; zřejmé bylo třeba, aby se k tomuto obratu vyjádřila. „To je naprosto v pořádku, pane Fabere,“ prohlásila a znovu nabyla klidu. „Samozřejmě vítáme, že se k nám připojíte.“

Laura se cítila jako malá lodička zmítaná silami, přesahujícími její. Dosud nikdy se s Faberem nesetkala, ale věděla o něm z novin především to, že holdingy jeho společnosti jsou rozsáhlé a jejich hodnota nevyčíslitelná. Nedokázala si představit, co ho přimělo, aby přišel na toto smírčí řízení. Možná, pomyslela si, ji přišel osobně vyhodit z nemocnice Valley Memoriál.

„Dneska jsem ještě opravdu neměla příležitost něco říct,“ ozvala se Laura. „Než tohle všechno skončí, ráda bych promluvila sama za sebe.“

„Samozřejmě, doktorko Antonelliová,“ řekl Bowdoin. Faber položil ruce na stůl a nepatrně se k ní naklonil, oči široce rozevřené v očekávání.

„Důvodem, proč jsem přistoupila na toto smírčí řízení, je to, že si nemohu dovolit bojovat se společností EllingtonFaber u soudu,“ začala Laura. Ucítila Kareninu ruku na své a setřásla ji. „Ale to je v pořádku. Vědí to stejně dobře jako my, tak proč to skrývat?“

V koutcích Faberových úzkých rtů se objevil náznak úsměvu.

„Souhlasila jsem s tím také proto, že nepřistupuji k tomuto nedorozumění z pozice ‚buď všechno, nebo nic,“ dodala. „Nechci vás žalovat o velké finanční odškodnění a nechci hrát žádné hry. To, co chci, je férové zacházení ze strany vaší firmy. Chci dostávat objem práce, odpovídající mým zkušenostem a odbornosti, a rozumný honorářový tarif. Jestli od vás dostanu písemně záruky, že tomu tak bude, pak ráda odvolám celou tuto věc.“

Laura zaslechla, jak si Karen zhluboka povzdechla. Zklamala svou advokátku, ale s tím si nedělala starosti. Dokonce začala mít podezření, že Karen a její firma by možná daly přednost tomu, dostat tenhle případ před soud a pokusit se vysoudit vysoké odškodnění.

Esposito začal hovořit, ale pak sám od sebe zmlkl. Natáhl krk, pohlédl k druhému konci řady svých právníků, a čekal na pokyn svého šéfa.

„To je velice rozumné,“ pravil Faber. Odsunul se kousek od stolu a překřížil si dlouhé nohy přes sebe. „Rád slyším, že souhlasíte s mými vlastními pocity že kvůli této záležitosti nemusí dojít k trapné konfrontaci“

„Co tedy navrhujete?“ přerušila ho Karen.

Faber ji ignoroval a obrátil se přímo na Lauru. „Podívejte, zůstává faktem, že EllingtonFaber řídí nyní nemocnici Valley Memoriál. Ať se vám to líbí, nebo ne, snížili jsme náklady a dodali tomuto zařízení dvacet tisíc životů nových klientů.“

„Nestarám se ani o jedno, ani o druhé,“ zaprotestovala Laura. „Mám pacienty, nikoli klienty. Jsem lékařka a to je celý můj život. Nejsem podnikatelka.“

Faber s úsměvem řekl: „Výborně. Proto vám teď prozradím, že jsem sem dnes přijel kvůli sdělení, které mi zaslal můj právní odbor. Velice výmluvně jsou v něm uvedeny možné důsledky vašeho případu, pokud by se dostal před soud. Dospěl jsem Jí závěru, že nejlepším možným řešením bude projednat naše rozpory civilizovaným způsobem a předejít.negativnímu výsledku, kdy bychom se ocitli v situaci, v níž by ani jedna strana nemohla ustoupit.“

Při zmínce o právním odboru čtyři Faberovi advokáti na sebe navzájem vrhli nenápadně pohled, a zdálo se, že si všichni lámou hlavu, komu připsat zásluhu, že na tuhle záležitost Fabera upozornil a kdo doplatí na to, že to neudělal.

Lauře se v hlavě honily myšlenky jedna za druhou. I za těch pár minut ve Faberově společnosti jí bylo jasné, že Faber je inteligentní a schopný obhajovat sám sebe. Chtěl se vyhnout procesu, ale proč? Snad proto, aby nevyšla na světlo korupce v jeho společnosti: jistý druh protekcionářství a pevné ceny, proti nimž Laura vystoupila. I kdyby však svou žalobu vyhrála, mohla by zjistit, že je mírně řečeno nežádoucí, až by hledala práci v jiné nemocnici.

„Co navrhujete, pane Fabere?“ zeptala se.

„Přesně to, oč žádáte,“ odpověděl Faber bez přemýšlení. „Uložím svému právnickému týmu zkoncipovat návrh dohody. V ní se zavážeme, že vaše pracovní vytížení bude stejné jako předtím, než EllingtonFaber převzala nemocnici.“

„Jinými slovy,“ řekla Laura, „nabízíte mi, že mě dáte na váš seznam ‚A lékařů, které preferujete při přidělování pacientů.“

Faber se zamračil. „O ničem takovém nevím.“

„Pak tedy nevíte, co se děje ve vaší vlastní nemocnici,“ prohlásila bez zaváhání Laura. „Důvod, proč jsme dnes tady, je, že taková diskriminační politika existuje.“

Všichni zmlkli, zatímco se Laura s Faberem navzájem přes stůl probodávali očima. Přestože jí to připadalo poněkud dětinské, snažila se nemrknout.

„Pan Faber přednesl jistý návrh,“ ozval se Bowdoin hlasitě, jako by uražený, že byl tak dlouho vyloučen zjednání. „Doktorko Antonelliová, nechcete se poradit se svou advokátkou?“

Karen s Laurou, hlavy u sebe, poodešly od stolu. „Snaží se koupit si vás levně,“ zašeptala Karen. „Ví, že jste vyhrála.“

„Ale on mi v podstatě nabízí všechno, co chci,“ namítla Laura. „Jediný důvod, proč jsem si tohle všechno začala, byl, že mě nespravedlivě připravovali o postoupené pacienty. Nabízí mi, že mi je zase vrátí.“

„Tohle by ale mohlo být mnohem víc než jen váš případ,“ řekla Karen. Laura zahlédla ve výrazu mladé právnicky jiskru nadšení. „Máte šanci bít se za všechny lékaře, nespravedlivě poškozené podnikovou politikou zdravotnické firmy. Navíc ani nevíme, zda Faber mluví pravdu, či ne. Může najít nějaký způsob, jak vás podvede, nebo dokonce vyhodí z práce.“

„Nemyslím,“ namítla Laura a pohlédla přes stůl. „Máme v zápisu, že zde byl osobně majitel a prezident firmy. Myslím, že mluví pravdu.“

Karen si téměř rozzlobeně povzdechla. Laura zavřela oči. Možnost zaútočit jménem celého lékařského stavu, bojovat s firmami, které zkompromitovaly medicínu a kvalitu zdravotní péče o pacienty, byla lákavá, avšak cena za to příliš vysoká. Možná kdyby byla mladší, kdyby se nemusela starat o Carla. Její chlapec neměl nikoho jiného na světě, o koho by se mohl opřít. Tohle nemůže být její boj.

Laura se odvrátila od Karen. „Mám dvě věci, pane Fabere,“ řekla. „Musíme najít kompromis mezi sazebníkem výkonů za starého systému a vaším programem. Nemohu každý týden snižovat své honoráře a nepadnout. Nevedu obchod smíšeným zbožím někde na rohu.“

Na okamžik se na Faberově napjaté tváři kmitl výraz rozmrzelosti. „Souhlasím.“

„Za druhé, v naší dohodě chci mít napsané, že budu mít mnohem volnější ruku při objednávání vyšetření svých pacientů. Už mě unavují ty rozzlobené telefonáty pokaždé, když objednám sérii rentgenového vyšetření horní části trávicí trubice, abych mohla určit, jaký léčebný postup bude nejbezpečnější.“

„Zapracujeme to tam,“ slíbil Faber. Esposito se ušklíbl.

„A ještě něco,“ pokračovala Laura. „Souhlasím s dohodou v dobré víře. Totéž očekávám od vás. Dokud budu podávat profesionální výkony, nechci mít s firmou EllingtonFaber žádné konflikty.“

„To jsou tři věci,“ poznamenal Faber.

„Máte pravdu,“ souhlasila Laura.

Nato se Faber opřel v křesle. Esposito mu předal nějaký lístek, na který se podíval a pak ho odstrčil. „Tak dohodnuto, doktorko Antonelliová,“ prohlásil. „Rádi si udržíme chirurga vašeho formátu v týmu firmy EllingtonFaber.“

Karen s plesknutím sklapla své desky na spisy a hodila je do aktovky.

Bowdoin s povzdechem vstal a řekl: „Dobrá, domnívám se, že toto je další úspěšné smírčí řízení. Vyúčtuji si obvyklé palmáre.“

Poté Karen rychle odešla, očividně zklamaná Lauřinou ukvapenou kapitulací. Než odešla, slíbila Lauře, že jí za den dva zavolá. Bowdoin odkráčel se skloněnou hlavou, stejně jako při svém příchodu, jako by jeho schopnost komunikovat s lidmi byla vymezena oficiálním rámcem smírčího jednání.

Laura zůstala stát v hale a stále ještě přemýšlela, co se vlastně stalo. Najedná straně cítila vinu, když si uvědomila, že něco z toho, co říkala Karen, je pravda. Na druhé straně však udělala to, co musela; nebyla v situaci, aby se mohla stát křižákem.

Faber vypochodoval z konferenční místnosti ráznými dlouhými kroky a jeho advokáti za ním jako královský průvod. Když spatřil Lauru, otočil se k Espositovi a něco mu zašeptal. Jako jeden muž zamířili advokáti k výtahům a nechali Fabera o samotě s Laurou.

„Jsem rád, že jsme tu věc byli schopni vyřešit,“ řekl Faber, když k ní přistoupil. Měl chladnou ruku, když mu ji Laura stiskla.

„Já také,“ odpověděla Laura. Faber byl vyšší, než si původně myslela; uvědomila si, že se narovnala. „Myslím, že moje advokátka chtěla, abych to nevzdávala a bojovala za všechny lékaře.“

Zatímco mluvila, všimla si, že Faberův pohled se soustředil na její prsteníček. Spočinul na něm, jakoby v obdivu nad snubním prstenem, který si ten den rozhodla vzít.

„Víte, cením si vaší ochoty přednést otevřeně naše rozpory,“ řekl Faber. Oči měl tmavě modré, poseté tmavšími skvrnkami. „Není třeba, aby podnikání a medicína byly soustavně ve sporu.“

V tom, jak s ní hovořil, byla jakási prázdnota a lhostejnost, které jí byly nepříjemné. Vypadal jako živé ztělesnění bohatství a moci ve svém čistém obleku a s perfektně upravenými vlasy. Nenucená sebedůvěra a kultivované chování však stěží zakrývaly hluboce agresivní povahu. Náhle se jí zachtělo být daleko od něho.

Zdálo se, že vycítil změnu její nálady. „Doprovodím vás k výtahům,“ nabídl se. „Jezdím do nemocnice Valley Memoriál nejméně jednou za měsíc. Mohl bych vás tam vysadit. Možná byste mi dovolila, abych vás pozval na oběd.“

„To nebude nutné,“ odpověděla. „Děkuji vám, že jste sem přijel i za vaši nabídku. Říkal jste, že všechno zpracujete brzy v písemné formě. Budu se na to těšit řekněme zítra nebo tak nějak.“ Faber se zatvářil škrobeně a přitáhl si uzel na vázance. V očích mu kmitlo cosi hněvivého, nějaká utajená stránka jeho osobnosti, skrytá pod civilizovaným povrchem.

„Pak tedy půjdu,“ pravil. „Mám vám přivolat výtah?“

„Ne, díky, musím ještě vyřídit jeden telefonát, než odejdu.“

Laura sledovala, jak se Faber v obleku s úzkým proužkem rychle vzdaluje halou. Bylo jí jedno, jestli se zlobí, zasluhoval si to.

Vyhledala bezplatný telefon, zadala svůj volací kód a vyťukala číslo pro dálkový hovor. Na druhé straně zvedli sluchátko po prvním zazvonění.

„Mohla bych, prosím, mluvit s plukovníkem Neilem Reynoldsem?“ zeptala se s úsměvem.

Laura natáhla telefonní šňůru až k oknu, odkud bylo vidět na mrakodrapy v centru a lehce dohněda zbarvený smog, vznášející se nad městem. Slyšela, jak přepojují její hovor.

„Tady je Neil Reynolds,“ ohlásil se Neil.

„Neile, tady Laura Antonelliová. Pamatujete se na mě?“

Slyšela, jak zápolí se sluchátkem. „Laura, samozřejmě,“ odpověděl nervózně. „To je výborné opět vás slyšet. Víte, já tu nikdy neberu telefon. Dnes jsem ho náhodou zvedl a zrovna jste to vy. Možná bych měl znovu zvážit své rozhodnutí.“

Laura se zasmála. „Možná byste měl. Poslyšte, volám vám, abych vám řekla: Vyhráli jsme!“

Neil se na chvilku odmlčel. „Co jsme vyhráli?“

„Ach, promiňte, jsem celá zmatená. Jsem tak šťastná, protože jsem právě získala podstatné ústupky od EllingtonFabera v důsledku smírčího řízení. Za to musím poděkovat vám, Neile. Nikdy bych to byla neudělala, kdybyste mi nevnukl ten nápad.“

„Jsem na vás hrdý,“ řekl Neil. „Je to fantastické“

„A představte si, co se stalo,“ přerušila ho Laura. „Přišel tam samotný Jefferson Faber a slíbil ty ústupky.“

„Jefferson Faber?“ otázal se Neil. „Myslíte majitele zdravotnické firmy?“

„Právě toho.“

Venku kolem okna proletěla helikoptéra. Laura, která se cítila jako školačka, se otočila, aby měla soukromí, když kolem ní procházela mladá sekretářka.

„Měli bychom to spolu zapít,“ navrhl Neil. „Jsem velice rád, že opět budete moci vykonávat chirurgickou praxi s minimem překážek. Víte, velice na mě zapůsobila vaše prezentace v San Diegu.“

„Lichotíte mi,“ namítla Laura. „To vy jste svým projevem málem vyhodil celý ten podnik do vzduchu.“

„No, pro svou práci se dokážu nadchnout.“

„To ano, podle toho, co jsem z ní viděla,“ řekla Laura. „Podívejte, musím teď do nemocnice, ale zavolejte mi, ano? Možná vás pozvu na ten přípitek.“

„Budu opravdu rád,“ odpověděl Neil.

Zavěsili. Laura zamířila k výtahům a jak kráčela, cítila úžasnou energii. Nevěděla, z čeho má větší radost zda z vyhraného smírčího řízení, nebo z rozhovoru s Neilem Reynoldsem.

Kapitola 11

18.50

„Tak pojď, Carlo,“ naléhala Laura. Položila ruce na synova úzká ramínka a stiskla je. „Chovej se jako kamarád. Nezůstaneme tu dlouho.“

Carlo si založil ruce. „Mami, já si s nimi nechci hrát. Jsou moc malí.“

„Když jsi byl malý, taky si s tebou hráli větší chlapci,“ vysvětlovala mu Laura. „A teď jsi na řadě ty. Život už je takový.“

„Ale mami, nech si to kázání.“ Carlo vrhl pohled k jídelnímu koutu v zadní části Tafreshiových kuchyně. Davúd a Mina, syn a dcerka Ferry a Cyruse Tafreshiových tam připravovali se slavnostním zaujetím nějakou složitou stolní hru.

Zdálo se, že každým dnem je Carlo podobnější Stevovi: obočím, očima, neposlušnými tmavými kadeřavými vlasy, které mu padaly do čela. Laura si uvědomovala tuhle poďobnost hlavně tehdy, když byl Carlo umíněný.

„No, já rozhodně neměla v úmyslu dělat ti kázání,“ pravila. „Tak tedy, když si nechceš hrát s Minou a Davúdem, můžeš jít do obývacího pokoje. Budu vyprávět o mém smírčím řízení a Ferry se Cyrusem mi budou vysvětlovat, co se děje s prodejem jejich firmy.“

Carlo se pokusil přeďstírat aspoň jiskřičku zájmu. Byl právě na přeďělu mezi ďětstvím a věkem, kďy buďe chtít, aby se s ním jednalo jako s dospělým. Velice ji potěšilo, když se znovu zadíval na stolní hru menších dětí, tentokrát s chápajícím pohledem.

„Zůstanu tady,“ rozhoďl se. „Davúd a Mina jsou prima děti.“

Laura se k němu sklonila a políbila ho na čelo. „Těší se na tebe,“ zašeptala. „Bude to pro ně svátek, jestli si s nimi budeš hrát.“

Carlo prošel kuchyní s nově nabytým sebevědomím. Laura popřála dětem, aby se dobře bavily a prošla létacími dveřmi do obývacího pokoje Tafreshiových.

„Je tam všechno v pořádku?“ zeptala se Ferry a vstala z pohovky.

„Jistě,“ odpověděla jí Laura. „Dala jsem Carlovi na vybranou: buď si bude hrát s ‚malými dětmi, nebo sedět s partou nudných dospělých, kteří se baví o svých záležitostech.“

Cyrus na kůží vyčalouněném křesle v rohu místnosti se tiše, nevesele zasmál. Na sobě měl vlněný oblek, jemně proužkovanou košili s rozepnutým límcem a vázanku, jako by právě přišel z nějakého jednání. Laura věděla, že do práce nikdy nenosí ani sako, ani kravatu.

„Možná že není tak pozdě, abych tam nešel taky,“ poznamenal.

„Mnohem víc by se mi líbilo hrát Člověče, nezlob se, než si povídat, jak dopadla má kariéra.“

Ferry nervózně těkala pohledem z manžela na Lauru. „Nemusíme mluvit o ničem,“ prohlásila mrzutě. „Pozvala jsem Lauru, protože dnešek je její šťastný den.“

Laura stála u řady knihoven, které zabíraly celou jednu stěnu pokoje od podlahy až ke stropu. Vždycky ji fascinovaly fotografie, a tak si teď prohlížela zarámované snímky, zachycující historii rodiny Tafreshiů: letití strýčkové z Teheránu, svatební fotografie Cyruse a Ferry z Los Angeles, domov rodiny v severním Iránu, Davúd a Mina.

Ferryin a Cyrusův obývací pokoj, stejně jako zbytek jejich domu, zářil čistotou, byl uklizený a důsledně moderní. Rodinnou vilu v Santa Monice koupili před třemi lety, když jejich firma Emergent Technologies prosperovala. V domě strhali staré tapety, vyměnili všechny rozvody a přemalovali interiér studenou bílou a hněďou barvou, které laďily s drahým, avšak skromně vypadajícím nábytkem.

Laura za sebou uslyšela silné bouchnutí, až sebou trhla. Cyrus se stále ještě zasmušile ďíval na televizi se ztlumeným zvukem, jejíž obrazovka blikala ve vzďálenějším konci pokoje.

„Koupila jsem šampaňské,“ oznámila Ferry. Vytáhla tři skleničky a ukázala Lauře láhev. „Pochopitelně je nealkoholické. Na oslavu.“

Jenomže k oslavování toho moc nebylo. Když se Laura poprvé setkala s Ferry a Cyrusem, byli šťastní a očividně do sebe zamilovaní. Cyrus měl sklon k mrzoutství a upjatosti, ale když mu podnik začal prosperovat, dokázal být sdílný i společenský. Tvořili s Ferry ideální tým, v němž její talent pro organizaci a marketink doplňoval jeho talent pro technické inovace. Trávili spolu dovolené v Karibiku a během dvou let navštívili třikrát Írán.

Ferry podala sklenici nejprve Lauře a pak Cyrusovi. „Na Lauru,“ řekla, „a na její dnešní vítězství.“

Laura se na přítelkyni usmála, ale v duchu ji popadl tak trochu vztek. Ferry se ze všech sil snažila být příjemná, ale její dobrá nálada byla příliš strojená. A navíc Lauru štvalo Cyrusovo dětinské trucování. Od Ferry věděla, že prodej firmy Emergent Technologies z něho a z jeho rodiny udělá brzy multimilionáře.

„A na Cyruse,“ dodala Laura a zarazila Ferry dřív, než si stačila přiťuknout. „A na tebe, Ferry. Už se nemohu dočkat, až uslyším, jak použijete svůj nový kapitál ke startu nějakého prima projektu určitě něčeho, co přinese revoluční změny v lékařské technice.“

Cyrus v křesle konečně odtrhl oči od televizoru. Když si uvědomil, že by nebylo slušné ignorovat takovou lichotku, vstal a připojil se k ženám. Společně si přiťukli a napili se šampaňského.

„Děkuju, Lauro,“ řekl. „To byl moc hezký přípitek.“ Ferry, zřejmě povzbuzená manželovým tónem, vybídla Lauru, aby se posadila. Měla na sobě jako vždy dlouhou sukni, dnes s bílou lněnou halenkou. „Vyprávěj mi všechno, co se dneska stalo,“ poprosila. „Povědělas mi jenom, že jsi vyhrála. Chtěla bych se dozvědět všechny podrobnosti.“

Ferry si vždycky ráda povídala o podnikání a obtížích a podrobnostech jednotlivých situací a taktik. Stále se učila.

„Tohle si taky docela rád poslechnu,“ přidal se Cyrus. „Řekni mi, jak jsi porazila velkého EllingtonFabera. Ať mohu přemýšlet o něčem příjemném, až se dnes večer uložím k spánku.“

Na němé obrazovce běželi před objektivem kamery v nějaké vzdálené zemi vojáci, načež mrak kouře zatemnil a zakryl obraz.

„Nemůžeš to vypnout?“ zeptala se Ferry s dávkou rozmrzelosti. „Máme hosta, Cyrusi.“

„Laura je naše kamarádka,“ namítl Cyrus a zíral dál na obrazovku. „Ví, že jsem hulvát.“

Laura se tomu musela zasmát. Cyrusovi se na rtech objevil téměř neznatelný úsměv, když mrkl na svou ženu.

„A mimo to,“ pokračoval, „tohle chci vidět. Rusové se snaží udržet si další oblast, která se chce od nich odtrhnout, a jako obvykle se jim to nedaří. Nedělej si starosti, Lauro, poslouchám tě.“

„O dnešním odpoledni se toho nedá moc říct,“ promluvila Laura. Nebyla to pravda, ale věděla, v jakém duševním rozpoložení Cyrus je. Poznala to na svém otci, manželovi a čas od času i na svém synovi. Byl to vždycky muž, kdo prožíval pocit prohry. Nejenom že neměl prostě úspěch, ale byl poražen nepřítelem Laura se divila, proč jsou to především muži, kdo trpí tak přehnaně osobním vnímáním svých nezdarů.

„Za nejzajímavější část smírčího řízení pokládám tu, kdy se tam objevil samotný Jefferson Faber,“ dodala.

Z kuchyně se ozval Davúdův vřískot plný radosti. Aspoň někdo se bavil.

Cyrus se narovnal v křesle a dálkovým ovladačem vypnul televizor. „Jefferson Faber?“ zeptal se s úžasem v očích. „Na bezvýznamném smírčím řízení?“

„Cyrusi!“ okřikla ho Ferry.

„Ale ne, má pravdu.“ Laura si nalila druhou skleničku šampaňského. „Nemyslím si, že bych představovala zvlášť velkou hrozbu pro jeho zdravotnickou firmu. Parta jeho advokátů byla překvapená stejně jako já, když vkročil do dveří.“

Cyrus si přitiskl svou skleničku k tváři. „Poslyš, proč by to ten syčák dělal?“ zeptal se zamyšleně.

„Předpokládám, že moje žaloba představovala pro jeho zdravotnickou firmu větší hrozbu, než si myslela má advokátka,“ pravila Laura. „Vlastně ani nechtela, abych tu dohodu akceptovala. Domnívala se, že to Faber jenom zkouší a že jsem měla trvat na vyšším odškodnění.“

„A proč jsi to neudělala?“ zeptal se Cyrus.

„Protože nejsem žádná bojovnice za spravedlnost,“ odpověděla Laura a uvědomila si, že na protest zvýšila hlas. „Dostala jsem, co jsem chtěla férovou šanci provozovat dál svou lékařskou praxi a uživit se. Vydělávám peníze prací, ne soudními spory.“

„Myslím, že ses zachovala správně,“ souhlasila Ferry. „Soudní náklady by byly strašné. Zkoumali jsme možnost jít do soudního sporu s EllingtonFaberem, abychom jim zabránili převzít naši firmu. Stálo by nás to tisíce dolarů, kdybychom s nimi chtěli bojovat, a stejně bychom mohli prohrát.“

Cyrus vrhl na manželku krátký, rozzlobený pohled, jako by nechtel, aby se Laura dověděla podrobnosti, jak přišli o firmu. Pak se vzpamatoval a znovu se zatvářil zamyšleně.

„Tak jaký je?“ otázal se.

„Faber?“ zeptala se Laura, náhle zmatená. „Chceš říct, že ses s ním nikdy nesetkal?“

„Velký šéf se nikdy nesnížil k tomu, aby se se mnou sešel,“ hořce odpověděl Cyrus. Poposedl v křesle a zkřížil si nohy. „A to si tykám s řadou jeho advokátů a zástupců.“

„Faber se zdá.“ Laura se odmlčela. „Vešel do místnosti jako král, vyslechl, co jsem řekla a udělal mi rozumnou nabídku. Byl zdvořilý, ale jednal se mnou, jako by mi prokazoval nějakou laskavost. Jako by se rozhodl, že bude velkorysý pro tentokrát.“

„Jinými slovy,“ komentoval Cyrus, „vyložený hajzl.“

Z kuchyně se ozvala rána a po ní Minin úpěnlivý pláč. Laura slyšela, že k ní Carlo mluví konejšivým tónem a pak ostřejším hlasem k Davúdovi. Ferry začala vstávat, ale Cyrus ji zvednutou rukou zarazil. „Zůstaň tu,“ řekl unaveně. „Povídej si s kamarádkou. Pokusím se tam udělat pořádek.“

„Díky, Cyrusi,“ odpověděla Ferry.

Cestou do kuchyně se Cyrus zastavil u Laury a neobvyklým gestem ji něžně poklepal po zádech.

„Omlouvám se, že jsem dnes večer tak protivný. Promiň mi to. Jsem moc rád, že jsi dokázala vyřešit problémy se svou praxí. Myslím, žes jednala správně.“

Laura, poněkud překvapená, mu poděkovala, protože Cyrus ani ve svých nejlepších chvílích nebýval takhle zdvořilý a citlivý.

Cyrus otevřel létací dveře do kuchyně s hrozivým řevem a zvolal: „Kdepak jsou ty dětičky, které má sežrat strašlivý dinosaurus? Doufám, že budou křehoučké a mlaďounké!“ Děti, včetně Carla, se přestaly hašteřit a pištěly smíchem.

Laura se posadila na pohovku vedle Ferry. Ta si rukou prohrábla černé kudrnaté vlasy a usmála se. „Někdy se chová jako medvěd. Ale to ho přejde. Jsem ráda, že jste k nám dnes s Carlem přišli. Všem nám to spraví náladu.“

„Víš, Ferry, doufám, že se neurazíš kvůli tomu, co ti teď řeknu,“ za čala Laura, „ale někdy si děláte příliš starostí o druhé. Promluvme si pro změnu o vás.“ ,

„Dobrá, ty peníze nám určitě pomohou,“ potvrdila Ferry. Nikďy nemluvila ráda o svých pocitech, raději mluvila o své rodině. „Budeme moci uložíme dost peněz stranou pro Davúďa i Minu na studia v koleji. A pak se pokusíme začít znovu.“

„Proč o tom mluvíš, jako by to bylo neuskutečnitelné?“ zeptala se Laura.

Ferry sklopila zrak k zemi, jako by sbírala myšlenky a odháněla ty, které jí připadaly nevhodné. „V jistém smyslu má Cyrus oprávněný důvod, aby byl znechucený,“ řekla tiše.

„Chápu, že je těžké přijít o firmu,“ připustila Laura. „Jsem z toho taky nešťastná, protože vím, kolik práce jste do ní oba vložili. Jste však naďaní lidé a já jsem přesvědčená, že se k vám vaši spolupracovníci okamžitě vrátí, jakmile začnete něco nového.“

„Jistě,“ řekla Ferry tichým hlasem; zřejmě nechtela, aby ji manžel slyšel. „Ale ty nové polovodiče, které Cyrus vynalezl, mohly být objevem, jaký se podaří jednou za život. Kdybychom se udrželi a dali je na trh sami, vydělali bychom stokrát víc než to, co dostaneme za prodej celé firmy. Cyrusův vynález změní svět, Lauro. Jsem o tom přesvědčená. Jen bych si přála, aby mu stále ještě patřil.“

Laura mlčela. Bylo zbytečné polemizovat, a navíc měla Ferry příliš ráda, než aby jí lhala. Cyrus byl vědec a pracoval v oboru, kde ať muž či žena mohli udělat velký objev jeďnou za život, pokud jim štěstí přálo. Přišel tedy o víc, než jen o nějakou budovu, tým spolupracovníků a laboratorní vybavení. De facto přišel o plod svého intelektu a fantazie.

„Nedá se nic dělat,“ povzdechla si Ferry a výraz jejích úst dával najevo něco mezi úsměvem a hněvem. „Byli jsme naivní. Publikovali jsme a vystupovali na konferencích. Cyrusovu práci již okopírovali jiní lidé. Cyrus se dokonce domnívá, že Faber stál za průmyslovou špionáží a rozšířil informace o výsledcích jeho výzkumu, abychom přišli o možnost udržet naši firmu. Samozřejmě je pravda, že i jiní vědci již vyrábějí podobné polovodiče. Možná ani nebudeme schopni získat patent.“

Za celou dobu, co ji Laura znala, ji ještě nikdy neslyšela mluvit tak poraženeckým tónem.

„Musíte pokračovat,“ naléhala Laura. „Co se stalo, je špatné, ale nesmíte se vzdávat.“

„To ale není všechno,“ přiznala se Ferry a zakryla si ústa rukama, jako by bojovala s nutkáním raději mlčet. „Cyruse trápí ještě něco jiného. Znám ho příliš dobře, než aby to dokázal skrýt.“

„Cyrus toho má spoustu k přemýšlení“

„Má toho vždycky moc k přemýšlení, jeho mozek stále pracuje. Na to jsem zvyklá,“ namítla Ferry. „Tohle je ale něco jiného, Lauro. Nevím co, ale něco přede mnou tají.“

„Jenomže co?“

„Myslím, že mě chce před něčím chránit.“ Když se Ferry obrátila k Lauře, v očích se jí leskly slzy.

„Pozor na bojovného rytíře, který jezdí na dinosaurovi!“ Obě ženy vyskočily, když Cyrus vpadl dovnitř létacími dveřmi se zářícím Carlem na zádech. Davúd s Mincuje následovali. Už se neškorpili a bláznivě se smáli.

„Copak je to s vámi, vy dvě buchtičky?“ zeptal se Cyrus Laury a Ferry. „Pořádáme party v kuchyni. Přijďte za námi!“

A pak znovu proletěl lítačkami. Carlo teď řval jako dinosaurus. Laura se chtěla Ferry ještě vyptávat dál, ale ta vstala a s úsměvem na tváři a s očima už beze slz se připojila ke své rodině.

Kapitola 12

Poblíž Washingtonu, D.C., 3. září, 7.45

Lékařské výzkumné středisko Armády Spojených států stálo mezi vysokými stromy na pozemcích ohraničených ďrátěným plotem nabitým elektřinou, s vchody střeženými nenápadnými mladými muži, kteří byli ozbrojeni puškami. Většina jeho laboratoří byla ukryta v podzemí. Každé ráno a odpoledne jezdili liďé kolem střediska do zaměstnání a zpět, aniž by si ho všímali. Jeho zcela fádní exteriér odrazoval od spekulací, co se děje za jeho zdmi.

Plukovník Neil Reynolds sem přijížděl každé ráno před osmou hodinou ze svého domku v severovýchodní Virginii, kde bydlel sám. U brány předložil svůj osobní průkaz a povolení ke vstupu a pro průchod recepční zónou použil kódovaný univerzální klíč. Stejný klíč mu umožnil vstup do neoznačeného služebního výtahu, který jezdil pouze do podzemních podlaží této budovy. O tři patra níž musel použít klíč znovu, aby otevřel tlusté prosklené dveře, chránící nejpřísněji střežené laboratoře. Jakmile se ocitl v tomto hnízdě vědců, ve světle zářivek a uprostřed nepředstavitelně drahých zařízení, dorazil ke dveřím opatřeným číselným tlačítkovým panelem. Zde se kód měnil třikrát týdně a bylo třeba si ho zapamatovat; současně ho znali jen tři až čtyři technici a strážní. Tady byla Reynoldsova soukromá výzkumná zóna.

V Reynoldsově vnější pracovně seděli tiše dva mladí muži u svých psacích stolů a rychle ťukali do klávesnic počítačů. Monitory jim vrhaly mihotavé stíny na obličej. Jako všichni, kdo pracovali pro Reynoldse, v nich měli usouzený a uštvaný výraz. Reynolds vyžadoval od lidí kolem sebe takový stupeň horlivosti, který hraničil s fanatizmem. David Bailey, s rozcuchanými blond vlasy, analyzoval číselnou řadu rozhodující pro pohyby mikrorobotu. Philip Kang, nejlepší ve své třídě na Carnegieho Mellonově univerzitě, zdokonaloval zapojení nového, vysoce miniaturizovaného mikroobvodu do energetického zdroje pro nanopřístroj. Předpokládalo se, že svou práci dokončí do konce pracovní doby.

Reynolds se náhle vynořil ze své vnitřní laboratoře v něčem, co považoval za neformální oblečení v nažehlených vojenských kalhotách, košili s nárameníky a černé vázance s nepatrně uvolněným uzlem. „Philipe,“ zvolal.

Kang zavřel oči, promnul si je konečky prstů, a naslouchal.

„Věnujete zvláštní pozornost voltáži jiskřiště, že?“ zeptal se Reynolds. „Nechci žádné kolísání zdroje proudu. Tenhle problém bychom už měli mít za sebou.“

Philip Kang pracoval u plukovníka Reynoldse tři měsíce. Půl roku předtím získal svůj doktorský diplom. „Ano, plukovníku,“ odpověděl monotónním hlasem.

Reynolds přistoupil ke Kangovu psacímu stolu a popadl hromádku nahodile poskládaných výpisů z počítače. Rychle obracel list za listem, něco si mumlal a oči mu vždy přeskočily na další arch papíru dřív, než proletěly číselné údaje na předchozím listu.

„Ne, ne,“ prohlásil Reynolds.

Kang zpozorněl a otočil se na židli čelem k Reynoldsovi. „Je něco špatně, pane?“

Reynolds pokýval hlavou. „Už teď vidím, že sestavujete kódovou sekvenci téměř o dvě procenta kratší, než jaké bychom měli dosáhnout. Ztrácíte efektivitu přenosu.“

Kang přemáhal nutkání rozesmát se. Byl vyčerpaný, protože pracoval sedmdesát i více hodin týdně od chvíle, co dostal tenhle úkol. A Reynolds teď tvrdí, že je schopný spočítat přesnost výsledků na jedno až dvě procenta, sotvaže se mrkl na vytištěný výpis.

„Pane, při vší úctě,“ řekl Kang, „tenhle obvod je nový. Integrovat kondukci do nanosystému je samo o sobě dost těžké, i kdybych se to byl nemusel učit za pochodu. Musíte počítat s určitou energetickou ztrátou a kolísáním, dokud se nám to nepodaří vylepšit.“

Reynoldsův obličej byl napjatý soustředěním a jeho oči v rychlosti zkoumaly zbytek výpisů. Kang dosud nikdy nepracoval pro někoho podobného jako Reynolds. Byl téměř nepochopitelný. Jeho oči posazené za vystouplými lícními kostmi jako dvojice lamp na temném pozadí se zdály ustavičně hladové, neustále stravující informace a neustále hledající. Neil Reynolds Kangovi někdy nepřipadal jako člověk, ale spíš jako zařízení na zpracování informací.

„Philipe, slyšel jsem, co jste mi řekl,“ promluvil Reynolds, urovnal papíry a vrátil je na Kangův psací stůl. Kang cítil, jak se mu ulehčilo. „A je to nepřijatelné,“ dodal Reynolds, skoro jako by ho to teprve teď napaďlo.

„Ale, pane“

„Teď si něco zapamatujte: je ztráta energie konstatovat, co je samozřejmé.“ Reynolds si založil ruce a upřeně se zadíval na Kangův monitor. „Já vím, že ten obvod je nový. Vím, že se to musíte učit za pochodu. Vím, že moje nanosystémy jsou nejsložitější zařízení, jaká jste kdy viděl. Když si odpustíte celou tu rétoriku, chtěl jste mi říct, že vám tato práce připadá obtížná a že vám stačí, když svou práci nebudete dělat dobře. Ale nestačí. Odstraňte ta dvě procenta, Philipe, a připravte mi to všechno, než půjdete domů.“

Na odchodu do své laboratoře už laskavějším tónem dodal: „Můžete tu zůstat tak dlouho, jak budete potřebovat.“

A zavřel za sebou dveře. Zaklaply se se zasyčením hydrauliky. Philip Kang seděl a s otevřenými ústy zíral na svůj počítač.

Když se Reynolds ocitl sám ve své laboratoři, opřel se zády o zavřené dveře a zhluboka si povzdechl. Jeho komunikace s Philipem Kangem by se měla zlepšit. Měl by si připomenout, že při jednání se zaměstnanci je třeba uplatňovat psychologii sympatie a kamarádství. To je nejlepší způsob, jak lze doufat, že jeho asistenti odvedou více práce a lepší výsledky.

Na ovladači vestavěném do stěny ztlumil světlo v místnosti. Pro svou současnou práci potřeboval co nejméně vizuálního či sluchového rozptylování. Proto už před mnoha týdny záměrně přerušil telefonní linku do téhle své vnitřní svatyně, a opraváře, kteří ji přišli opravit, nechal pokaždé s nejrůznějšími výmluvami stát před zamčenými dveřmi. Potřeboval samotu a ticho, a ze všeho nejvíc utajení. Vždycky ho těšilo, že on jediný zná své tajemství protože jeho nejnovější objevy představovaly jedno z největších tajemství, jaké kdy kdo poznal.

Ve ztlumeném světle nabyla místnost a její zařízení nevýrazný, až nehmotný, neskutečný vzhled. Matné obrazovky monitorů celkem jedenácti počítačů osvětlovaly černé procesory. Vypadalo to, jako by všechny elektronické přístroje náhle ožily a vyrostly z nich dráty s mnohabarevnými pruhy běžícími dovnitř i ven z množství výkonných procesorů.

Na rýhované pryžové podložce stál Reynoldsův řídicí panel, klíč ke všemu: standardní souprava kovových pák a ovladačů namontovaných na podstavci, vpředu s těžkými panoramatickými brýlemi. Zařízení se lesklo pod stropním osvětlením, v kuželu světla speciální žárovky, zbarveného do ruda. V té rudé vypadalo zařízení černé, zatímco vystouplé čočky a složité očnice nevýrazné a tmavé. Reynolds se připravoval navázat kontakt s těmito přístroji a měl pocit, že celý život čekal na události posledního měsíce.

Postavil se na gumovou podložku, nasadil si panoramatické brýle a upravil délku jejich elastických pásků. Neviděl teď nic než tmu. Sáhl před sebe a ucítil chlad řídicího panelu. Stiskl tlačítko, které uvedlo v činnost počítačový systém. V prázdnotě před ním se objevil vznášející se zářící nápis:

REYNOLDSŮV NANOSYSTÉM JE AKTIVOVÁN. ZVOLTE NABÍDKU.

Páteří mu projel elektrizující pocit vzrušení. Volnou rukou nahmatal plastovou myš a kurzorem projel po seznamu řídících nabídek. Když našel tu, kterou chtěl, kliknul.

AKTIVNÍ STAV ZAŘÍZENÍ POTVRZEN. NASTAVTE POŘADÍ, DEMONSTRACE NEBO ŘÍZENÍ V REÁLNÉM ČASE.

Nanorobot byl aktivní a reagoval. Výborně. Reynoldsovy oči se na okamžik zastavily na volbě „demonstrace“. Instaloval ji do systému v době, kdy si představoval, že by mohl předvést svůj postup jiným. Teď to byl přežitek minulého věku.

Dalším kliknutím přikázal Reynolds systému, aby mu dovolil řídit pohyb robota a jeho aktivitu ručním ovládáním. V mžiku se změní praktiky v každém smyslu ve zvláštní druh bytosti. Bude vidět, co uvidí robot. Když se pohne, pohne se i robot.

A pak se to stalo. Bez varování se tma i písmena rozplynuly a na okamžik je vystřídal chaos výbojů statické elektřiny. Obraz se začal sám vyjasňovat.

Teď uviděl to, co ještě žádný člověk nikdy v historii nespatřil. Stal se svědkem nemožného. Obraz byl nezvyklý a cizí, avšak reálný. Před ním se táhl dlouhý, zamlžený tunel a kdesi v dáli se zatáčel. Kolem sebe měl nerovný povrch posetý malými zakřivenými výčnělky a drobnými nepravidelnostmi, které se nepodobaly žádnému lidskému výtvoru. Barvy byly tlumené, jakési odstíny šedé a červené ve variacích, jaké si Reynolds nikdy předtím nedokázal představit. Bylo to jako dívat se očima nějakého nového živočišného druhu.

Ve vytržení zíral Reynolds před sebe. Lehkým pohybem ručních ovladačů se začal pohybovat kupředu. Na okraji svého vidění spatřil jako tužku tenkou nožku robota.

„Nádhera,“ zašeptal.

Samotný robot byl dlouhý desetinu milimetru. Vybaven byl dvěma chápavými miniaturními raménky a vícenástrojovou protézkou a napájen 0,15voltovou novou polovodičovou baterií, kterou pro něj obstaral Jefferson Faber.

„Nemysli na Fabera,“ vyhuboval Reynolds sám sebe. „Nemysli na nic. Jen se soustřeď.“

Stačil nepatrný příkon, aby se robot mohl pohybovat, přijímat příkazy a předávat údaje zpět Reynoldsovi. To, co viděl, vysílal rozloženým sonarovým paprskem, který počítačový procesor přeměňoval v trojrozměrné stereoskopické obrazy, objevující se v Reynoldsových panoramatických brýlích virtuální reality. Zařízení bylo živým tvorem, přestože sestaveným ze silikonu, polovoďičů a mikroskopických drátků.

Teď se nacházelo v hypotalamické cévě živého člověka, hluboko pod pokožkou, a pohybovalo se mikrometrickými kroky směrem k hypotalatnu mozku.

„Soustředit se,“ nařídil si Reynolds.

Včera robot vstoupil do systémů obklopujících podvěsek mozkový a nepatrně změnil charakter krevního toku a vyplavování hormonů. Fungovalo to. Tento postup by mohl být jak smrtící, tak blahodárný podle přání Reynoldse.

Charakter, dispozice, duše: tyto věci nebyly nezměnitelné, mohly by být změněny k lepšímu. Liďé by se mohli stát něčím víc než jen úzkoprsými systémy reflexů a reakcí. Napadlo ho, zda někdo pochopí, co objevil.

„Laura,“ řekl si Reynolďs. Na okamžik zavřel oči a pak je znovu otevřel. Dokázal se soustředit přinejlepším jen z poloviny než předchozího dne.

Vzpomínal na ni. Jak se na něho usmívala, jak mu hleděla do očí tehdy v hotelové hale. Představil si její vlasy vlnící se jí kolem uší. Její obličej oživený jakousi nepostižitelnou jiskrou, která ho k ní přitahovala. Ona znala svět, zajímala se o něj a angažovala se v něm tak, jak on ne. Když s ním mluvila, cítil laskavost a výzvu.

Bylo by šílené pobláznit se právě teď. Byl však k sobě natolik upřímný, že si přiznal, že právě tohle pociťuje. Jeho mozek obklopoval nový vesmír a přece se tolik jeho myšlenek točilo kolem této ženy, kterou sotva znal.

Zavolala mu předešlý den, aby se s ním podělila o radost, že jí poradil, jakou strategii použít proti Jeffersonu Faberovi. Hovořili spolu jako dobří přátelé a Reynolds ignoroval klepání na dveře své jen zřídkakdy navštěvované pracovny. Když zavěsil, nelitoval tu chvilku času, kdy ho odvedla od práce.

Dospěl již téměř k hypotalamu. Chtěl pohnout robotem, který fungoval jako jeho náhradník, kupředu, ale robot se nehýbal.

„Co se k čertu děje?“ zabručel Reynolds.

Obraz před ním se roztřásl. Obrpvské množství spojů, tvořících hýpotalamus, se chvělo v střídavě červeném a šedém závoji. Reynolds se znovu pokusil pohnout zařízením, ale nešlo to. Pak se rozpomněl.

Samozřejmě. Zde byl důkaz, jak je roztržitý. Na panelu nahmatal spínač, který aktivoval rutinu, a ta mu výraznými písmeny visícími v prostoru předložila další nabídky. Vybral si:

AUTOMATICKÝ UVOLŇOVACÍ POSTUP

Obraz, který viděl brýlemi, se čím dál víc deformoval. Mozkové struktury se chvěly a proud tekutiny se totálně změnil v hustý zákal, který mu zatemnil obraz.

Nanorobot pokryly bílé krvinky vyslané tělem bojovat proti cizorodému objektu. Byly však tak malé, že nemohly přístroj poškodit, avšak jejich celková hmotnost byla příliš velká, než aby ji robot unesl. Ve snaze se jich zbavit, se robot roztřásl a zároveň se oškrabával maličkou škrabkou.

„Jako pes, který si vytřepává blechy,“ konstatoval Reynolds. Sám měl pocit, že se od ramen po kolena taky třese a uvědomil si, že začal napodobovat některé pohyby robota. Objektivně řečeno, bylo to zcela přirozené.

Během minuty byly bílé krvinky rozprášeny do malého obláčku, jímž zařízení prošlo, jako by to byla neškodná mlha. Teď už mu nic nestálo v cestě. Zatímco tápal po řídicích pákách, hleděl Neil Reynolds na vlastní hypotalamus.

Bylo to tady: ústřední řídící centrum, místo integrace sympatických a parasympatických funkcí. Zde byl ten maličký vesmír, který hlídal rovnováhu vody, tělesnou teplotu a životně důležité hormony. Pomocí sonarového obrazu pozoroval Reynolds šikmou plochu ventrikulárního dna, měkkou křivku bradavkovitého orgánu a rozvětvená ramena paraventrikulárního jádra.

Bylo to stejně úchvatné jako hledět do vlastní duše.

Teď již rychlejšími pohyby dokončil Reynolds to, co chtěl udělat. Uchopil maličký implantát ve svém mozku a seřídil ho tak, aby zvýšil jeho stimulační náboj. Vědomím mu defilovala čísla, koeficienty a rovnice. Myšlenky byly jako hmotné objekty, existující beze slov.

A pak to ucítil. Úprava hypofýzy, kterou na sobě provedl předchozího dne, připravila jeho mozek na tuhle nynější sérii zásahů. Fungovalo to.

Reynolds cítil, jak mu tuhnou záda. Svým vnitřním zrakem spatřil tančící, otáčející se spirálu DNA. Objevovaly se mu detaily a lákaly jeho pozornost. Viděl čísla explodující v oslnivé barvy. Metabolická síla, tělesná elektřina: proč to vůbec někdy vypadalo jako tajemství?

Ohlušilo ho burácení a Reynolds se zachytil chladného kovu řídicího panelu, aby se udržel na nohou. V záblesku téměř nesnesitelné intenzity pochopil, jak kdysi býval omezený.

Laura. Její úsměv v hotelové hale, její hlas, to, co k ní cítil. Její přítomnost mu zmizela z mysli; vrátila se dvojitá spirála. Postupy, souvislosti. Všechno teď chápal.

Těžce se mu dýchalo. „Ukázni se,“ procedil přes zaťaté zuby. „Soustřeď se.“

Zpočátku, než se naučil ovláďat své nové schopnosti, každý další krok cítil takhle. To přejde. To přejde.

Explodovala před ním záplava obrazů: jeho život, životy jiných, prostor, vzdálenost, matematika, rovnováha tělesných sil, všechno propletené jako vzor na koberci. A odněkud z hloubi jeho nitra, z jakéhosi místa tvrdošíjně odmítajícího dotyk, se nesl vyděšený výkřik nekonečným éterem.

Kapitola 13

Los Angeles, 6. září, 22.02

Laura sešla ze schodů a vrhla znovu pohled vzhůru, aby se ujistila, že na chodbě je rozsvícené noční zelené světlo. Carlo by ji stále probouzel, aby mu pomohla překonat neosvětlenou chodbu, kdyby se v noci probudil a potřeboval jít do koupelny. Roďičovství bývá někdy věda, opírající se o předvídání.

Byla právě v kuchyni a nalévala si šípkový čaj, když zazvonil telefon. V pyžamu a trepkách rychle doběhla do obývacího pokoje a zvedla sluchátko.

„Lauro, zdá se, že jste zadýchaná. Doufám, že jsem vás nevyrušil v nesprávnou dobu.“

„Neile,“ odpověděla. „Ne, to vůbec ne. Jenom jsem před hodinou dala Carla spát. Běžela jsem zvednout telefon, aby ho neprobudil.“

„Protože by potom už znovu neusnul?“

„Ale Neile, on není žádné nemluvně je mu sedm,“ smála se Laura.

„Je to prostě obyčejná ohleduplnost, stejná jakou byste projevil k dospělému.“

Neil se zachechtal. „Aspoň vidíte, jak jsem nevzdělaný.“

Postavila si čaj na konferenční stolek a natáhla se na pohovku. „Tak dobrá, omlouvám vás. Dokonce i muži, kteří mají děti, dokážou být někdy pěkně neinformovaní.“

„Jste velice hodná,“ odpověděl Neil.

„Neile, to zní tak upřímněl“ reagovala Laura.

Uslyšela někde v pozadí elektronické pípnutí. Neil se kvůli němu omluvil. „Kde jste?“ zeptala se. „Pořád v práci? Tam u vás musí být jedna pryč.“

„Často pracuju přesčas, když jsem v kritické etapě svého výzkumu.“

„No, to máte přede mnou náskok,“ přiznala Laura. „Po nástupní stáži jsem vyhlásila zákaz noční práce, pokud nejde o absolutní nezbytnost.“

Neil se tiše zasmál. „Víte, myslím, že jsem si opravdu navykl na noční služby ve Vietnamu. Mívali jsme pohotovost někdy celý týden v jednom zátahu.“

„Skutečně?“ zeptala se. „Dobrá, Neile. Nastala chvíle, abyste mi o sobě něco řekl. A nevynechávejte pikantní pasáže.“

Po jistém delším přemlouvání Neil souhlasil. Začal recitovat, jako by byl školák, který přednáší obsah knihy. „Narodil jsem se v Baltimoru, kde byl můj otec lékařem. Studoval jsem na virginské univerzitě až do získání doktorského titulu. Hned potom jsem byl povolán do Vietnamu, kde jsem strávil dva roky jako vojenský lékař.“

„Dva roky,“ žasla Laura. „Bylo to pro vás těžké?“

„Ne tak těžké jako pro vojáky. Já jsem je jenom sešíval,“ řekl Neil. „Zůstal jsem v armádě i potom. Kromě mého otce skoro všichni muži z naší rodiny sloužili v armádě. Byla to pro mě naprosto přirozená věc.“

„To zní, jako byste se omlouval,“ poznamenala Laura.

„Víte, nechci, aby si lidé o mně dělali mylnou představu. Převládá názor, že lidé z armády jsou rigorózní a tvrdohlaví.“

„Zatímco vy jste společenský tvor, který chodí do meditačních a seznamovacích kroužků.“

Nastala chvilka ticha. „To těžko,“ odpověděl nakonec se smíchem.

„No vida, to jsou mi pokroky,“ řekla Laura. „Udělala jsem hloupý vtip, a vy jste si nemyslel, že jsem na vás zlá.“

Zasmáli se společně. „Pokračujte, řekněte mi ještě něco.“ požádala ho. „Budu pít čaj a poslouchat.“

„No, já už nevím. Co jsem dělal ještě zajímavého? Pracoval jsem v Rusku.“

„Bez legrace?“ zeptala se. „Před, nebo po pádu Sovětského svazu?“

„Až po,“ odpověděl. „Za starého režimu tam nebyli američtí důstojníci zrovna moc vítáni.“

„To se dá docela pochopit.“

„Je to tři roky,“ dodal. „Jel jsem tam jako člen skupiny, která objížděla lékařská zařízeni na vojenských základnách, dělala návrhy a srovnávala. Bylo to opravdu poučné. Navázal jsem tam dost kontaktů.“

„Kontaktů?“ podivila se.

„No, víte,“ zakoktal se. „Seznámil jsem se s lékaři a důstojníky. A ženami. No, když mluvím o ženách, tak ne, víte, jenom“

Laura vyprskla smíchy. „Tak dobrá, opravdu jsme se dostali do bodu, kdy ze mě už nemáte strach. Protože jste velice zajímavý muž, Neile. Těší mě mluvit s vámi.“

„Mně se to taky líbí,“ přiznal. „Mámli být upřímný, nemám mnoho přátel. Mám sklon trávit veškerý čas v práci nebo doma. Když jsem se s vámi seznámil v San Diegu, cítil jsem se skutečně šťastný. Není to často, kdy se setkám s někým, koho bych rád poznal blíž. Nebo někoho, alespoň myslím, kdo se chce sblížit se mnou. Lidé o mně říkají, že jednám, jako bych nechtel mít žádný kontakt s lidskou rasou. Ale ve skutečnosti to není pravda, víte?“

Laura neodpověděla. Jeho neočekávaná zpověď byla dojímavá, i když trochu smutná.

„S kým to mluvíš?“

Laura vyskočila leknutím a posadila se zpříma. Ve dveřích stál Carlo, mnul si oči a houpal se na patách.

„Co tu děláš, Carlo?“ zeptala se. Neil zůstával na lince tiše a zjevně si představil, co se děje.

„Měl jsem ošklivý sen,“ postěžoval si.

„Ale chudáčku,“ pravila Laura uklidňujícím tónem. „Poslouchej. Hovořím s jedním přítelem. Vrať se do pokoje a já tam za tebou za dvě minuty přijdu.“

Carlo zvedl dva prsty. „Za dvě minuty? Slibuješ?“ zeptal se.

„Slibuju.“

Carlo odkráčel pomalu nahoru. „To vypadá, že vás budu muset nechat odejít,“ řekl Neil.

„Vypadá to tak,“ odvětila. „Ale děkuju, že jste zavolal. Bylo to od vás opravdu hezké.“

„Nechtel jsem se vnucovat“

„Prosím,“ přerušila ho. „Nejste jediný, kdo je pořád buď v práci, nebo doma. Je to hezké mít někoho, s kým si můžete promluvit.“

„Tak vám nebude vadit, jestli zavolám zase?“ zeptal se s nadějí.

„Jestli mi to nebude vadit? Potíže budete mít vy, jestli nezavoláte.“

Zavěsili se slibem, že si brzy zavolají znovu. Laura našla Carla již skoro spícího.

„O čem se ti zdálo?“ zeptala se. Srovnala mu zamotané přikrývky.

„O tatínkovi,“ řekl Carlo „Zdálo se mi, že mě přišel navštívit a bylo to hrozné.“

Laura zůstala s Carlem, dokud konečně neupadl do hlubokého spánku. V srdci měla pozůstatky příjemné radosti, kterou zažila, když hovořila s Neilem, kombinované se soucitem se svým synem. Doufala, že jeho noční můry jednoho dne skonč; r.

Kapitola 14

7. září, 7.21

Od okamžiku, kdy se probudila, upadla Laura do domácího kolotoče. Zaspala o půl hodiny a měla být v osm na operaci. Carlo určitě zmešká autobus, což znamenalo, že by ho měla vysadit u školy cestou do nemocnice.

Vrazila do dveří jeho pokoje. Carlovo tělíčko pod pokrývkami se nehýbalo. „Vstávej!“ zakřičela. „Máme zpoždění!“

Na rozdíl od matky neměl Carlo žádné problémy s ranním vstáváním. Takže když spatřila, že sebou pohnul, popadla Laura koupací plášť a zamířila do koupelny dát si sprchu. Pustila vodu, vlezla do vany a poslouchala dopravní informace ze svého vodotěsného rádia.

„Na sandiegské dálnici je velký zmatek,“ oznámil hlasatel s nucenou ležérností. Laura si rychle opláchla vlasy. „Dnes je příznivý den, abyste se omluvili, že jste nemocní, vážení posluchači.“

Se zaúpěním se Laura utřela a spěchala do svého pokoje obléknout se. Naslouchala, zda uslyší obvyklé zvuky, které vydával Carlo každé ráno: bouchání zásuvek, hrající pásku s rapem, jeho vysoký hlas, prozpěvující si s ní. Ale nebylo slyšet nic.

„Carlo!“ vykřikla směrem k jeho pokoji. Ani se nepohnul. Jejich tlustý kocour Federico ležel rozvalený v nohách Carlovy postele.

„Carlo, přijdeme pozdě,“ šťouchla chlapce a vyhnala polekaného Federica na chodbu. Carlo něco nesouvisle mumlal. „No tak, probuď se. Musím tě odvézt do školy a mám dnes ráno důležitou operaci.“

Carlo se překulil na břicho, dál od ní. Bez uvažovaní popadla Laura hromadu přikrývek a stáhla ji z Carla jako kouzelník ubrus. Carlo ležel stočený do klubíčka v pyžamu na holé posteli a měl hlavu ukrytou do dlaní.

„Nebudu to opakovat,“ pohrozila.

Carlo se prudce posadil na posteli s očima ještě skelnýma spánkem. „Bože, mami. Vždyť už vstávám. Proč mě vlastně sakra nenecháš spát?“

Laura stiskla zuby. Když byla ona malá holčička a takhle by hovořila s matkou, dostala by pořádný pohlavek, Laura se snažila být tolerantnější. Místo toho, aby ho potrestala, utáhla si pásek přes koupací plášť a zamířila ke dveřím.

„Budu oblečená za čtvrt hodiny,“ řekla ledově. „Buď připravený. Musíme se nasnídat cestou v autě.“

Ve svém pokoji si oblékla kombiné a sukni a pulz se jí zrychloval, zatímco hledala vhodnou blůzu a sako. I přes zavřené dveře slyšela, jak ve svém pokoji Carlo kolem sebe vším mlátí. Dnes ráno jeho výběr rapu vřískal s nezvykle nepříjemnou intenzitou. Stáhla si vlasy do koňského ohonu, ale kadeře jí přesto neuspořádaně padaly kolem obličeje.

„Vypadám hrozně,“ řekla si. Dveře u koupelny bouchly. Hladový Federico, toužící po své ranní krmi, mňoukal na chodbě.

Ke Carlově škole spolu jeli jako ďva nepřátelé. Carlo si stěžoval, že jeho houska je tvrdá, zahodil ji a zamazal máslem celé sedadlo. Laura šeptem proklínala hustý provoz. Když dorazili ke škole, měla zpocená celá záda. Toho rána se zdálo, že vzduch je sušší než obvykle a řidiči egocentričtější a agresivnější. Další hádka mezi nimi vypukla kvůli penězům na oběd Carlo požádal o drobné navíc, o kterých věděla, že je utratí za limonádu a sladkosti. Po letmém polibku na tvář bouchl dveřmi vozu a odklusal, aniž se ohlédl.

Cestou do nemocnice uvízla ve stále se zastavujícím a rozjíždějícím proudu aut směřujícím do úďolí San Fernanda. Přála by si prožít celé ráno znovu a tentokrát udělat všechno správně. Přemýšlela také, jak dalece Carlova špatná nálada souvisela s jeho snem o Stevovi z předchozího večera.

V poslední době se příliš často dostávala s Carlem do rozporů. Dva harmonické dny byly vystřídány střetnutím o to, kdy má jít spát nebo jak dlouho by se měl dívat na televizi. V takových okamžicích jednali jako dva spoluvězňové. Carlo se naučil zkoumat hranice matčiny autority a snažil se ji přistihnout, když byla slabá, unavená nebo zaměstnaná. Kdyby jen byl naživu jeho otec! Kdyby jen Steve byl dobrý manžel! Carlo potřeboval ve svém životě muže, další autoritativní osobnost, příklad, jak má vyrůstat.

To je ono, řekla Laura sama k sobě, když vjížděla na parkoviště pro lékaře u nemocnice Valley Memoriál. Vykašli se na „co kdyby“ a začni si víc důvěřovat. Zvládneš to, dokážeš ho vychovat sama.

V hale chirurgie si vhodila do šálku horké kávy několik kostiček ledu a vypila ji, zatímco se dívala na televizi. Několik chirurgů, samí muži, posedávalo po pohovkách a křeslech, někteří si četli noviny, jeden mluvil do mobilu. Ve zprávách běžel šot ukazující znovu ruské jednotky, jak pochodují do nějakého města na Kavkaze. Na obrazovce se objevil ruský diplomat a tvrdil, že všechno mají pod kontrolou.

„Houby pod kontrolou. Jestli to mají pod kontrolou, tak jsem římský papež.“

Dennis Martinez stál za Laurou apil z láhve mrkvový džus. „Dobré ráno,“ pozdravil a kývl hlavou k televizi.

Martinez byl vypsán, aby asistoval Lauře dnes ráno při operaci. Byla ráda. Byl zručný, s šikovnýma rukama, a již poznala, že se na něho může spolehnout.

Laura si všimla, že je přinejmenším o sedm centimetrů větší než on. Přes svou nízkou postavu se vyznačoval klidnou důstojností, která z něho dělala předmět mnoha romantických spekulací, než se oženil s ženou ze své rodné Guatemaly. „Máte v kníru mrkvový džus,“ upozornila ho.

Ostýchavě se usmál a přejel si rukávem přes horní ret. „Jsem dnes ráno poněkud nervózní,“ řekl.

„Váš první laparoskopický Nissen,“ připomněla si Laura. „Nedělejte si starosti. Mohu to dělat ve spánku.“

„Dal bych přednost tomu, abyste zůstala vzhůru,“ namítl Martinez.

„Tak jo, dohodnuto.“ Podívala se na hodinky. „Sejdeme se za čtvrt hodiny na operačním sále. Musím skočit do kanceláře zkontrolovat vzkazy.“

Ještě než vyšla ven ze dveří, ucítila Laura, jak se v hale mění nálada. Chirurgie byla pořád ještě chlapecký klub, a jeho příslušníci byli náchylní utvářet atmosféru chlapecké studentské koleje. Dříve ve své kariéře se Laura snažila chovat jako jeden z kluků, klela a sázela na sporty. Nechala toho už před dlouhou dobou. Některé propasti nejsou určeny k tomu, aby byly překlenuty.

Lauřina kancelář byla vzdálena na krátký spurt po krytém chodníku od chirurgického pavilonu. Chodník byl zasklený a lemovaný fíkusy čerstvý doplněk od příchodu EllingtonFabera.

Laura našla Terri, svou asistentku, u telefonu. Mladá a hezká, s nakrátko ostříhanými platinově blond vlasy, řídila Terri agendu Lauřiny praxe s nečekanou energií a pozorností k detailům. Mlčky Lauře zamávala na pozdrav a podala jí hromadu pošty a vzkazů.

Laura zavřela dveře kanceláře a vytáhla žaluzie. Mezi vzkazy našla dokumentaci tří nově předaných pacientů chirurgických případů. Od podpisu dohody s Jeffersonem Faberem před týdnem zaznamenala Laura již přesvědčivé důkazy, že podnikatel má v úmyslu dodržet své slovo. Přestože mu nedůvěřovala, začala pociťovat určitý stupeň jistoty, pokud šlo o její zaměstnání.

Do operace jí zbývalo deset minut. Laura prolistovala vzkazy a jen registrovala jména, dokud nezjistila, že před pouhou čtvrthodinou jí volala Ferry. Bylo to divné. Ferry nikdy nevolala Lauře do práce. Laura stiskla Ferryino číslo domů a zároveň si zkontrolovala čas. Ještě má osm minut. Ferry se ozvala na druhé zazvonění.

„Právě jsem dostala tvůj vzkaz,“ řekla Laura přítelkyni. Odmlčela se. „Ferry, děje se něco? Tvůj hlas zní divně.“

„Prostě potřebuju s někým mluvit. Cyrus je teď v naší staré kanceláři a kontroluje, zda dostal všechny diskety a doklady, které si nechal v rámci dohody.“

Ferryin hlas zněl, jako by plakala. „Něco se mu děje, Lauro. Vzal si telefon do ložnice a zamkl dveře. Včera v noci jsem ho slyšela, jak tam křičí. Když vyjde ven, nechce s nikým mluvit. Dokonce ani s Davúdem a Minou.“

Laura proběhla v duchu seznam možností. Nějaký milostný problém? Sázky? Alkohol? Nic z toho nebylo pravděpodobné. Cyrus byl věrný muslim a přes své divné nálady zcela oddaný své rodině.

„Myslíš, že to má něco společného s tím prodejem firmy?“ zeptala se Laura.

Ferry si vzdychla. „Cyrus se nikdy nestaral o papírování. Všechno, co chtěl, bylo zůstat sám v laboratoři,“ vzdychla. „Prohlédla jsem všechny ty dokumenty a podepsala je sama. Nic by přede mnou nemohl skrýt.“

Laura si vzpomněla na to, co jí Ferry řekla před několika dny. Měla podezření, že ji Cyrus před něčím chrání. Ale před čím? Mrkla na hodinky. Tři minuty.

„Ferry, je mi skutečně líto, ale musím jít operovat. Možná že to nic není. Víš, jak na Cyruse působí, že musel prodat firmu třeba si příliš nafoukl nějaké drobné detaily. Dej mu čas.“

„Máš nejspíš pravdu,“ souhlasila Ferry.

„Udělej si nějakou radost,“ řekla Laura. „Teď jsi bohatá. Kup si pěkné šaty, jeď do lázní a objednej si, co tě napadne. Vykašli se na chvíli na všechno.“

„Možná že právě to udělám,“ souhlasila Ferry.

„Zavolám ti brzy,“ slíbila Laura.

Zavěsila, vyběhla z kanceláře a cestou zavolala spěšně „na shledanou“ na Terri. Když dorazila do chirurgického pavilonu málem ve spěchu porazila loudajícího se zřízence myšlenky jí zabloudily zpět k Cyrusovi a Ferry.

Ferry nebyla žádný cvok. Jestliže se jí kvůli Cyrusovi zmocnilo podezření, bylo téměř jisté, že na něco narazila. Laura strávila ty dvě minuty, po které jí trvalo převlékání do sterilního obleku a masky, představováním si toho, do čeho se vlastně Cyrus namočil. K ničemu však nedospěla.

Kapitola 15

8.15

Laura požádala o utření čela, zatímco upřeně hleděla na televizní monitor umístěný nad pacientovou hlavou. Sestra po jejím boku jí přitiskla na obočí houbu.

„Děkuju,“ řekla Laura. Monitory na obou koncích operačního stolu ukazovaly týž obrázek: elektrický kauter a incizní nůžky uvnitř pacienta a praskání jejich rozžhavených špiček. Laura manipulovala nástroji skrze trokary plastové trubice prostrčené malými řezy v pacientově nafouklém břiše. Od vrcholu esofagu jimi pohybovala nejprve do strany a potom pokračovala hlouběji dolů.

Dennis Martinez na druhé straně stolu odtahoval esofagus zpět, s očima fixovanýma v zaujatém soustředění nad šmolkově modrou maskou.

Laura dělala Nissena už víc než třistakrát, ale každá nová operace vždycky obsahovala prvek něčeho nového a nebezpečného. Vedle ostrých titanových nůžek ležela aorta. Kdyby se jí dotkla, krev by vystříkla jako gejzír, oslepila by kameru a přinutila by ji udělat široký, nežádoucí řez do pacientova břicha.

O pár milimetrů dále byla jemná bránice. Kdyby udělala jediný chybný pohyb, vzduch z břicha by vnikl do hrudní dutiny, posunul srdce a zaškrtil by krevní přítok z dolní duté žíly. Pacient by mohl okamžitě zemřít. A méně než dva a půl centimetru za jejími nůžkami tlouklo samotné srdce. Kdyby ho poranila, pacient by během několika minut vykrvácel.

„Dobrá práce, Dennisi,“ pochválila ho. „Udržte to odtažení.“

Martinez reagoval lehkým přikývnutím. Laura mrkla stranou a dovolila několik cenných sekund očím, aby si odpočinuly. Za chirurgickou plentou hlídal pacienta anesteziolog. Muž ležící na operačním stole se jmenoval Charles Netter, Afroameričan ve věku něco přes padesát, který se objevil u Laury v ordinaci s líčením nesnesitelného pálení záhy. Vyšetření horní části zažívacího traktu odhalilo malé vředy na konci jeho esofagu, způsobené kyselou žaludeční šťávou. Antacida a blokátory nepomáhaly a vřed se zvětšoval. Závěrečná biopsie odhalila prekancerózu.

Laura přeřezávala jedno vlákno po druhém, když začala odkrývat esofagus, a zároveň dávala pozor na srdce tlukoucí přímo nad jejím nástrojem. Nakonec nalezla okénko, které hledala volný prostor za esofagem a před bránicí a aortou.

„Mám to,“ řekla a podívala se nahoru na obrazovku. Martinez souhlasně zabručel. „Tlak?“

Albert Gold, třicetiletý anesteziolog, v nemocnici známý svými přesnými záznamy a pozorností k detailům, okamžitě odpověděl hlubokým barytonem: „Krevní tlak 13220, 13040, 130. 11030.“

„Netáhněte tolik za jícen,“ upozornila Laura.

Laura věděla, že Martinezova trakce esofagu by mohla v dané oblasti způsobit nervový reflex a snížit Netterovi krevní tlak.

„Jasné,“ reagoval Martinez, „promiňte.“

„Tlak stoupá,“ oznámil Gold. „Je zpátky na 13040.“

„Uvolněte se, Dennisi,“ řekla Laura a podívala se Martinezovi přes stůl do očí. „Jde nám to dobře.“

Pokoj se zklidnil, zatímco se Laura zabrala hlouběji do operace. Cítila, že má absolutní kontrolu nad svými pohyby i pocit téměř nadpřirozené lehkosti, jako vždy, když dospěla k nejobtížnějším fázím nějaké operace. A potom bez předchozího varování vystřelil přes obrazovku proud krve.

„Ale ne,“ zvolala, „řízla jsem do nějaké pitomé cévy.“

Sestra, která stála po Lauřině boku, nechteně vyjekla. Rudá krev proudila do břišní dutiny. Na krátký okamžik se sestra držící kameru roztřásla a způsobila, že se obraz roztančil. Z malé cévky vystříkla krev, ta znečistila čočku kamery a zatemnila pohled.

„Sání!“ přikázala Laura. „Vytáhněte kameru ven.“

Očistila čočku kamery alkoholem, vrátila ji zpátky do trokaru a předala ji sestře. Vnitřek Netterova těla na obrazovce plaval, dokud ji sestra nebyla znovu schopna umístit do správného úhlu.

„Zaměřte kameru na místo krvácení,“ požádala Laura. Snažila se zachovat klid, protože ze zkušenosti věděla, že na operačním sále je panika nakažlivá. „Ukažte mi místo krvácení. Potřebuju vnitřní svorku.“

Sestra podala Lauře pomůcku; ta ji prostrčila otevřeným trokarem, nalezla místo krvácení a rychle je stisknutím uzavřela. Po odsání a opláchnutí viděla, že krvácení ustalo.

„Dobré, nic to nebylo,“ řekl Martinez. Z jeho tónu Laura usoudila, že se ji snažil uklidnit. Bylo to od něho hezké, ale zbytečné. Už dávno se naučila, že obléknout si chirurgický plášť znamená akceptovat drobné chyby. Dobrý chirurg problémy opraví a pak na ně zapomene.

Hlavní fáze operace pořád byla před nimi přemístit velké ohbí pacientova žaludku za jícen a ukotvit ho tam stehy za protější část žaludku obkružujícím stehem. Netterův esofagus bude ušetřen bombardování kyselinami ze žaludku a dvanáctníku, kterým trpěl, a byla naděje, že jeho poškození se vyléčí dříve než se promění v rakovinu.

Začala preparovat větévky gastroepiploických tepen od velkého ohybu žaludku. „Zvedněte pacienta výš,“ přikázala.

Gold rychle zareagoval a otočil pákou pod těžkým operačním stolem, aby zvedl pacienta. Laura se cítila v ráži a pustila se do žil mezi žaludkem a slezinou, opatrně, aby nezpůsobila žádné další krvácení.

Myšlenky se jí zatoulaly. Představila si Carla ve škole. Vzpomněla si na Ferry a Cyruse a pomyslela i na Neila Reynoldse, kterého si oblíbila po jediném setkání a několika telefonických hovorech. Uvažovala, zda ho znovu uvidí, a byla překvapena, když si uvědomila, jak silně doufá, že ano. Bylo to již dávno, kdy v ní nějaký muž vyvolal podobné pocity.

„Mohl by někdo pustit nějakou hudbu?“ zeptala se všech v místnosti. „Cokoli. Potřebuju se soustředit.“

Sálová sestra zapnula přenosný přijímač, ležící na římse vedle skříňky se zásobami. Místnost zaplnila hudba Rolling Stones a Mick Jagger hlásal, že přichází někomu emocionálně na pomoc.

„Ne tu stanici, co vysílá starou muziku,“ protestoval Martinez.

„Mám ráda stanici se starou hudbou,“ oponovala Laura a vzhlédla. „Reagujete jako můj syn.“

„Ale ne, jsem o pár let starší než vy.“ Viděla, jak se Martinez pod maskou usmívá. „Chtěl jsem jenom něco modernějšího.“

„Pacient se nám probouzí,“ upozornila Laura Golda. Všimla si cuknutí Netterova svalu. „Dostaňte ho pod kontrolu.“

„Mám ho,“ Goldova otáčecí židle zaskřípala po podlaze operačního sálu. Během několika sekund vstříkl dávku svalového relaxancia do intravenózní infuze. „Promiňte.“

S Martinezovou pomocí dokončila zabalení Netterova žaludku okolo jícnu. „Hedvábí 20,“ požádala. Prostrčila jehlu a niť trokarem a dávala pozor, aby nezavadila o ventil a neuvolnila plyn, který udržoval Netterovo břicho nafouklé; pak udělala tři stehy na žaludku a na esofagu. Tím bylo hotovo sbalení.

„Výborně,“ řekla. „Ne příliš pevně.“

Martinez si oddechl. „Akorát.“

Laura odstoupila od stolu. „Tak, Dennisi, asistoval jste mi u svého prvního laparoskopického Nissena. Nebude vám vadit, když to dokončíte?“

„Prvního a taky posledního,“ odvětil.

„Co tím chcete říct?“ zeptala se Laura.

„Přijal jsem práci v Alabamě,“ vysvětlil Martinez. Začal zašívat pacienta. „Nemohu si dovolit tady zůstat, ne s hypotékou a dluhy. Poněkud mě obrali, když jsem prodával dům, ale alespoň začnu z gruntu.“

Laurou to otřáslo. Dennis nenaznačoval, že uvažuje o jiném zaměstnání. Pomyslela si, že možná nechtel riskovat. Třeba by zjistil, že mu přidělují ještě méně pacientů, kdyby se rozneslo, že vážně uvažuje o odchodu.

„Hele, netvařte se tak smutně,“ zahalekal Dennis. „Pošlu vám pohlednici. Kdybyste s klukem někdy zavítala na Jih, přijeďte se na nás podívat.“

„Kdy odjíždíte?“ zeptala se Laura.

„Pozítří.“

„Opravdu je mi líto, že odcházíte, Dennisi,“ řekla. „Doufám, že tam budete mít lepší podmínky.“

„Díky,“ odpověděl Dennis. „Uvidíme.“

Laura si začala svlékat chirurgické rukavice. Martinez se skláněl nad pacientem, připravený pevně sešít sadu řezů, skrze které upravili Netterovy vnitřní orgány. Měla Dennise ráda a na operačním sále mu důvěřovala. Bude jí chybět. Zdálo se, že ne každý byl tolik úspěšný v boji o ústupky s EllingtonFaberem jako ona; uvažovala provinile, zda by byla mohla situaci změnit k lepšímu, kdyby pokračovala v boji před soudem.

Když se vrátila do ordinace se salátem a sodou z bufetu a otevřela dveře, uslyšela, jak Terri hlasitě nadává. Bylo to tak překvapující, že na chvíli zůstala zaraženě stát ve dveřích a poslouchala. Potom uslyšela bouchnutí, jako by vypukla rvačka.

Za přepážkou, oddělující přijímací kancelář od vlastní ordinace, našla Laura Terri stojící nad faxem. Zařízení bylo na tři kusy, a dlouhá role papíru ležela rozmotaná na podlaze. Terri vypadala neupraveně, čelo zpocené a rukávy blůzy vyhrnuté a pomačkané.

„Mohu ti s něčím pomoct?“ zeptala se Laura.

Terri vzhlédla s očima vyvalenýma překvapením a znechucením. „Myslela jsem, že jsem sama. Promiňte. Neječela bych tak, kdyby tady byl nějaký pacient.“

„To je v pořádku,“ uklidnila ji Laura. Podívala se na fax. Byl víc než šest let starý a notoricky náladový. „Zdá se, že je čas na nějaké nové vybavení.“

Terri popadla jednu ulomenou část přístroje. „Já jsem ho nerozbila,“ bránila se, „prostě se rozpadl. Možná to nějak dokážu spravit.“

Během posledních těžkých časů jí byla Terri neochvějnou oporou. Někdy si dokonce Laura nebyla jistá, zda si bude moci dovolit zaměstnávat asistentku na plný úvazek a tím méně objednávat nákladné potřeby. Terri, která to věděla, reagovala tím, že snižovala výdaje, jak jen mohla.

„Když je něčeho moc, tak je toho příliš,“ rozhodla Laura. „Objednej nový. Lepší.“

Terri viděla dokumenty, které zaslal EllingtonFaber, a věděla, že situace Lauřiny praxe se významně změnila. Než mohla mladší žena odpovědět, začal zvonit telefon.

„Vezmu si to v ordinaci,“ řekla Laura. „Pokus se poskytnout tomuhle krámu důstojný pohřeb.“

Než se Lauře podařilo odložit salát a sodu, telefon zazvonil aspoň osmkrát. Doufala, že volající počkána lince. „Haló,“ řekla a utírala si salátový dresink z lékařského pláště.

„Laura? Vy teď zvedáte telefony sama?“

Poznala ten hlas okamžitě. „Neile? Co se děje? Copak nemáte tam ve Washingtonu dost práce?“

Pomlka. „Hm možná že jsem zavolal v nevhodnou dobu.“

„Ale no tak,“ zasmála se Laura. „Jenom si z vás dělám legraci. Jsem opravdu ráda, že vás slyším.“

Reynoldsovo zasmání zaznělo nucené. Panebože, pomyslela si Laura, on je skutečně nervózní.

„No, jen jsem si myslel,“ začal.

„To zní nebezpečně.“

Tentokrát byl jeho smích opravdový. „Možná že máte pravdu,“ řekl. „Ale uvědomil jsem si, jak moc mě potěšilo, když jsem s vámi minule mluvil. Možná že, no, možná že jsem nesmělý, ale chtěl jsem, abyste věděla, že se těším na naše rozhovory. Jsou to pro mě ty nejlepší okamžiky.“

Laura si uvědomila, že si nevědomky prohrabuje vlasy rukou. Viděla, jak se jí obličej odráží v okně ordinace. Zářila. Už dlouho ji neokouzlil nějaký silný, nešikovný muž.

„Tak tedy, plukovníku,“ odpověděla záměrně pomalu, „mě to těší také. Bála jsem se, abyste si nemyslel, že jsem byla tak přátelská jenom proto, že jste mi pomohl svou právní radou.“

„Ach, pochopitelně že ne,“ řekl Reynolds formálním a mrzutým hlasem.

Laura se hlasitě rozesmála. „Dáváte přednost opravdovosti, že, Neile?“ zeptala se napolovic vážně. „Tohle není jenom divadlo, že ne?“

„Já, co tím myslíte?“

„Nevadí. Nic nepředstíráte.“ Otevřela víčko od salátu a rozpadala další dresink na hromadu složek se spisy.

„Dobrá, volám z určitého důvodu.“ Znělo to, jako by sbíral odvahu, jako student, který ji chce pozvat na rande. „Řekl jsem vám, že mám přítele, který je spoluvlastníkem jednoho profesionálního basketbalového týmu u vás v Los Angeles?“

„Ne, neříkal,“ odpověděla Laura. „Kterého?“

„No, můj přítel říkal, že jeden tým má tendenci vyhrávat, a druhý ne. On vlastní podíl na tom, který vyhrává častěji.“

Laura se rozesmála. „Abych řekla pravdu, to mi moc nepomohlo. Nevím o sportu vůbec nic.“

„Já taky ne,“ přiznal se Reynolds. „Ale co váš syn?“

„Je zblázněný do basketbalu,“ připustila. „Sbírá plakáty, programy, všechno.“

„Pak je to jasné.“ Reynoldsův hlas vyjadřoval obnovenou sebedůvěru. „Přiletím v pátek do L. A., vyzvednu vás i se synem a vezmu vás na ten zápas. Budeme sedět v oddělení majitelů. Předpokládám, že jsou to dobrá místa.“

„V pátek?“ zeptala se Laura. Myslela na to, že by Neila ráda viděla, ale nyní něco v ní by raději chtělo utéct. Opravdu si chce takhle zkomplikovat život?

„V pátek,“ opakoval Reynolds. „Pokud nemáte v plánu něco jiného.“

Jiné plány? Mohla by se s Carlem dívat na televizi, mohli by navštívit její matku, nebo Ferry a Cyruse. Takhle trávili skoro každý víkend. Byla by zbabělá, kdyby odmítla a Carlo by jí nikdy neodpustil, že nepřijala šanci sedět na luxusních sedadlech při profesionálním basketbalovém zápase.

„V pořádku, v pátek,“ souhlasila.

„Dobrá. Budu tam kolem páté, když vezmu v úvahu časový rozdíl.

Ubytuju se v hotelu a zavolám vám odtud.“

Rozloučili se a zavěsili. „A je to,“ řekla Laura prázdné ordinaci.

„Chtěla jste něco?“ zeptala se Terri, která se objevila ve dveřích.

Od té doby, kdy začala pracovat u Laury, Terri se vytrvale pokoušela domlouvat své šéfce schůzky s různými přáteli a příbuznými. Laura si náhle uvědomila, že to, co Neilovi říkala, muselo být slyšet v přední kanceláři.

„Jenom si mluvím sama k sobě,“ řekla Laura.

„Promiňte, myslela jsem, že mluvíte na mě.“

Terri čekala v Lauřiných dveřích a dobrosrdečně se culila. Určitě všechno slyšela.

„Běž objednat ten nový fax,“ přikázala jí Laura s přehnanou přísností. Terri odešla, smála se a kroutila hlavou.

Když se Laura pustila do salátu, cítila se poněkud naštvaná. Terri to myslela dobře, ale proč lidi vždycky tolik zajímá milostný život osamělých žen? Terri tedy ví, že má rande. Určitě se nevzdá potěšení mluvit o tom.

Ale, na druhé straně šlo o neškodný basketbalový zápas spolu se synem a s mužem, kterého sotva zná. Co by z toho mohlo vzejít?

Kapitola 16

U hranic mezi Iránem a Turkmenistánem, 14.27

Frank Erickson se skrčil za seskupením vysokých skal a pokoušel se popadnout dech. Jízda sem nahoru z roviny u Ašchábádu a potom výstup na horskou stěnuho zcela vyčerpaly. Typický den Ericksonova života zahrnoval popíjení v baru v zahraničním hotelu, kde se konala nějaká konference na nejvyšší úrovni nebo diplomatické setkání. Před poslední rundou se probral různými informacemi a dezinformacemi z oficiálních pramenů a potom odeslal prostřednictvím modemu svůj článek.

Před dvěma dny přiletěl na příkaz svého šéfredaktora Nicka Millse z Islámábádu do Turkmenistánu. Mills tvrdil, že místní pramen na něco přišel. Lidé tam prý říkali, že tudy projížděli ozbrojení Američané. Podle toho, jak se chovali, se dalo usuzovat, že vezou něco cenného a najali si íránské průvodce na cestu do hor na jih.

Pro Millse nebyl žádný problém poslat Franka do téhle díry. Nick právě v této chvíli pravděpodobně seděl v newyorské kanceláři Worldweeku, pil svůj Irish Breakfast tea a kontroloval vydání.

„Kdyby už odjeli z města, můžeš si vždycky najmout řidiče,“ řekl Erickson do větru a napodobil šéfredaktorův chraplavý hlas.

To se lehčeji řekne, než udělá. Než našel řidiče, ochotného dovézt ho tak blízko k íránské hranici, pořádně se namával dolary. A pokud šlo o cesty nazývat je kozími stezkami by představovalo až příliš velký kompliment zdejší dopravní síti. Pronajatý džíp poskakoval a úpěl v divokém terénu, kde se z ničeho nic na vnější straně nepřehledných zatáček objevovaly strmé propasti bez svodidel.

Erickson opustil řidiče a vylezl na skalnatý, srázný kopec, z něhož by mohl mít dobrý výhled na frekventovanější silnici dole, jedinou v nejbližším okolí, která byla vhodná pro nákladní vozy. Dal padesát dolarů řidiči, aby na něho počkal do západu slunce. Byl by naprostý zázrak, kdyby tam dole dosud čekal.

„Jsi v tom až po uši, Franku,“ řekl si Erickson. Vítr svištěl kolem vysokých skal a tlačil ho k okraji propasti. Snažil se nedívat se dolů. Pod ním byl strmý sráz z kamení a sluncem vyprahlé půdy.

Erickson se přitiskl k nejpevnější části skalního výčnělku a otevřel batoh. Uvnitř měl laptop, mobilní telefon, digitální kameru a triedr. Ještě důležitější byl karton cigaret. Vytáhl z tuhého plastového obalu triedr, potom našel cigaretu a zapálil si.

Bylo to směšné. Táhlo mu na čtyřicítku a už dávno nebyl žádný mladý kovboj. Ve skutečnosti nikdy nebyl mladým kovbojem. Stupidní rizika byla pro stupidní reportéry. On dával přednost bezpečí, dobrému jídlu a teplým hotelovým pokojům.

„Pomohlo by mi, kdybych věděl, co vlastně hledám,“ bručel si sám k sobě, zatímco zaostřoval triedr. Prozkoumával krajinu na druhé straně silnice tam dole, křídový prach, skály a malé chomáče uschlých hnědých křovin.

„Svatá Matko,“ vydechl.

Na vzdálenější straně šikmého vrcholu naproti toho svého spatřil Erickson sedícího supa nebo to byl krkavec? V každém případě byl velký. Zatímco na něho pták zíral, mával klidně křídly a ztělesňoval obraz škodolibého soustředění.

Oddálil triedr od očí a rozhlédl se stísněně kolem. Pokud věděl, tenhle pták mívá kamarády hladové. Tak je to. Měl by se vrátit dolů a hodně silně doufat, že jeho řidič tam dosud bude. A kdyby ne, mohl by zavolat mobilem do města. Za stovku babek by pro něho někdo přijel. Podíval se naposled triedrem podél dolní silnice.

Spatřil velký náklaďák, mířící k němu.

Mohl by předstírat, že ho nevidí. Kdo by poznal rozdíl? Byl to dobrý plán zabalit nářadí, odhodit cigaretu, sejít z kopce, odjet na letiště a vypadnout z téhle pitomé země. To bylo přesně to, co by měl udělat.

„Ale, k čertu,“ zaklel Erickson. Novinářský instinkt zvítězil. Vytáhl z batohu elektronickou kameru a připojil ji tenkým kabelem k počítači. Stisknutím tlačítka spustil laptop a inicializoval jeho vnitřní mobilní modem, aby vytočil číslo fotografického oddělení Worldweeku. Kamera pracovala digitálně a připojena k laptopu přenesla obraz jeho prostřednictvím v několika okamžicích kolem světa. Technici v New Yorku mohli digitálně fotografii zvětšit a vybrat její podrobnosti a nuance.

„Jen jeden snímek,“ slíbil si Erickson.

Prudký poryv větru udeřil do strmé skalní stěny, když Erickson vykoukl zpoza skály, za kterou se schovával. Polekaně se zachytil o křoviny u nohou a uklidnil se. Potom přitáhl elektronické vybavení blíže k okraji srázu a čekal.

Byla to určitě obyčejná zásobovací jízda. Pravděpodobně riskoval smrtelný pád jenom kvůli obrázku starého náklaďáku ze sovětské éry. Ale proč by mířil na jih? Mezi místem, kudy jeli, a Iránem nebyla žádná města ani základny.

Náklaďák se blížil. Erickson vstal, jednou rukou se opíral o skálu a druhou držel kameru. Byl nyní celý vidět, ale existovala jen nepatrná pravděpodobnost, že cestující v náklaďáku se právě v této chvíli podívají vzhůru. Slunce mel za zády. Jeho ostrý svit by ho mohl ukrýt pohledům. Uvědomil si, že hledá výmluvy chtěl prostě ten snímek udělat.

Bylo to skoro přímo pod ním. Erickson udělal víc než jeden snímek, jak si sliboval udělal dva, pak ještě další. Vypadalo to jako vojenský náklaďák s plachtou vzadu a širokými, robustními pneumatikami. Neměl žádné označení státu.

Laptop bručel a pípal, zatímco vytáčel transatlantické volací číslo. Když začal vysílat údaje, z amplionů počítače se ozvalo známé zasyčení.

Byl hotov. Může vše zabalit a jít.

Náklaďák zpomalil a pak se zastavil. Erickson to napjatě pozoroval a uvědomil si, že je vystaven jejich pohledu. Překotně uvažoval: Porucha motoru? Píchla pneumatika? Ne, pneumatiky se zdály být v pořádku.

Z korby náklaďáku seskočili tři muži v pracovních uniformách barvy khaki a kloboucích stažených do čela. Řidič se k nim rychle přidal.

Erickson udělal další snímek. Počítač, stále v činnosti, vydával nenápadný šum vysílání. Erickson zaostřil zoom kamery, jak nejvíc to šlo, aby zachoval relativně jasný snímek. Viděl jim do tváře.

Hleděli nahoru a ukazovali jeho směrem.

„Ach ne,“ vydechl Erickson.

Kapitola 17

LosAngeles, 14.47

Vila Jeffersona Fabera ležela v exkluzivní části Beverly Hills na sever od bulváru Sunset. Za deset let od doby, kdy ji koupil, vyzdobil zahradu výhradně římskými a řeckými antickými originálními skulpturami. Parcela byla obklopena zdmi a hlídána, a rozměry samotného domu byly ukryty v bujné a pečlivě udržované zahradní úpravě.

Jeho život byl dlouhým, někdy brutálním procesem nabývání ma jetku. Zvětšil své značné dědictví na desetinásobek pomocí pozemko vých transakcí, spekulativních nákupů a téměř instinktivním postře hem pro poznání, kdy byli jeho protivníci nejslabší. Dokonce i jeho manželství bylo určitým druhem obchodní transakce. Našel si Daniel lu, když měl málo na hotovosti, a její majetek zkombinoval se svým.

Když se před osmi lety utopila v Egejském moři, zdědil její portfolio on. Byla to hrozná tragédie, ale štěstí se na něho nicméně usmívalo dále.

„Jeffersone, dorazili jsme šampus. Otevři ještě láhev, miláčku.“

Faber odpočíval ve foyeru svého obývacího prostoru v prvním podlaží, pokoji vybaveném špičkovou audiovizuální technikou, plyšovými pohovkami, barem, rozptýleným světlem ze skrytých reflektorů a pohledem ven na skulptury.

„Nemyslíš, že už máš dost?“ zeptal se zamračeně.

Dívka byla mladá; pravděpodobně stěží překonala svá náctá léta. Povalovala se na dlouhé černé kožené pohovce, oblečená pouze v průhledné noční košilce, a se zavřenýma očima kývala hlavou do rytmu tiché hudby, vycházející z amplionů rozmístěných po pokoji. Voďopády černých vlasů jí splývaly na nahá ramena a v ruce měla prázdnou skleničku od šampaňského z jemného broušeného křišťálu, jež se jí nejistě kolébala v prstech.

„Dej pozor na ten pohár, Jennifer,“ dodal Faber hrubě a utáhl si šňůru v pase svého koupacího pláště. „Je to součást celé sady.“

Jennifer postavila skleničku na stolek, trochu příliš energicky, až sebou Faber cukl. „No tak, Jeffersone. Přece si můžeš dovolit otevřít další flašku.“

„Nejde o to, co si mohu dovolit, nebo ne.“ Faber se posadil na pohovku vedle Jennifer. „Prostě si myslím, že jsi pila už příliš.“

Jennifer vzhlédla na Fabera očima, které se už nedokázaly dobře zaostřit. Faber to neměl rád. To děvče mu zřejmě usne přímo tady, a on to s ní bude muset vydržet, dokud se neprobudí.

„Tak hele,“ řekl, zdvihaje ji do sedu. „Potřebuješ se probrat. Co kdybych zavolal kuchaře, aby ti udělal trochu čerstvé kávy?“

„Nechci kávu,“ fňukala Jennifer. „Nemáš něco silnějšího?“

„Silnějšího? Co tím míníš?“

„Ale vždyť víš,“ odpověděla a chichotala se. Přiblížila svůj obličej k jeho. „Nějaký prášky, pilulky, něco takovýho.“

Faber ji laskavě pohladil po vlasech, které se jí vinuly kolem uší. Rozhodně byla krásná. „Jennifer, já drogy neberu. Není to legální.“

Přitiskla se tváří k jeho ruce. „Aha, a Jefferson by nikdy neudělal nic nelegálního.“

Zvedl druhou ruku a objal jí celý obličej. „To jsem rád, že si tak dobře rozumíme.“

Sklonil obličej a políbil ji. Klouzal jí rukama od ramenou k štíhlému pasu. Jennifer něco mumlala a políbila ho; polibek byl lepkavý od šampaňského. Hladil jí po zadečku a stehnech.

Jennifer náhle v jeho rukou ztuhla, ale nikoli probuzením. Faber otevřel oči a spatřil, že se jí v obličeji zračí překvapení. „Co se děje?“ zeptal se.

Neříkala nic. Zírala mu dál přes rameno, jako by viděla něco, co nedokáže popsat. Faber se obrátil. Nebyli sami.

„Ale proklatě,“ zaklel. Obrátil se na Jennifer se zábleskem paniky. „Musíš odejít. Hned. Kde máš šaty?“

Něco ve Faberově hlase přesvědčilo Jennifer, že je v nebezpečí, protože se jí oči okamžitě vyjasnily. „Myslím, že u tebe v ložnici,“ odpověděla. „Kde jinde by mohly být?“

„Dobrá.“ Faber vrhl pohled přes rameno. Jeho nový host se teď věnoval dveřím patia. Zámek pravděpodobně vydrží ještě šedesát sekund. „Běž ke mně do pokoje a obleč se. Pak sejdi zadním schodištěm dolů do kuchyně. Tomu, koho tam najdeš kuchaři, služce prostě komukoli řekni, aby poslali pro auto. Odjed zadním vjezdem.“

Jennifer už byla na půl cesty ven z pokoje. „Kdo je to?“ zeptala se. „Tyji znáš?“

„Prostě běž,“ vyštěkl Faber. „Zavolám ti později.“

Jennifer udělala, co jí bylo řečeno. Faber se na pohovce trošku upravil, aby vypadal důstojněji. Utáhl si šňůru v pase a srovnal koupací plášť, aby ukryl své Šednoucí chlupy na prsou. A potom čekal a pozoroval, jak Jeanette Madisonová překonává zámek u dveří.

Zámek povolil; Faber zkřížil nohy a čekal. Měla chladný a přísný výraz, stejný, jako od okamžiku, kdy se objevila v zahradě se sochami. Byla obuta do vojenských bot a kožené letecké bundy. Když dorazila k Faberovi, dala mu facku. Přestože to nebylo snadné, neuhnul.

„Taky tě rád vidím, Madisonová,“ přivítal ji.

Madisonová odhodila svou plátěnou tašku na perský koberec. „Máš zajímavý výběr známých, Jeffersone. Jak to děláš? To se projíždíš v limuzíně kolem středních škol?“

Faber se zasmál. „Kdybych tě neznal líp, myslel bych si, že žárlíš.“

„Jsi egoista,“ řekla pohrdavě. Došla k baru a vzala si odtud láhev vody. „Překvapuje mě, že tě nacházím uprostřed odpoledne, jak se takhle bavíš. Copak nemáš nějakou školu pro slepce, kterou bys slavnostně otevíral?“

„Dneska ne,“ odpověděl Faber. Posadila se na čalouněnou stoličku před barem; pozoroval její ruce a pokoušel se uhodnout, proč přišla bez ohlášení.

Madisonová si dala dlouhý lok vody a podívala se ven do zahrady. „Tvoje bezpečnostní opatření jsou srandovní,“ prohlásila. „Je s podivem, že jsi ještě naživu.“

„Mám dobrý přehled o svých nepřátelích.“

„Dobrá, neřekla jsem, že jsi hloupý.“ Madisonová došla k pohovce, kde Faber seděl a zastavila se nad ním. „Jeffersone Fabere, spolupracuješ s místními, státními nebo federálními úřady?“

„Ne.“

„Máš u sebe odposlech, nebo jsou v téhle místnosti aktivní nahrávací zařízení?“

„Ne.“

Její postoj se o zlomek uvolnil. „Kdys tady měl naposled experta, aby to prohlédl kvůli odposlechu?“

„Před třemi týdny, plus minus pár dní. Věř mi, starám se o bezpečnost. Nikdo se ke mně nepřiblíží, aniž bych věděl všechno, co o něm potřebuju vědět.“

„Dobrá, to je vidět.“ Madisonová se sehnula a zvedla malý japonský pantoflíček, který Jennifer ve spěchu zapomněla. „Vážně, Jeffersone, myslela jsem si, že máš lepší vkus.“

Ignoroval ji. „Nechej mě konstatovat situaci. Objevíš se bez varování v mém domě a přerušíš velice příjemné odpoledne. Předpokládám, že k tomu máš vážný důvod.“

Ke svému překvapení měl Faber dojem, že ve výrazu Madisonové se mihla jiskra urážky. „Ale, no tak. Víš, že jsi v mém domě vítána vždycky,“ uklidňoval ji.

„Nech si tu blahosklonnost,“ odpověděla. „Ses si vědom, že máme zrovna teď v terénu skupinu mých mužů?“

„Pochopitelně.“ Faber dovolil ruce, aby se zatoulala vzhůru ke tváři, jež ho pálila. Hádal, že asi tak do hodiny viditelně zmoďrá. „Naše třetí přeprava.“

„Mám s sebou spojovací zařízení.“ Madisonová ukázala na svou tašku. „Mají mi zavolat kolem půlnoci místního času.“

Posadila se na dlouhou pohovku, co nejdál od Fabera. „Dělám si starosti, že jsme jim dost nezměnili trasu. Přesunují se sice dál na východ než předtím, ale mám pořád obavy ze satelitní kontroly.“

Faber si prohrábl rukou vlasy a měl pocit, že se konverzace mění v jeho prospěch. „Podívej se, Madisonová, v tomhle podniku riskujeme všichni. Udělal jsem maximum pro to, abych snížil možnost, že by se něco pokazilo.“

Odložila bundu. Faber si ji dovolil prohlédnout. Měla přiléhavé černé kalhoty, zastrčené do bot. Tričko bez rukávů předvádělo svalnaté paže a tmavou, dokonalou pleť. Krátce ostříhané vlasy jí rámovaly nádherný obličej jako obraz.

Madisonová se podívala na Fabera; dokázala by říct, na co myslí. On zase poznal, že ona mu chce odporovat. „Měla bych tě vzít za slovo, že jsi minimalizoval hrozbu neúspěchu, ale nechce se mi,“ prohlásila. „Nechci, aby něco tak kritického řídil někdo jiný.“

„Tebe řídit nikdo nemůže,“ ujistil ji Faber, a byla to pravda. „Ale jestli ti nevaďí, když to řeknu, pak mohu ztratit víc já než ty. To si vážně myslíš, že bych lehkomyslně riskoval všechno, co vlastním?“

„Pochopitelně že ne,“ Madisonová se přisunula na pohovce blíž k němu a hleděla mu do očí. „Ale ty jsi nenasytný lump. Prodáváš lidi, aby sis uchránil vlastní zadek. Dokážu si představit, že já a mí lidé schytáme průšvih, a ty využiješ svých prachů a konexí, aby ses z toho vyzul.“

„Ale ty máš nyní dost prachů pro svou organizaci,“ namítl Faber. „A brzy jich budeš mít dokonce ještě víc.“

„Nedělej ze mě blbce,“ vybuchla rozhořčeně. „Ty si imunitu můžeš koupit. Já ne. Mám ti vypočítat proč? Jsem Černoška. Jsem ženská. Jsem v radikální skupině. Jsem registrovaná anarchistka. Můj manžel zemřel v policejní vazbě.“

„Máš na své straně mě,“ odpověděl Faber laskavě. A myslel to vážně. Přestože hluboko v srdci věděl, že by se pro ni nikdy neobětoval ani pro nikoho jiného měl Jeanette Madisonovou rád. Podle jeho představ to pro ni bylo velice příznivé.

„Při druhé misi zahlédli moji lidé vojenský konvoj čtyřicet kilometrů na druhé straně od íránské hranice,“ řekla Madisonová klidným hlasem. „Prošli, ale nepředpokládalo se, že by se něco takového stalo.“

„Nevím, co na to mám říct,“ odvětil Faber. „Prošli. Dokončili dodávku. Není to rozhodující?“

Oči se jí zúžily nevolí. „Je jenom otázkou času, než mi FBI napíchne telefony a nasází mi na mou základnu štěnice. Čteš noviny, ne? Víš, co se stává skupinám, jako je moje.“

„Potom musíš být chytrá,“ poznamenal Faber. „Nezodpovídám za tvou politickou orientaci. Víš, že s ní nesouhlasím.“

„Ale ty přece v nic nevěříš,“ vyštěkla.

Bez varování Madisonová vyrazila a udeřila Fabera znovu, tentokrát na druhou tvář. Projel jazykem ústní dutinou, aby vyhledal vyražený zub.

Pak se usmál a pokusil se tvářit uvolněně, ale potom přeskočil pohovku, aby srazil Madisonovou k zemi. Ona však byla rychlejší; popadla ho za žebra a využívajíc jeho hybnosti přehodila ho přes sebe. Narazil na konferenční stolek a přistál na tvrdém koberci.

Vstal a snažil se tápavě udržet svůj koupací plášť zahalený. Madisonová se postavila na nohy. Doufaje, že ji překvapí, přistoupil k ní blíž a zaútočil na oko levou rukou, zatímco ji švihl pravou nohou do kolena. Zapůsobilo to. Zhroutila se na podlahu a vztekle zavyla.

Využil výhody, sklouzl za ni a zachytil jí krk do ohbí ruky a pevně jej stiskl. Slyšel, jak se dusí a lapá po dechu. Vteřinu nato ho praštila loktem do žeber s takovou silou, až se obával, že se opět zhroutí na koberec. Spustil ruce podél boků a ztratil dech. Bylo po všem.

Madisonová udeřila Fabera do prsní kosti. S malátným vzdechnutím se zhroutil na záda a upadl u dveří do patia. Okamžitě se na něho vrhla a udeřila ho jednou, potom podruhé do obličeje. Cítil, jak mu její volná ruka vklouzla mezi nohy. Látka jejího trička se mu pevně tiskla na hruď.

„Trénoval jsi,“ pochválila ho s úsměvem. Držela mu ruce přitisknuté pod tělem. „To kopnutí nebylo špatné a ani to skrčení. Nicméně musíš být připravený dotáhnout to do konce. Jinak bys zahynul.“

„Kdybys mi poškrábala obličej, zabil bych tě“ řekl Faber se smíchem přes palčivou bolest v žebrech.

„Jsi domýšlivý.“ Vzala mu hlavu do rukou, líbala ho na tváře a krk, než nakonec dospěla ke rtům.

Když se nazvedla, jen o pár centimetrů, Faber viděl, že se mu dívá do tváře a prohlíží si ho. Dobrá, pomyslel si, pořád ještě neví, co od něho může čekat.

„Může nás někdo z tvých lidí vyrušit?“ zeptala se ho.

„Ne.“ Stáhl jí tričko. „Do této části domu chodí jen výhradně s mým svolením.“

„Později si promluvím s lidmi z tvé ochranky,“ řekla, zatímco jí ruce bloudily po jeho těle. „Musí změnit pár věcí.“

„Líbí se mi to,“ mumlal Faber.

„Je ti jasné, že kdyby se něco stalo mně a mým lidem, zaplatíš za to ty?“ ptala se se zavřenýma očima.

„Jedeme v tom spolu,“ odvětil Faber, vzrušený teplem jejího těla. „Žádné slabé články neexistují.“

Madisonová, stejně jako on, se bude vždycky bránit. Vždycky se domníval, že by musela být neutralizována nebo diskreditována, kdyby se ho pokusila shodit. Teď zcela pochopil, proč se dnes odpoledne objevila. Byla to demonstrace síly.

„Musím ti říkat, jakou mám radost, že tě dnes vidím?“ zeptal se Faber. Přitiskl si ji pevně k sobě a pokoušel se uklidnit stupňující se úzkost, která se ho v nitru zmocňovala.

Kapitola 18

Hranice mezi Íránem a Turkmenistánem

Tiché vrčení motoru náklaďáku běžícího naprázdno rušilo klid skalnaté soutěsky. Před nimi byla cesta čistá; za nimi se prach, rozvířený jejich průjezdem, právě začal usazovat.

„Co se to děje?“ zeptal se Andy Halí nervózně. „Proč jsme zastavili?“

Ron Jameson zvedl ruku, aby byl tiše. „Je tam nahoře sám?“ zeptal se Wernera.

Werner měl své dlouhé vlasy zavázané do jasně modrého šátku. Díval se triedrem se sevřenými rty.

Jameson musel překonat nutkání sebrat Wernerovi triedr. Ale byl velitelem skupiny. Neměl by propadat panice. „Ptal jsem se tě,“ opakoval pomalu, „je sám?“

„Pokud vidím, tak jo,“ odpověděl Werner pisklavým hlasem.

Konečně mu Werner předal dalekohled. Jameson ho zamířil na vrchol svahu a spatřil to, co donutilo Wernera udělat naléhavou zastávku: Muže oblečeného do kabátu a kalhot námořnicky modré barvy, který se díval na ně dolů a spěšně balil nějaké zařízení.

„Podej mi pušku s dalekohledem,“ poručil Jameson Hallovi. Vzal pušku a zamířil vzhůru na svah.

Franku Ericksonovi uklouzla noha a rozbil si koleno o ostrý výčnělek skály, o který se opíral, aby udržel rovnováhu. Na okamžik, který mu způsobil nevolnost, ho rovnováha opustila; zamával rukama a nutil se nedívat dolů.

„Tak se to nedělá,“ zašeptal sám k sobě. „Mají tě zabít až poté, co tě chytí, a ne předtím, než na tebe vůbec položí ruku.“

Už všechno zabalil. Bezpečně věděl, že jeho fotografie dorazily do Worldweeku v New Yorku. Přál si, aby se mohl přenést v okamžiku kolem světa jako bity elektronických dat. Na druhé straně ulice naproti kancelářím Worldweeku bylo lahůdkářství, kde servírovali uzeného lososa v rohlíku a voňavou horkou kávu. Erickson prahl po svém bezpečí a známém pohodlí.

Odvážil se podívat naposled triedrem. Vedle arabského řidiče stáli tři Američané. Erickson zaúpěl, když spatřil, že jeden z nich zdvihá pušku a míří směrem k němu.

„Berou to sakramentsky vážně,“ zasyčel. Začal šplhat do skalnatého svahu, stačilo už přelézt pouze přes jeden malý vrcholek, aby se dostal do úkrytu a mohl sešplhat dolů na protilehlé straně. Modlil se, aby na něho řidič ještě čekal.

Skoro na vršku pahorku se Ericksonovi zachytily kalhoty o trnitý keř. V panice upustil tašku. Upadla mu k nohám, sklouzla a zastavila se právě na okraji srázu. Rukama, které ho pálily, se Erickson natáhl k vrcholku pahorku, ignoruje bolest.

Dorazil na vrchol. Teď už jen potřeboval vrhnout se vpřed, aby byl v bezpečí. Ti muži dole nestaral se o to, kdo byli, nebudou nikdy schopni najít neoznačené cesty, aby ho našli. Erickson skrčil nohy, aby mohl skočit.

Než to mohl udělat, ucítil, jak mu na prostředek prsou něco narazilo a vybuchlo. Lapaje po dechu, který nepřicházel, se zhroutil vzad, nohy mu uklouzly po skále, až se nakonec zastavil vedle své tašky.

„Dostal jsi ho!“ vykřikl Werner. Poplácal uznale Jamesonovi po zádech. „To byl fajnovej výstřel. Udělals na mě dojem.“

Arabští řidiči byli nyní venku z auta, gestikulovali a mluvili spolu starostlivými hlasy. Výstřel z pušky je poplašil a Jameson nepotřeboval žádného tlumočníka, aby porozuměl, že nechtejí mít žádný podíl na tom, co se stalo.

On taky ne.

Jameson sklonil pušku k zemi a zajistil ji. „Můj výstřel trefil skálu vedle toho člověka,“ řekl. „Nezastřelil jsem ho.“

Werner se již vracel do auta. Zastavil se s jednou nohou na zadním nárazníku. „Co to k sakru vykládáš?“

„Slyšels mě, ne?“ trval na svém Jameson. „Zcela jistě vím, že jsem ho minul.“

Íránci přestali mluvit, protože pocítili změnu nálady svých pasažérů. Oči všech visely na Jamesonovi.

Halí pohlédl na nehybné tělo ležící nad nimi na horském svahu. „Tak potom, jestli jsi toho chlapa nezastřelil ty, kdo tedy.“

Nejprve uslyšeli tiché klepání, jako od nějakého gigantického hmyzu. Okamžik poté se zvuk změnil v silné vrčení a objevily se první rotory, přesahující nízko přes svah.

„Vrtulníky!“ vykřikl Werner. Odskočil od náklaďáku a skryl se na jeho opačné straně. Řidiči se k němu přidali, sledováni Andym Hallem.

Jameson odhodil pušku na zem a položil si ruce na vršek hlavy. Vzhledem k přesnosti střelby, která srazila toho neznámého na vrcholku, by byli již mrtví, pokud by si to posádky vrtulníků přály. Neměli dostatečnou palebnou sílu a neměli se kam ukrýt.

Jameson pohlédl vpřed na silnici směrem, kterým mířili. Přibližovalo se k nim velkou rychlostí asi šest vojenských nákladních automobilů.

Na obloze nad nimi kroužily čtyři vrtulníky jako draví ptáci. Bylo po všem. ,.;:

Kapitola 19

LosAngeles, 2. září, 18. 50

V době, kdy dorazili k výtahu vedoucímu nahoru k luxusním sedadlům, byl již Carlo díky Neilu Reynoldsovi hrdým majitelem vlaječky, programu zápasu, trička a čepice. S široce otevřenýma očima žíznivě popíjel obří sodu.

„Myslím, že někdo se dnes má výborně,“ řekl Neil.

„To je slabé označení.“ Laura vrhla pohled dolů na syna, který civěl na skleněnou skříňku s fotografiemi s různými věhlasnými basketbalovými hráči Haly slávy.

Až do této chvíle probíhal večer bez problémů. Neil přijel včas a všichni tři snědli pizzu a povídali si, jako by se znali celá léta. Bylo trochu divné vidět Neila oblečeného do ležérního blejzru a vkusných vlněných kalhot. V duchu si ho Laura představovala v upnuté vojenské uniformě, jakou měl na konferenci v San Diegu. Překvapil ji svým uvolněným, neformálním chováním. Nebyl jako tolik jiných mužů, kteří se tváří, jako by něco skrývali. Byl k ní otevřený a věnoval se jí, ale zároveň si zachovával odstup a nijak se jí nevnucoval. Laura mu tudíž dávala nejlepší známky. Poklepala Carlovi na rameno. „Pojď už,“ vybídla ho. „Půjdeme se posadit. Stejně o těchhle starých známých víš všechno.“

Když nastupovali do výtahu, vyměnila si s Neilem úsměv nad chlapcovým neoblomným entuziazmem, který se objevil při prvním letmém pohledu na betonovou arénu. Od té chvíle udržoval s Neilem průběžný dialog o relativních zásluhách Michaela Jordána oproti Karlu Maloneovi a tuctu dalších hráčů, jejichž jména Laura neznala. Neil udržoval ze své strany rozhovor přiznal se jí, když byli sami, že si musel před tímhle zápasem něco prostudovat o profesionálním basketbalu a tím si Carla okamžitě získal. Laura měla od rozchodu se Stevem pouze dvě schůzky s muži; ani jedna z nich neměla žádné pokračování, a Carlo se k oběma mužům postavil otevřeně nepřátelsky.

Soukromá zdviž byla plná losangeleské smetánky. Mezi hedvábnými obleky a minišaty si Laura všimla herce, který hrál v jednom z oblíbených matčiných televizních seriálů. Pořádně si ho prohlédla, protože věděla, že maminka bude chtít spoustu podrobností o jeho vzhledu, i o tom, s kým tam byl.

„Doufám, že se vám tu bude líbit,“ řekl Neil a položil jí jemně ruku na rameno. Byl to příjemný a uklidňující dotyk. „Vím, že nejste moc velký sportovní fanoušek.“

Zasmála se na něho. „Sport mě příliš nezajímá, ale mám ráda dobrou podívanou. Je to od vás milé, že jste nás sem pozval.“

Proklestili si cestu davem ke svým místům, která byla ve druhé řadě vyhrazené sekce hlediště, a poskytovala dokonalý pohled na celé hřiště. Na palubovce pod nimi domácí tým i hosté trénovali střelbu a rozehrávali nacvičené situace.

Ještě než se Carlo usadil, uchopil Neila za sako a povídal mu něco o jednom hráči domácího týmu, který po jediné sezóně v koleji právě přešel k profesionálům. Neil zaujal místo mezi Laurou a Čadem.

Laura si zvědavě prohlížela lidi, kteří seděli okolo nich. Podle toho, co spatřila, usoudila, že je to pro ni nová zkušenost. Ženy vypadaly, jako by vystoupily z módních časopisů. Zdálo se, že každá druhá osoba buď telefonuje mobilem, nebo ho drží v ruce a čeká na zavolání. Vzala Carla najeden zápas před rokem, ale seděli na levnějších místech, odkuď měli dobrý výhled jen na jednu polovinu hřiště.

Carlovo povíďání pomalu ochabovalo; beďlivě pozoroval hřiště, jako by si chtěl zapamatovat kažďý detail, aby se jím mohl pochlubit spolužákům.

„Máte velice bystrého a kouzelného chlapečka,“ řekl jí Neil. „Zdědil toho dost po mamince.“

Laura si zatahala za kadeř vlasů, která jí visela nad ramenem. „Líbíte se mu,“ zašeptala, aby ji Carlo neslyšel.

Neil se díval na hřiště a ona zkoumala jeho profil. Měl tenký nos a tváře trochu zakulacené. Hnědé vlasy mu na spáncích ustupovaly. V žádném smyslu to nebyl nijak výjimečně hezký muž, ale ji přitahoval. Cítila v něm dobré jádro pevné jako skála, stejně jako sílu a kavalírství.

Rozhléďl se, jako by si všiml poprvé svého okolí. „To je ale lidí v této části hlediště, že?“ podivil se. „Není to moje obvyklé společenské prostředí. Řekl bych, že teď už jste si všimla, že mám sklony být dost konvenční.“

Laura pocítila, že se mu vrátila ostýchavost a nejistota. Položila mu svou ruku na jeho. „Už jste byl u mě doma. Víte, že nejsem žádná kandidátka pro Životní styl bohatých a slavných“

„Hele, co si to tam povídáte?“ přerušil je Carlo. Naklonil se přes Neila a přiměl plukovníka, aby se přitiskl hluboko ďo svého sedadla.

„Carlo, vždyť našeho hostitele umačkáš,“ napomenula ho Laura.

„Promiňte,“ omluvil se Carlo. „Můžu dostat peníze na další sodu? A ještě na popkorn?“

Laura sahala po kabelce již se smířila s tím, že tento večer bude muset rozmazlovat Carla trochu víc než obvykle ale Neil ji zarazil.

„Prozradím ti jedno tajemství, Carlo,“ pravil Neil. „Jednou z největších výhod míst v této sekci a mám na mysli něco fakt prima je to, že tu dostaneš pití a jídlo zadarmo. Hot dogy, popkorn, na co si jen vzpomeneš. Až ti dá maminka souhlas, půjdeš tamhle těmi dveřmi dozadu. Tam je bašta stačí, když jim jenom ukážeš lístek.“

Carlo koukal, jako by mu Neil právě svěřil veliké a neuvěřitelné tajemství. „Všechno, co budu chtít?“ zeptal se.

„Pokuď s tím buďe souhlasit maminka. Tady má velení ona.“

Laura se připojila: „Ještě jedna soda, ale buďe posleďní. A můžeš si dát něco na zub, co si vybereš.“

Carlo vyskočil ze sedadla a pustil se vzhůru uličkou. Laura to komentovala: „Pamlsky zďarma. To je pro malé kluky úplný ráj.“

„Doufám, že se nezlobíte,“ omlouval se Neil. „Měl jsem se vás zeptat, zda nedrží nějakou dietu.“

„To je v pořádku,“ uklidnila ho Laura. „Nejdřív jste se zeptal mě.“

„To mi něco připomnělo,“ řekl Neil. Otočil se, aby zjistil, zda je Carlo už pryč. „Měl jsem ho poprosit, aby taky přinesl něco pro mě.“

Laura se zasmála. „Nechte mě hádat. Vy jste určitě na zmrzliny.“

Neil se poplácal po svém lehce zakulaceném břiše. „Je to vidět?“ zeptal se a zrudly mu tváře.

Laura se rozesmála ještě víc. „To jsem neměla na mysli. Máte v sobě cosi, řekla bych skoro klukovského. Dovedu si představit, jak se krmíte levným jídlem, když jste docela sám.“

„Vinen ve smyslu obžaloby,“ odpověděl Neil.

„Jsem velká soudkyně lidských povah,“ žertovala Laura.

„Já také,“ odpověděl rychle Neil. Pak se odmlčel. „Doufám, že víte., chci říct, že je jasné, že vás mám rád, Lauro.“

Cítila se poněkud zaskočená, ale zároveň jí to zalichotilo. „Myslela jsem si to.“

Neil s uspokojením přikývl a náhle zvážněl. „Dobrá. Já jenom, že jsem velice často rozptylován svou prací. Víte, dosáhl jsem rozhodujícího bodu svého výzkumu.“

„To ráda slyším,“ reagovala Laura. „Velice mě vaše práce zajímá. Ale to nebyl důvod, proč jsem souhlasila, že se s vámi setkám.“

„Je hezké to vědět,“ řekl Neil a nejistě se usmíval. „Myslel jsem, že tenhle zápas bude dobrý, nenásilný způsob, jak bychom strávili nějaký čas spolu. Rád bych vás poznal lépe, Lauro. Byl bych rád, abychom oba měli příležitost dozvědět se jeden o druhém víc.“

Laura se nervózně zasmála, udivená v duchu vlnou potěšení, vyvolávající závrať, kterou pocítila. „To bych chtěla také. Ale o mě se toho už mnoho nedovíte. Zjistíte jen to, co vidíte.“

„Pochybuju,“ odvětil Neil. „Myslím, že jste velice složitá tedy v dobrém slova smyslu.“

Laura neodpověděla; nezdálo se jí to nutné. Zabředli snadno do toho druhu intimity, o kterém si často myslela, že ho již nikdy nezažije. Bylo to děsivé, vzrušující, matoucí i nadějné všechno naráz.

Přišel nějaký pár a protáhl se kolem Laury a Neila na své místo. Laura zachytila závan francouzského parfému bezvadně oblečené mladé blondýnky a pak kolínské muže, který ji doprovázel. Nebylo to onoho večera poprvé, kdy se cítila trochu staromódní a příliš usedlá.

A tu Lauru napadla otázka, kterou měla v úmyslu položit už přinejmenším tucetkrát, ale vždycky jí vyklouzla z hlavy pod čí záštitou se vlastně účastní tohoto zápasu? Neil zatím neidentifikoval svého přítele, který je částečným vlastníkem klubu.

„Mimochodem, Neile,“ řekla, „ještě jsem nezjistila“

Laura zachytila koutkem oka pohyb a odmlčela se. Vzhlédla a uviděla lidi, hemžící se v prostoru za sedadly, jak ustupují, aby dovolili projít nějakému muži a ženě. Laura natáhla krk, aby viděla, kdo to vešel.

Neil tomu nevěnoval pozornost. „Chtěla jste se mě na něco zeptat?“

Uprostřed třpytících se a dosti názorných příkladů losangeleské smetánky spatřila Laura tvář, kterou znala. Jefferson Faber nechal svou partnerku velice krásnou Afroameričanku na vrcholu schodiště a prohlížel si dav, dokud nespatřil Neila a Lauru. Když je uviděl, pustil se rychle uličkou dolů. Neusmíval se.

Dorazil k nim ve chvíli, kdy si Neil konečně všiml, že se Lauřina nálada změnila. Faber došel uličkou k Neilovi. „Doktorko Antonelliová,“ oslovil ji suchým hlasem. „Jsem velice rád, že jste se k nám dnes večer přidala. Doufám, že se vám bude zápas líbit.“

Laura ztratila řeč. „Plukovníku Reynoldsi, nerad jsem nespolečenský,“ dodal Faber s překvapivou prudkostí, „ale potřebuji s vámi krátce mluvit v soukromí. Paní doktorko, doufám, že mi to prominete. Vrátím vám ho za pár minut.“

Lauřiny oči se setkaly s Reynoldsovými a ona v nich spatřila krátký záblesk nespokojenosti, který rychle vystřídal strohý úsměv.

Kapitola 20

19. 12

Neil Reynolds musel vyvíjet značné úsilí, aby udržel své emoce pod kontrolou. Byl sám sobě pokusným objektem první lidskou bytostí, která podstoupila kognitivní zesílení prostřednictvím endokrinní manipulace a bioelektrického implantátu a pozoroval se s klinickým odstupem vědce. Byl schopen kontaktu s Laurou a dokázal jí projevit své upřímné city. Faber, ten pitomec, tento okamžik zničil. Reynolds se obával, že by nemusel být s to zkoncentrovat znovu svou stále se rozpínající mysl na interakci s Laurou.

V antice byly jako typické rysy muže označovány intelekt, vůle a citlivost. On byl navěky změněn intelektuálně, ale jeho pocity a temperament zůstávaly stejné. Jeho mysl byla možná nyní nejsilnější v lidských dějinách, ale zároveň byl zamilován do Laury. Věděl, že by jí mohl nechteně ublížit, kdyby ji přiblížil k nebezpečným silám, s nimiž si pohrává. Ale byl dosud mužem. Dosud toužil po lidském kontaktu a lásce.

V tomto okamžiku pociťoval nekonečný vztek. Jefferson Faber vtrhli mezi něho a Lauru dřív, než jí Reynolds mohl vysvětlit svůj vztah k Faberovi způsobem, který by pro ni byl stravitelný.

„Vrať se na zem, plukovníku,“ řekl Faber a hrubě luskl prsty Reynoldsovi před obličejem. Zavřel za nimi dveře.

Zůstali sami v neoznačené místnosti za vyhrazenou sekcí hlediště. Byla zařízena dvěma pohovkami a televizí, která nyní předváděla hráče v barevných teplákách, nastupující dole na hřiště.

„Bylo od tebe nevhodné vytáhnout mě takhle pryč,“ řekl Reynolds. Faber se usadil na jednu z pohovek; Neil zůstal stát.

Faber vytáhl z kapsy saka kožené pouzdro a vzal si z něho cigaretu, kterou používal ke gestikulaci, když mluvil. „Tohle není vhodný způsob, jak mi vyjádřit díky,“ namítl. „Koneckonců, jsi tady dnes večer mým hostem.“

„Tak tedy děkuji,“ prohlásil Reynolds. V okamžicích jako byl tento, kdy cítil, jak se změnil, měl pocit podivného odcizení. Faber, přes veškerý svůj majetek, moc a vychytralost, mu připadal jako reprezentant druhu odsouzeného k vymření.

„To už je trochu lepší.“ Faber si zapálil cigaretu a dlouze z ní potáhl. „Neobtěžoval bych tě, ale máme v našich plánech zádrhel.“

Reynolds se snaživě soustředil. Náhle měl pocit, jako by jeho mysli hrozilo, že se mu uvolní z těla a odletí. „Zádrhel? Jde o Madisonovou? Překvapuje mě, že ti nevadí, když se s ní ukazuješ na veřejnosti. Už jenom to by nám mohlo způsobit obtíže.“

„Rozhodl jsem, že je to přijatelné riziko. A navíc nemluvím o ní,“ vysvětlil Faber. Překřížil si dlouhé nohy. „Mluvil jsem dnes s Chapmanem. Náš poslední konvoj nedorazil na bod přejímky.“

Reynolds pohlédl poprvé od okamžiku, kdy vešli do soukromé místnosti, Faberovi do obličeje. „Dobrá,“ pronesl Faber zvláštním hlasem. „Konečně mi věnuješ pozornost.“

„Kde je mužstvo?“ zeptal se Reynolds. „Mohli by prodat uran někde jinde?“

„To by bylo hloupé,“ odpověděl Faber. „Nemyslím, že by žoldnéři nebyli schopni udělat hloupost, ale Madisonová je má pod kontrolou.“

„Pak tedy byli zajati,“ pravil Reynolds.

„To se klidně mohlo stát.“ Faber se na chvíli odmlčel, aby se zadíval na televizní monitor. Vlastnickým pohledem přelétl hráče.

„Domníváš se, že nás zradil místní kontakt na íránskou frakci?“ zeptal se Reynolds.

„Kdoví? To je možné vždycky,“ usoudil Faber

„Začněme znovu,“ řekl Reynolds pomalu. „Proč jsi hovořil s Chapmanem?“

„Protože mu jeho senátní křeslo poskytuje přístup k rozvědným informacím takovým informacím, měl bych dodat, jaké tvoje konexe ve Státním departmentu nebyly v poslední době schopné opatřovat. Proto platíme Chapmana, vzpomínáš si?“ Faber zíral na konec cigarety. „Opravdu, Neile, cítíš se dobře? Jsi poněkud pobledlý.“

„Je mi fajn. Pokračuj.“

„Chapman byl schopen sehnat jenom šeptandu. Ale zřejmě ji musíme pokládat za důvěryhodnou. Jeden atašé z íránské ambasády dnes naznačil, že íránští vojáci se setkali se skupinou Američanů v horách Kopet Dagh a zadrželi ji.“

„Naznačil?“ zeptal se Reynolds. „Co to znamená?“

„Nic z toho není oficiální,“ odpověděl Faber. „Ale Chapmanovo křeslo v podvýboru pro zahraniční styky se pro nás již ukázalo jako užitečné. Íránci se prozatím vyhýbají oficiálním kanálům. Bůhví proč.“

„Zřejmě kalkulují, jak by to pro sebe využili co nejvýhodněji,“ uvažoval nahlas Reynolds. „Tohle bude kolosální potíž pro vládu Spojených států.“

„Chápu,“ přitakal Faber. „A to je stejná vláda, uvnitř které, jak se předpokládá, bys měl udržovat zpravodajské kontakty. Místo toho, abys například utrácel tady svůj čas s Madonou a dítětem, zatímco pořád máme v terénu svůj konvoj.“

„Tajné informace, které jsem získal, byly úhelným kamenem celé naší operace,“ namítl Reynolds. „Jakmile je uran jednou v tranzitu, neexistuje nic, co bych mohl udělat.“

„To je docela pohodlný způsob nazírání,“ konstatoval Faber.

„Neštvi mě, Jeffersone.“

Faber se opřel a odklepl cigaretový popel na koberec. Reynolds si uvědomil, že tenhle chlap se tímto nepotřebným hašteřením baví.

„To by mě ani nenapadlo, Neile. Muž má určité potřeby. Ona ti je splňuje?“

Neil reagoval znechucenou grimasou. „Ale, no tak, plukovníku,“ řekl Faber. „Myslím, že mám právo na trochu ironie. Udělal jsem jí kvůli tobě směšné ústupky přestože jsem si mohl vychutnat, jak ji zlikviduju před soudem. Přesto chápu, proč ses ozval v její prospěch. Musím připustit, že se mi taky líbí tyhle tmavé středozemní typy.“

Reynolds ho ignoroval. „Jestliže byli zadrženi,“ začal, „nebylo to kvůli frakci, se kterou jsme ve styku. A tato frakce nebyla schopna vstoupit do hry, protože jinak by vás kontaktoval váš člověk tady ve městě. Museli být zadrženi hlavní armádou podléhající vládě.“

Faber vytáhl další cigaretu. „Máme jedinou možnost, co můžeme udělat: chovat se normálně. Jednat, jako by se nic nestalo.“

„Musíme předpokládat, že muži ze skupiny Madisonové budou mluvit,“ poznamenal Reynolds. „Stopy potom povedou zpět až k ní. To z ní dělá náš reálný problém.“

„To je důvod, proč ji tu mám s sebou,“ řekl Faber. „Kdyby se začala chovat nepředvídaně, budu se o ni muset postarat.“

Reynolds zavrtěl hlavou. Mluvit takhle s Faberem bylo jako plavat v bahně. Bylo to příliš pomalé. „Madisonová je inteligentní. Okamžitě si uvědomí, že pro nás představuje nebezpečí. Měli bychom se o ni postarat ihned.“

Faber se zamračil. „Upřímně řečeno Neile, překvapuješ mě. Nikdy jsi na mě nedělal dojem, že jsi krvežíznivý typ.“

„Nic se mi nesmí postavit do cesty, rozhodně ne teď. Můj výzkum je příliš důležitý.“

„No tak dobrá,“ vzdychl Faber, „buď tak laskav a dovol mi, abych ti připomněl vše, co jsem pro tebe udělal. Když jsi začal šílet před rokem kvůli těm polovodičům, já zaplatil za ukradení jejich tajemství.“

„A také jsi přitom objevil firmu, kterou bys mohl získat takovou, která ti umožní vydělat úplné jmění,“ namítl Reynolds.

„To je pravda, ale byl to jenom šťastný důsledek mého velkorysého přístupu,“ pravil Faber. „A nezapomínej, když se chceš sblížit s tou Antonelliovou, že jsem od soudního sporu s ní ustoupil. Překvapuje mě, žes mě taky nepožádal, abych ti s ní domluvil rande.“

„Jdi k čertu, Jeffersone,“ vyštěkl Reynolds.

„Možná,“ odvětil Faber. „V každém případě ponechejme této situaci den nebo dva, aby se rozvinula. Je jasné vidět, že ke mně nechováš přílišný respekt, Neile. Já jsem ale taky schopen citů. Je mi s Madisonovou docela příjemně. Nechci ji ztratit, pokud to nebude absolutně nutné.“

„Mámeli jednat, musíme jednat rychle,“ řekl Neil. Překvapil ho tón vlastního hlasu. „Ty nevíš, jak důležitý tento okamžik je.“

Faber si mnul tvář a hleděl ostražitě na Reynoldse.

„Tvoje řeč zní dnes večer jaksi prorocky,“ poznamenal.

„Existují věci, které jsou důležitější než ty nebo já, nebo peníze či moc. Jednoho dne mě budeš prosit, abych se s tebou podělil o plody své práce.“

Reynolds zalitoval, že tato slova pronesl, jakmile mu vyšla z úst. Nebylo třeba, aby Faber něco věděl o jeho výzkumu, ani o nepředstavitelných možnostech, které objevil.

Faber se nepříjemně zasmál. „Kontroluj se, plukovníku,“ doporučil mu. „Mám dojem, že podmínky pro výzkum ve federálních věznicích jsou substandardní.“

Televizní obrazovka ztemněla, když se v hale ztlumila světla. Reynolds slyšel, jak v hledišti duní hlasatelův proslov. „Ještě si o tom promluvíme,“ řekl. „Budeš ve městě?“

„Budu tady,“ odpověděl Faber. „Nic se nemění.“

Reynoldsův mozek zpracovával desítky myšlenek současně; pokou šel se odfiltrovat mentální šum. Věděl vždycky, že zádrhel ve spolupráci s Chapmanem a Faberem je možný, ale potřeboval zoufale peníze, které mu tento podnik poskytl, aby mohl financovat svůj soukromý výzkum. Nicméně nyní začal uvažovat, jestli už nenastal čas zbavit se rizik.

„Bav se dobře,“ dodal ještě Faber a uhladil si hedvábnou kravatu.

Reynolds otevřel dveře. Místnost naplnil hluk zvenku, ovace, které se zvedaly při představování každého hráče.

„A pamatuj si, plukovníku, že žiješ ve stejném světě jako všichni ostatní,“ zavolal za ním Faber. „Je to svět, který náhodou vlastním a řídím já. Jednoho dne uvidíme, kdo u koho žebrá.“

Reynolds zavřel dveře a nechal Fabera samotného.

Domácí tým prohrával o bod, ale udržel si míč na pět sekund, které zbývaly do konce zápasu po oddechovém čase. Laura se podívala, zda Faber se svou partnerkou jsou dosud přítomni, ale ti už odešli.

„Kdo myslíš, že bude střílet naposled?“ zeptal se Carlo Neila. Chlapec již přetáhl večerku, ale to, jak domácí dotáhli desetibodový náskok, ho probudilo.

„Harper,“ odpověděl Neil. „Rozhodně Harper.“

„Ale ten byl celej večer tuhej,“ prohlásil Carlo. „Budou muset dát míč Keatsovi, že mami?“

„Mě se neptej,“ odpověděla Laura. „Já jsem tu jenom jako doprovod.“

Hleděla dolů na hřiště a byla si vědoma, že ji Neil po očku pozoruje. Její pocity se neustále měnily. Nepříjemné překvapení, že Neil a Faber se znají, dosud nevyprchalo. Neil to začal vysvětlovat, když se vrátil po svém rozhovoru s Faberem, ale Laura naléhala, aby si o tom pohovořili později.

„Páni, mami,“ protestoval Carlo. „Musíš přece mít nějakej názor. Harper byl nemožnej celej večer.“

Neil jí věnoval sladký úsměv. „Jo,“ pravil. „Páni, mami.“

Její první instinktivní dojem byl, že se stala obětí spiknutí. Neil jí zatajil pravdu. Během rozhovorů o jejím konfliktu s Faberovou korporací se Neil nikdy nezmínil o svém osobním kontaktu s Faberem. Neměla ráda muže, kteří neříkají pravdu, ale chtěla ho vyslechnout. Neil ji pořád ještě přitahoval a stále ho pokládala za fascinujícího.

Diváci vstali, když oddechový čas skončil. Mužstva zaujala pozice.

„Harper,“ řekl Neil, čímž dobrosrdečně dráždil Carla.

„Keats,“ odpověděl Carlo nedůtklivě.

Míč byl ve hře. Domácí hráč, který dostal přihrávku, se otočil na jedné noze, okamžitě obklopen dvěma protihráči, a přihrál jej spoluhráči, čekajícímu ve vzdáleném koutě hřiště. Laura vrhla pohled na hodiny a uviděla, že zbývají jen dvě sekundy.

Alvin Harper vyskočil do vzduchu. Míč opustil jeho napjaté prsty okamžik předtím, než houkající siréna oznámila konec zápasu. Tisíce očí v hledišti se soustředily na míč, který opsal vysoký oblouk do středu koše. Síťka se zavlnila, když jí míč prošel; domácí tým zvedl triumfálně ruce.

Hluk v aréně byl ohlušující. NeiJvěnoval Carlovi vřelý, ale ironický pohled. „Říkal jsem ti to,“ vykřikl, aby překřičel hluk.

„Měl jsi pravdu,“ křičel Carlo. „Bylo to pěkně chytrý.“

Neil uchopil Lauru v podpaží. „Nebyl to špatný večer,“ řekl.

Nedaleko východu oznámil Carlo, že si potřebuje ještě jednou odskočit na záchod. Laura s Neilem pozorovali proud diváků vycházející z budovy.

„Mlčela jste,“ řekl Neil, „to kvůli Faberovi?“

Laura přikývla. „Je mi to moc líto,“ omlouval se Neil tiše. „Faber se zúčastnil různých projektů, na kterých jsem pracoval v minulosti. Má určitý počet smluv s ministerstvem obrany.“

„To je v pořádku,“ pokračovala Laura. „Ale to nevysvětluje, proč jste skrýval skutečnost, že ho znáte.“

„Já jsem ne,“ začal Neil. „Já Fabera znám, ale jen okrajově. Znám ho dost na to, abych ho mohl požádat o drobnou laskavost, jako je dostat místo v jeho sekci na tento zápas. Ale on a já jsme nikdy nehovořili o ničem jiném než o rozpočtech a časových rozvrzích projektů.“

„Tak proč jste byl chvíli tak rozrušený a napjatý poté, co jste s ním hovořil?“ zeptala se.

„Byl jsem takový? To mě mrzí. Faber je drsný a náročný. Není příjemné s ním jednat.“

Hleděla na něho a spatřila mu v očích stopu strachu; obával se, že by ho mohla odmítnout.

„Během našeho rozhovoru o mé právní akci jste se o Faberovi nikdy nezmínil. Ta žaloba byla především váš nápad.“

„No, a byl to docela dobrý nápad. Chtěl jsem vám pomoci. Nemyslel jsem, že by bylo relevantní zmiňovat se, že jsem s ním jednal o financování,“ vysvětloval Neil.

„Tak proč vás vytáhl ze židle, aby s vámi mluvil hned, jak se tady dnes večer objevil?“

„Lauro, budete tomu možná těžko věřit, ale nemám neomezené fondy, zejména potom, co Kongres několik posledních let snižuje vojenský rozpočet. Musím se chovat vstřícně. Jestli se mnou Faber chce mluvit, musím mu vyhovět.“

„Co od vás chtěl?“

Neil si strčil ruce do kapes. „No, chtěl, abych byl vstřícnější, než se mi chce. Rád by dostal nějakou interní informaci o novém výzkumném programu, který jsem rozjel. Řekl jsem mu, že si musí podat žádost stejně jako každý jiný. Nepřijal to příliš dobře.“

„To se přesně podobá tomu, jak připadal mně,“ řekla. „Zdá se zcela bezohledný.“

„Můžete to opakovat,“ Neil se rozhlížel řídnoucím davem a hledal Carla. „Myslím, že vidím vašeho syna.“

„Opravdu se mu líbíte,“ řekla Laura.

„A co vám?“ zeptal se Neil.

Laura se odmlčela. „Také mně se líbíte. Ale udělejte mi něco k vůli. Už žádné laskavosti od darebáků jako je Faber, abyste na mě zapůsobil, ano?“

„Jsme dohodnuti,“ řekl. „Víte, musím odjet ráno do Washingtonu,“ oznámil jí nešikovně.

„To už jste mi říkal,“ odpověděla Laura.

Její odseknutí bylo Neilovi zjevně nepříjemné. Podivným způsobem to však na ni zapůsobilo tak, že mu může důvěřovat.

„Nechci, aby dnešní večer skončil tady,“ zaimprovizovala.

Neil si popotáhl blejzr. „Já, já taky ne.“

„Ale musím zachovat zdání, víte,“ řekla. „Nechci, aby si Carlo udělal o situaci nějaké zmatené představy. Měl to těžké od té doby, co jeho otec zemřel.“

„To si dovedu představit,“ řekl chápavě Neil. „Nerad bych mu způsobil nějaké problémy.“

„Tady vám předkládám plán ke schválení,“ navrhla Laura. Cítila, že vstupuje na neznámou půdu, ale líbilo se jí to. Uvědomila si, že je na čase, aby začala zase žít. „Vysadíte nás a odjedete do hotelu. Uložím Carla do postele. Je unavený. Přijďte asi tak za hodinu a můžeme si dát čaj a povídat si.“

„Budu velmi rád,“ pravil Neil.

Laura spatřila Carla, jak se objevil v řidnoucím davu. Ještě než byl na doslech, řekla. „Nedělejte si žádné velké naděje. Později vás mohu odvézt do hotelu nebo vám mužem zavolat taxi.“

„Pochopitelně,“ odvětil Neil.

„Bylo by lépe, abyste nebyl příliš hodný, chceteli vypadat věrohodně,“ dodala.

Carlo se k nim připojil. Víčka měl těžká ospalostí. Nevědomky se zařadil mezi Lauru a Neila a uchopil je oba za ruce. Neil nesl ve volné ruce Carlovu kupu suvenýrů.

Kapitola 21

25.50

Ferry Tafreshiová seděla v kuchyni a dívala se ven střešním oknem. Jako vždy byly hvězdy skryty za mlžným oparem nad Los Angeles, který jí ponechával k pozorování pouze temnou čerň.

„Co děláš?“ zeptal se jí Cyrus mrzutě. Přišel do kuchyně, otevřel chladničku a chvíli zíral dovnitř. Když zřejmě nenašel nic podle své chuti, zavřel ji a začal chodit po kuchyni.

„Jenom přemýšlím,“ odpověděla Ferry. „Uložils děti do postele?“

„Už usnuly.“ Cyrus se opřel o kuchyňskou linku se shrbenými rameny. „Davúd mě přinutil, abych mu četl. Ale nevydržel to ani do poloviny pohádky.“

Ferry se usmála. „Má rád, když mu čteš.“

„Neměl jsem v poslední době mnoho času,“ řekl Cyrus.

Rodinná bankovní účetní kniha ležela otevřená na kuchyňském jídelním stole. Když byl Cyrus nahoře u dětí, Ferry seděla a dívala se do ní, téměř neschopná vnímat čísla zanesená v symetrických sloupcích. Byli nyní bohatí. Tak proč jejich společný život nebyl dosud nikdy tak ubohý?

Cyrus si všiml účetní knihy: „Počítáš peníze?“

Ferry váhala nad rozhodnutím, co jeho tón znamená. „Jenom jsem se snažila porozumět všemu, co se stalo.“

„Co je na tom k neporozumění?“ zeptal se. „Faber nás koupil.“

Vyčkala s odpovědí. „Tak si od něho vezmeme peníze a začneme znovu. Tentokrát to můžeme dokázat ještě lépe. Náš život tady doma se nemusí měnit, Cyrusi. Nic nepotřebuju. Můžeme použít všechny tyto peníze k financování nové firmy.“

Cyrus neodpovídal. „Co je na tom špatného?“ zeptala se Ferry a cítila, jako by jí odporoval. „I jiní lidé museli začínat znovu. Znali jsme rizika, když jsme s Emergent Technologies začínali.“

„Neznal jsem všechna rizika. Nikdy jsem si nepředstavoval, co by se mohlo stát.“ Cyrus se opřel o kuchyňskou linku a vzdychl si.

„Co tím chceš říct, Cyrusi? Pozoruju, že celý týden chodíš kolem jako strašidlo. Co na tebe tak působí?“

Vstala, ale nepřiblížila se k němu. „Co je to, Cyrusi?“ zeptala se ho. „Děsíš mě.“

„To nemám v úmyslu, je mi to líto,“ řekl. „Dnes večer se necítím dobře. Mám dojem, že mám horečku.“

„Měl by sis jít možná lehnout.“

Cyrusův výraz byl neurčitě omluvný. „Nemůžu, mám toho moc v hlavě. Mám pocit, jako by mě zahnali do kouta. Ten proklatý Faber. Způsobil, že mám strach, a já jsem se nikdy ničeho nebál.“

Toto přiznání Ferry uklidnilo; doufala, že démoni, kteří straší jejího manžela, byli vyvoláni v život pouze tím, že přišli o svou firmu. To, co by nedokázala snést, byla obava, které se nemohla zbavit, že před ní skrývá něco vážnějšího.

Ferry přistoupila k Cyrusovi a objala mu rukama hlavu. „Musíš se mnou víc mluvit,“ zašeptala. „Vždycky jsme byli ve všem partneři. Poděl se o to, co cítíš, se mnou.“

Cyrus jí padl do rukou. Ferry ho držela a vnímala jeho pád do své náruče jako vzdání se a známku nového začátku.

Třásl se; Ferry ho začala utěšovat, dokud neucítila, že dostává křeče. Snažila se ho udržet, ale on se těžce zhroutil na podlahu.

„Cyrusi!“ vykřikla.

Padla na kolena. Cyrus měl nepřirozeně vyvalené oči. Pokoušel se promluvit, ale nemohl. Na obličeji mu vyrazily rudé skvrny.

Ferry opakovala jeho jméno a s hroznou jistotou věděla, že jí manželův život před očima odplývá pryč.

12. září, 1.30

Laura uslyšela tiché zaklepání na dveře. Zastavila se na sekundu u zrcadla vedle vchodu a upravila si vlasy. Dovolila si ještě jeden rychlý plachý pohled na sebe, než otevřela dveře.

Neil byl oblečen do stejných kalhot a blejzru, které měl na basketbalovém zápase. Laura viděla odjíždět z příjezdové cesty taxi s blikajícím žlutým světlem signalizujícím, že je zase volné.

„Máte zpoždění,“ řekla. „Už jsem uvažovala, zda se vůbec objevíte.“

„Je mi líto,“ omlouval se Neil. „Zdržel jsem se u nějaké práce, kterou jsem si přivezl s sebou z Washingtonu.“

„Tak tedy pojďte dál,“ vyzvala ho. „Ale buďte tiše.“

Stál blízko ní, zatímco zamykala a zavírala na bezpečnostní řetízek hlavní dveře. Ještě manipulovala se zámkem, když za sebou ucítila pohyb a něco ji bolestivě píchlo do zad.

„Hej?“ řekla a odtáhla se od Neila.

Stál v hale se zmateným výrazem v obličeji. „Co se stalo?“ zeptal se.

„Měla jsem pocit, jako by mě někdo píchl špendlíkem.“

Vytáhl ruce z kapes saka a naznačil jí, aby přišla blíž ke světlu. „Nechejte mě, ať se podívám.“

Udělala, o co ji žádal a ucítila teplou přítomnost jeho těla, když se jí dotkl týlu a zblízka si jej prohlížel. V jednom místě jí vtiskl prsty do masa, právě na kraji krku, a prohmatal jej.

„Nevidím tu nic špatného,“ řekl. „Možná že máte uskřípnutý nerv. Neměla jste nějaké jiné příznaky?“

„Ale proboha,“ rozesmála se. „Dva lékaři. Ať z toho není přehnaná diagnóza. Musela to být nit z blůz.y nebo něco takového. Zapomeňte na to.“

Šla s ním ke dveřím vedoucím do obývacího pokoje, kde Neil vytáhl ze saka láhev vína.

„Já ne,“ pravila. Neil vypadal, že náhle upadl do rozpaků. „Je to opravdu od vás pěkné, ale já nemohu. Posaďte se. Musíme si pohovořit o určitých věcech.“

Posadili se spolu na pohovku nejbližší k oknu. Laura pozorovala, jak se Neil rozhlíží po místnosti a všímá si všeho: funkčního nábytku, řady knih, zarámovaných fotografií toskánské krajiny, rodinných fotografií, starých zaprášených gramofonových desek.

„Mě si jako bytovou architektku nikdo nenajme,“ řekla.

„Líbí se mi to tady. Vypadá to jako domov. Já mám bedny, které jsem nerozbalil od chvíle, kdy jsem si koupil dům.“

Neil postavil láhev vína na konferenční stolek. „Pokud jde o tohle.,“ začala Laura.

„Neměl jsem předpokládat, že máte ráda pití,“ řekl Neil. „Já to taky nemám moc rád.“

„Nedělejte si starosti, jsem Italka,“ upozornila ho Laura. „Láhev vína mě neurazí. Jde jen o to, víte, dříve jsem pila dost. Příliš, a taky jsem brala prášky. Bylo to v době, kdy jsme měli s manželem vážné problémy. Utíkala jsem se nějakou dobu k láhvi a nestarala jsem se příliš dobře ani o Carla, ani o sebe. Musela jsem vyhledat odbornou pomoc, abych se z toho dostala.“

Laura nechala osvětlení v místnosti ztlumené, proto nemohla vidět, jak se Neil tváří. O svém problému s nadužíváním alkoholu a léků řekla jen málo lidem, protože měla pocit, že by to bylo stejné jako přiznat nějakou velkou slabost. V duchu vyčkávala s obavami, jak na to asi bude reagovat.

„Alkoholismus a drogy jsou pro lékaře profesionální rizika,“ řekl. „Je to past, do které mnozí z nás padnou.“

„Myslím, že je to tak. Ale nenáviděla jsem se kvůli tomu. Carlo mě potřebuje. Moje matka mě potřebuje. Potřebují mě moji pacienti. Mám příliš mnoho odpovědnosti, než abych se vzdala tak, jak jsem to udělala.“

„Pociťujete odpovědnost sama k sobě,“ namítal Neil.

„Já vím,“ odpověděla. „Věřte mi, strávila jsem nekonečnou dobu analýzami při rehabilitaci. Víte, vždycky jsem nenáviděla psychoanalýzu. Myslela jsem, že je to jenom hromada keců. Ale naučilo mě to dávat si na sebe víc pozor. Myslím, že na to se to vlastně všechno zredukovalo.“

„Lidská mysl je mimořádně komplikovaná,“ řekl Neil tiše. „Obsahuje autoregulační mechanizmy, ale má sklon je ignorovat. Jste zjevně velice inteligentní člověk, ale inteligence nemá nic společného s emocionální rovnováhou.“

„Vypadá to, jako byste hovořil na základě vlastních zkušeností.“

Vycítila, že Neil na okamžik ztuhl. „Svým způsobem,“ připustil. „Žil jsem dlouhou dobu jen pro svou práci. To je důvod, proč jsem se nikdy s nikým nesblížil natolik, abych mohl třeba jen uvažovat o manželství. V poslední době si připadám trochu jako nádoba na svou práci.“

„Nádoba?“

„Nechejte mě vysvětlit to.“ Neil se k ní přisunul blíž. „Nedávno jsem učinil určité významné pokroky. Někdy mám pocit, jako by tyto objevy využívaly mě jakožto cestu, kterou nabývají existence.“

„To vypadá jako porod,“ poznamenala Laura.

Jeho oči se rozšířily. „To je velice vhodná analogie. Jde o to přinést do světa něco nového.“

Vyhnul se tomu, aby se konkrétně zmínil, na čem pracuje. Věděla, že výzkumníci k tomu mají sklon, obvykle kvůli pověře, že hovořit o objevu by na ně mohlo přivolat kletbu nebo ze strachu, že by jim jejich nápady mohly být ukradeny. Rozhodla se nenaléhat na něho.

„Chci k vám být upřímný. Od našeho setkání v San Diegu na vás nemohu přestat myslet. Nikdy jsem nevěnoval mnoho pozornosti svým citům. Chtěl jsem, když už nic jiného, sem přijít a říct vám, co cítím.“

Neil přestal mluvit. Seděli spolu v tichu přerušovaném jenom vrčením chladničky a zvukem vozů projíždějících okolo. Neil byl nesmělý a nešikovný, ale měl odvahu říct jí, co cítí a riskovat odmítnutí.

Pátrala sama v sobě po své vlastní odvaze. Od doby, kdy překonala závislost na alkoholu a drogách, cítila, jak je křehká. Snažila se vyhýbat střetnutím se vším, co by mohlo narušit její rovnováhu, ať už to byl právní spor s Faberem nebo emocionální závazek vůči novému muži. Rozum jí říkal, že to jsou její důvody, ale nastal čas ke změně, k tomu, aby začala znovu žít a přijímat riziko. Byla dost silná na to, aby mohla opět čelit životu.

„Neměl jsem v úmyslu dostat vás do úzkých,“ řekl Neil.

Laura vzhlédla; pozoroval ji, zatímco horečně přemýšlela. Z očí mu pronikavě zářila starostlivost. V měkkém světle se zdál mladší, naivně zranitelný a otevřený.

„Málokdy se proviním tím, že bych jednal příliš tvrdě,“ pokračoval. „Ale dokážu pochopit, že se zrovna snažíte dát svůj život dohromady po určitých neúspěších. Měl bych možná“

„Neile,“ přerušila ho.

Laura se přisunula blíž k němu a zvedla ruku k jeho tváři. Napětí mezi nimi vzrůstalo a on téměř neznatelně ucouvl.

„Vy jste se už vyjádřil,“ řekla s úsměvem. „Měl byste počkat, když předbíháte.“

Naklonila se k němu a přitiskla své rty na jeho. Cítila, jak ji jeho ruce objímají a přitahují k němu blíž.

S pocitem, jako by si právě lehla, se Laura probudila s budíčkem v ruce. Popadla ho a vypnula dříve než se úplně probrala. Byl to zvyk, který si osvojila na lékařské fakultě, kde celonoční spánek spíše připomínal zdřímnutí obyčejného člověka.

Oči se jí přizpůsobily temnu ložnice. Skrz stažené rolety dovnitř rozpačitě nakukovalo brzké červené ranní sluneční světlo. Bylo půl šesté ráno.

Laura se posadila a v mysli si rekonstruovala, co se stalo. Oči jí údivem málem vylezly z důlků, když si vzpomněla, a sáhla na postel vedle sebe. Neil byl pryč. Na jeho místě ležel vzkaz:

Lauro, je skoro pět hodin a já odcházím k sobe do hotelu. Myslím, že bude lepší, abych tu nebyl, až se Carlo probudí. Vím, že jeho přizpůsobení se ztrátě otce bude nějakou dobu trvat.

Psát o tom, co jsme spolu prožili uplynulou noc, by znamenalo zlehčit to. Tvoje přítomnost dodala mému životu plnost, jakou bych nikdy nedokázal předvídat. Musím se ráno vrátit do Washingtonu. Doufám, že tam za mnou brzy přijedeš nebo že mi dovolíš, abych Tě zase navštívil. Doufám, že cítíš stejně jako já, že to, co jsme sdíleli, byl pouze začátek.

Tvůj Neil.

Přečetla vzkaz znovu, mžourajíc soustředěně na jeho přesné hranaté písmo. Události předchozího večera se jí navracely jako série obrazů: basketbalový zápas, Neil a Carlo, kteří se okamžitě spřátelili, nešikovná konverzace v jejím obýváku, a pomalé klidné milování, k němuž se uchýlili, když se rozhovor stal irelevantním.

Byl prvním mužem, s nímž spala po Stevovi. Bylo to snadné, přirozené. Zdálo se, jako by jejich spojení bylo nevyhnutelné.

On však opouštěl město a Laura cítila, jak se zdvíhá její obrana, aby ji uchránila před zklamáním. Přestože nikdy příliš nebyla pro jednorázové hry, věděla, jak klidní jsou někteří lidé při rozchodu. Věděla, jak se cítí. Nyní by měla počkat a uvidí.

Přestože byla sobota, měla Laura na půl devátou dopoledne na programu operaci běžnou apendoktomii. Vstala z postele, oblékla si noční košili a vydala se po špičkách do koupelny.

Když míjela Carlův pokoj, nakoukla do něj, a škvírou v pootevřených dveřích rozeznala jeho spící tělo. Chtěla ho nechat spát až do chvíle, než bude čas odejít, a pak ho zavézt k matce na dobu, kdy půjde do práce.

Trvalo dlouho, než se sprcha rozehřála. Zatímco čekala, uvědomila si Laura bolestivé místo vzadu na krku. Její mysl se bleskově vrátila k ostrému píchnutí, které pocítila předchozího večera. Neil sice řekl, že tam nenašel nic zvláštního, ale zdálo se to stejně divné, jako by se jí malé hmyzí žihadlo zabodlo do krční tkáně.

Vzala ze skříňky zrcátko a pokusila se najít správný úhel, aby si viděla na krk. Bylo to skoro nemožné musela si jednou rukou držet vlasy, zkroutit tělo, nastavit ruční zrcátko, a zároveň se dívat do zrcadla nad umyvadlem.

„Čert to vem,“ zabručela a pustila vodu.

To, co považovala za zurčení vody padající do vany, bylo ve skutečnosti zvonění telefonu u ní v ložnici. Laura odložila zrcátko a proběhla chodbou. Myslela si, že ji volají z nemocnice. U pacienta třeba nastaly nějaké předoperační komplikace.

Když dorazila do pokoje a plácla sebou přes postel, telefon ještě zvonil. Zvedla sluchátko, to jí upadlo a musela je sbírat z podlahy. V okamžiku, kdy se ohlásila, byla bez dechu.

„Haló, je to Laura?“ ozval se slabý tichý hlas. Byla to Ferry. Laura vyhledala očima budík. Ještě nebylo šest.

„Ferry, co je?“ zeptala se Laura. „Proč jsi v sobotu tak brzy vzhůru? Je všechno v pořádku?“

Ticho.

„Ferry, mluv se mnou,“ naléhala Laura uklidňujícím tónem. „Odkud voláš?“

„Z nemocnice svaté Kateřiny,“ řekla Ferry. Její hlas zněl divně.

„A co tam děláš, Ferry?“

„Přijela jsem sem se Cyrusem včera večer,“ odpověděla Ferry.

Laura si odhrnula vlasy z obličeje. Zdálo se, že Ferry je zcela vykolejená. „Nechej mě s ním promluvit.“

„To je nemožné,“ ozvala se Ferry, jako by hovořila s dítětem. „Se Cyrusem nemůžeš mluvit.“

Laura se zhluboka nadechla. „Ferry, chci ti pomoct, ale musíš mi říct –“

„Cyrus brzo ráno zemřel,“ řekla Ferry. Hlas jí přeskočil do logického, věcného tónu. „Mluvili jsme spolu v kuchyni, a on se zhroutil. Zemřel dvě hodiny potom, co jsme se dostali do nemocnice. Oni, někdo se na něho podívá, aby zjistil, co se mu stalo.“

„Soudní lékař?“ zeptala se Laura.

„Ano,“ odpověděla Ferry. „Nedovedou si vysvětlit, proč zemřel.“

ČÁST TŘETÍ

Kapitola 22

9.15

Laura vjela opatrně svým autem na příjezdovou cestu Tafreshiových a počkala chvíli, aby si dodala odvahy, než půjde dovnitř. Už dva roky nekouřila, ale cestou z matčina domu si koupila v obchodě na rohu krabičku cigaret. Zapálila si jednu palubním zapalovačem a dlouze z ní potáhla.

Události, které následovaly po Ferryině ranním telefonátu, byly chaotické a bolestné. Poté, co zavolala do Valley Memoriál, aby zajistila náhradního operatéra na operaci slepého střeva, spěchala Laura do nemocnice sv. Kateřiny a našla Ferry v zatemněné hale s oběma dětmi, které spaly vedle ní. Ferry se tvářila uvolněně a bezvýrazně. Když si Laura promluvila se zřízencem z pohotovosti, pochopila proč. Ferry byla v natolik hysterickém stavu, že se lékaři rozhodli dát jí sedativa. Zdálo se, že si pod vlivem léků skoro neuvědomuje, kde je.

Laura odvezla Ferry domů a uložila ji do postele. S Davúdem a Minou se zastavila doma, aby probudila Carla a vysvětlila mu rychle a bez obalu, co se stalo. Prokázal vyspělost, přesahující jeho věk, a rychle pochopil, že Cyrus zemřel a že jeho malé děti budou v nastávajících hodinách potřebovat citovou podporu. Carlova uvědomělá starost o děti jí ulehčila její břímě; vyložila je v domě své matky a vysvětlila jí, co se stalo. Maria souhlasila, že děti pohlídá tak dlouho, jak bude nutné.

Když odjížděla od matčina domu, spatřila Laura, jak se v okně objevila Davúdova tvář. Díval se smutně a vážně, ale neplakal. Byl to tento poslední pohled, který Lauru přiměl zastavit se pro cigarety.

Vystoupila z vozu a vešla do Ferryina domu. Čekala, že najde dům tichý a Ferry spící nahoře pod vlivem sedativ. Místo toho ji po vstupu dovnitř uvítala silná vůně aromatického čaje.

Ferry byla v kuchyni a stála u sporáku. „Protože jsem tě probudila tak brzy, myslela jsem, že bys mohla chtít něco s kofeinem,“ pravila.

Ferry se převlékla a zmačkané kalhoty a svetr nahradila nově vyhlížejícími oranžovými šaty, které se hodily k její hezké postavě. Radostný vzhled šatů kontrastoval s jejími ztrhanými rysy. Oči měla poseté tmavě rudými skvrnami a rty vyschlé a popraskané.

„Neměla jsi vstávat,“ řekla Laura, když si od přítelkyně brala šálek čaje. „V nemocnici ti dali velice silné léky.“

Zdálo se, že ji Ferry neslyší. „Posaďme se.“ Když se usazovala v jídelním koutku, nohy se jí podlamovaly.

Venku vyšlo slunce. Zadní dvorek se leskl rosou a svěží zelení. „Chci ti říct, co se stalo,“ začala Ferry. „Možná tě něco napadne. Lékaři z nemocnice mi nedokázali říct nic.“

Laura si prohlédla Ferry zblízka a pokoušela se odhadnout psychický stav své přítelkyně. Ferry se vyhýbala pohledu do očí, ale hlas měla jasný a věcný. Byl to klasický psychický šok. Laura se potřebovala ujistit, že tento stav nepovede Ferry k žádnému zoufalému nebo nebezpečnému jednání.

„Jenom pokud budeš chtít,“ odpevěděla Laura. „Všechno, aby ses cítila dobře. Nikam nepůjdu.“

Ferry hleděla do prázdna. „Mluvili jsme spolu, zrovna tamhle.“ Pokynula ke kuchyni. „Hádali jsme se chvíli, ale zrovna jsme se usmířili. Cyrus mi padl do náručí a já myslela. Myslela jsem si, že je to proto, že mě chce obejmout. Ale nyní si myslím, že tehdy to začalo. Když jsem ho pustila, upadl na podlahu.“

Slova jí vycházela z úst ve stejnoměrném, nevzrušeném proudu, jako by vyprávěla nějaký příběh.

„Jak se choval?“ zeptala se Laura.

„Byl najednou horký, velmi horký.“ Ferry zavřela oči. „Potil se a chytal se za hruď. Třásl se mi v rukou. Nemohl se uklidnit.“

„Tehdy jsi zavolala na pohotovost?“ zeptala se Laura.

„Ano,“ začala Ferry. „Ale počkala jsem možná minutu, než jsem to udělala. Možná jsem neměla čekat, ale věděla jsem, že umírá. Chtěla jsem ho držet, dokud byl ještě můj.“

Ferry se náhle podívala Lauře do očí. Prudkost jejího pohledu způsobila, že se Laura toužila odvrátit. „Myslíš, že to bylo špatně?“ zeptala se Ferry. „Myslíš, že ho moje vyčkávání zabilo?“

Laura uchopila přítelkyni za ruku a pevně ji podržela. „Neříkej to, Ferry. Nemáš si co vyčítat. Půl minuty nehraje roli.“

Ferry umlkla. Obě napadlo totéž, ale nevyslovily to: že Steve zemřel sám, kdesi daleko. Přestože jejich manželství skončilo a její láska ke Stevovi byla ta tam, Laura se jednou Ferry svěřila, jak moc litovala, že nedostala příležitost dát sbohem otci svého jediného dítěte.

„Je mi to strašně líto, Ferry,“ řekla Laura. „Pokusím se ti pomoci. Matka se může pár dnů starat o Davúda a Minu. Můžeme tu zůstat spolu, dokud se nebudeš cítit silnější.“

Zdálo se, že ji Ferry nevnímá. „Má to něco společného s Jeffersonem Faberem,“ zašeptala a hleděla upřeně do svého šálku čaje.

„Faber?“ zeptala se Laura. „Proč to říkáš?“

„Cyrus se mi právě chtěl svěřit s tím, co ho v poslední době trápilo,“ řekla Ferry. „Mělo to něco společného s Faberem. Cyrus byl z něčeho vyděšený.“

„Cyrus byl dost stresován kvůli prodeji Emergent Technologies,“ namítla Laura. „A tento stres mohl přispět k jeho úmrtí. Ale není žádný důvod myslet si, že by Faber třeba mohl.“

„Byl zděšený,“ přerušila ji Ferry. „Nikdy předtím jsem neviděla, že by Cyrus měl z něčeho strach. A teď je mrtvý.“

„Viděla jsem Fabera včera večer,“ řekla Laura. „Vypadal normálně. Jednal jako sup, když vám chtěl sebrat vaši firmu, ale nechápu, jak by mohl Cyrusovi ublížit.“

Ferryin šálek zarachotil na talířku. Laura vyprávěla Ferry o tom, jak se setkala s Faberem na basketbalovém zápase a o Neilově spojení s tímto miliardářem. Vyhnula se jakékoli zmínce o tom, že Neil u ní strávil noc, i o tom, že se milovali.

Ferry nakonec řekla: „Stejně si myslím, že to nemá význam. Nemohu nikomu nic dokázat.“

„Není co dokazovat,“ pravila Laura rozhodně. „Cyrus byl rozrušený kvůli ztrátě svého podniku. Upínat se na spiknutí neudělá nikomu dobře. Musíš myslet na děti, Ferry.“

Už když hovořila, připadla jí vlastní slova prázdná. Ze všech hledisek jednal Cyrus velmi podivně, dokonce i když se vzal v úvahu značný tlak související se ztrátou firmy.

Laura si však umínila nepodléhat tomu. Věděla, že paranoia má tendenci stávat se nakažlivou. Faber byl chytrý, vypočítavý a možná dokonce naprosto nemorální, ale neměl moc lusknout prsty a způsobit, aby se nějaký člověk zhroutil mrtev. Příčina Cyrusovy smrti bude stanovena pitvou. Pro tuto tragéďii bude nalezeno dokonale přijatelné vysvětlení.

„Máš pravdu, musím se postarat o Davúda a Minu,“ souhlasila Ferry. Už zase, na rozdíl od svého předchozího chování tohoto rána, byla sama sebou. „Pustila jsem příliš uzdu fantazii. Cyrus se obával budoucnosti, ale byl by šťastný, kdyby věděl, že nás dobře zaopatřil. Budu schopna poslat děti na studia. On, postaral se o nás dobře.“

Oči se jí naplnily slzami. Laura ji objala. „Byl to hodný člověk, Ferry,“ utěšovala ji Laura. „Takového si ho musíme zapamatovat.“ Ferry se rozvzlykala hlasitěji. Potrvá dlouho, než se vypláče.

Ale Laura měla oči otevřené a přes rameno své přítelkyně zaostřené do dálky. Ať se snažila sebevíc, nemohla se zbavit Ferryina podezření, že Cyrus byl zapleten do něčeho s Faberem a že toto spojenectví by ho mohlo zahubit.

Bylo to absurdní, ale tato představa ji neopouštěla. Byla šílená, byla iracionální. Ale proč se tedy zdála tak přijatelná?

Kapitola 23

V centru Los Angeles, 13.15

Laura projížděla dokola labyrintem jednosměrek a snažila se najít volné místo k zaparkování, odkud by se dalo dojít pěšky do úřadu okresního koronera. Nakonec tqvzdala a odbočila na placené parkoviště vzdálené tři bloky od šedivé úřední budovy. Podala zřízenci desetidolarovku a čekala na vrácení drobných. Když se jich nedočkala, podívala se na nápis u vchodu. Za deset dolarů měla zaplaceny tři hodiny parkování. Každá hodina navíc by ji stála dalších pět.

Když obešla první blok, ucítila pod límcem jemné kapky potu. V centru byla teplota o šest stupňů vyšší než u moře, a toto dusné odpoledne bylo nezvykle vlhké.

Když vešla dovnitř, zarazila se. Už řadu let nebyla přítomna pitvě, a nikdy se nezúčastnila pitvy někoho, koho znala. Cítila určité rozpaky lékařce bylo těžké přiznat se k náchylnosti ke zvracení ale mrtvé tělo bylo něco, čemu nikdy nebyla schopna přivyknout.

Za zaskleným recepčním pultem seděl mladý Afroameričan v košili s krátkými rukávy a kravatou. Když se k němu Laura přiblížila, zvedl hlavu od svých novin.

„Co si přejete?“ zeptal se.

Laura mu ukázala svou průkazku s fotografií z nemocnice Valley Memoriál. „Můj přítel sem byl převezen dnes dopoledne z nemocnice sv. Kateřiny,“ začala. „Příčina smrti byla neznámá a já bych se chtěla zúčastnit pitvy.“

Zřízenec si založil ruce. „Madam, je mi líto vašeho přítele, ale nemůžeme pouštět veřejnost do piteven. Můžete si k večeru požádat o zprávu, budeteli chtít.“

„Já nejsem žádná veřejnost,“ namítla Laura. „Ten muž byl také pacientem v mé nemocnici a objevily se dohady, že mohl dostat v nemocnici nějakou infekci. Jestli mě tam nepustíte, objeví se vaše jméno, až budu muset vysvětlovat, proč bylo celé oddělení napadeno zhoubným virem.“

Mladík si znovu prohlédl Lauřin průkaz. „Tak dobrá,“ řekl. „Nemusíte na mě být hned tak hrr. Sjeďte výtahem dolů do druhého suterénu. Pláště a masky jsou napravo vedle pitevny.“

„Ještě něco,“ zeptala se Laura. „Víte, kdo bude dělat pitvu Cyruse Tafreshiho?“

Zřízenec si povzdechl a zvedl list počítačové kopie. „Doktor Hyong Choe Kim. Váš přítel je první na jeho dnešním seznamu.“

Laura mladíkovi poděkovala a zamířila k výtahům. Nezlobila se na něho za to, že se jí snažil zabránit dostat se dovnitř. Koronerův úřad má často co dělat s delikátními případy, například střelnými ranami nebo předávkováním drogami. Jeho práce má rozsáhlé dopady, které se dotýkají všeho možného, od trestných činů přes pojišťovací nároky až po lékařská pochybení. Je to dostatečně obtížná práce sama o sobě i bez dodatečných komplikací s diváky.

Když Laura stiskla tlačítko výtahu, zhluboka se nadechla. Nechtela zřízenci lhát, ale zdálo se, že to byla jediná možnost, jestli se chtěla dostat do pitevny. Cyrus nebyl pacientem ve Valley Memoriál ani nikde jinde, kde by to znala. Tvrdohlavě se chlubil svým železným zdravím s předstíranou odvahou, která maskovala jeho fobii z medicíny. Laura nikdy neslyšela ani Cyruse ani Ferry zmiňovat se o tom, že by byli s nějakou chorobou u lékaře.

Před pitevnou našla Laura umyvadlo a umyla si ruce, když odložila kabelku do otevřené skříňky. Přestože nebude sama pitvat, patolog od ní bude očekávat rozumná opatření k zachování sterilního pracovního prostředí. Oblékla si tlustý gumový plášť, chirurgické rukavice, papírové přezůvky a masku.

Pokoušela se nemyslet na to, jak se jí na fakultě během cvičení z anatomie na mrtvolách obracel žaludek a točila hlava. Místo toho myslela na Ferry a na silné podezření, které sama pocítila v kuchyni u Tafreshiů. Musela to podstoupit kvůli vlastnímu duševnímu klidu.

V pitevně ucítila Laura dezinfekční prostředek vznášející se v chlazeném vzduchu. Vybavení zahrnovalo dvě řady stolů z nerezové oceli, lemující obě strany rozsáhlého pracovního prostoru. Bylo tam více než půl tuctu pracovníků, všichni v pláštích a maskách, kteří se buď sami, nebo ve dvojicích věnovali mrtvolám v různých stadiích pitvy.

Většina doktorů a asistentů se podívala na Lauru, když vešla dovnitř, a potom se vrátila ke své práci. Laura se rozhlížela, dokud nespatřila drobného muže s asijskýma očima vykukujícíma nad maskou.

„Vy jste doktor Kim?“ zeptala se a vykročila k němu.

Tělo na stole nejblíže k patologovi bylo zakryté bílým prostěradlem. Doktor vzhlédl od svého podnosu s nástroji. „Ano,“ odpověděl hlubokým hlasem. „Mohu pro vás něco udělat?“

„Jmenuji se doktorka Laura Antonelliová. Pracuji na chirurgickém oddělení ve Valley Memoriál,“ představila se Laura.

Kim přistoupil k mrtvole. „To jsou mi věci,“ podivil se. „Chirurgy tady dole často nevídáme.“

„Přišla jsem, abych byla přítomna u pitvy svého přítele,“ řekla Laura, která si nebyla jistá, zda jeho komentář byl přátelský, nebo ne. „Jmenuje se Cyrus Tafreshi.“

„Dobrá, ten leží právě zde,“ odpověděl Kim a ukázal na zakryté tělo. „Říkáte, že to byl váš přítel? Kdo vás sem pustil?“

„Řekla jsem zřízenci, že byl pacientem naší nemocnice,“ přiznala se Laura. „Bylo to prostě proto, abych se sem dostala. Pravda je, že jeho žena je jednou z mých nejlepších přítelkyň. Cyrus se včera večer náhle zhroutil a zemřel, přestože byl naprosto zdravý. Přišla jsem, abych se dověděla něco víc.“

Kim ji flegmaticky poslouchal. „V pořádku,“ řekl nakonec. „Nemám námitek. Nemusela jste nahoře Ihítt. Měla jste si mě dát vyvolat a já bych vám dovolil sem přijít. Nevadí mi s někým hovořit, zatímco pracuji.“

„Děkuju vám,“ řekla Laura. Nebyla si jistá, zda mu má věřit, ale byla ráda, že jí dovolil zůstat. Vzpomněla si, že právě před měsícem otřásl koronerovým úřadem menší skandál, týkající se přestřelky, která mohla, nebo nemusela být vyvolána policií. Zdálo se, že zjištění při pitvě se neshodovala s policejní zprávou, což vedlo k vyšetřování.

Kim sáhl po prostěradle, které pokrývalo Cyruse. „Jste si jistá, že jste zde pouze z osobní zvědavosti?“ zeptal se, protože si možná uvědomil nedávné problémy svého úřadu.

„Čestné skautské,“ řekla Laura. „Jenom chci být u toho.“

Zřejmě ho to uklidnilo, a tak stáhl prostěradlo z Cyrusova nahého těla. Lauřin pohled putoval až k jeho obličeji, který ztuhl v nechápavém pohledu. Na bělmu očí měl spoustu popraskaných cévek. Pohlédla dolů na podlahu a snažila se udržet za každou cenu na nohou.

„Jste v pořádku?“ zeptal se jí Kim starostlivě.

„Bude to dobré. To je jen první šok.“

Laura si řekla, že se soustředí na Cyrusovo tělo a vyhne se pohledu na jeho známý obličej. Snažila se vnímat Ferryina manžela jako předmět vědeckého zkoumání, když Kim bez ceremonií zařízl skalpel Cyrusovi do kůže. Zkušenými pohyby udělal tradiční řez ve tvaru písmene ypsilon, vedoucí od Cyrusova krku k jeho pánvi.

Pak se Kim natáhl pro posuvný mikrofon, visící od stropu, a přitáhl si ho k obličeji. Zatímco diktoval datum, dobu a další informace týkající se pitvy pro trvalý záznam, Laura nahlédla do spisu, který Kim nechal otevřený na vedlejším stojánku. Nechtela vidět, jak Kim bude řezat Cyrusova žebra , aby obnažil jeho hrudní dutinu.

Podle zprávy z nemocnice sv. Kateřiny, když ho přivezla záchranka, byl Cyrus už téměř mrtvý. Dech měl přerývaný a namáhavý a vykašlával krev. Byl neklidný a horečnatý, s mimořádně zrychleným srdečním tepem. Nereagoval na intenzivní léčbu a zemřel na zástavu srdce, aniž vůbec nabyl vědomí.

Laura pohlédla zpět na stůl, když uslyšela, že Kim tiše hvízdl překvapěním. Vyňal Cyrusovo srdce z hrudní dutiny a řezal vzorky do ocelové misky.

„Co tam máte?“ zeptala se Laura a obešla stůl.

„Tohle srdce bylo pořádně poškozené,“ řekl Kim. „Má tu několik čerstvých infarktů.“

Laura pozorovala, jak Kim pracuje, a souhlasila s ním. „Trpěl nějakými srdečními chorobami?“ zeptal se Kim, aniž vzhlédl. „Z nemocnice jsem nedostal žádné záznamy.“

„Vůbec ne,“ řekla Laura. „Byl zdravý jako řípa. Co jsem ho znala, nebyl nikdy u lékaře.“

Kim odložil vzorky pro laboratorní vyšetření a vrátil se k tělu. Obratně vyřízl játra a hodil je na váhu. „A co kouření? Alkohol? Drogy?“

„Nic z toho,“ řekla Laura. Odmlčela se, zatímco Kim do mikrofonu nadiktoval, že Cyrusova játra byla v rámci normálních parametrů. „Byl zbožný muslim,“ dodala.

Kim pracoval chvíli mlčky, zatímco se Laura opřela o ocelové zábradlí, které stůl oddělovalo od dalších v řadě. Kolem ní pokračovali ostatní patologové v práci a tiše spolu hovořili.

„Ale, tohle je skutečně zajímavé,“ podivil se Kim. Právě začal prohlížet Cyrusovy plíce.

„Copak?“ zeptala se Laura a postoupila vpřed od zábradlí. Krátký oddech úspěšně předešel vlně nausey.

„Plicní sklípky plné tekutiny.“ Kim udělal úhledný řez. „Stejně tak v intersticiu.“

„Plicní edém,“ ozvala se Laura.

Kim přikývl. „Což vysvětluje krev, kterou vykašlával, když ho přivezli na pohotovost.“

„Vypadá to, jako byste měl představu o tom, co se mu stalo,“ poznamenala Laura.

Kim vzhlédl od poškozených plic. „Horečka, pocení a neklid, to vše bylo zaznamenáno, když pacienta přivezli,“ shrnul. „Příčinou smrti, obecně řečeno, byl pulmonální edém nebo srdeční selhání.“

„Myslím, že chápu, co máte na mysli,“ řekla Laura mrzutě. Čím víc se blížili ke stanovení příčiny smrti, tím ostřeji začala pociťovat smutek nad Cyrusovým odchodem.

„Podívejte se na oči,“ pobídl ji Kim, „na to překrvení spojivek.“

Laura se nemusela dívat. Cyrusova mrtvá tvář se jí navždy vryla do paměti. „Exoftalmie,“ řekla. „Protruze očních bulv.“

Oba naráz pochopili, že Cyrus zemřel následkem akutní hyperfunkce štítné žlázy stav známý jako thyreotoxikóza. Odpovídaly tomu všechny symptomy, ukazující na řetěz reakcí, které vedly ke zhroucení kardiopulmonálního systému. Označuje se to jako „thyreotoxická krize“ a je to velice bolestivý způsob smrti.

„Bude lépe, abychom se tam podívali,“ zabručel Kim. Pustil se do pitvy Cyrusova krku.

„Rozhodně to vypadá na thyreotoxikózu,“ řekla Laura. „Ale nevím, že by měl kdy nějaké potíže. Určitě ne nic naléhavého.“

Kim rozřízl sternothyroidní sval v základně Cyrusova krku a odhrnul tkáň. „Znala jste ho,“ řekl, zatímco pracoval. „Nehubnul poslední dobou?“

Laura se přenesla v myšlenkách zpět, kdy naposledy viděla Cyruse živého: u Tafreshiových, když oslavovali Lauřino právní vítězství nad EllingtonFaberem. „Nevšimla jsem si,“ řekla. „Byl vždycky štíhlý, ale ne nějak mimořádně.“

Pozorovala, jak Kim odklápí silný sternothyroidní sval, odkrývá štítnou chrupavku a pod ní samotnou štítnou žlázu, uloženou mezi laryngem a horní částí průdušnice.

Oba hleděli na žlázu, skládající se ze dvou postranních laloků spojených isthmem. „Je skutečně zvětšená,“ poznamenala Laura.

Oba laloky štítné žlázy byly děsivě překrvené, oteklé a zabarvené do červena až modra. Laura si představila, jak rozžhavená žláza chrlí do oběhu kvanta hormonů. Věděla, že hladiny T3 a T4 budou pravděpodobně tisícinásobně vyšší, což se ukáže při laboratorním vyšetření.

„Máte pravdu.“ Kim rozsvítil lampu, aby viděl lépe na stůl. „Nevidím nic patologického,“ dodal, „ale musím počkat na výsledky z laboratoře. Vsadil bych se, že se potvrdí značně vysoká hladina thyroxinu a thyrotopinu.“

Laura počkala, až Kim nadiktuje záznamy do mikrofonu a vyřízne vzorky štítné žlázy pro laboratorní vyšetření.

„Jeho žena tvrdila, že vypadal naprosto zdravý a pak se najednou zhroutil. Právě to je mi na tomhle případu divné. Neobjevilo se žádné varování, ani předběžné náznaky.“

Zdálo se, že ji Kim neposlouchá; místo toho si přitáhl světlo ještě níž, jako by ho něco upoutalo.

„Divné,“ zabručel.

„Co je?“ zeptala se Laura. „Co jste objevil?“

Když Kim neodpovídal, Laura pochopila, že musí počkat. Patolog se jí zdál důkladný a kompetentní, i když ne příliš společenský. Pohlédla k vedlejšímu stolu, kde jiný patolog patrně se studentem pitvali nějakou starší ženu. Nedokázala si představit, jak mohou přivyknout stálé přehlídce mrtvých, procházejících jim dennodenně rukama.

„A mám to,“ prohlásil konečně Kim. Laura uviděla, že použil dlou hou chirurgickou pinzetu k prozkoumání Cyrusova pravého laloku štítné žlázy.

„Našel jste nějaký nádor?“ zeptala se Laura. To by mohlo vysvětlit Cyrusovu náhlou smrt a taky rozptýlit jakoukoli její paranoiu, týkající se Jeffersona Fabera.

„Tohle není žádný tumor,“ řekl Kim hlasem figurky z kresleného filmu. Laura si uvědomila, že je to patrně jeho styl humoru. Podržel pinzetu blízko světla. Laura okamžitě viděla, že tenhle předmět není organického původu, přestože byl pokrytý vrstvičkou krve a sekretem.

„Nevíte, zda váš přítel prodělal nějakou operaci?“ zeptal se Kim a pohyboval předmětem ve světle sem a tam. Byl velice malý, možná jen milimetr dlouhý. Na Lauru udělalo dojem, že Kim měl tak dobrý zrak a předmět nepřehlédl.

„Pokud jde o mě, tak nevím,“ odpověděla. „Musím se zeptat jeho manželky, abych si byla jistá. Vyrostl v Íránu a tam nikdy nebyl u lékaře, jak tvrdil.“

Kim držel předmět přímo před svýma očima. „Co je tohle za divnou malou potvůrku?“ řekl nechápavě. Laura usoudila, že tohle byl vrcholný okamžik dne nález něčeho podivného a nevysvětlitelného. „Bylo to v něm nejméně měsíc, pravděpodobně déle. Podívejte se.“

Laura se naklonila blíž. Předmět byl potažený pevným hnědým fibrinem. Cyrusův imunitní systém ho izoloval a obalil, jako by to udělal s každým vetřelcem.

Jeden z dalších patologů, který zaslechl Lauřinu konverzaci s Kimem, odešel od vlastního stolu.

„Jon Baker,“ představil se a pozdravil Lauru. Kima se zeptal: „Co jste našel, pane doktore? Nějaký cizí předmět?“

„Podívej se na tenhle proklatý krám,“ řekl Kim kolegiálním tónem. Zvedl předmět, aby si ho Baker mohl prohlédnout.

„Vypadá to na kov,“ pravil Baker a zkoumal předmět přivřenýma očima. „A vystupují z něho nějaké hroty. Nepochází to z nějaké dřívější operace? Něco, co se tam uvnitř zapomnělo?“

„Asi to tak bylo,“ konstatoval Kim. Podíval se na Lauru. „Musí to být něco z období jeho pobytu v Iránu, když ne odsud.“

„Ale vždyť nemá na krku žádnou jizvu po operaci,“ namítla Laura.

„No, to nic neznamená,“ řekl Kim. Ukázal na dvě tenké linie na Cyrusově hrudi. „Tohle by mohly být pooperační jizvy. Předměty zapomenuté v těle mají ve zvyku cestovat. Byla byste překvapená, co se někdy najde.“

„Určitě,“ potvrdil Baker. I on měl očividnou radost z objevu této abnormality v Cyrusově těle. „Gázu a jiné věci. K čertu, jednou jsem našel chirurgickou houbu. Na druhé straně, možná že toho chlápka unesly bytosti z vesmíru a tohle by mohla být jejich kontrolní sonda, aby vždycky věděli, kde zrovna je.“

„Nezdá se mi to moc legrační,“ zpražila ho Laura. „Ten muž byl můj přítel.“

Bakerovi nad maskou zrudl obličej. „Promiňte,“ zakoktal. „Někdy se tady dole chováme trochu arogantně. Neměl jsem v úmyslu být k vašemu příteli neuctivý.“

„Omluva se přijímá,“ řekla Laura. Přes to, co říkali Baker s Kimem, něco jí na tomhle předmětu připacjalo záhadné. Převzala ho od Kima a znovu ho podrobně zkoumala. Byl kovový, nepravidelného tvaru, s malými roztřepenými hroty vycházejícími z kulatého středu. Pokrývalo ho však mnoho lepkavého fibrinu, než aby se dalo seriózně určit, co to je.

Baker se tiše omluvil a vrátil se ke své práci. Kim vložil předmět do malého plastového sáčku, uzavřel ho a označil.

„Musíte Jona omluvit,“ řekl smířlivým hlasem. „Může za to naše práce. Děláme si legraci, abychom vydrželi tenhle stereotyp. Je to jen černý, nepříliš vkusný humor.“

„Chápu to,“ řekla Laura. „Neurazila jsem se.“

„Musím to skončit. Čekají mě ještě další dvě pitvy, než si budu moci odskočit na oběd,“ vysvětlil Kim. „Zastavte se ve vrátnici a požádejte o mou vizitku; je na ní moje telefonní číslo. Budu tady zítra ráno v devět a měl bych už mít výsledky zkoušek z laboratoře pokud nebudou v laboratoři příliš zahlceni.“

„Děkuju vám,“ řekla Laura.

„Není zač.“ Kim vytáhl motorovou pilu a Laura pocítila náhlou úlevu, že může odejít.

Před odchodem se ještě rozloučila s doktorem Bakerem a ujistila ho, že se na něho nezlobí. Zdálo se, že se mu ulevilo. Když otvírala lítačky, uslyšela za sebou hlas.

„Doktorko Antonelliová,“ řekl Kim s pilou v jedné ruce. „Je mi velmi líto vaší ztráty.“

Laura mu jen chabě zamávala, dojatá tímhle projevem sympatie cizího člověka.

V šatně zahodila plášť do koše a vyhodila přezůvky i masku. Kabelka byla tam, kde ji nechala, v nejbližší skříňce. Usedla na lavičku a přemýšlela, svědkem čeho se právě stala. Laboratorní výsledky byly prakticky hotová věc. Cyrus měl veškeré příznaky nezvykle těžké thyreotoxické krize bez předchozího varování, s okamžitým nástupem symptomů a mimořádně rychlým a smrtelným selháním kardiopulmonálního systému.

Thyreotoxikóza nemohla být vyvolána kovovým odštěpkem, bez ohledu na to, odkud se vzal. Byla to endokrinní nerovnováha, která způsobila v těle těžkou hormonální krizi a přestože byla smrtelná, vypadala naprosto přirozeně. Laura si přišla do centra města pro odpověď, a dostala ji.

Bohužel se však necítila o nic lépe než předtím.

Kapitola 24

Los Angeles, 14. září, 7.58

Jefferson Faber byl v kanceláři sám. Vydal příkazy, aby ho nikdo nerušil; potřeboval čas, aby si uspořádal své myšlenky.

Tuto místnost úmyslně zařídil předměty určenými k dosažení dvou efektů: zastrašit a rozptýlit návštěvníky. Stěny byly vyzdobeny originálními olejomalbami; podlahy pokryty drahými perskými koberci; knihovny plné fotografií Fabera ve společnosti politiků, světových státníků a celebrit. Okno od podlahy ke stropu za ním vedlo na západ a soustřeďovalo odpolední slunce návštěvníkům do tváře. Byla to místnost záměrně určená jako místo pro uzavírání obchodů obchodů, které by favorizovaly Faberovy zájmy.

Záclony byly staženy, hudba vypnuta. Faber měl před sebou na psacím stole rozložené nedělní číslo Los Angeles Times. Pořád se ještě neobjevila ani zmínka o členech americké milice zadržených v Íránu. To byla dobrá zpráva, ale jen pro tuto chvíli. Faber zakládal svou moc na znalostech znalostech slabin svých protivníků a znalostech jejich příštího tahu dříve, než ho udělali. Teď však neměl žádnou představu o tom, co se dělo s jeho posledním a nejnebezpečnějším hazardem, a to téměř stačilo, aby ho to málem přivedlo k šílenství. Faber poklepal tužkou na stůl a přitáhl k sobě blíž klávesnici počítače. Řadou navyklých stisků tlačítek zapojil svůj komunikační modul a aktivoval videokameru ve tvaru baseballového míče, přišroubovanou nahoře na monitoru.

Když se nainstaloval program a zařízení začalo kontrolovat svá bezpečnostní opatření, Faber si uvědomil, že okusuje gumu na mazání na konci tužky. Rychle ji odhodil do koše. To by nešlo. Poslední věc, kterou nyní potřeboval, byla, aby vypadal nervózní, nebo že se neovládá.

O minutu později se mu obrazovka monitoru rozdělila na dvě vertikální pevná pole. Faber na ni zíral a uklidňoval se. Pravá polovina obrazu se změnila v portrét tmavě plavého muže s hranatou čelistí.

„Buď zdráv, senátore,“ pozdravil Faber.

„Nazdar, Jeffersone,“ odpověděl Chapman. Spojení ukazovalo senátorův obličej od krku nahoru v sérii zastavujících se obrazů, které se nejprve zdály přerušované. Faber věděl, že tento trvalý nedostatek stojí za to snášet. Pokládal za podstatné, aby mohl vidět výraz tváře svých spojenců i protivníků.

„Neila nemáme ještě na lince?“ zeptal se Chapman. „To bych rád věděl, co ho zdrželo.“

„Oba známe odpověď,“ poznamenal Faber. „Jeho laboratoř. Je zázrak, že z ní vůbec někdy odejde.“

Chapman se zasmál. „To není docela pravda,“ řekl a jeho hlas se proměnil v zapískání statické elektřiny. „Slyšel jsem, že si zajel minulý pátek do Los Angeles, aby se podíval na zápas tvého basketbalového týmu.“

„Bylo to kvůli jedné ženě,“ vysvětlil Faber.

„Ženě?“ Zdálo se, že Chapman je doopravdy překvapený. „Chceš říct, že náš plukovník projevil opravdové lidské city? To musí být poprvé. Viděl jsi ji?“

„No, setkali jsme se jednou nebo dvakrát,“ upřesnil Faber. Nevědomky zvedl ruku a uhladil si dozadu svou čupřinu.

Náhle obraz na levé straně Faberovy obrazovky dvakrát zablikal a pak se ztvárnil. Po boku Chapmana na něho hleděl Neil Reynolds. Byl to docela kontrast. Chapman byl hezký v klasickém americkém smyslu, s vyfoukanými vlasy a lehkým úsměvem, který mu nikdy neopouštěl rty. Plukovník se z obrazovky mračil a jeho hubený obličej vyhlížel poněkud nažloutle, jako by se pořádně nevyspal.

„Dobrý den, kongresmane, dobrý den, Jeffersone,“ řekl Reynolds. Na okamžik se vzdálil ze záběru kamery a pak se vrátil.

„Jsem velmi rád, že můžeme být všichni pohromadě, třebaže jenom v duchu,“ začal Faber. Oči měl upřené na Reynoldsovu polovinu obrazovky.

„Je dost riskantní, když to děláme,“ poznamenal Reynolds, „neztrácejme čas kecáním.“

„Souhlasím,“ řekl Faber. „Kongresmane, začni, pokud ti to nevadí. Co víš?“

„To, co přišlo z Teheránu, naznačuje, že jejich armáda skutečně zadržela nějaké pašeráky,“ pravil Chapman. „Všechno je to ale neoficiální. Jejich vláda se dokonce ještě ani neobrátila na náš Státní department. Nejsou žádné známky o tom, že by zde někdo věděl, koho Íránci chytili, nebo že by pašeráci převáželi uran.“

„Bude to zveřejněno,“ řekl Reynolds. „To je nevyhnutelné.“

Chapman se zamračil. Faber pohlížel na senátora jako na neotřesitelně povrchního muže, s vrozenou tendencí politiků zacházet s negativními informacemi jako s produktem nemístného pesimismu.

Chapman pokračoval: „To, co nemohu zjistit a co potřebujeme znát je, která vojenská frakce ty muže zadržela. Pořád ještě se může ukázat, že jde o náš kontakt. Možná že to je důvod, proč se v mezinárodním měřítku ještě nic nevyneslo.“

„Nepromyslels to do důsledků,“ namítl Reynolds. Utřel si obočí kapesníkem.

„Jsi v pořádku, Neile?“ zeptal se Faber. „Nevypadáš dobře.“

„Měl jsem chřipku.“ Reynolds hleděl z obrazovky s chladným výrazem. „Smím pokračovat, Jeffersone?“ zeptal se sardonicky.

„Pochopitelně.“

„Tady máte řetěz faktů.“ Reynolds se nedíval do obrazovky; místo toho hleděl dolů. Vypadal, jako by mluvil sám k sobě. „Naši muži byli zadrženi, ale my můžeme podniknout opatření, abychom se od nich odpoutali. Pokud jde o íránskou vládu, jsou v ní dvě protichůdné frakce. Jedna nakupuje uran bez vědomí druhé. Musíme předpokládat, že zadržení našich lidí prozradilo tento rozkol nejvyšším kruhům mocenské struktury. To, co probíhá nyní, je buď politický konflikt, nebo usmíření mezi oběma frakcemi. Musí se mezi sebou vypořádat navzájem uvnitř, než ukážou tvář světu.“

Chapman bezvýrazně zíral.

„Takže ty říkáš, že naše vyhlídky nezávisejí na žádném rozhodnutí,“ poznamenal Faber.

Zdálo se, že Reynolds ho neslyší. „Další faktor, pokuď se nás týká, je nedávná smrt naší spojky s Íránci,“ pokračoval.

„To je neštěstí,“ řekl Faber. „Přestože to znamená, že nemusím dodržet všechny sliby, které jsem mu dal.“

„Ale kontakt, který nám zajišťoval, je pryč,“ řekl Reynolds.

„Kolem naší akce je nějak moc mrtvých,“ uvažoval Faber nahlas.

„O čem to vlastně mluvíte?“ zeptal se Chapman, jako by se cítil, že ho vynechali.

„S tím si nedělej starosti,“ odpověděl mu Faber. „To je drobný detail ve srovnání s tím, čemu musíme čelit nyní.“

„Musíme postoupit do nového stadia,“ přerušil ho Reynolds. „Úplné a definitivní ukončení činnosti.“

„Tohle je kuriózní výběr slov,“ namítl Faber.

„Neil má pravdu,“ souhlasil Chapman. „Musíme se dostat ven z tohoto zmatku.“

„Musíme systematicky vygumovat všechno, co by nás mohlo spojovat s Jeanette Madisonovou a jejími lidmi,“ pokračoval Reynolds.

Faber pohlédl na výstřižky z novin na svém psacím stole, s titulky „PODNIKATEL Z L. A. NÁHLE ZEMŘEL“. Obsahovaly fotografii Cyruse Tafreshiho. Bylo mu to skutečně nepříjemné. Ukradl Tafreshiho vynález, oloupil ho o jeho firmu a využil jeho kontaktů v Íránu. Faber si koupil Tafreshiho spolupráci hotovými penězi a lživými sliby, že mu dovolí, aby zůstal v Emergent Technologies jako prezident. Platil však Tafreshimu dobře a měl v úmyslu v tom pokračovat. V jistém smyslu mu bude Tafreshi chybět, zejména ta jeho kousavá telefonická zavolání, kdy Tafreshiho svědomí nabývalo převahy a on Faberovi vynadal, než nakonec souhlasil. Faber věděl, že na něho také tlačili z Íránu, aby pomáhal při prodeji uranu. Ten chudák se ocitl mezi dvěma státy jako mlýnskými kameny.

„Je to divné, že náš íránský přítel zemřel právě v tak rozhodný okamžik,“ poznamenal Faber. Reynolds se díval jinam. „Stejně jako ten ruský plukovník Bolkov a starý Patterson.“

„Co to říkáš, Jeffersone?“ zeptal se Chapman nejistým hlasem.

Všichni tři seděli mlčky. Faber naslouchal vrčení větráku ve svém počítači a tichému bzučení videokamery.

„Ano, Jeffersone,“ ozval se Reynolds. „Vypadá to, jako by tu bylo něco, co bys chtěl naznačit.“

„Měli jsme určité kvantum příznivých náhod,“ řekl Faber. Přinutil se k úsměvu.

„Určitě ano,“ odvětil Reynolds. „Nemyslím, že bychom mohli dospět tak daleko bez takového štěstí. Je to škoda, že nás opustilo.“

„To přežijeme,“ ujistil ho Faber.

Faber začal kalkulovat. Chapman nepředstavoval žádný problém; senátor by nemohl být ve spojení s Vlasteneckou stezkou. A byl zranitelný fiskálně nikdy by neshodil Fabera a riskoval tak ztrátu konexí a volebních příspěvků. Politici byli na obchodování nejpředvídatelnější lidé.

Ale co Reynolds? Neil se změnil v neznámou proměnnou. Na začátku do sebe všechno tak pěkně zapadalo: Neil měl kontakty v Rusku a Faber přivedl Tafreshiho. Dohodli se rozdělit si zisky na půl. Ale když sledoval Faber svou paměť zpět, uvědomil si, že to vypadá, jako by Reynolds byl vždycky o krok dál a jeho hodnocení a předpovědi se vždycky ukázaly jako správné. Jeho mozek byl rychlejší než Faberův, což z plukovníka dělalo velmi nebezpečného člověka.

Reynolds byl motivován téměř naprosto vědeckou výzkumnou zvídavostí stejně jako svým instinktem sebezáchovy. Ale o co usiloval? Dělal narážky na tajemství, která vlastní, což bylo nesnesitelné. A není materialista. Potřebuje peníze, ale ty ho neovládají.

„Nejsem to já, o koho bys měl projevovat starost, Jeffersone,“ zapraskal Reynoldsův hlas z reproduktoru a vytrhl Fabera z jeho snění.

„Co, promiň, cos to říkal?“ zeptal se Faber. Bylo to, jako by mu Reynolds četl myšlenky.

„Říkal jsem, že si se mnou nemusíš dělat starosti,“ opakoval Reynolds. „Jsme partneři. Dáváme jeden na druhého pozor.“

Na vedlejší straně Faberovy obrazovky se Champanův němý obličej zkřivil do zmateného výrazu. Faber uvážil čistě na instinktivní úrovni jak nesnáší ani jednoho z těchto mužů.

„Nesnaž se mě ukecávat, Neile,“ zavrčel Faber. „Pokud jsi na to zapomněl, tak vás oba mohu koupit i prodat. Musím chránit víc, než si jeden nebo druhý dokážete představit a tak si nedovoluj mi vykládat, o co mám mít starost.“

Jakmile to vyslovil, uvědomil si, jak to zní: panikářsky a dětinsky. Jeho lítost se zdvojnásobila, když uviděl Reynoldsův útrpný úsměv. „Jsem dalek toho, abych neuznával tvoji moc a bohatství, Jeffersone. Ale řekni mi co uděláš s tou ženskou?“

„Ženskou?“ zeptal se Faber zmateně, dotlačený do defenzivy. „Myslíš Madisonovou?“

„Pochopitelně,“ potvrdil Reynolds. „Jsem si jistý, žes nás již v mnoha směrech zkompromitoval kvůli svému osobnímu spojení s ní.“

Chapman se přisunul na obrazovce blíž. „Neil má pravdu,“ řekl. „Mohla by pro nás představovat skutečný problém.“

Z toho měl Faber hrůzu. Madisonová se vrátila na svou základnu, když se s ní její operativní pracovníci nespojili. Faber jí neřekl, co se dověděl od Chapmana, ale ona určitě poznala, že se něco zadrhlo.

„S ní žádný problém nebude,“ trval Faber na svém. „Její bezúhonnost je mimo pochybnosti. Je spolehlivá i v stresové situaci.“

„Nebuď směšný,“ namítl Reynolds. „Její vztah k našim zadrženým mužům bude odhalen téměř okamžitě. Federální vláda sestavila částečnou databázi všech známých členů miličních skupin.“

„Madisonová je tvrdá nebude spolupracovat s vládou,“ řekl Faber. „Není žádná diletantka. Ušlo ti, že zasvětila život svému politickému přesvědčení?“

„Lidská povaha je lidská povaha,“ odpověděl Reynolds. „Nemůžeme si být jistí, že sis vůči ní nevytvořil určitý vyšší stupeň osobní loajality.“

Faber se užíral odporem k Reynoldsovi, který se mazaně dotkl jeho citlivého bodu. Faber si v duchu vybudoval k Madisonové loajalitu a náklonnost, která jeho samého překvapovala. Ale nerad by začínal se sondováním hloubky jejích pocitů k němu.

„Nestarám se o to, zda ji miluješ, nebo zda s ní rád spíš,“ dodal Reynolds. „To je mimo diskusi.“

„Nemluv o ní tímto způsobem,“ řekl Faber. „De facto, nemluv o ní vůbec.“

„Dovedu si představit následující sérii událostí,“ řekl Reynolds. „Naši lidé v terénu přivedou vládní úředníky k Madisonové. Taje zavede k nám. Nebo druhá možnost: bude bránit tebe, ale prodá Chapmana a mě. Jestli se to stane, pošle je rovnou za tebou protože tvoje stupidíla mě přived do kriminálu.“

Faber se chy tií za hlavu. Logika Reynoldsovy argumentace ho drtiia.

„Dříve jsem necítil potřebu, abychom si skutečně upřímně promluvili, ale teď ji pociťují,“ prohlásí! Reynolds. „Naše dohoda skončilaJá mám pro své záměry již dost peněz.“

„Nemůžeš prostě,“ začal Faber.

„Měli jsme dvě úspěšné akce a jednu neúspěšnou. Zastavili jsme se dost brzy před tím, než bychom prodali Íráncům dostatek kvalitního uranu na sestavení bojové hlavice. Nyní čelíme nebezpečí, že nás chytí. Musíme ihned přerušit veškeré styky dokonce i mezi sebou.“

„Viděl jsi Madžsonovu na basketbalovém zápase,“ řekl Faber. „Proč sis tam s ní tehdy nepromluvil?“

„Nechte! jsem, aby se kdokoli dověděl o tom, že ji znám,“ odpověděl Reynolds. „A vím, že by neměío žádnou cena přesvědčovat jí, aby chránila mě. Je příliš inteligentní na to, aby jednala proti vlastním zájmům.“

Chapmanův obličej zíral z obrazovky s výrazem zmatku a strachu. Zakašlal jako student, který by chtěl něco říct pří vyučování.

„Co chceš?“ zeptal se ho Faber íirebé. „Čím si, proboha myslíš, že bys k tomuhle mohl přispět?“

„Souhlasím s Neiíem,“ řekl Oiapman. „Íránci nemají dost uranu, pokud tomu rozumím, aby dělali nějaké potíže. My jsme si odložili nějaké peníze stranou a led to mužem odpískat. Nevím, co udělat s tím Madísonovic děvčetem, ale někdo by se o ni měl postarat.“

„Senzační,“ reagoval Faber. „Nikdy na mě nepřestaneš dělat dojeni.“

„Moje vztahy k vám oběma se nedají zapřít, ale dají se pro ně najít prozaická vysvětlení,“ řekl Reynolds. „Náš jediný a hlavní problém je Madisottová.“

„Vždyť je to lidská bytost, pro smilování Boží,“ zaúpěl Faber. „Mažeme jí dát šanci. Ví, jak se dá zmizet. Mižu jí dát pracný z vlastní kapsy, abych ji chránil.“

Reynolds zaujal povýšený, znuděný výraz. Faber nyní věděl, kdo je jeho skutečný nepřítel.

„Toleroval jsem tvoje běžné vychloubání o tvých penězích, tvé moci a nezničitelností tvého světa,“ drtil ho dál Reynolds. „A to je všechno, co mohu udělat, abych se nesmál. Jsi jako krysa v bludišti, Jefřersone. Nemáš ani představu, jak jsi směšný.“

Faber chtěl odpovědět, aíe nemofeí. Měl strach že by se mu do hlasu mohl vkrást strach a prozradit ho.

„Skončil jsem s naším úsilím,“ pokračoval Reynolds, „což znamená, že vy rovněž. Jestli se nechcete dostal do vězení, budete velmi usilovně přemýšlet o tom, co jsem řekl.“

„Viděl jsem tě s tou Antenelliovou,“ plácl Faber. „Nevykládejte mí, že žijete ve věži ze slonoviny.“

„Už se o ní znovu nezmiňuj,“ reagoval Reynolds. „Máš problém. Vyřeš ho.“

Reynoldsův obraz se rozplynul. Levá strana obrazovky Faberova počítače ukazovala černou vinící se nicotu.

„Neil je na koni, ale má pravdu,“ pravil Chapman. „Je čas jít od toho.“

„Třeba ano,“ řekl Faber a snažil se nic svým hlasem neprozradit.

„Už příliš dlouho to bylo mimo kontrolu,“ vzdechl si Oiapman. Faber pozoroval, jak se senátorův obličej hroutí skutečnými výčitkami svědomí. „Možná je to varování. Pořád ještě dokážu se svým životem udělat pozitivní věci. Ty a já můžeme stále spolupracovat. Naše potřeby nejsou nezbytně v rozporu.“

„Promluvíme si později,“ řekl Faber. Natáhl se a vypnul počítač.

Proseděl sám v kanceláři ještě skoro hodinu a pozoroval tančící zrnka prachu v paprsku slunečního světla, pronikajícího záclonami.

Kapitola 25

14.21

Plukovníku Neilu Reynoldsoví se čas naplňoval.

V určitém smyslu se události vyvinuly tak, jak si přál. Akce, které podnikl společně s Faberem a Chapmanem, proběhly, jak měly, bez ohledu na dilemata a kompromisy, které je provázely. Projekt splnil svůj účel. Reynolds nashromáždil dost peněz, aby mohl zcela financovat tajné aspekty svého výzkumu.

Armáda a ministerstvo obrany mé rovněž začaly dělat potíže. Reynolds se příliš dlouho vyhýbal úřední a politické sféře. Vynechali příliš brífinků a porad porad, na kterých byl, podle toho, co se mu doneslo, jeho nedostatek rozpočtové kázně předmětem negativní kritiky.

Reynolds se zamkl ve své zvukotěsné laboratoři. Členové jeho výzkumného týmu venku kontrolovali kódované sekvence a ověřovali údaje, jejíchž aplikace jím nebyla známá. Zapnul svůj přenosný kazetový magnetofon. Místnost naplnil Beethovenův koncert pro klavír a orchestr s veškerou svou komplexností a krásouDůležitější však bylo, že toto dílo dokázalo úspěšně přehlušit zhoršující se kakofonii, která mu zněla v hlavě. Reynolds se otočil na svém pracovním křesle a dojel na něm k monitoru a klávesnici.

První z jeho kroků, který vyvolal nesouhlas armádních úředních míst, spočíval v tom, že odpojil své počítače od sítě Armádního lékařského výzkumného střediska. To znamenalo, že nikdo nemohl sledovat nebo zkontrolovat Reynoldsovu práci bez fyzického přístupu k nim samotným. A to bylo krajně obtížné. Dostat se do této místnosti vyžadovalo znalost stále se měnících kódů pro vstup dveřmi a potom hesel, která střežila jeho dokumenty. Bylo lépe stát se objektem kritiky, než aby s někým musel sdílet své objevy.

Reynolds si promnul oči a stiskl modulární vypínač, který tlumil osvětlení. Byl unavený a prožíval stres. Nebyl si jistý, jak blízko by mohl být, vzhledem k vypětí svého nervového systému v poslední době, od úplného fyzického i psychického zhroucení. Kdyby alespoň existoval nějaký precedent, nějaké pokyny, jimiž by se mohl řídit!

To mu připomnělo, že je na čase, aby aktualizoval své verbální záznamy. Nikdy nedokázal dobře psát na stroji; měl příliš neobratné prsty. Otevřel malý sejf, který přivařil zespodu ke svému řídicímu pultu a vytáhl z něho kazetový mikromagnetofon.

Začal diktovat: „Hovoří plukovník Armády Spojených států Neil Reynolds, který pokračuje v unikátním popisu svých pokusů. Jako vždy doporučuji, aby mé verbální záznamy byly porovnávány s denními výpisy průběhu mých životních funkcí, které jsem zachytil na počítačovou disketu.“

Reynolds se odmlčel. Jednoho dne si někdo tuto pásku přehraje. V té době však bude Reynolds třeba už mrtev nebo by mohl postoupit k něčemu většímu. Předvídal již i možnost, že by mohl přežít svou identitu.

Pokračoval: „Představme si, jak pracuje náš mozek. Nedávné pokusy ukázaly, že lidské bytosti se přinejlepším mohou naučit, zpracovat a následně si zapamatovat okolo dvou bitů informací za sekundu.“

Reynolds v duchu provedl několik rychlých výpočtů: „Jestliže by tedy nějaké individuum nepřetržitě přijímalo informace tímto tempem dvanáct hodin denně po dobu jednoho století, pak by ve své mysli nashromáždilo přibližně tři miliardy bitů informací. To je méně údajů, než dokážeme v současné době uložit na pětipalcovém kotouči CDROM.“

„Bit je míra pro vyjádření informace,“ pokračoval. „Je to odborný, technický termín. Víme však, že lidská zkušenost, plná nuancí, emocí a interakcí, je daleko bohatší a složitější než celý regál knih o medicíně nebo chemii. Máme pět smyslů a své duše, s nimiž musíme počítat, a to z nás dělá větší myslitele, než jsou stroje, i když mnohem slabší, pokud jde o paměť.“

Reynolds magnetofon vypnul. Musel po sobě zanechat adekvátní dokumentaci, aby zajistil, že jeho metoda může být v budoucnu reprodukována. Bylo by zavrženíhodné, kdyby to neudělal. Lidstvo si zasluhovalo šanci vyvinout se v něco potenciálně většího.

Kdo ale bude poslouchat tuto nahrávku? Reynolds věděl, že si nutně nebude moci nadiktovat, kdo ji dostane. Lidstvo překypuje podvodníky a blázny. Před lety by všechno postoupil vládě Spojených států, ale nyní již chápal, že velké instituce nejsou důvěryhodné. Jejich jednání je diktováno chtíčem a žízní po moci.

Svá tajemství by mohl prodat za nepředstavitelné bohatství, ale to by bylo výsměchem vyšším úrovním bytí, které zakusil během krátkých strastiplných momentů.

„Laura,“ pronesl nahlas. Představil si její krásný obličej.

Reynolds byl šťasten, že je v této chvíli sám. V poslední době měl sklony hovořit sám k sobě a a upadat do rozjímání zkrátka ztrácet nad sebou dočasně kontrolu. Velmi pečlivě a podrobně popsal tyto epizody ve svých záznamech. To bylo vše, co mohl udělat.

Zapnul znovu magnetofon: „Naše mozky jsou zařízeny na to, aby obsáhly přibližně sto bilionů synapsí. Pomocí elektrického spojení se naše mozky učí, pamatují si, zpracovávají informace a vytvářejí nová spojení. Jsme schopni využívat pouhý zlomek této kapacity k ukládání informací. Dokonce i při znásobeném fungování synaptických spojení dosáhneme nakonec bodu, kdy narazíme na nepřekročitelné fyzické hranice.

Tím je definována naše identita jakožto druhu; hranice naší inteligence, naší schopnosti růstu i povaha našich duší.“ Reynolds se odmlčel, hledaje slova. „To definuje hranice, v jejichž rámci můžeme působit na náš svět, včetně povahy našich těl.“

Reynolds vzhlédl na digitální hodiny na stěně. Bylo pozdě odpoledne. Věděl, že jeho tým ve vedlejší místnosti bude pracovat o několik hodin déle. Jeho členové netušili, že jejich nynější zadané úkoly by docela dobře mohly být poslední, které dostanou od svého nynějšího nadřízeného.

„Jak jste se dověděli z mých poznámek a záznamů, uskutečnil jsem úspěšně fundamentální změny lidského mozku,“ pokračoval Reynolds. „S použitím nanotechniky jsem sestrojil mechanizmy schopné pracovat uvnitř lidského těla, a to v měřítku, které nemá v medicíně precedenty.“

Odmlčel se. „Nedávný pokrok ve vývoji polovodičových materiálů mi umožnil pro tyto stroje vyrobit energetické zdroje. Nová substance je nízkovoltážní slitina galia, india, germania a arsenidu. Tento objev učinil zesnulý Cyrus Tafreshi během výzkumné práce, konané pro firmu zvanou Emergent Technologies.“

Koneckonců, bylo jen správné přiznat mu jeho zásluhu.

„Vyvinul jsem implantát, který úspěšně dokáže spojovat elektronervovou energii, a použil jsem ho ke stimulaci dosud nevyužitých synaptických spojení ve svém mozku. Zároveň s tím jsem vyvinul postup na proražení buněčné membrány za účelem stimulace endokrinního systému řadou různých způsobů. Touto kombinací zásahů jsem zvýšil synaptické elektrické úrovně ve svém mozku řádově o několik set procent.“

Reynoldsovi se začaly potit ruce. Osušil si je do kapesníku. „Jsem prvním pokusným objektem tohoto procesu. Možná že vy budete druhým. Nemohu vědět, zda dospějete k závěru, že tato transformace je pokusem, který dokážete podstoupit.“

V zavřených očích spatřil světelné vzory. Připomínaly včelí úl.

Uvnitř mozku mu bzučelo.

Reynolds vypnul magnetofon. Cítil se více než člověkem, a jindy zase méně. Jak má vysvětlit, že minuta mu nyní připadá jako hodina a jeho mozek spíná spoje rychlostí, která hraničí s halucinacemi. Jak vysvětlit nepohodlí, když se inu informace pohybují biologickým mechanizmem opatřeným spojovacím systémem dimenzovaným dosud pro jeho předchozí existenci?

To vysvětlit nemohl. Nemohl se sám přimět, aby porozuměl tomu, proč se zamiloval přesně v té chvíli, kdy byl připraven změnit lidstvo. Prostě nemohl. Chtěl ponechat historii, aby vynesla vlastní soud.

Reynolds zaktivoval svůj řídicí panel a spustil programovou sekvenciRozhlédl se po přístrojích, které nenápadně a vytrvale shromažďoval podle toho, jak se rozšiřovaly jeho potřeby. Jednoho dne budou vojenské úřady prověřovat jeho hospodaření a budou klást různé otázkyAle v té době už bude všechno hotovo.

Proběhl sérii nabídek počítače, dokud kurzor nespočinul na programovém balíku, který se skládal ze tří jmen: jeho vlastního, Jauřina a Carlova. Nad nimi stála hlavička ‚Jar‘.

Bylo velice obtížné předstírat Lauře, že je ještě obyčejným člověkem. Ale miloval ji. A ona brzy všemu porozumí.

Nasadil si svou přílbu virtuální reality a čekal na inicializační sérii, která přizpůsobí jeho smysly mikroskopickému zařízení, jež bylo umístěno uvnitf jeho těla. Když otevřel oči, spatřil do nekonečna se plazící lidský genetický kód.

Kapitola 26

20:30

Pracovník Národní bezpečnostní agentury Jack Parsons si zapálil další cigaretu, tentokrát od dohořívajícflio špačku té předchozí. Dal toho dne již pořádně zabrat svému druhému balíčku, a jak se odpoledne proměňovalo ve večer, přemýšlel, zda by si neměl koupit ještě třetí.

Na psacím stole před ním ležela kupa fotografií, představující žeň satelitní kontroly Blízkého východu za uplynulý týden. Přestože technika, která je vytvořila, byla fantastická, snímky si stále vyžadovaly vycvičené oko, schopné rozlišit džíp od stínu a člověka od hromady přepravek.

Takhle si Parsons službu své vlasti nepředstavoval. Nebyl nerealistický scény mezinárodních intrik a přestřelky s cizími špiony byly značně vzdáleny jeho povaze ale domníval se, že po školení v Annapolisu a služební cestě do Perského zálivu by mohl dostat přidělenu práci, která by byla poněkud více vzrušující než služba v kanceláři a analýza snímků družicové rozvědky.

Promnul si oči a rozhodl se, že kupu fotografií na stole uvede trochu do pořádku. Pomohlo by mu, kdyby mu alespoň někdo naznačil, co má hledat. Místo toho dostal typický tajuplný rozkaz, aby ze stovky zrnitých snímků vyhledal všechny „nepravidelnosti“ podél severní hranice Íránu.

Prozatím vybral čtyři obrázky, které by mohly ukazovat něco neobvyklého přestože pravděpodobně neukazovaly. Na tom prvním, kde bylo vidět soustředění džípů u malé vesničky, bude zřejmě benzinové čerpadlo. Na dvou snímcích našel skupiny ozbrojených mužů, kteří stavěli na úpatí hor stany šlo pravděpodobně o íránské vojenské jednotky na běžném cvičení. Čtvrtá, kterou Parsons váhavě zařadil na hromádku anomálií, skoro jistě představovala pastýře se stádem.

Cigareta mu dohořela téměř k filtru. Parsons ji zamáčkl do překypujícího popelníku a rozhlédl se po místnosti, aby nechal odpočinout oči. Nebylo tam příliš věcí k vidění: knihovnička manuálů a předpisů, zamčená skříňka plná úředních spisů a malé okno s výhledem na Potomac.

„No jo, samo se to neudělá,“ řekl si Parsons nahlas. A otevřei mapu, obsahující fotografie pět dnů staré.

Rozhodl se, že zpracuje tento fascikl a možná polovinu následujícího, než půjde domů. Tam ho v jeho garsonce nečekalo nic moc, kromě haldy nezaplacených účtů a nějakého neumytého nádobí. Nepociťoval žádný zvláštní důvod ke spěchu.

Když byl v polovině prvního fasciklu, zapálil si další cigareto. Skoro nevědomky si broukal úvodní melodii k BňlKant Camers od Thelonioase Monka.

Na snímcích viděl jenom hory a málo co jiného. Pod objektivy satelitu čněly skalnaté kopce. Cesty vypadaly jako vodní toky, spíše jako dílo přírody než člověka.

A potom něco spatřil.

„Tohle je divné,“ řekl si. Rozsvítil další lampu, aby měl v malé kanceláři maximální osvětlení. Zvětšovacím sklem hleděl zblízka na obrázek cesty vedoucí pod skalnatou propastí. Satelitní snímek nezatemňovaly žádné mraky, a proto byl obraz lepší než obvykle.

Viděl nákladní auto a nějaké muže stojící vedle něho. Nad nimi na srázné stěně ležel nejasný předmět.

Následující snímek, pořízený o tři minuty později během rutinní sate litní rekognoskace, ukazoval čtyři helikoptéry přistávající na plochém útesu blízko nákladního auta. Zdálo se, že pět mužů leží na cestě. Před mět nahoře na srázu se nyní jevil jako člověk, ležící v deformované, nepřirozené poloze. Parsons zvedl telefon. Na něco kápl.

Kapitola 27

Los Angeles, 21.05

Laura kráčela pomalu nahoru po schodech, zmožená denní únavou. Odpoledne strávila čtyři vyčerpávající hodiny nad obtížným případem žaludečního vředu, který si vyžádal náročnou otevřenou operaci.

Po tomto únavném zákroku navštívila Ferry. Zdálo se, že přítelkyně je klidná a téměř v dobré náladě. Když k ní Laura přišla, pekla s Davúdem a Minou koláč, ale přesto v domě panovalo pohřební ovzduší. Cyrusova aktovka a sako stále ležely na kuchyňské židli, kam je odložil toho večera, kdy zemřel.

Potom Laura zjistila, že má své vlastní problémy. Vyzvedla si od své matky Carla a zjistila, že má zvýšenou teplotu a je malátný. Po příjezdu domů ho rychle vyšetřila a nepřišla na nic mimořádného. Snědl trochu polévky a šel si lehnout, což bylo neklamným znamením, že své příznaky nepřehání s úmyslem vyhnout se testu z pravopisu, který ho čekal následující den.

Laura pootevřela Carlovy dveře a nahlédla dovnitř. Zasvítily na ni Federicovy oči, ve kterých se odrážela Carlova noční lampička ve tvaru basketbalového míče. Kocour zamňoukal, seskočil z postele, protáhl se kolem Laury a vydal se po schodišti dolů na svůj večerní zákusek. Laura rozsvítila Carlovu lampu na čtení a vytáhla z kapsy košile teploměr.

„Carlo, miláčku, probuď se,“ řekla a pohladila chlapce.

„Copak?“ zeptal se ospalým hlasem, mžouraje očima před světlem.

„Musím ti znovu změřit teplotu.“ Sáhla mu na čelo, které se zdálo stejně teplé jako dříve večer.

Carlo začal protestovat. Laura využila této příležitosti a strčila mu do otevřených úst digitální teploměr. Zamračil se, ale neměl dost sil, aby setrvával ve své špatné náladě.

Nyní měl osmatřicet pět, o dvě desetiny stupně víc, než když ho ukládala do postele.

„Jak se cítíš?“ zeptala se ho.

„Ospalý,“ zamumlal.

„No, teplota ti sice trochu stoupla, ale není to zase tolik, aby mě to opravdu zneklidňovalo.“ Vždycky informovala syna o každé nemoci, která jednoho z nich postihla, protože se snažila, aby zdraví a medicína pro něho nebyly tajemstvím.

„To je dobře,“ řekl Carlo.

„Ale, copak je to?“ zeptala se Laura. Chlapec měl přímo pod klíční kostí na kůži jasně rudou skvrnu.

„Nevím,“ odpověděl Carlo. „Svrbělo to.“

Laura se podívala zblízka na skvrnu na kůži. Přestože si nebyla jistá, zdálo se jí, že uprostřed zanícené plošky by mohl být malý vpich nebo oděrka. Mohlo by to být kousnutí hmyzu.

„Zůstaň ještě chvilku vzhůru,“ řekla mu.

Za okamžik byla zpátky s tubou antibakteriální masti. Nanesla ji štědře na zanícenou oblast Carlovy kůže.

„Kdy sis toho všiml?“ zeptala se ho.

„Nepamatuju se,“ odpověděl ospale. „Včera večer nebo tak nějak.“ A zavřel oči.

Než ho ponechala o samotě, dala mu Laura spolknout další analgetikum na snížení teploty a trvala na tom, aby je zapil polovinou sklenice vody. Poslechl a pak zase okamžitě upadl do hlubokého spánku.

V přízemí se Laura potloukala po domě a nebyla schopna se na něco déle soustředit. Bylo skoro deset, a tak se rozhodla, že nechá uklízení a půjde do postele. Tohle zrovna nebyl den, který by toužila moc prodlužovat.

Pustila teplou vodu a začala oplachovat nádobí, než je strčí do myčky. Federico se jí lísal k nohám, doufaje v nějaký zbytek jídla nebo jinou pozornost. Laura pustila rádio a napůl ucha poslouchala program o společenských záležitostech na místní veřejnoprávní stanici. Toho večera probíhala diskuse o řízené zdravotní péči, což jí vyloudilo na tváři ironický úsměv.

Teplota vody, nudný hlas moderátora v rádiu a všeobsáhlé ticho v domě ji uvedly do přemítavého stavu. Hlavou jí táhly nazdařbůh nesoustředěné myšlenky.

První byla vzpomínka na pitvu Cyruse Tafreshiho. Nemohla přestat myslet na ten podivný předmět, který doktor Kim našel v blízkosti Cyrusovy štítné žlázy. Přestože to patolog nepokládal za příliš důležité, jí to připadalo nevysvětlitelně podivně. Během své chirurgické kariéry pečlivě zkoumala nesčetná těla a nikdy na nic takového nenarazila.

„Počkat, to není pravda,“ řekla si. „Jednou ano. Jak se ta pacientka jmenovala?“

Laura vložila kupu talíři do myčky. „Carlson? Coleman?“ ptala se sama sebe. Federico vyskočil do pozoru, protože usoudil, že mluví k eěmu.

Potom si vzpomněla. Patricia QConnellová. Běloška, okolo pětačtyřiceti. Asi před rokem přišla k Lauře, a stěžovala si na příznaky, ukazující na zánět žlučníku. Laura jí operativně vyjmula nemocný žlučník a přitom odstranila malý kovový předmět, který vězel blízko Patticiinýcfa jaíer. OConnellová zemřela o několik dní později na plicní embolii, aniž se kdy vrátila do Laufíny ordinace na pooperačeí vyšetření.

Od té doby si na tento incident nevzpomnělaTen předmět poslala na patologii k prozkoumání a nikdy už o není neslyšela. Uvědomila si, že to bylo proto, že v důsledku neočekávaného úmrtí OCoenellové neměla důvod vyžadovat pooperační laboratorní výsledky, jelikož příčina smrti s operací nesouvisela.

Laura nalila do myčky saponát, zavřela a zapnula ji. Federico utekl z kuchyně, postrašený hlukem.

Nebyly žádné důvody, proč si dělat starosti kvůli Patricii OCoraaellové nebo Cyrasovi. Oba zemřeli z vysvětlitelných příčin. Tohle byla zbytečná, planá spekulace.

Laura si náhle znovu uvědomila pocit, který ji otravoval celý večer, jakousi neurčitou úzkost a nudu. Před rokem by zatelefonovala patronovi, kterého jí přidělila rehabilitační klinika, aby s ním hovořila o svých problémech. Ale nyní již byla silnější, schopnější porozumět svým náladám a vyrovnávat se s nimi. Částí tohoto procesu bylo, aby se zajímala o své zdraví a pohodu, místo toho, aby si ke své vlastní škodě dělala starosti o kohokoli jiného. S tímto poučením v mysli našla na jídelním stole svůj telefonní seznam a zvedla přenosný telefon. Pak se zarazila.

Pochopitelně. Na Východním pobřeží je již po jedné hodině ráno. Neil bude určitě spát.

Laura se vrátila do kuchyně a začala drhnout linku. Rozhlasový moderátor přijímal volání posluchačů. Vyslechla tři za sebou, od pacientů, kteří popisovali své různé nepříjemné zážitky s řízenou zdravotaí péčí. Naneštěstí se zdálo, že dva z eich si stěžují spíše na lékaře než ea systém. Byla v pokušení zatelefonovat sama.

Odložila houbu a bolestivě a s námahou vydechla. Ušijí naplnilo divme zvonění. Opřela se o linku, aby neupadla.

V duchu spatřila obraz nehybeý a jasný jako fotografie Steva s maličkým Carlem jako balíčkem v náručí. Byla tam modrá obloha, voda a dav turistů v Sán Franci sku. Vzpomínala si na týdenní výlet, který podnikli několik měsíců po narození jejich syna.

Lámala si hlavu, proč tato napůl zapomenutá vzpomínka jí najednou vytanula v mysli. Nebyla to vzpomínka sama, která ji ohromila, ale onen dojem křišťálové čistoty, jímž obraz působil. V té chvíli obraz zmizel.

Něco nebylo v pořádku. Laura náhle pocítila chlad. Roztřásla se před sporákem, když postavila konvici s vodou, aby si uvařila čaj.

Pohlédla dolů a zjistila, že otevřela špatný hořák. Zavřela ho a pocítila vlnu žaludeční nevolnosti.

V mysli jí bleskl jiný obrázek. Něco více než vzpomínka, skoro jako by znovu ten zážitek prožívala. Byl horký letní den, ona seděla vedle hřmotné postavy svého otce v autě a projížděli ulicemi Los Angeles, Měla pocit, jako by byl skutečně vedle ní, a jeho přítomnost byla hmatatelná, přestože jí jaksi unikala.

Pocit chladu zmizel a byl nahrazen tetelením, které se jí ze zad přesunulo až do nohou. Nebylo ani nepříjemné, ani příjemné; spíše jako by v ní hořela nějaká energie. Cítila, že se jí podlamují kolena a pak uviděla, jak se jí pohled rozmazává do kaskády tmavnoucích barev, dokud neztratila vědomí.

Když se probudila, seděla rovně jako svíčka. V rukou a v nohou jí píchalo a bolela jí záda.

Pohlédla na hodinky. Bylo skoro půl dvanácté. Strávila v bezvědomí déle než hodinu.

Laura se rozhlédla a naslouchala. Dům byl tichý a klidný. Myčka dál pracovala.

Ohmatala si obličej a hlavu a hledala nějakou známku poranění.

„Něco se se mnou děje,“ zašeptala.

Kapitola 28

Waskingítm, D.C, 23.50

V tiché laboratoři Neila Reynoldse by náhodný pozorovatel spatřil takovou záplavu zařízení a počítačů, že by si nemusel všimnout postavy muže stojícího na pryžové rohoži na jednom konci místnosti, jehož obrysy byly ozářeny narudlým světlem. Pohyboval se dovedně a metodicky a jeho ruce zacházely jemně a soustředěně s ovládacími pákami. Na očích mě! zorníky a na uších sluchátka.

Jeho podřízení odešli po pracovní době a sály vojenského lékařského výzkumného komplexu byly prázdné až na hlídky a noční služby pověřené dohlížet na počítačové programy, které zpracovávaly informace přes noc. Za zamčenými dveřmi zkoumal Neil Reynolds odpovědi na otázky, které nebyly nikdy dříve položeny.

Reynolds se vznášel ve vzduchoprázdnu bez vědomí prostoru či času. Vnímal nohy, na kterých stál, chlad řídicích pák, rytmickou funkci svých plic; ale v této chvíli byly tyto vjemy irelevantní. Jeho mozek byl připojen ke stroji, kterýtby se mu vešel s desítkou svých kopií na nehet malíčku.

Dnešní noc manipuloval několika těmito zařízeními. Pomocí světové telekomunikační sítě řídil jejich pohyb lidskými tkáněmi. Jeho pohled již uvykl baroknímu rentgenovému zobrazení, které mu jeho zařízení promítalo do masky. Znal temné vlnění toku krve, třpytivou hmotu bílých krvinek, kaverny a žlábkované anatomické struktury, které se naučil znát nazpaměť na lékařské fakultě.

Reynolds pohyboval svým zařízením vzhůru z mozkového kanálu. Viděl po obou stranách hladké stěny a vnímal zde v mozku kouzelný klid. Uvnitř těla panovala rytmická pulzace, která byla nejsilnější nejblíže srdci a plícím. Cítil, jak tento pulz ovlivňuje jeho vlastní nevyhnutelně začne dýchat ve stejném rytmu jako subjekt, uvnitř něhož se nacházel.

Všude okolo něho byl mozkomíšní mok, vodní polštář, který chrání míchu a mozek od fyzických nárazů. Reynolds zahájil své lopotné šplhání vzhůru po corporu callosu. Připadalo mu, že dva milenci si ještě nikdy nebyli tak blízko jeden druhému.

„Subjekt má normální mozkovou strukturu,“ promluvil. Zapnul svůj magnetofon a nechal ho běžet, zatímco pracoval. „Laterální komory jsou zdravé a dobře vyvinuté.“

Reynolds nyní dorazil k velkému větvícímu se zakřivení, pásu spojujícímu obě mozkové hemisféry. Vypadal jako mramorový pomník.

„Moje metoda uplatněná na tomto subjektu se odlišuje od procedury, kterou jsem použil u sebe,“ řekl Reynolds. „Jako důsledek hormonální manipulace by měl subjekt pocítit znásobení mozkových funkcí bez mentálního vypětí, které jsem prožil já při použití bioelektrického implantátu.“

Všechno okolo něho nyní byla šedá hmota Lauřina mozku. Pozoroval barevné odstíny tkáně a zdánlivě nekonečnou měkkost hemisfér. Přestože nemohl vnímat vše, co robot dělal pouze tlak vyvíjený jeho mechanickými rameny na ně cítil elektřinu, energii myšlenek přeskakujících od synapse k synapsi.

„Když mi moje nová situace umožnila asimilovat větší množství informací a syntetizovat je novým způsobem, postoupil jsem do nejradikálnější etapy svých pokusů,“ dodal.

Nyní zamířil svůj pohyb směrem k hypothalamu.

„Nejprve jsem soustředil zájem na zdokonalení práce s endokrinním systémem,“ řekl Reynolds. „Prozkoumal jsem mechanizmus, který řídí lidskou buňku zejména celistvost buněčné stěny a sodíkovou pumpu, mechanizmus, jímž je sodík pumpován ven z buňky a draslík dovnitř. Elektrický potenciál tohoto systému udržuje celistvost buňky. Nalezl jsem způsob, jak s ním manipulovat.

Od tohoto okamžiku mohly být moje hormonální úpravy jemnější. Byl jsem schopen využít buněk jako chemických továren, kopírujících CRH a AVP z hypothalamu a ACTH z hypofýzy. Nejprve jsem se naučil zaplavit systém subjektu tak, že jsem vyvolal osudné kaskády těchto hormonů. Potom jsem zjemnil jejich chemickou rovnováhu a brzy zesílil mozkový proces, který jsem nastartoval.“

V duchu si představil každý krok objevů, včetně posledního, kdy se mu před očima odhalilo tajemství buňky.

„Jakmile jsem se jednou dostal za buněčnou membránu, byl jsem schopen laborovat s chemickými produkty uvnitř samotných buněk. S rostoucí miniaturizací jsem byl schopen pracovat až na mikroskopické úrovni.“

Přitom pocítil, jak jím projela vlna energie. Upravil zvětšení hledáčku robota, když uvedl do pohybu jeho nejmenší rameno z titanu, o hodně menší, než aby bylo viditelné pouhým okem. Obraz se před ním proměnil; malé předměty se staly horami a začaly se objevovat nové podivné struktury. Rozhlédl se na obě strany, dokud nespatřil to, co hledal: samostatnou lidskou buňku, kulatou a živou. Její membrána byla posetá fosfolipidními molekulami a z povrchu jí vyrůstaly rozvětvené uhlohydrátové řetězce jako gigantické bezlisté duby.

Reynolds aktivoval mikrokameru namontovanou na špičce úchopného ramene a pak vydal slovní příkaz: „Posuň se na konec prstu viditelného na mé značce, teď.“

Zároveň pohnul ramenem k buňce a jeho svět se rozpadl. Nejdřív nekonečně malé radarové zařízení umístěné v rameni zachytilo zavytí statické elektřiny a vyslalo mu je do uší. Ucukl a pevně se opřel, zatímco jeho pohled byl zaplaven nezvykle zbarvenými elektromagnetickými poli, která se chaoticky objevovala a vlnila v prostoru. To byla sodíkodraslíková membrána, která vytváří tlak okolo buňky a zabraňuje cizím entitám, aby se dostaly dovnitř. On ji však překonal. Připadal si jako průzkumník vesmíru, který právě pronikl turbulentní atmosférou cizí nehostinné planety.

Pak se zdálo, jako by plul v prvotním moři: zde byla nosná RNA, aminokyselinové sekvence, cistemae, to vše se pohybující jako ingredience v polévce. Reynolds cítil, jak se mu zastavil dech v prsou. Reflexivně se skrčil, když kolem prolétlo gigantické membránové endoplasmatické sítivo, tak blízko, že by se ho mohl dotknout svým mechanickým ramenem. Obdivoval fluídní tvar membrány, když se pohybovala a nasávala aminokyseliny a proteiny a syntetizovala je v polyribosomy.

Byt to svět tvarů a barevných odstínů, zcela nový vesmír, tak rozsáhlý a spletitý, že si přál, aby ho nemusel nikdy opustit. Zde, vně buněčného jádra, v cytoplazmě, byly proteiny přeměňovány v mitochondrie, membrány, v jádro. Jiné byly určeny pro odeslání ven z buňky. Byla to živoucí, nemyslící, neúnavná továrna.

Ve svém těle vnímal tento organizovaný pohyb a stálou transformaci, a pociťoval téměř dokonalou sílu a krásu. A nyní spatřil zázrak. Zakončení NH2 v sekvencích od patnácti do třiceti. Stal se svědkem plodů své práce identifikoval signální sekvenci ribosomálního komplexu, který navázal kontakt s buněčnou membránou, přesunoval aminokyseliny a proteiny z buňky do Golgiho aparátu a potom ven buněčnou stěnou. Reynolds pozoroval zploštěné Golgiho váčky, důmyslné kombinace chemické směsí.

„Každý objev začíná okamžikem rozjímání,“ uvažoval Reynolds. „Začal jsem teoretizovat dokonce před svým mentálním zesílením, následné po objevu ‚molekulárních hodin.“

Zavřel oči a snažil se připomenout si sám sebe a svět, ve kterém normálně žil.

„Těmto hodinám se říká telomera. Je to segment lidské DNA, který kontroluje proces buněčného dělení a tvoření nových buněk. Studia ukázala, že pokaždé, kdy se uvnitř těla nějaká buňka rozdělí, telomera se maličko zkrátí. Nakonec téměř zmizí a buňka se již nemůže reprodukovat. To vede k buněčné degenerací, nemocem a smrti.“

Natáhl rameno dále a nyní prorazil tuhý, tečkovaný povrch jádra. „Zvětšit,“ přikázal. To, co uviděl, by téměř stačilo, aby ho dohnalo k šílenství: veliké ledové plochy celulárního hodinového stroje, stočené závitnice DNA. Zde cítil ticho a úkryt před bouřemi, které zuřily venku. Pozoroval dost dlouho, aby se ujistil, že jeho práce postupuje kupředu a pak zavřel očí. Bylo to jako zírat do tváře Bohu.

Reynolds ucítil, jak mu po krku stéká pramének potu. Polekalo ho to a na okamžik se cítil ustrašený a dezorientovaný. Stáhl rameno zase zpět a pohyboval se nyní rychle s očima dosud zavřenýma. Znovu kotem sebe ucítil burácející turbulence buněčné membrány. Uši mu naplnit hlasitý pulz energie, a když otevřel očí podruhé, spatřil zuřivou a nsvypočitatetaott sílu membrány jako bouří, která zešílela.

Potom ten zuřivý chaos ustal.

„Obnovit naprogramovanou vizuální úroveň,“ řekl. „Přejít na hlavní kameru a složit manipulační rameno buněčné úrovně.“

Před ním byl nyní volně visící uzel Lauřina hypothalame. Natáhl se, dbtkl se ho a vnímal jeho kontury.

„Neexistuje absolutní, neporušitelné pravidlo, že se tělo musí zhrotttít, zestárnout a nakonec zemřít. Když jsem zvětšil svou mozkovou kapacitu, začal jsem uvažovat o strategii genové terapie směřující k zastavení tendence těla k atrofii Sledoval jsem sen každého lékaře, vidino léčebné kůry proti smrti. Hledal jsem svatý grál.“

Reynokís se odmlčel. S široce otevřenýma očima obdivoval abstraktní tvary všude kolem sebe, Lauřin proud života a paměti. Nyní si uvědomil, že to, že se zamiloval v momentě svého největšího objeve, nebylo, jak se původně domníval, nevhodné vyrušení. Byl to osud.

„Našel jsem grál,“ řekl.

Konečně zakotvil zařízení tam, kde by nezpůsobilo žádnou ÚJUKJL a vláknité větve chrupavky. Potom Reynolds přerušil své spojení s robotem a sejmu! si masku.

V laboratoří bylo ticho. Všude okoío něho byly jeho počítače s blikajfcímí monitory. Záznamník běžel bez pásky a vypne! se s Masitým cvaknutím.

Stáhi si rukavice a opatrně je položil na řídící panel, aby nepoškodil jemné senzory, které byly zabudované do jejich částí, kryjících dlaně a prsty. Zalilo ho vědomí fyzické existence: dech, vána jeho těla, hlad v žafadksi to vše bylo lidské.

Pocítil mocnou touho vrátit se ke stroji, obléct si masku a rukavice a znovu prožívat vesmír lidského těla jako velikou m nekonečnou věc, jímž je.

Když se podíval vzhoru, spatřil svůj oliraz v malém zrcátku visícím nad stolem plitým fasciklů dokumentů a papírů.

Vlasy mě! přilepené k hlavě potem, oči rudé a ústa ochable povísiá a otevřená.

NeiJ Reynolds si nechtel fřřtfwistit, že jeho obraz je obraženi šílence.

Kapitola 29

Los Angeles, 15. září, 10.15

Uprostřed shonu pooperačního oddělení vyplňovala Laura formuláře o operaci, kterou právě provedla. V pokoji leželo šest pacientů, včetně Lauřina. Všichni právě podstoupili operaci a prožívali pomalý návrat z narkózy zpět k vědomí.

Toto papírování bylo nudné, ale důležité. Pokud by pacienta postihly nějaké pooperační komplikace, bylo by její hlášení zkoumáno nemocničním dozorčím výborem, který nyní podával zprávy přímo firmě EllingtonFaber. Po svém nedávném incidentu s firmou pociťovala Laura nezbytnost vyplňovat složité formuláře velmi pečlivě.

Operace, o niž šlo, byla obvyklá operace kýly u pětačtyřicetiletého muže, který pracoval v jedné naftové rafinerii v jižním Los Angeles. Stabilizovala kýlu a napravila ji pomocí prolenové síťky. Během operace došlo pouze k jedné nepříjemnosti. Při provádění řezu nastalo menší krvácení, které rychle kauterizovala. Laura se po celou dobu operace cítila nezvykle bystrá a čilá.

Podepsala zprávu a odevzdala ji staniční sestře a jednu kopii si nechala pro sebe. Zkontrolovala naposledy svého pacienta, statného muže příkrého chování, který teď s mírným, téměř andělským výrazem spal v koutě místnosti.

Cestou zpět k operačním sálům, aby se převlékla, se Laura uvolnila ze soustředění podobného transu, nezbytného pro uskutečnění operace, a připomněla si, co se jí přihodilo předchozího večera.

Omdlela v kuchyni, což bylo dostatečně alarmující. Měla štěstí, že se při pádu o něco neudeřila. Ještě víc znepokojující však bylo to, co zažila těsně předtím, než upadla do bezvědomí chaos vzpomínek a představ, skoro jako amnézie.

Nejprve ji napadlo, že tato epizoda by mohla mil něco společného s nadužíváním prášků a alkoholu v minulosti. Žila soustavně ve strachu, že kdyby si v onom temném období způsobila nějaké trvalé poškození, byl by Carlo ponechán sám sobě, aby se vyrovnával s následky. Tato představa byla téměř nesnesitelná.

To však nebylo pravděpodobné. Období její závislosti trvalo relativně krátce, aby jí způsobilo nějaké neurologické poškození. Mnohem pravděpodobnější byla možnost, že zažila nějaký druh stresové reakce, vyvolané osobními starostmi, zkombinovanými se Cyrusovou smrtí a navázáním milostného vztahu s Neilem Reynoldsem, který, bez ohledu na to, kolik štěstí jí přinesl, představoval změnu a dodával její budoucnosti nejistotu.

„Promiňte,“ ozval se jí za zády nějaký hlas. „Musím projít.“

Laura si uvědomila, že blokuje vstup do komory se zásobním materiálem, která sloužila severnímu křídlu chirurgického oddělení. Nějaké sestra čekala netrpělivě s těžkou krabicí gázových tamponů.

„Lituji,“ omluvila se Laura a ustoupila jí z cesty.

Sestra strčila krabici do regálu v komoře a s otráveným výrazem, příliš ve spěchu, než aby měla čas na zdvořilosti, beze slova odešla.

Laura věděla, že kdyby si někdo z jejích přátel nebo pacientů stěžoval na příznaky, jaké zakusila ona předešlý večer, reagovala by tím, že by ho poslala na celkové neurologické vyšetření. Přesto necítila, že by to pro ni bylo nutné. De facto od chvíle, kdy se ráno vzbudila, jí bylo lépe než obvykle, měla jasné myšlenky a čilý mozek. Neurologie nebyla její specializace, ale cítila se v bezpečí na základě předpokladu, že pokud je jí dobře, nic špatného se neděje.

Až do časného odpoledne neměla v rozvrhu žádnou další operaci. Proto se rozhodla, že si zajde do ordinace, aby dohnala fakturace pojišťovně a vyřídila telefonické vzkazy, hromadící se na jejím psacím stole.

Aby se dostala do šatny sester, kde si uložila do skříňky své oblečení, musela projít hlavní chodbou chirurgie. Většina operačních místností byla v provozu. Zastavila se na sekundu z čiré zvědavosti u jednoho skleněného okna a spatřila uvnitř chirurgický tým, operující pacienta pod silným osvětlením. Nemohla poznat chirurga pod jeho rouškou a oděvem, ale viděla, že práce týmu se soustřeďuje na pacientovo koleno; pravděpodobně šlo o nějakou úpravu šlachy.

Na konci chodby se náhle otevřely dvojité lítačky. Laura se přitiskla ke stěně, aby udělala místo vozíku, který tlačil Andrew James, chirurgický stážista přidělený na pohotovost. Doprovázel jej tým poplašených sester, které držely nad malým zakrytým tělíčkem infuzní hadičky a respirátor.

„Jdeme do sálu číslo dvě,“ přikázal James, mladý muž z Oregonu, pokládaný za vycházející hvězdu chirurgického oddělení. „Připravte ho, ihned.“

Laura uviděla, že pacient je malý chlapec asi v Carlově věku, s tváří skrytou pod kyslíkovou maskou. Zastavila se s Jamesem před operačním sálem.

„Co to tu máte?“ zeptala se. „Nepotřebujete, abych se umyla a pomohla vám?“

James spěchal k nerezovému umyvadlu na chodbě, kde si nasadil papírovou masku a energicky se pustil do mytí rukou a paží. „Ne, děkuju. Přijde Chaney. Měl by tu být každou chvíli.“

Laura strčila hlavu do dveří sálu a uviděla anesteziologa, který zaznamenával chlapcovy životní údaje.

„Chaney z kardiologie?“ zeptala se. „Kvůli tak malému chlapci?“

„Přivezla ho záchranka s nepravidelným srdečním tepem poté, co zkolaboval ve škole,“ vysvětlil James. Byl stále soustředěn na ruce a prsty, které si drhl. „Stabilizovali jsme ho, ale myslím, že má nějakou vrozenou vadu. Chaney ho otevře a koukne se na to.“

Laura věděla, že nedočkavost mladého stážisty pochází ze dvou zdrojů: jeho humanitárního impulzu jakožto lékaře, ale rovněž z příležitosti asistovat při operaci tak slavnému kardiologovi, jakým Caři Chaney byl. Když byla sama stážistkou, prožívala stejné okamžiky vzrušení, když se snažila protlačit k co nejvíce operacím, aby si vylepšila své odborné hodnocení a rozšířila zkušenosti.

Pozorovala ode dveří dění na operačním sále. Anesteziolog se usadil na pojízdné židli a odjel ke svému vozíku, kde si začal připravovat vhodnou chemickou směs k uspání pacienta, což bylo, jak Laura věděla, v tomto případě mimořádně obtížné vzhledem k chlapcovu věku a delikátnímu stavu.

Nyní mohla chlapce ležícího na břiše vidět. Měl štíhlou postavu s hustými tmavými vlasy, které se mu kudrnatily nad čelem. Malá hruď se těžce zdvíhala a klesala.

Byl to Carlo.

Laura se v duchu bleskově vrátila k synovu onemocnění z předchozího večera, teplotě a únavě. Ráno se cítil lépe a trval na tom, že do školy půjde. Když mu změřila teplotu, byla normální, a tak souhlasila. Teď.

Přidušeně zalapala po dechu. Měla by se umýt a asistovat při operaci. Kde k čertu ten Chaney vězí? Proč mu to trvá tak dlouho?

Na konci choďby se rozlétly dveře. Caři Chaney, štíhlý, s plnovousem, klusal směrem k operačnímu sálu.

Laura se obrátila zpět do sálu. Chirurgický tým na ni překvapeně zíral. Cítila, že jí začínají vztekem a ze strachu cukat ramena.

„Stalo se něco, doktorko Antonelliová?“ zeptal se James, nyní už zcela připravený a oblečený k operaci. Chaney se nevšímavě myl u umývadla.

Laura znovu pohlédla na chlapce a zamrkala. Nebyl to Carlo. Upřeně se dívala a čekala, až ji oči obelstí znovu. Určitě viděla na operačním stole Carla. Nepochybovala o tom. Nyní však viděla neznámé dítě.

Operační tým se vrátil ke své práci, až na Jamese. Laura si uvědomila, že čeká na odpověď.

„Ne, nic se neděje, děkuju vám,“ odpověděla mu nejistým hlasem. „Mnoho štěstí.“

Ustoupila, aby vpustila doktora Chaneyho do sálu. Dveře se za ním zabouchly a Laura uslyšela, jak se začaly rozléhat povely vydávané jeho hlubokým hlasem.

Opřela se o stěnu a lapala po dechu. Její halucinace by mohla být výsledkem starostlivých mateřských obav, ale nebyla. Bylo to něco mnohem vážnějšího. Odhrnula si vlasy z obličeje a podržela si ruce na spáncích. Obličej jí žhnul.

Něco jí ovlivňovalo mozek.

Kapitola 30

Jihovýchodní Nevada, 16. září, 13.15

Odpolední slunce pálilo na vyprahlou půdu pouště. Bude trvat ještě celé hodiny, než zapadne za Delmarské hory. Jeanette Madisonová se rozhlížela po vyschlé krajině ze svého velitelství, které teď vypadalo spíše jako pevnůstka než jako místo, z něhož řídila své politické záležitosti.

Mohla si za to sama. Když prodala umění svých nejlépe vycvičených lidí za cenu, která by stačila na financování Vlastenecké stezky na nejbližších pět let, uzavřela smlouvu s ďáblem. Ztratila kontrolu. Důvěřovala příliš Faberovu úsudku a jeho stykům.

Její muži byli zajati nebo zabiti v severním Íránu. Kdyby tomu tak nebylo, už by se s ní spojili. Faber jí nevolal, ani neodpovídal na vzkazy. Podvědomě cítila, že by se situace mohla velmi rychle změnit.

Její tábor se vylidnil až na pár mužů, kteří zřejmé zůstali ve svých ubikacích, jelikož neměli kam jinam odejít. Kažďoďenní výcvik, plánování i operační porady byly zastaveny.

Nevadská poušť není příliš vhodné místo k trávení volného času. Ale Madisonová, stejně jako zbývající opozdilci, neměla kam jít. Její jedinou možností byl Faber, jenže nevěděla, kde je. S žijícími členy své rodiny přerušila styky už dávno. Myšlenky se jí vracely k manželovi a jeho podezřelému úmrtí brzy po zatčení. Pochybovala, že by se časy změnily.

Nakonec zašla příliš daleko. Uvázala si smyčku a sama do ní strčila hlavu. Udělala.

Zarazila se, protože cosi zaslechla. Pak se to opakovalo. Byl to stále hlasitější a rozzlobenější štěkot psa.

Okřikla ho: „Trocký!“ Vstala od svého psacího stolu.

Vyšla z velitelské zóny do své soukromé ubikace. Když došla na chodbu, spojující její pokoje s velkou společnou kuchyní, uslyšela nezaměnitelný hluk motorů a pneumatik na štěrku.

Naslouchala. Trocký štěkal stále silněji, protože byl vycvičený, aby upozorňoval svou paní na přítomnost vetřelců.

„Tak už je to tady,“ řekla si.

Pro případ nouze měla vedle vstupních dveří připravené kulomety a granátomet. V bitvě by zvítězit nemohla, ale mohla by jim pořádně zatopit. Mohla by tvrdit, že má rukojmí, a hrát tak o čas. Hrát o čas. Jak legrační nápad! Nikdo by ji přece nepřišel zachraňovat. Neměla o co hrát.

Madisonová prudce otevřela dveře. Ze stínu verandy pozorovala, jak se přibližují tři civilní hnědá auta s tmavě tónovanými skly v oknech.

Trocký na cestě dál divoce štěkal, připravený vrhnout se na vetřelce se vší agresivitou, jakou dokáže vyvinout německý ovčák. Madisonovou jeho loajalita dojímala, ale zavolala na něho, aby se k ní vrátil. Podíval se zmateně na ni a potom zpět na auta. Nakonec se jí podařilo přimět ho, aby se vrátil dovnitř. Ale i pak, když ho zamkla, slyšela, jak dál zuřivě štěká skrz okno.

Zatímco scházela z verandy na slunce, auta přibrzdila. Stáhla si rukávy své vojenské blůzy a čekala. Zalitovala, že si cestou ven nevzala klobouk. Sluneční svit ji téměř oslepoval.

Auta dojela na velkou smyčku před táborem a seřadila se do rojnice, pravděpodobně aby vytvořila obrannou linii pro případ, že by se zevnitř ozvala střelba. Madisonová přemýšlela, kde by mohli její zbylí muži být. Asi spali. Od doby, kdy se tábor začal vylidňovat, trávili většinu času s Jimem Beamem a v hádkách. Takhle to bylo lepší. Nepotřebovala žádnou pomoc.

Pomalu upažila a držela dlaně otevřené nahoru, aby ukázala, že není ozbrojená. Z vedoucího vozu vystoupil nějaký muž v modrém obleku a tmavých slunečních brýlích. Blížil se k Madisonové a boty mu skřípaly na štěrku. Uvnitř objektu se ozýval stále zoufalejší štěkot Trockého.

„Děkuju, že jste toho psa zavřela,“ řekl.

„Žádný problém,“ odpověděla Madisonová. „Trocký jenom nemá moc rád cizí lidi.“

Zdálo se, že muž si to chvíli nechává procházet hlavou. Zblízka vypadal velice mladě s pletí hladkou jako malé dítě a tvářemi zarudlými od holení. Madisonová odhadovala, že mu je taktak třicet.

„Jack Parsons, Státní department,“ představil se, a vytáhl ze saka odznak.

„To se pozná už podle vašich bot,“ řekla Madisonová. „Kožené mokasíny. Buď jste mi sem přišel prodat výhodnou pojistku, nebo jste federální fízl.“

Nespouštěla oči z parkujících vozů.

„Vystoupí vaši kolegové?“

„Řekl jsem jim, aby počkali,“ odpověděl Parsons. „Mají značné předsudky vůči miličním skupinám, které mi cestou sem podrobně vyložili.“

„A vy je nemáte?“

„Mnoho organizací slouží záměrům, kterým mnohdy ani samy nerozumějí. V žádném případě se o to nestarám, dokud dodržují zákony. Vlasteneckou stezku jsem si prověřil a podíval se i na vaši minulost.“

„No dobrá, ty ‚obvyklé miliční skupiny chtějí založit árijský stát, černochy poslat do Afriky a liberály do Ruska,“ namítla Madisonová. „My se tu snažíme o něco jiného. Jsme survivalisté, vyznáváme liberální politické přesvědčení a nejsme jako ti ostatní.“

Parsons, duchem nepřítomný, si jazykem napjal jednu tvář. Madisonová přemítala, o co mu vlastně jde, a zda nepatří k těm policajtům, kteří si potřebují popovídat, než někoho zatknou.

„Co vás sem teda dnes přivádí, Jacku?“ zeptala se ho přátelsky. „Znám zákony a snažím se je přesně dodržovat. Nejde mi o žádný druh konfrontace.“

„Řekl bych, že skutečně ne,“ poznamenal Parsons poněkud rozhodnějším hlasem. „Zejména od doby, kdy většina členů vaší skupiny opustila tábor. Bez armády by nedokázal bojovat ani Napoleon.“

Madisonová začínala nabývat dojmu, že si s ní tento mladý muž zahrává. Za jeho nevinným zevnějškem vyciťovala aroganci fanatika, a to ji iritovalo. „Dobrá, tak co tedy vlastně chcete?“ otázala se rozzlobeně. „Sháníte kandidáty do gulagu nebo chcete diskutovat s bývalou profesorkou o politické teorii? Moje honoráře za konzultace jsou vyšší, než byste si mohl dovolit.“

Parsons se zasmál. „Chtěl jsem vám jenom položit několik otázek.“

„Tak to udělejte,“ opáčila Madisonová. Svitla jí naděje, že by ji nemuseli zatknout.

„Jaký je rozsah vaší aktivity v mezinárodním měřítku?“ zeptal se.

Madisonová se zasmála a doufala, že to bude znít upřímně. „Mezinárodní měřítko? My usilujeme o sociální změnu, stejně jako o způsob přežití po zhroucení této společnosti. Nejsme Spojené národy.“

Parsons stál naprosto tiše a zíral na ni za svými tmavými brýlemi. V jejich sklech se zrcadlilo slunce. „Přijal někdo, kdo má spojení s vaší skupinou, v poslední době určitý žoldnéřský úkol v cizině?“

„Ti mládenci toho dost nakecají.,“ řekla Madisonová. „Já je ale odrazuju od toho, aby se míchali do vnitřních záležitostí jiných zemí. Jenomže víte, jak to s těmihle starými dobrými hochy chodí. Můžu do nich mluvit, jak chci, ale nemůžu ručit za to, co udělají, když nejsou zrovna tady.“

Madisonová si všimla, že motory aut stále běží. Parsonsovi kolegové zůstávali uvnitř, patrně využívajíce klimatizaci. Cítila, jak se jí kolem krku hromadí pot.

„Nebyla jste někdy v Íránu?“ zeptal se Parsons.

Madisonovou bodlo u srdce. Začínaly se naplňovat její nejčernější obavy. Proč ještě nebyla zatčena? Tenhle výslech, pokud to výslech byl, by se měl odbývat ve vězeňské cele, a ne v jejím táboře. Jediná odpověď na to byla, že Parsons tápe. Na něco sice přišel, ale pravděpodobně nemá žádnou představu o tom, jak blízko pravdy je.

„Írán?“ zeptala se. „To jako v té hře?“

„Prosím vás,“ požádal Parsons, „nesnažte se být vtipná.“

„Tam jsem nikdy nebyla,“ odpověděla Madisonová rozhodně, „a ani tam nechci.“

Parsons ji pozoroval s nepatrným úsměvem. Musel přece vědět, co se s jejími lidmi stalo byla by se ho ráda zeptala, zda byli jenom zajati, nebo jsou již mrtví.

„Tady je moje vizitka,“ řekl Parsons a jednu jí podal. „Zůstaneme s vámi v kontaktu. Pokud byste se někdy vbrzku rozhodla odjet ze země, ocenil bych, kdybyste mi to sdělila.“

„A pročpak?“ zeptala se Madisonová. Zastrčila si vizitku do kapsy. „Jsem něco jako podezřelá? Copak to vyšetřujete?“

Parsons si strčil ruce do kapes a klukovsky se nahrbil. Madisonová odhadovala, že nemůže mít víc než pár let po ukončení školy. Bylo to dobré znamení vláda vyslala na pátrání po stopách agenta nízké úrovně. Pořád mohla přežít.

„Určitý počet miličních a radikálních skupin je v současné době podroben vyšetřování,“ vysvětlil Parsons. „Máme obavy, že by se pár kovbojů mohlo pokusit trochu si zafušovat do zahraniční politiky.“

„Měli byste si nejdřív zamést před vlastním prahem,“ namítla Madisonová. „Přímo ve vládě máte pár kovbojů, schopných vyvolat války, o jakých se nikomu ani nesní.“

Parsons se škrobeně usmál, zamračený a s napjatými rty. „Možná máte pravdu,“ odpověděl. „Ale jak jste správně poznamenala, nemohl bych si dovolit platit vám honoráře za konzultace.“

Odkráčel ke svému vozu. Když otevřel dveře, zavolal na ni hlasitě: „Vyvarujte se průšvihů. Nemusím vám asi říkat, že na vás budeme dávat pozor.“

Madisonová pozorovala, jak auta odjíždějí, drtí štěrk a zviřují prach celou cestu zpět k dálnici. Přestože jí slunce spalovalo krk, čekala, dokud si nebyla jistá, že jsou opravdu pryč.

Když kráčela zpět k baráku, pochopila, jak blízko se dostala k tomu, aby ztratila svobodu navždy. Jestli teď něco neudělá ona, určitě podnikne něco někdo jiný proti ní.

Na zadním sedadle auta si Jack Parsons povolil kravatu a nechal se ovívat zchlazeným vzduchem. „Panebože, tam venku je ale vedro,“ prohlásil.

Agent, který auto řídil, mrkl do zpětného zrcátka. „Měl jste ji sebrat,“ řekl. „Měli bychom sbalit všechny ty pitomý miliční cvoky čistě na základě obecných principů.“

„Možná bychom měli,“ odvětil lakonicky Parsons. „Ale prohlášení lidských práv říká, že ne. A dokud povedu toto vyšetřování já, nezatkneme nikoho, nebudemeli mít konkrétní důvody pro oprávněné vyslovení obvinění.“

Řidič zabručel: „To vás naučili v Annapolisu?“

„Mezi jiným. Víte.“ Parsonse přerušil jeho mobil, který zazvonil.

„Parsons.“

„Jacku, tady Sam Garcia. Mám na drátě někoho, kdo s tebou chce mluvit.“

Sam seděl v úřadě ve Washingtonu a koordinoval vyšetřovatele v terénu, kteří pátrali po stopách v íránském případě. Parsons si přendal telefon ke svému zdravému uchu a vytáhl poznámkový blok.

„Kdo je to?“

„Nick Mills z Worldweeku v New Yorku,“ začal Sam. „Zdá se, že je na tebe nějak upnutej a tvrdí, že bude mluvit jenom s tebou.“

Parsons si povzdechl. Jednal s Millsem před pár měsíci o inspekcích chemických zbraní v Perském zálivu. Mills se musel doslechnout o těch kovbojích chycených v Íránu což bylo pořádně znepokojující. Dosud to nebylo zveřejněno.

„K čertu s ním,“ zaklel Parsons. „Musí si teď myslet, že jsem se stal jeho soukromým zdrojem.“

„Já ti nevím, Jacku,“ namítl Sam. „Říkal, že má na prodej nějakou informaci. To je důvod, proč jsem ho s tebou chtěl spojit.“

„Řekni mu, že nás přerušili, a vezmi si jeho číslo,“ odpověděl Parsons. „Zavolám mu, až se zítra vrátím do města.“

Parsons vypnul telefon a pozoroval chvíli, jak za oknem ubíhá neplodná krajina. „Víte, tahle práce by byla sakramentsky jednodušší, kdyby se nám do ní pořád nemíchala média.“

„Tak jsme se nakonec přece v něčem shodli,“ pronesl vesele šofér a zachechtal se.

Kapitola 31

Washington, D.C., 16.40

Senátor Robert Chapman z Kalifornie seděl sám na lavičce v opuštěném koutě malého parku ve Washingtonu. Připadal si poněkud směšně. Toho dne dal přednost úspornému vozu své manželky před úředním vozem s řidičem, a také si vzal tmavé brýle a pršiplášť, aby nebyl k poznání. Jelikož nedokázal snést ani okamžik nečinnosti, přinesl si noviny a sendvič, aby se nějak při čekání zaměstnal.

Ani jedno ani druhé mu však nepomohlo. Čtení novin mu nebylo příjemné. Každý článek o Blízkém východě v něm vzbuzoval paniku. Každá zmínka o této oblasti jako by potvrzovala jeho obavy, že všechny stopy tamních obtíží míří přímo k němu. Jeho emoce se propadly do hloubek panického zoufalství, které se střídalo s křehkým, prchavým optimizmem. Sníst sendvič s krůtím masem bylo mimo diskusi. Celé dny už neměl chuť k jídlu.

Hustým porostem stromků viděl Chapman hřiště plné malých dětí, hrajících si na houpačkách a kolotočích, a maminek, které na ně dávaly pozor a povídaly si. Chapman pomyslel na své vlastní děti. Nebyl nijak introvertní věděl, že pro politického tvora, který touží po úspěchu, je hloubavá povaha prokletím. Ale nedalo se popřít, že za katastrofu, která pravděpodobně čekala jeho i jeho rodinu, bude zřejmě odpovědný on. A pramenem toho všeho byly jeho proklaté, slepé osobní ambice.

Neil Reynolds zaparkoval, vypnul motor a rozhlédl se kolem. Park nebyl rozlehlý, ale členitý, s mnoha stromy a jezírkem. Okolo se vyskytovaly pouze děti, jejich rodiče, pár mileneckých dvojic, využívajících patrně polední přestávky v práci, a několik bezdomovců shromážděných pod vysokým jilmem.

Prošel hlouběji do parku po špinavé cestičce kolem dětského hřiště. Zapnul si zip větrovky až ke krku, protože mu bylo chladno. Obloha se zatáhla a vítr přinášel první náznaky nastávající dlouhé zimy.

Chapman čekal pár set metrů dál na konci cestičky. Senátor měl plášť do deště a tmavé brýle, jako by vypadl ze špionážního románu. Reynoldsovi to připadalo legrační, ale ztrácel smysl pro humor. Chapman byl člověk slabé inteligence, prostoduchý, tvárný a lehce manipulovatelný. Nepatřil k lidem, s nimiž bylo radno svazovat vlastní osud v obtížných dobách. Nebyl člověkem, na něhož by bylo možné se spolehnout.

„Senátore,“ pozdravil Reynolds. Rychle se rozhlédl kolem, a když se ujistil, že je nikdo nepozoruje, uvelebil se na dřevěnou lavičku vedle Chapmana.

„Plukovníku,“ odpověděl Chapman, „vypadáš dnes sportovně civilní kalhoty a svetr. Nikdy by mě nenapadlo, že bych tě někdy takhle spatřil.“

„Uniforma je moc nápadná,“ odpověděl unaveně Reynolds.

Připadalo mu, jako by na něho padla zdánlivě nesmírná únava, skoro nepřekonatelná touha usnout nebo odejít. A přesto předchozí noc spal skoro devět hodin.

„Nevypadáš moc dobře, Neile,“ konstatoval Chapman. „Jsi pořád ještě nachlazený, jak ses zmiňoval?“

„Je mi výtečně,“ oponoval mu Reynolds. Soustřeď se, poručil si v duchu. „Promluvme si a pak odtud vypadneme. Není zrovna nejvhodnější doba, aby nás někdo viděl na veřejnosti spolu.“

„To není žádný problém,“ namítl Chapman. „Je přece známo, že se stýkáme. Mohu tvrdit, že jsi lobboval můj hlas pro obranný rozpočet na příští rok ve prospěch svého výzkumného útvaru.“

„To jistě můžeš, Bobe,“ odpověděl Reynolds, „ale lépe bude vyhnout se jakémukoli vykládání. Já bych určitě někomu nerad vysvětloval, proč ses se mnou sešel nahastrošený jako důstojník Stasi, který se zrovna chystá někoho zatknout.“

Chapman si sundal tmavé brýle. „Omlouvám se, jsem jenom trochu nervózní.“

„Nervozitu lze pochopit,“ připustil Reynolds. Hleděl přímo před sebe a vyhýbal se Chapmanovu pohledu. Nechtel být přistižen ve své primitivní, skoro živočišné plachosti.

„Tobě se to lehko řekne, Neile,“ stěžoval si Chapman. „Ale tady jde o mou celou politickou kariéru. Mohou mě zavřít do kriminálu.“

„Všichni čelíme stejným rizikům,“ namítl Reynolds.

„Vždyť já vím, Neile. Promiň, je mi to líto. Vím, že v tom jedeme všichni společně.“ Chapman si přehodil nohu přes nohu a začal si třít ruce. „Prostě mě nikdy nenapadlo, že by se mohlo něco takového stát. Myslel jsem, že máme všechno pod kontrolou.“

„Myslel jsi, že Jefferson a já máme všechno pod kontrolou,“ opravil ho Reynolds.

„K sakru, tohle není fér, Neile,“ zaprotestoval Chapman a udeřil se do stehna.

Reynolds si povzdechl. Navíc k únavě ho ještě rozbolela hlava, a zášlehy bolesti mu vystřelovaly z oblasti za ušima až do středu čela. Mohl to být důsledek zásahů, které na sobě provedl. Nedalo se to poznat.

„Tak to není fér,“ reagoval ironicky Reynolds. „Chtěl ses se mnou setkat, Bobe. Nepřipravuj mě o čas prázdnými kecy. Předej mi tu informaci.“

„Copak se to děje, Neile?“ zeptal se Chapman. „Tvoje kontakty ze Státního departmentu tě včas neinformují? Nebo mě možná potřebuješ víc, než jsi ochoten přiznat?“

Přestože Reynoldsovi nebylo dobře a byl unaven, všiml si, že si Chapman připadá, jako by ho podceňovali. Senátor se bouřil proti tomu, že byl zmanipulován. Reynolds si vzpomněl na dobu, kdy Chapmana poznal. Zapůsobilo na něho politikovo slušné vystupování a idealizmus. Obojí bylo nyní tatam. Reynolds uvažoval, kdo byl korupčník a kdo oběť korupce.

„Zapojili jsme tě do toho podniku z určitého důvodu,“ řekl Reynolds. „Máš v něm sehrát životně důležitou úlohu. Tak už se přestaň předvádět a řekni mi, co víš.“

Chapman se rozhlédl mezi stromy a odkašlal si. Náhle byl naprosto věcný. „Zatím máme co dělat jen s nepotvrzenými informacemi, a to do té doby, než íránská vláda učiní nějaké veřejné prohlášení nebo se na nás obrátí diplomatickou cestou. Ale naše tajné informace jsou jednoznačné. Tamní vláda zadržuje naše lidi spolu s materiálem, který převáželi. V této chvíli je to velice delikátní. Probíhá tam spor mezi vojáky a duchovními. Neradi bychom tam viděli občanskou válku, ale zřejmě dojde ke změně poměru sil mezi vládou a armádou.“

„To dá rozum,“ poznamenal Reynolds.

„Selský rozum,“ opakoval Chapman. Krátce a hořce se zasmál. „Nikdy bych s vámi do toho nešel, kdybych věděl, že budeme mít co dělat s Íránci.“

„Nikdy ses na to neptal,“ namítl Reynolds.

„Propánaboha, Neile, ty jsi voják! Tohle je přece zrada.“ Tón Chapmanova hlasu se zvýšil. „Kvůli tomu jste mi ty ani Jefferson nic neřekli, dokud nebylo příliš pozdě. Věděli jste, že bych s prodejem jaderných materiálů Iránu nikdy nesouhlasil.“

„Možná že je to pravda,“ připustil Reynolds. „Vzali jsme v úvahu tvou vrozenou duševní prostotu. Bylo by příliš těžké vysvětlit ti, že íránská opoziční frakce byla jediná skupina, která měla k dispozici prostředky v hotovosti. Ukázal jsem ti své výpočty. Zastavili jsme se dlouho před tím, než by měli dostatek obohaceného uranu na sestrojení funkční zbraně.“

Reynolds si přál, aby tato konverzace nikdy nezačala. Kdyby bylo někde blízko odposlouchávací zařízení, bylo by to, jako by se přiznali.

„Také jsme se postarali, abychom jim prodávali materiál, který byl vyvinut až během rozpadu Sovětského svazu. Mám vážné pochybnosti, zda je jeho kvalita dostatečná, aby se dal použít bez dalšího obohacení, což je v současné době nad jejich možnosti.“

„Mluvíš jako vědec,“ řekl Chapman farizejským tónem, „ale nevíš to jistě. Třeba nakupují i z jiných zdrojů. Přísahám, že kvůli tomu už nemůžu ani v noci spát. Nikdy, nikdy bych se do toho nenamočil, kdybych věděl.“

Reynolds cítil, jak mu tuhne čelist. „Prosil jsem tě, abys nekecal nesmysly,“ vyštěkl. „Udělal bys cokoli kvůli tomu křeslu v Senátu.“

„Své křeslo v Senátu jsem si zasloužil,“ prohlásil důrazně Chapman. Jeho jemná pleť zrudla. „Vedl jsem úspěšnou kampaň, sloužil jsem straně.“

Reynolds se opřel o opěradlo lavičky a rozesmál se.

„Opravdu to tak bylo!“ vztekal se Chapman. „Jsem členem federálního výboru pro tradiční vůdcovství! Dva roky jsem pracoval v řídícím výboru strany. Jako poslanec státní legislativy jsem se zúčastnil tří zahraničních studijních cest, abych zlepšil své znalosti mezinárodních vztahů, a tak, když jsem dostal příležitost.“

Reynolds se rozesmál ještě víc. Když jeho veselost na okamžik ochabla, pohlédl na Chapmanův vážný výraz. To ho přimělo k novému výbuchu smíchu.

„Nech toho,“ zaječel Chapman.

„Byl jsi na řadě na to křeslo,“ řekl Reynolds. „Jefferson i já jsme to věděli. Prostě jsme urychlili přirozený vývoj.“

Chapman vyvalil na Reynoldse překvapením oči. „Nevím, o čem to k čertu mluvíš,“ ozval se po delší odmlce. „Když George Patterson zemřel, mohl jsem zaujmout jeho křeslo a převzít jeho místo ve výboru pro zahraniční věci. Přece mi nechceš říct, že.“

Senátor se odmlčel.

„Řekl jsem ti, že věci, jako je štěstí, neexistují. Pamatuješ se na to?“

„Já.“ Chapman odvrátil pohled od Reynoldse. Zavrtěl hlavou, vstal z lavičky a odešel k nejbližšímu koši na odpadky, do něhož odhodil noviny a nerozbalený sendvič.

Reynolds zatím zavřel oči a vnímal chladný větřík. Nacházel se v podivném stavu, někde mezi spánkem a bděním.

„Vadí ti to stejně jako mně,“ řekl Chapman. „Vidím ti to ve tváři.“

Reynolds sebou trhl. Neuvědomil si, že se Chapman vrátil na lavičku.

„Mám na mysli tohle,“ pokračoval Chapman. „Chováš se, jako bys to všechno předvídal, ale je ti z toho úzko. Vypadáš hrozně. Musím se přiznat, že mi to příliš důvěry nepřidává.“

„Je mi jedno, jakou důvěru pociťuješ,“ namítl Reynolds.

„A pokud jde o Cyruse Tafreshiho, ten náš kontakt s íránskou opoziční frakcí, jeho smrt taky nebyla náhodná, že?“

Kolem proběhli muž a žena středního věku, oblečení do stejných tepláků. Reynolds počkal, dokud se nevzdálili z doslechu.

„Vyvozuj si závěry sám, Bobe,“ odpověděl. „Nebudu ti všechno vysvětlovat. Nejsi už dítě.“

Chapman se nadlouho odmlčel. Reynolds si užíval ticha, zhluboka dýchal a pokoušel se zbavit bolestí hlavy a závrati.

„Toužil jsem po moci, po křesle v Senátě,“ pronesl Chapman nepřítomným hlasem. Jako by mluvil sám k sobě. „Věděl jsem, že by mi Jefferson k tomu mohl pomoci. A budupotřebovat peníze na svou volební kampaň po dvou letech a pak na tu následující. Vždycky ho budu potřebovat.“

Reynolds neodpovídal.

„Jefferson no dobrá, je Jefferson.“ Chapman se ironicky zasmál. „Sbalil si mě do kapsy jako součást naší dohody přinejmenším si to myslí. Jeffersonovi rozumím velmi dobře. Ale pokud jde o tebe, Neile, nikdy jsem si nedokázal vysvětlit, proč ses do toho zamíchal. Nevěřím na tu povídačku o výzkumu. Co s těmi penězi děláš? Ukládáš si je ve Švýcarsku nebo někde jinde?“

„Děláš klasickou chybu,“ odpověděl mu Reynolds. „Domníváš se, že všichni lidé na světě sdílejí tvoje motivy. Ne každý žije kvůli dolarům nebo aby získal moc, kterou neumí používat.“

Obloha nad nimi potemněla; vzduch se zdál ostrý a ionizovaný, jako by mělo každým okamžikem začít pršet.

„No tak dobrá, co to potom je?“ zeptal se Chapman. Tvářil se, že je upřímně zvědavý. „Když nic jiného, dlužíš mi aspoň tohle. Pověz mi, co čekáš od toho průšvihu?“

„Nemám pro svůj útvar neomezený rozpočet, Bobe,“ začal Reynolds. „Legislativa sice poskytuje Pentagonu plno peněz, ale tyto prostředky jdou na zbraňové systémy a na zbraně. Moje divize zaznamenala během posledních tří let pokles příjmů z rozpočtu.“

Chapman si třel tvář a naslouchal. Reynolds věděl, že jeho myšlenkový postup senátora uklidní, protože ho přivede do známého světa politických ohledů.

„Toto je svět v pohybu,“ poznamenal Chapman roztržitě. „Amerika musí být připravena na konflikty v zámoří.“

Reynolds cítil, jak v něm znovu začíná kypět smích. Roztržitost muže, jehož měl před sebou, byla zdrcující.

„Potřeboval jsem peníze na technické prostředky,“ vysvětloval. „Nanotechnika je neuvěřitelně nákladná. Výroba nových polovodičových materiálů pro má nejnovější zařízení, sestavování energetických zdrojů a komunikačních prostředků to stojí víc, než mi můj rozpočet umožňuje. Je to prostě tak.“

„Vůbec nerozumím všem těm odborným kecům, ale nevěřím ti,“ odporoval Chapman. „To na sebe bereš všechna tahle rizika jenom proto, abys financoval svůj rezort? To nedává smysl.“

„Nikoli můj rezort, ale svou osobní práci,“ zareagoval Reynolds. Kousl se do rtu. Jak moc by měl říct tomuhle pitomci? Přestal kontrolovat své emoce. Cítil, jak se v něm vzdouvá pýcha.

„Během minulého roku jsem se choval jako administrativní černá díra,“ přiznal Reynolds. „Financoval jsem neoficiální práci z vlastní kapsy, rozšiřoval své laboratoře o vybavení zakoupené za špinavé peníze a potom jsem falšoval účetnictví, aby to vypadalo legálně. Samotný můj výzkum DNA stojí víc než dvě stě tisíc dolarů ale já musím postupovat rychle. Mám další lidi, aby skládali dílky menších hlavolamů, zatímco já provádím syntézu údajů do širší vize. Nebylo snadné zabránit pracovníkům na mých oficiálních projektech, aby nepojali podezření.“

Chapman civěl udivený, s otevřenými ústy.

„Ale nikdy jsem ani neočekával, že by svatý grál byl levný,“ dodal Reynolds.

Vyslovil toho už příliš. „Těžko ti někdo přidělí rozpočtové prostředky na rozluštění tajemství lidské duše nebo na změnu podstaty našeho živočišného druhu.“ Měl by se zarazit, ale nemohl.

„Rozumíš mi?“ zeptal se. „Ty máš svůj Senát. Jefferson své peníze a své firmy. Byl by to hřích, kdyby to všechno končilo jen u toho. Svým nevědomým způsobem jste pomohli lidstvu vymanit se z nevědomosti a smrtelnosti.“

Reynolds se zcela určitě zbláznil. Bob Chapman se pokoušel udržet si na tváři masku klidného sebeovládání a jistoty.

„Já vidím, že pracuješ na něčem velikém, Neile,“ řekl. „Doufám, že máš pravdu. Byl bych šťastný, že jsem byl schopen ti pomoct.“

Chapman věděl, jak prázdně jeho slova zní. Reynolds po něm blýskl znechuceným pohledem a odvrátil se.

„Potřebujeme však zůstat soustředění na to, co se děje tady a teď,“ dodal Chapman s nadějí. „Myslím, že dokonce i v případě nejhoršího možného scénáře můžeme trvat na svém věrohodném popírání.“

Zdálo se, že Reynolds ho neslyší. Zafoukal vítr a na park dopadlo pár drobných kapek.

„Nech to na Jeffersonovi a na mně,“ prohlásil konečně. Zastrčil si ruce do kapes větrovky a zdálo se, že tam něco hledá. „Buď klidný, Bobe, a měj uši otevřené. Všechno dopadne dobře.“

„Počítám, že to je to, co jsem chtěl slyšet,“ přiznal se Chapman. „Můžeme to překonat, budemeli spolupracovat. To je vše, co jsem.“

„Nehýbej se,“ řekl Reynolds. Přisunul se na lavičce k němu. Chapman chtěl instinktivně ucuknout, když mu Reynolds přiložil ruku k hlavě. „Ten pitoměj vítr. Zanesl ti do ucha brouka.“

Chapman ucítil teplo Reynoldsova těla, tisknoucího se nepříjemně blízko k němu.

„Co to děláš?“ zeptal se, a jeho hlas prozrazoval strach.

„Už ho mám,“ oznámil Reynolds.

Senátor ucítil v uchu bodnutí. Reynolds se odtáhl.;

„Příroda má své stinné stráríky,“ pravil Reynolds s úsměvem. „Nesnáším to. Hmyz, hadi. Ošklivé věci.“

Chapman vstal, vynervován Reynoldsovým jednáním.

„No, díky,“ řekl. „Doufám, že mi cestou zpět do kanceláře nebudou padat z uší mrtvé mouchy.“

„Ne,“ odpověděl Reynolds. Zůstal sedět na lavičce. „Nebudou.“

Chapman se měl k odchodu a vítr mu ovíval obličej. Pohlédl zpět na lavičku, kde bez hnutí seděl Reynolds. Bob Chapman se domníval, že spatřil, jak se plukovníkův obličej na okamžik rozzářil nějakou předtuchou. Ale jistý si tím nebyl.

Kapitola 32

LosAngeles, 17. září, 16.05

„Nerozumím tomu, mami. Dnes ráno se zdálo, že je mu líp.“

„Bude v pořádku, Lauro,“ uklidňovala ji Maria Antonelliová. Usadila se s hlasitým povzdechem do lenošky. „Jsi sice doktorka, ale nemůžeš zabránit tomu, aby tvé dítě neonemocnělo. Tvému otci trvalo celá léta, než to pochopil.“

V okamžicích, jaký byl tento, si Laura uvědomovala, jak moc je pořád ještě závislá na své matce. Když zavolali z Carlovy školy a oznámili, že chlapec je znovu nemocný a má teplotu, Laura věděla, že ho matka pohlídá, dokud se ona nevrátí z nemocnice. Laura přemýšlela, jak se jiné osamocené matky vyrovnávají se situacemi, jako je tato. Bez pomoci rodiny to musí být nemožné.

„Ty taky nevypadáš dvakrát moc dobře, cara,“ poznamenala Maria. Upravila si na nose své bifokální brýle a prohlížela si dceru. „Jsi bledá. Nepracovalas příliš?“

„Jsem prostě šťastná, když pracuju,“ řekla Laura a podívala se na hodinky. Podařilo se jí objednat se na odpoledne na neurologické vyšetření. Po epizodách z rána a včerejšího večera chtěla, aby jí odborný lékař potvrdil, že je zcela zdravá.

Maria nevypadala přesvědčená. „Musíš skutečně zase hned odjet?“ zeptala se. „Aspoň ti ohřeju něco k jídlu.“

„Děkuju, s ním něco v nemocnici. Musím být při operaci.“ Laura nerada lhala, ale nechtela dělat matce starosti.

Maria si našla televizní ovladač. Laura věděla, že se rychle blíží doba matčiných odpoledních seriálů.

„Mimochodem, mami,“ ozvala se Laura. Poklepala kloubem na veřej. „Nedávno jsem se seznámila s jedním mužem. Je to také lékař no, ve skutečnosti pracuje v lékařském výzkumu.“

„Carlo mi o něm všechno řekl,“ odvětila Maria. Složila si ruce do klína. „Velmi se mu líbí. Co si o něm myslíš ty?“

Laura se zadívala na špičky bot a náhle měla pocit jako dospívající děvče. „Taky se mi líbí,“ řekla. „Je hodný a citlivý. Prostě okouzlující. Já.“

„Ale není příčinou, proč vypadáš tak unaveně, že?“ zeptala se Maria.

Laura se na matku sarkasticky usmála. Maria měla jemný smysl pro humor. „Prostě jsem ti to chtěla říct. Měla jsem si uvědomit, že ty a Carlo jste o mně už drbali.“

Maria pokrčila rameny a vyskočila z lenošky. „Povídali jsme si spolu. Co myslíš, že odpoledne děláme vystřihujeme si hračky z papíru?“

Laura se zasmála. „Právě usnul.“

„Mohla by ses na něho podívat tak asi za hodinu? Má si pak vzít lék.“

„Jednu modrou tabletku,“ recitovala Maria. Něžně nasměrovala Lauru k hlavnímu vchodu. „Vrať se do práce a nedělej si starosti. Chlapec bude v pořádku.“

Doprovodila dceru ke dveřím. „Mluvila jsi v poslední době s Ferry?“ zeptala se.

„Pár dní ne,“ připustila Laura. „Jedna z jejích sester přiletí z New Jersey, aby jí pomohla.“

„Je to hrůza, že jí manžel tak z ničeho nic zemřel,“ vzdychla si Maria nešťastně.

Laura se odmlčela. Poznámka její matky obsahovala bolestnou hloubku. Maria ztratila manžela dost brzo, Steve zemřel jako zločinec, a teď se i Ferry stala vdovou.

„Je,“ souhlasila tiše Laura. „Ale ženy jsou silné.“

„Molto forte,“ potvrdila Maria se smutným úsměvem.

Když se Laura znovu ocitla u sebe v ordinaci,vytáhla žaluzie a pokusila se prokousat horou papírů, které jí Terri nechala na stole. Provozovat lékařskou praxi znamenalo zároveň řídit firmu, a Laura byla v poslední době nedbalá. Pár formulářů pro pojišťovnu dole v hromadě bylo více než měsíc starých.

Nemohla se soustředit. Právě před půlhodinou odešla z neurologie po otravném monotónním vyšetření. Odborný lékař, Walter Guerrero, jí udělal CT a MŘI vyšetření mozku a odebral jí krev pro laboratorní testy. Laura zjistila, že ji obtěžuje, když musí popisovat své symptomy. Několikrát musela potlačit nutkání utéct. V návalu sdílnosti se Guerrerovi svěřila se svou depresí a zneužíváním léků, což jí také způsobilo pocit ponížení.

Guerrero byl velmi sympatický. Slíbil jí, že rychle prostuduje výsledky a zavolá jí ještě odpoledne nefóo večer. Laura byla nervózní, jako když skládala zkoušky na fakultě.

Terri si vzala den volna, aby měla třídenní víkend na lyžování. V ordinaci bylo nepříjemné ticho a klid, a tak Laura otevřela skříňku mezi dvěma pohovkami na druhé straně ordinace. Uvnitř byla televize, kterou normálně používala, aby ukazovala na videu pacientům procedury, které je čekají. Naladila ji na místní informační stanici. Důvěrně známá znělka a letecký pohled na město právě uváděly odpolední zprávy.

Napila se vychladlé kávy, která ztratila chuť, a zvedla sluchátko telefonu. Úřadování může počkat. Zpaměti vytočila číslo.

„Tady plukovník Neil Reynolds.“ Na okamžik si Laura myslela, že se jí podařilo zastihnout Neila doma, ale záznamník pokračoval: „V této chvíli nemohu zvednout telefon. Zanechte mi prosím vzkaz.“

Laura zklamaně zavěsila. Neměla ráda záznamníky. Prolistovala svůj telefonní seznam a vyťukala druhé číslo. Poněkud ji překvapilo, že jí někdo odpověděl.

„Útvar plukovníka Reynoldse,“ pronesl nějaký mladý muž unaveným hlasem.

„Je plukovník Reynolds přítomen?“ zeptala se Laura. Podívala se na televizi. Nad ramenem moderátorky byl křídou nakreslený obrys kolem těl obětí zabití. Byl nadepsán slovem Vražda.

„Plukovník na celý den odešel.“ V pozadí uslyšela ťukání klávesnice počítače.

„Myslela jsem si to,“ řekla Laura. „Ale doufala jsem, že ho ještě zastihnu.“

„Skutečně?“ zeptal se ten muž tónem naznačujícím podiv nad tím, že by jeho šéf mohl mít nějaký soukromý život. „Chci říct, že většinu dní bývá tady. Chcete mu nechat nějaký vzkaz?“

„Ne, to je v pořádku. Pokusím se zastihnout ho později doma.“

Mladík zamumlal: „Na shledanou,“ a zavěsil.

Laura si usrkla kávy. Chtěla znát Neilův názor na své divné symptomy. Toužila rovněž uslyšet jeho hlas. Přemýšlela, jak by jejich geografické odloučení mohlo poznamenat budoucnost jejich vztahu. Neznali ji se dlouho, ale jejich poměr se zřejmě rozvíjel rychle. Nedokázala si však představit Neila, jak bydlí v L. A., chodí v šortkách a tričku poté, co by opustil své postavení ve vládním výzkumu. A rovněž si nedokázala představit samu sebe, jak opouští město, které vždycky pokládala za svůj domov. Její přátelé, matka, Carlova škola to vše bylo hluboce zakotveno v L. A. Neuměla si představit, že by se to někdy změnilo.

Předbíhala událostem. Zvedla ruku k temeni hlavy, rozepnula sponku a rozpustila si své tmavé kadeře.

Televizní zpravodajství přešlo od domácích zpráv k mezinárodním, což bylo signalizováno počítačovou animací globusu, otáčejícího se v prostoru. Když se znovu objevili moderátoři, měli za sebou jasně rudou mapu Íránu.

Laura si pospíšila přes místnost, aby zesílila zvuk. Od té doby, co poznala Ferry, začala se zajímat o rodnou zemi své přítelkyně.

„Velice nečekaný obrat událostí dnes v Káhiře,“ pronesl hlasatel. „Na konferenci o mezinárodním námořním právu pranýřovala rozzlobeně íránská delegace Spojené státy, že vysílají své polovojenské síly přes hranice Íránu.“ Na záběru se objevil bezvýrazný jeskyňovitý sál s několika desítkami lidí v auditoriu naproti pódiu. U řečnického pultu stál muž s černým plnovousem, gestikuloval a ukazoval do publika.

Íránský delegát na konferenci tvrdil, že hovoří se schválením své vlády a řekl toto: „Přistihli jsme Američany při porušení mezinárodního práva a páchání aktu agrese proti našemu lidu. Žádáme, aby mezinárodní společenství tyto zločiny odsoudilo.“

Na obrazovce se znovu objevil moderátor: „Státní department tato obvinění odmítl a prohlásil, že americké ozbrojené síly operující v Perském zálivu nenarušily íránské hranice a ani to nemají v úmyslu. Vůdce senátní většiny v Kongresu vyzval k zahájení vyšetřování této záležitosti.“

Vysílání se pak přesunulo na reportáže o pokračujících občanských nepokojích v Mexiku.

Bylo skoro půl páté, a Walter Guerrero se dosud neozýval. Rozhodla se, že ho nebude vyrušovat. I tak už byl dost hodný, že ji přijal mimo pořadí.

Laura vypnula televizi. Nemělo smysl, aby čekala v ordinaci jen na Guerrerovo zavolání. Mohla by si vzít papírování s sebou a pracovat na něm doma, zatímco Carlo bude odpočívat v posteli. Začala si sbírat věci a ukládat je do aktovky. Oblékla si sako a zatáhla závěsy.

V přední kanceláři se ozval nějaký zvuk. Ale to nebylo možné. Na tento den nebyli objednáni žádní pacienti a Terri byla pryč. Zvuk se ozval znovu, skřípavý.

Laura si řekla, že je stále vynervovanější. Vidí na operačním stole Carla, omdlévá v kuchyni, je jako hypochondr posedlá kvůli výsledkům vyšetření a teď ještě slyší nějaké zvuky z prázdné kanceláře. Byl to určitě někdo na chodbě. V tomto křídle nemocnice byla desítka dalších lékařských ordinací.

Uslyšela však nějaký tichý, hluboký mužský hlas, a rozhodně vycházel z kanceláře. Naslouchala. Neexistoval důvod, aby tam teď někdo byl. Nedávno ďošlo v nemocnici ke krádežím nějakých věcí kancelářského ařízení, materiálu a léků. Třeba si někdo všiml, že v recepci je zhasnuto, a usoudil, že ordinace je prázdná.

Laura otevřela opatrně dveře a vykoukla ven. Viděla Terriin sklad s formuláři pro pojišťovnu, krabicemi papíru a faxem. Nikdo tam nebyl.

Když zjistila, že nemá v dosahu nic, co by použila jako zbraň, zvážila, zda se nemá vrátit zpět do ordinace a zavolat policii nebo nemocniční bezpečnost. Jenže potom by se mohla ocitnout v pasti. Země byla tři podlaží poď jejím oknem. Kdyby se jí podařilo dostat na chodbu, byla by v bezpečí.

Udělala krok. Nic si nevymýšlela, za rohem uslyšela mužský hlas, který si něco tiše broukal. Bylo to, jako by jí chtěl dát najevo, že tam je.

Když se rozběhla ke dveřím, vynořila se za rohem postava a vrazila do ní. Laura vykřikla, protože spatřila silného muže. Chtěla kolem něho rychle proběhnout, aby se dostala ke dveřím, ale cítila, jak se po ní sápe rukama. Než se jí to podařilo, zakopla a vrazila do Terriina psacího stolu. Téměř v páďu napřáhla ruce, aby získala znovu rovnováhu, a shodila na podlahu sešívačku a plastovou krabici plnou tužek.

„Nepřibližujte se ke mně,“ zaječela. V hlavě jí vířil strach a zmatek. Jako by jí někdo připojil mozek k elektrické zásuvce. Teprve po několika sekundách se uklidnila natolik, aby rozeznala vysokého svalnatého Afroameričana, stojícího v předsíni její ordinace s rukama zdviženýma nad hlavou a vzdávajícího se. Měl provinilý výraz a sundával si z uší sluchátka.

„Je mi líto, je mi to opravdu líto,“ koktal. Měl opasek s nářadím a na rameni se mu houpalo kolo drátu. „Myslel jsem, že tu nikdo není. Někdo nám zavolal, že jedna zásuvka nefunguje. Já, já jsem z údržby. Nechtel jsem.“

Ozvalo se divoké zaklepání na dveře. „Omlouvám se,“ řekla Laura. Setřela si pot z čela. „Nevím, co mě to napadlo.“

Dveře se rozlétly a udeřily o stěnu. John Tomkins, lékař, který měl sousední ordinaci, vrazil s napřaženými pěstmi dovnitř. „Co se tady děje?“ zeptal se. Zíral na údržbáře. „Slyšel jsem nějaký výkřik. Byla jste to vy, Lauro?“

Laura se podívala na jmenovku přišitou na úďržbářově košili a pře četla si jeho jméno. „Promiňte, Brady,“ řekla. Položila Tomkinsovi ruku na rameno. „Johne, nic zlého se nestalo. Brady a já jsme se postrašili navzájem. Myslela jsem, že jsem sama, a.“

„Je to má chyba,“ skočil jí do řeči Brady. „Neměl bych poslouchat při práci walkmana.“

Tomkins zavrtěl hlavou a chytil se za zápěstí, aby si zkontroloval pulz. „Panebože, znělo to, jako by tady někoho vraždili.“

Laura se málem začala znovu omlouvat, když zazvonil telefon. Protáhla se kolem nábytku, posadila na Terriinu židli a stiskla tlačítko, aby odpověděla na zavolání.

„To je Laura Antonelliová?“ zeptal se hlas.

„Ano?“ odpověděla. V předpokoji spolu hovořili Brady s Tomkinsem, oba se smáli a vrtěli hlavami.

„Tady je Walter Guerrero.“ Měl hluboký a zvučný hlas se stopami středoamerického přízvuku.

„Oh, Waltře, díky za zavolání,“ řekla Laura. „Promiňte, že jsem udýchaná. Mám tu teď menší zmatek.“

„Jsem řáď, že jsem vás zastihl,“ pokračoval Guerrero. „Vaše testy vypadají docela dobře. Myslím, že jste zažila nějaký stres. Patrně si potřebujete vzít dovolenou.“

Tomkins a Brady konferovali nad spletenými dráty. Laura si připomněla, že Tomkins je amatérský elektronický kutil a má ve své ordinaci krátkovlnnou vysílačku.

„Je tam ale jeďna věc,“ dodal Guerrero. „Neřekla jste mi, že jste podstoupila mozkovou operaci. Takovou informaci musím znát, když přijímám nový případ.“

„Mozkovou operaci?“ zeptala se Laura. „O čem to mluvíte? Neměla jsem nikdy vůbec žádnou operaci.“

Na lince nastalo delší ticho. „Potom je to velice podivné. Tomografické vyšetření vám nenašlo v mozku sice žádnou cizí organickou látku, ale objevil jsem tam něco velice malého, a předpokládal jsem, že by to mohl být zbytek nějaké chirurgické niti. Zdá se ale, že je to kovové, protože se to na skeneru odráží.“

Laura se otočila na křesle pryč oď mužů v přeďsíni a ztišila hlas. „To není možné.“

„Přece musí existovat nějaké vysvětlení,“ řekl se znásobenou pochybností v hlase. „Podívám se na ten film znovu. V žádném případě však není ten objekt dost velký, aby vám nějak škodil, a jsem si jistý, že nemá nic společného s vašimi neďávnými potížemi. Jak jsem říkal, oďpočiňte si. Přinejmenším o víkendu vysaďte.“

„Děkuju, Waltře.“ Laura se rozloučila s Guerrerem a slíbila mu, že ho na oplátku za jeho laskavost pozve na oběd.

Malá, neidentifikovatelná kovová hmota. Stejný objekt, jaký byl nalezen v mrtvém těle Cyruse Tafreshiho?

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se jí John Tomkins. Laura se otočila na židli. On i Brady na ni zírali. Neměla představu, kolik toho z telefonického rozhovoru slyšeli.

„Jistě, jistě,“ zamumlala. „Je mi líto, že jsem vás polekala, Brady. Zamknete to tady laskavě, až skončíte?“

„Pochopitelně,“ slíbil Brady.

„Pokud s tím budete souhlasit,“ rozval se Tomkins, „chvíli se tady zdržím a budu se dívat, jak Brady pracuje. Domnívá se, že by mi mohl pomoci s mou vysílačkou. Pořád mi v ní praská.“

Laura vyšla bez odpovědi. Ten anomální předmět, který byl vyňat z Cyrusova těla, když se zhroutil mrtvý. Souvisejí spolu ty dva předměty, nebo už ztrácí rozum?

Nastoupila do výtahu, aby sjela do přízemí. Když byla v půli cesty na parkoviště, zarazila se.

Cyrus, a teď ona. Ale nyní si vzpomněla. Byli už i další.

„Panebože,“ zašeptala. „Cyrus nebyl první!“;

Kapitola 33

19.12

Laura za sebou zavřela dveře ordinace a zamkla je. Venku na chodbě bylo ticho a prázdno. Normálně neměla ráda noční klid v tomto křídle nemocnice, ale nyní byla za samotu vděčná. Potřebovala uvažovat.

Talíř s dušenou zeleninou a rýží, co si koupila v nemocničním bufetu, odložila na stůl. Teď měla něco daleko naléhavějšího dokumentaci, o kterou požádala před dvěma hodinami v kanceláři archivu nemocnice. Takový požadavek nebývá po pracovní době obvyklý, a pracovníci večerní směny se k Lauře chovali dost odměřeně. Aby jí vyhověli, pokusila se Laura obměkčit je tím, že jim pomohla vybírat dokumenty z dlouhých řad závěsných pořadačů uložených v archivu za výpočetním střediskem.

Ale nejdřív to hlavní. Vyťukala známé telefonní číslo.

„Mami, to jsem já,“ ozvala se Laura. Rozsvítila stolní lampu. „Jsem ještě v práci a nějakou dobu tu zůstanu. Jak je Carlovi?“

„Už něco snědl,“ odpověděla Maria.

Laura věděla, co to znamená. Podle matčiných hledisek je chuť k jídlu příznakem dobrého zdraví. Skutečně to nebyl špatný způsob stanovení diagnózy.

„Dobře,“ řekla Laura. „Řekni mu, ať si z toho nic nedělá. Zítra zůstane doma a nepůjde do školy.“

„Dívá se na televizi,“ sdělila Maria. „Chceš s ním mluvit?“

„Nutné to není,“ pravila Laura. Otevřela horní složku z hromádky. „Pokud by nechtel on.“

Laura uslyšela, jak matka částečně zakryla sluchátko a zeptala se Carla, zda chce mluvit s maminkou. O chvíli později se matka ozvala znovu. „Nechce přijít o nic z toho programu.“

„To je v pořádku, mami. Mohla bys ho dnes uložit do postele? Možná že se tu zdržím dost dlouho.“

Maria váhala. „Děje se něco, Lauro?“

„Vůbec ne.“ Laura listovala složkou, dokud nenašla pitevní zprávu. „Díky, mami. Stavím se později.“

Zavěsila. V kuželu světla si ověřila jméno na složce: Patricia OConnellová. Byl to jeden z té hrstky případů, které ji pronásledovaly. Patricii OConnellovou předali Lauře, když si stěžovala na bolesti břicha. Následné vyšetření odhalilo cholecystitidu. Za pár dnů jí Laura provedla běžnou operaci cholecystektomii odstranění žlučníku. Operace proběhla standardně, bez dalších komplikací, kromě podivného předmětu, který Laura nalezla uvnitř pacientčina těla. Následujícího dne byla OConnellová propuštěna ale vrátila se do nemocnice o tři dny později v bezvědomí.

Dříve než mohla být operována, zemřela na plicní embolii, kousek krevní sraženiny jí přerušil krevní oběh v plicní tepně. Smrt neměla souvislost s předchozí operací, nicméně Laura si tehdy prohlédla pitevní zprávu své pacientky. A nyní si vzpomněla na onen detail.

„Tady je to,“ řekla si.

Byla to malá poznámka, část úseku pitevní zprávy, který se týkal srdce a plic OConnellové: ‚Malý kousek kovu zarytý v plicní tepně nedaleko krevní sraženiny.

Následoval patologův závěr: kovový předmět, jakkoli podivný, nebyl podstatný a nepřispěl k pacientčině smrti. Marginální poznámka naznačovala, že pacientka trpěla těžkou cukrovkou a během posledních dvou desetiletí se musela podrobit rozsáhlé léčbě. Její stav mohl vyvolávat oběhové potíže, které vyústily v embolii.

Laura se chopila vidličky a snědla bez větší chuti pár soust své večeře. Patricia OConnellová ukrývala uvnitř svého těla ve skutečnosti dva tyto podivné předměty. Případ OConnellové byl jedním z oněch dvou, o nichž se zmínil advokát Jeffersona Fabera během smírčího řízení.

Otevřela druhou složku. Ta, stejně jako složka OConnellové, byla označena razítkem v černé barvě přes indexní hlavičku slovem: ZEMŘEL, vedle jména Francis Del Rey.

Francis, nebo Frank, jak si nechal raději říkat, byl učitel ze školy v Simi Valley. Přestože mu bylo teprve dvaapadesát, měl řadu zdravotních problémů, které ho pronásledovaly již od poloviny čtyřicítky. Vzpomínala si, jak jí je v ordinaci se svým osobitým černým humorem líčil: žaludeční vřed, migrény, a to nejhorší leukemii. Jeho nemoc prošla dvakrát remisí, ale Laura viděla, že mu působí starosti. Jeho posledním problémem byla kýla, která, jak říkal, nebyla ničím ve srovnání s tím, s čím se musel vyrovnat v minulosti.

Na pooperační zprávě poznala Laura svoje písmo. Kýla Franka Del Reye nebyla nijak těžká. Celá operace netrvala déle než čtyřicet minut a proběhla bez komplikací.

O deset dnů nato se Frank vrátil do nemocnice již mrtvý v důsledku mozkového aneurismatu. Omdlel ve sborovně ve své škole a již nenabyl vědomí.

Pitevní zpráva popisovala podrobnosti pitvy Frankova mozku a zaznamenala přítomnost dvou drobných kovových předmětů v různých místech jeho lebeční dutiny. A zase nebyly tyto objekty, pokládané za anomálie, dány do souvislosti s jeho úmrtím. Laura se zhluboka nadechla. Měla nyní důkazy o čtyřech případech, ve kterých byly v lidském těle nalezeny malé nevysvětlitelné kousky kovu. Tři z těchto čtyř osob, včetně Cyruse, náhle zemřely. Ona je čtvrtá.

Laura odešla k oknu, otevřela je a nadýchla se studeného nočního vzduchu. Předměty, zmíněné ve zprávách o pitvách oněch dvou pacientů, vypustila z paměti. Jak jí potvrdil doktor Kim při Cyrusově pitvě, drobné anomálie anatomické i jiné nejsou nikterak nezvyklé a obvykle se na ně nebere zřetel, pokud se nedají uvést do souvislosti s tím, co zavinilo smrt pacienta.

Nechala okno otevřené a dovolila, aby z ulice vnikl dovnitř hluk dopravy, ztlumený v tichý mumlavý zvuk. Zvedla třetí složku z hromádky.

„Jorge Mesa,“ přečetla nahlas. Tuto složku získala, když požádala o křížovou počítačovou analýzu pitevních zpráv, zaznamenávajících ve svých zjištěních určité anomálie. Za tento tajuplný požadavek si Laura vysloužila netrpělivý výraz pracovníka archivního oddělení, ale poskytl jí více než tři desítky složek z posledního roku.

Ve složce vyhledala pitevní zprávu. Patolog v ní zaznamenal vrozenou deformaci zjištěnou na Mesově levé srdeční komoře. Byla to organická anomálie, tragická, ale naprosto v rámci obvyklostí.

Laura otevřela následující složku. Obsahovala lékařský záznam Allison Leonardové, staré ženy trpící Alzheimerovou chorobou, která zemřela na konsumpční koagulopatii po delším léčení na neurologickém oddělení.

„Tady je to,“ řekla Laura. Pocítila triumf smíšený s dotykem hrůzy. Při počítačové tomografii byl pacientce v krku nalezen malý kousek kovu. Podivné bylo, že se zdálo, jako by se tento objekt během dvou týdnů, které proběhly od jednoho vyšetření ke druhému, pohyboval. Ve zprávě nebylo uvedeno nic o povaze tohoto objektu. Lékaři ani patolog provádějící pitvu mu nevěnovali žádnou další pozornost, pravděpodobně kvůli věku a anamnéze pacientky.

Během následující půlhodiny prohlédla Laura zbývající složky. Většinou šlo o normální případy. Čtyři další srdeční vady, jedna kulka, jež uvízla pacientovi v zádech a nebyla nikdy odstraněna, jeden případ, kdy se uvolnila chirurgická síťka a putovala pacientovým břichem. Navíc to byly zprávy o řadě drobných organických útvarů, které byly zanalyzovány a určeny buď jako počínající rakovinné bujení, nebo benigní cysty a další novotvary.

Nicméně objevila čtyři další případy, ve kterých patologové zaznamenali nevysvětlitelnou anorganickou látku. Podpisy na zprávách byly rozdílné, což znamenalo, že žádný z patologů neviděl více než jediný případ, při kterém byly tyto objekty nalezeny. Laura byla první osoba, která zjistila jejich souvislost.

Politováníhodné bylo, že žádný z těchto objektů nebyl podroben laboratornímu zkoumání, protože byly anorganické, a tudíž nebylo nutné zkoumat je kvůli rakovině. Navíc tyto objekty nebylo možné logicky spojovat s rozličnými případy úmrtí jednotlivých pacientů.

Laura naskládala složky irelevantních případů obsahujících organické anomálie na hromadu a odložila je na židli, která byla normálně určena pro návštěvníky a pacienty. Tak jí zbylo šest složek včetně jejích dvou vlastních chirurgických případů.

Prolistovávala namátkou složky a uvažovala, že mezi nimi musí být nějaká další souvislost. Nedařilo se jí však najít nic dalšího kromě hory drobností: recepty, přijímací formuláře, hromady nároků na pojišťovnu, přehledy, protokoly, výsledky analýz. Byly tam desítky údajů, ale zdálo se, že žádný z nich nepředstavuje nějakou formu konzistentního, opakujícího se modelu. Laura zavírala složky jednu po druhé a vzala si další sousto večeře. Zelenina již vychladla a rýže byla hrudkovitá a lepila se.

Laura začala přecházet od okna ke stolu a zpět. Všichni zemřelí pacienti měli v těle onu anorganickou látku. Zula si boty a procházela se v punčochách.

V žádném z těchto případů nebyla cizí látka uvedena do souvislosti s příčinou úmrtí. Nicméně byly tyto objekty nalezeny vždy poblíž, těch orgánů, které způsobily pacientům smrt.

Podívala se na hodinky. Ukazovaly téměř deset. Parkoviště pod oknem ztichlo. V tuto noční dobu se dal podstatnější ruch zaznamenat jen na druhé straně budovy, u pohotovosti.

Jeden z těch objektů mám v sobě, pomyslela si. Pokoušela se vyhnat tuto myšlenku z hlavy. Nemohla si dovolit, aby se dala sžírat paranoiou.

Ve složkách se nedal rozlišit nějaký model; byl tu pouze naprostý zmatek pojišťovacích formulářů, propouštěcích dokladů a laboratorních výsledků. Pak se Laura plácla do čela: „Že mě to nenapadlo dřív!“

Rozložila složky vedle sebe. Pokryly tak velkou část jejího stolu, že musela vstát, aby na všechny dosáhla. Složky byly mimořádně tlusté každá byla mnohem obsažnější než anamnéza zdravého člověka, který zemře na náhlý atak určitého osudového stavu. Všichni tito pacienti trpěli chronickými chorobami a někteří více než jednou. Cukrovka, leukemie, lymfoma, lupus, Parkinsonova nemoc, chronické srdeční vady, rekurentní rakovina.

Pojišťovací formuláře těchto pacientů byly epickými kronikami let strávených na nemocničním lůžku a opakovaných návštěv v nemocnicích, často vyžadujících měsíční i delší pobyt. Laura znala byrokracii EllingtonFabera dost na to, aby pochopila, že toto je druh pacientů, které firmy podnikající v oboru zdravotní péče nemají rády protože stojí víc peněz, než do systému přinášejí. Z obchodního hlediska byli tito pacienti kasičkami na peníze, nežádoucími brzdami na záznamu zisků a ztrát.

Laura si prohlédla schválení potvrzovaná vysokými úředníky firmy, jež byla vyžadována pojišťovnou od všech těchto pacientů, aby byly zdůvodněny delší pobyty v nemocnici. V každém z těchto případů se léčení protahovalo, a proto byly předloženy k posouzení generálnímu ředitelství firmy EllingtonFaber. Zatímco Laura probírala složku po složce, dech se jí zrychloval a stával přerývaným. Ve všech se objevil stejný elegantní podpis. „Jefferson Faber,“ přečetla nahlas. Pronášela toto jméno znovu a znovu. Byl tam šestkrát.

Pak otevřela složky, které neobsahovaly žádné zmínky o anorganické hmotě. Většina z těchto pacientů byla celý život zdravá a v jejich složkách bylo zaznamenáno pouze několik málo návštěv v nemocnici. Žádný z těchto materiálů nebyl schvalován Faberem. Jeho podpis se ve skutečnosti neobjevil jinde než v oněch šesti souborech dokladů.

Strach, který pociťovala od okamžiku, kdy hovořila s Walterem Guerrerou, ji zcela pohltil. Bylo to nemožné. Ale tuto souvislost zjistila ona sama. Maličké objekty. Neočekávaná úmrtí. Větší zisk pro Fabera.

Zeptala se sama sebe: Co to bylo za objekty? Jak se tam dostaly? Možná při operaci, ale co s jejími pacienty? Ona těm lidem nic neimplantovala. A jak se proboha dostala tahle malá věcička do její vlastní hlavy?

Laura klidně poskládala složky. Teď již uvažovala jasně, mnohem jasněji než předtím. Prohlédla případy jeden po druhém a pak se soustředila na léčení pacientů během jejich pobytu v nemocnici až do nejmenších detailů každodenní péče.

Když skončila, zvedla telefon. Ruce se jí neovladatelně třásly.

Kapitola 34

Washington, D.C., JS. září, 7.41

Toho rána přišel Bob Chapman do své kanceláře dost brzy na to, aby mohl pozorovat, jak vychází slunce a rozprostírá jasně oranžovou záři na křehké trávníky a pravoúhle rozložené ulice Washingtonu. Přál si, aby to viděl častěji. Když sledoval, jak se město pomalu probouzí k životu, reflektory vozů s postupujícím ránem zhasínají, cítil se plný života a aktivity. Přimělo ho to, aby uvažoval, jak by se asi věci daly změnit. Včerejší první večerní zprávy celou aféru zveřejnily: Irán zajal v severních horách nějaké Američany. Nyní už bylo pouze otázkou času, kdy se provalí jeho úloha.

Přestože působil v Senátu jen krátkou dobu, podařilo se mu již změnit strohý vzhled kanceláře, kterou jako kalifornský zákonodárce obsadil. Knihovna byla přecpána svázanými zprávami, většinou nedotčenými, na stěnách visely mapy Spojených států i jeho rodné Kalifornie. Na okenním rámu si utkal síť osamělý pavouk.

Místnost naplnila vůně kávy, uvařené v kávovaru, který mu koupil Neil Reynolds. Chapman si nalil šálek a zapnul počítač.

Na monitoru se objevil zmatený seznam dokumentů a složek, patřících hlavně k operačnímu systému počítače. Chapman byl absolutní technický antitalent a nikdy se opravdu nenaučil tuhle věc používat. Bylo na čase, aby se začal vzdělávat.

Nalezl složku obsahující jeho korespondenci, prakticky jedinou, kterou kdy otevřel. Tento seznam dokumentů obsahoval dopisy a záznamy, které napsal osobně, místo aby je nadiktoval: pár dopisů manželce do Kalifornie a dceři studující v prvním ročníku univerzity v Massachusetts, několik dopisů lobbistům a sponzorům jeho volební kampaně, které raději uchovával co možná v tajnosti, a korespondence s Neilem Reynoldsem a Jeffersonem Faberem.

Dokumenty v poslední složce byly datovány pouze z nedávné minulosti. Chapman již pečlivě zahladil většinu stop o svém spojení s oběma těmito muži, když odjel z Kalifornie do Washingtonu. Dokonce ani v těchto novějších dokumentech nebylo mnoho inkriminujících důkazů.

Při vzájemném dopisování používali kód. Když si prohlédl několik posledních vzkazů, Chapman si všiml, že mnoho z jeho korespondence skrývá projevy jeho obav a nejistoty.

„Íránská armáda, panebože,“ mumlal si pro sebe, když vymazával jeden dokument za druhým.

Z přední kanceláře se ozvaly známé zvuky: nejprve úder těžké kabelky odhozené na přijímací pult, potom klepnutí krabice s obědem ukládané do úřední chladničky. Jeho asistentka Emily přišla do práce.

S očima široce rozevřenýma překvapením vstrčila hlavu do dveří: „Jsi tady dnes nějak příliš brzy,“ prohlásila. „Děje se něco mimořádného? Měl jsi mi zavolat domů,“

Chapman se pokusil uklidnit ji úsměvem: „Probudil jsem se brzo a nemohl jsem už usnout. Myslel jsem, že využiju čas, abych dohnal nějaké resty.“

Emily byla perfektně oblečena v nenápadně ušitém kostýmku. Kolem uší jí vlály pískově žluté vlasy. „Musím vytisknout několik obálek,“ řekla. „Řekni mi, kdybys potřeboval s něčím pomoct.“

„Stačí, když za sebou zavřeš dveře,“ požádal ji Chapman.

Když byl hotov, už by nikdo, kdo by kontroloval jeho počítač, nenašel ani jedinou stopu po jeho spojení s Neilem Reynoldsem nebo Jeffersonem Faberem. Naneštěstí byl s oběma muži viděn na veřejnosti. Stýkal se s nimi kvůli obchodu, legálnímu i jinému. Nepochyboval, že pokud federální vyšetřování odhalí dřív je než jeho, nebudou váhat, aby ho potopili spolu s sebou.

Nepříjemná skutečnost spočívala v tom, že senátor Bob Chapman z Kalifornie byl až po uši zapleten do plánu prodeje jaderného materiálu opoziční frakci íránské armády. Dokázal si už představit palcové titulky; hlavu měl plnou představ vězení a ostudy. V tomto světle vypadala aféra ÍránContras z doby Reaganovy vlády jako humanitární pomoc.

Vstal a zapnul rádio. Uklidnilo ho, když slyšel reportéra líčit časnou zimní bouři, která postihla státy, jimiž se táhnou Skalisté hory. Umožnilo mu to na okamžik předstírat, že se mu život ještě nehroutil.

Podíval se znovu na město. Slunce už vyšlo a ulicemi proudil dopravní ruch. Reynolds měl pravdu. Všechno, co se mu přihodilo, ovládali ti druzí dva. Pattersonova smrt byla vražda pokud správně porozuměl Reynoldsovi prostředek, jak dostat Chapmana do funkce, aby mohl lépe sloužit Faberově lakotě a Reynoldsově rozkoši z výzkumné práce.

„Byl jsem jako loutka,“ povzdechl si, „jako nějaká pitomá loutka.“

Vzhlédl. Ve dveřích stála Emily a zmateně ho pozorovala.

„Promiň?“ otázala se.

„Ale nic,“ odsekl stroze Chapman. Posadil se k psacímu stolu, napil se kávy a pokoušel se zamaskovat zjevnou nervozitu. „Co bys potřebovala?“

Emily zvedla opatrně hlavu. „No, v tuhle dobu ti normálně čtu denní program. Pokud by sis to však dnes nepřál.“

„Ne, ne, pochopitelně, že chci,“ řekl Chapman. „Promiň, nespal jsem dobře. Dej se do toho, prosím.“

Emily řekla něco o rozpočtové poradě v deset hodin, kteroužto informaci téměř nezaregistroval. Jako by se mu uvnitř vznítil nějaký pitomý oheň, pocit nicoty, která ho ovládla a už nikdy ho neopustí. Byl zneužit. Byl hloupý. Pochyboval, zda Faber a Reynolds k němu chovali vůbec nějakou úctu. Vypracovali svůj plán dokonce dřív, než se na něho obrátili. Možná že se na něho dívali jako na určitou bezpečnostní pojistku a na jeho senátorský přístup k utajovaným informacím jako na určitý druh redundance zabudované v systému. Reynolds byl vědec a chápal svět v těchto termínech.

Emily mu řekla, že si ho někdo vyzvedne na oběd o půl jedné a zaveze ho někam. Reynolds se změnil. Chapman znal plukovníka už dva roky. Nejdřív byl Reynolds arogantní, poněkud rezervovaný, ale koneckonců přístupný. V poslední době se však zdálo, jako by žil v nějakém úplně jiném světě. Bylo to deprimující. Ale ten jeho výzkum, kvůli kterému je tak posedlý, ty miniaturní chirurgické přístroje co to vlastně objevil?

„Posloucháš mě, senátore?“ zeptala se ho Emily. Tvář jí zbledla. Diář jí vypadl z rukou na podlahu. „Bobe?“

Začalo to jako slabé nepříjemné bodnutí a pak se to rychle rozvinulo v bolestivý vír soustředěný za prsní kostí a vystřelující dolů do paže. Chapman zalapal po dechu

„Co se děje, Bobe?“ vykřikla Emily a přiskočila na jeho stranu psacího stolu.

Chapman upadl, jako by mu na záda zaparkovalo nákladní auto. Cítil, jak klouže ze svého křesla a zamlžuje se mu zrak.

Emily ho zachytila. Viděla, jak pohybuje ústy, ale slova neslyšela. Ovládla ho bolest. Bylo to, jako by v jádru jeho bytosti nastala nějaká strašná pohroma.

Sáhl si na prsa, neschopný vidět. Reynolds, pomyslel si. Ten lotr mě dostal dřív, než jsem měl možnost začít se bránit. Chapmanova poslední myšlenka se týkala ostudy, kterou by nedokázal přežít. V určitém smyslu cítil vděčnost.

Kapitola 35

8.30

Neil Reynolds ve své masce virtuální reality přihlížel jako svědek konci jednoho lidského života. Kolem sebe viděl dlouhý tunel Chapmanovy koronární tepny, jejíž vnitřní stěny byly pokryté vlastní tkání a zbytky epitelu.

Když pohnul hlavou vlevo, kamera namontovaná na jeho mikrorobotu tento pohyb sledovala. Reynolds ztratil na okamžik vědomí odlišného měřítka. Vypadalo to, jako by byl v nějaké štole, zablokované jakousi skálou. Překážka byla okrouhlá, přitisknutá po celém obvodu k tunelu a bránila mu v cestě.

Nebyla to žádná skála, ale spíše kousek výstelky seškrábnutý ze stěn koronární tepny Boba Chapmana. Zvětšoval se jako sněhová koule, když jej Reynolds tlačil kupředu, dokud hmota nebyla dost velká, aby ucpala tepnu. Infarkt myokardu následoval okamžitě. Boba Chapmana se zmocnily křeče fatální srdeční příhody a jeho mozek již odumíral od nedostatku kyslíku.

Nyní se Reynolds ukryje, přesně tak, jak to udělal v minulosti. Robot který Chapmanovi implantoval při jejich rozhovoru den předtím byl příliš malý, aby mohl být během pitvy nalezen. Reynolds stiskl řídicí páku kupředu tak daleko, jak to šlo, a otáčel robotem v tepně, aby jej vzdálil od místa okluze. Když se dostal na konec tepny, přikázal zařízení, aby se zarylo. Reynoldsovo vidění se zatemnilo, když si robot prokopával cestu měkkou svalovou hmotou Chapmanovy pravé srdeční předsíně.

Když se chystal opustit robota, pocítil nával smutku. Bylo to, jako by si k tomuto přístroji vytvořil téměř symbiotickou příchylnost po tom všem, co jeho prostřednictvím prožil, co viděl jeho očima, a když vnímal svýma rukama tlak, zatímco robot pracoval.

Vydal závěrečný příkaz, aby se robot vypnul. Kamera zhasla. Představoval si, co nastane dál: robot vtáhne svá ramena do sebe, složí se, jako by se rozkvétající květ pohyboval v čase nazpět. Na pohled bude vypadat jako malý kousek kovu, nepatrný fragment s povrchem potaženým kousky tkáně a krevních buněk, které jej pokryly během jeho putování tělem.

Bylo po všem.

Sundal si z hlavy masku a pečlivě uložil ruční ovladače do krabice.

Pohlédl na sebe do zrcadla, upravil si uzel na kravatě a uhladil záhyby na modré vojenské blůze. Už si nemusel dělat starosti s časem. Jeho práce skončila a výsledky jeho pokusů budou pokračovat bez ohledu na to, co se stane s ním. Pochopil, že se stal nahraditelným. Jeho práce bude žít dál.

Zbytek života však chtěl prožít na svobodě. Odstranění Chapmana bylo k tomu prvním krokem. Cítil, jak se v něm rozvíjí směsice mocné vášně pro život a jeho naplnění. Nemohl přece skončit tady. Pořád toužil, aby mohl strávit život s Laurou ať už by trval týden nebo věčnost.

Chtěl si rovněž zachovat duševní integritu. V průběhu několika posledních týdnů bylo totiž stále jasnější, že se jeho duševní stav zhoršuje. Aby se jeho sny uskutečnily, měl by být cílevědomý, výkonný a bezohledný.

Reynolds vyšel ven do pracovního prostoru svého útvaru a téměř si neuvědomoval napětí, které v místnosti panovalo. Prošel mezi pracovními stoly, kde jeho malé mužstvo stále ještě analyzovalo údaje, což mělo zdokonalit jeho práci.

„Pánové,“ oslovil je. Klapot prstů na klávesnicích ustal. Mladé oči na něho hleděly s obavami, v očekávání dalšího nemožného termínu, dalšího beznadějně komplikovaného zadání.

Reynolds vrhl pohled na nástěnné hodiny: bylo 8.30. „Chci, abyste si dnes dali den odpočinku,“ oznámil jim. „Běžte se nadýchat čerstvého vzduchu, nechte si tváře ozářit sluncem. Žijte.“

A s tím se odebral do své kanceláře a zavřel dveře. Zanechal za sebou omračující údiv.

Laura se probudila. Nebyla si jistá, kde je. Mozek se jí rozběhl na plné obrátky, když si uvědomila, že neleží ve své posteli, že sedí a že má pořád ještě oblečené šaty, které na sobě měla předchozí večer.

Zazvonil telefon. Stál na konferenčním stolku, což znamenalo, že je ve svém obývacím pokoji. Vědomí se jí bleskově vrátilo a ona pochopila, že musela usnout na pohovce poté, když přišla předchozí večer pozdě domů. Carlo byl ještě u její matky.

Telefon stále vyzváněl. Laura si odkašlala. „Haló,“ řekla slabým hlasem. Mezerou v závěsech viděla, že venku je ještě tma.

„Lauro, jsi vzhůru? Vím, že vstáváš brzy. Doufal jsem, že tě stihnu dříve, než odejdeš do práce.“

Tento hrdelní mužský hlas jí všechno vrátil zpět. Dokumenty, anorganické objekty. Úmrtí. Fabera.

„Neile,“ odpověděla.

„Dostal jsem tvůj vzkaz dnes ráno, než jsem šel do práce. Je všechno v pořádku? Připadalas mi nějak rozrušená.“

„Je mi výborně,“ ubezpečila ho Laura. Ucítila na zádech dotek neviditelné ruky, hmatatelnou připomínku, aby byla opatrná.

„Jseš si tím jistá?“ zeptal se Neil. „Byl bych zavolal dříve, ale musel jsem dnes ráno něco zařídit.“

„Žádný problém neexistuje,“ řekla Laura. Posadila se vzpříma a odhrnula si vlasy z obličeje, ve snaze probudit se docela. „Právě vstávám.“

V telefonu bylo ticho.

„Jak pokračuje tvůj výzkum, Neile?“ zeptala se, nejistá, jaká má volit slova.

„Můj výzkum?“ Měla pocit, že v jeho hlase odhalila opatrnou rezervovanost. „Velmi dobře, ale nevolám proto, abych o tom mluvil. Myslel jsem na tebe. Chci tě vidět. Poslal jsem všechny své lidi domů. Řekl jsem jim, aby se radovali ze života což chci i já.“

Laura bojovala s popudem říct mu všechno, co ví, nebo si myslí, že ví. Chtěla slyšet jeho vysvětlení. Chtěla, aby jí řekl, co udělal.

„Také tě chci vidět.“

Nyní, když nastal nový den, se jí zdálo nemožné, že by Neil byl takovým netvorem, za jakého ho pokládala, když usínala. Byl hodný a jeho mozek brilantní. Myslela si, že by ho mohla milovat.

„Dobrá.“ Zdálo se, že je potěšen. „Nechceš sem přijet? Můžeš bydlet u mě. Přivez i Carla. Vezmu ho do laboratoře a všechno mu ukážu.“

„Proč bys chtěl vodit mého syna do své laboratoře?“ zeptala se Laura. Cukla sebou, když si uvědomila, že v jejím hlase zazněl slabý osten obžaloby. V mysli jí bojovaly dvě strany city proti logice. Chtěla Neila, měla ho ráda. Ale uvažovala, zda by se ho neměla spíš bát.

„To byl jen takový nápad,“ odpověděl Neil rychle. „Myslel jsem si, že by ho to mohlo zajímat. Je to chytrý chlapec. Říkal jsem si, že by ho to mohlo inspirovat. Ale určitě ne, pokud by sis myslela, že to není vhodné.“

„Přijedu za tebou, Neile, ale bez Carla. Myslím, že si musíme spolu vyjasnit určité věci.“

Dlouhá pauza. „Nejsem si jistý, jak to mám přijmout. Myslel jsem, že jsme navázali určitý vztah.“

„Neber to tak tragicky. Chci se s tebou setkat. Myslím, že je na čase, abychom byli jeden ke druhému upřímní; to je všechno, co mám na mysli.“

„Dej mi šanci, Lauro,“ zaprosil Neil. Slyšela, jak se zhluboka nadechl. „Mám tě rád. Chci být součástí tvého života.“

Jeho slova zněla upřímně. „Ale ty jsi součástí mého života, Neile. To přece víš,“ uklidňovala ho.

Vracel se jí onen podivný pocit duševní jasnosti, který zažívala včerejšího dne. Rozptylovalo ji to.

„Doufám,“ řekl Neil. „Chci se pokusit učinit tě šťastnou.“

Laura vstala. Musela jednat, udělat něco, ale nevěděla, co. Jediná věc, kterou věděla, byla, že by neměla otálet.

„Zabukuju si letenku. Kdy chceš, abych přijela?“

„Co kdybychom spolu strávili víkend?“ zeptal se. „Máš volno?“

„Ano,“ odpověděla.

„Musím do té doby zařídit několik důležitých věcí. Musím uklidit, než přijedeš. Pak budeme jenom sami dva.“

„Právě to chci. Jenom my dva.“

Když zavěsili, stála Laura uprostřed chladného, tichého pokoje. Všechny důvěrně známé předměty jejího života jí najednou připadly cizí a neskutečné. Všechno, co pokládala za pravdivé, se jí náhle zdálo iluzorní. Cítila, že ona i její syn byli zataženi do něčeho smrtelně nebezpečného. A tušila také, že Neil Reynolds je jakýmsi podivným způsobem v centru toho všeho.

Kapitola 36

Las Vegas, 11.34

Jefferson Faber se díval z okna svého soukromého letadla, jež klesalo k Las Vegas. V denním světle vypadalo město jako nějaké přerostlé tábořiště v poušti. Pruh hotelů a kasin byl pod neúprosným slunečním svitem klikatý a nezajímavý. Ožije teprve, až slunce zapadne za obzor, svými neony, lasery a stroboskopy, o nichž se tvrdí, že jsou vidět i z vesmíru.

Faber stiskl područky tak pevně, že ho až rozbolely prsty. Jakmile uslyšel o náhlém úmrtí Boba Chapmana, okamžitě odjel z kanceláře na letiště pouze v doprovodu jediného asistenta. Měl v životě úspěchy proto, že věděl včas, kdy na něho jeho protivníci zaútočí.

Události týkající se Íránu byly nejisté a nepředvídatelné. Incident byl právě zveřejněn, a během několika hodin by se situace mohla změnit. Faberovou hlavní starostí však byl Neil Reynolds. Faber si protřel oči, zatímco pilot opatrně naváděl letadlo na přistávací dráhu. Faber si uvědomoval, že příliš dlouho vědomě ignoroval potenciální hrozbu, kterou Reynolds představoval. Nyní se kruh pevně uzavíral, a to Reynoldsovou rukou.

Za necelou půlhodinu seděl Faber na zadním sedadle najaté limuzíny, uhánějící do pouště. Tmavě tónovaná okna ho chránila před sluncem, žhavým a neúprosným. Pozoroval keříky, které míjel a uvažoval, zda má nějakou šanci.

Ten nukleární obchod byl Faberovým dílem, nebo se to alespoň domníval. Nyní si však už nebyl tak jistý, zda vůbec něco byl jeho nápad. Když se Faber začal zajímat o Emergent Technologies, prozkoumal minulost Cyruse Tafreshiho a odhalil, že Tafreshi má ve své rodné vlasti vysoce postavené příbuzné. Byl to jednoduchý obchod: na jedné straně motivovaný prodávající s nedostatkem hotovosti, na druhé straně kupec, usilující o proniknutí na trh. Faber se však nyní nemohl zbavit podezření, že všechno nastražil Reynolds.

Venku za oknem půda ztmavla a zhrubla. V dálce, skrz oblaka prachu nesená větrem, spatřil nízké baráky patřící k táboru Madisonové.

Faber vrhl pohled do řidičova zpětného zrcátka a navázal s ním kontakt očima. „To je náš cíl; jeďte dál,“ řekl. „Až budeme blízko, tak zpomalte. Nerad bych tady někoho porazil.“

Řidič Faberovi odpověděl opatrným pohledem: „Jak si přejete, pane.“

Když o tom nyní uvažoval, uvědomil si Faber, co se stalo zásadně špatně. Dal se od Reynoldse zastrašit. Dostal z tohoto člověka strach; z jeho cílevědomosti, sebeovládání a stále překvapující síly jeho intelektu.

„Ti jeho proklatí roboti! Měl jsem vědět, že by se to všechno mohlo jednoho dne obrátit proti mně,“ zamumlal Faber.

„Promiňte, pane?“ zeptal se řidič.

„Ale nic,“ odtušil Faber. Neuvědomil si, že mluví nahlas. „Jeďte, prosím, dál.“

Faber přijal Reynoldse do svého obchodního podnikání jako jakéhosi ďábelského partnera. Jak hrozná chyba! Faber ušetřil relativně halířové položky vražděním pacientů, zatímco Reynolds zdokonaloval tu svou proklatou techniku. Byla to hloupá pýcha starat se o ty lidi a o to, kolik peněz jejich léčení stojí.

Reynolds zdokonalil dálkové ovládání svých zařízení v měřítku, které Faberovi neprozradil. Patterson, Bolkov a teď Chapman. Za tím vším stál Reynolds, a on byl natolik vědomě slepý, že to nepoznal hned od začátku.

Musí zmizet.

Vůz zahnul pomalu na dlouhou prašnou příjezdovou cestu. Tábor vypadal prázdný a mrtvý, jako nějaké pouštní město duchů.

„Zastavte na konci slepé uličky,“ přikázal Faber. „Vystoupím a dojdu ke dveřím sám. Počkejte ve voze.“

Řidič se zachoval podle Faberových pokynů a nechal běžet motor. Faber vystoupil z vozidla do spalujícího vedra. Bylo skoro osmatřicet stupňů.

Několik minut klepal na dveře, než uslyšel zevnitř pomalu se blížící kroky. Zatímco čekal, rozhlížel se po ploché pusté krajině a spatřil daleko na obzoru hory se zasněženými vrcholky.

Dveře otevřela Madisonová. V pomačkané bavlněné košili a džínách vypadala ztrhaně. Nicméně byla stále krásná.

Prohlédla si ho: „Tak jsi konečně tady. Neměls sem chodit,“ řekla mu. „Sledují mě.“

„Tak mě pozvi dál,“ vybídl ji. „Ať to mají trochu těžší, když si nás budou chtít vyfotit.“

„Slyšela jsem o Chapmanovi,“ řekla. „Srdeční mrtvice.“

„Promluvme si o tom uvnitř,“ naléhal Faber.

Madisonová vrhla pohled přes Faberovo rameno na limuzínu a pak lehce pokrčila rameny. Faber ji sledoval po chodbě do pracovny. Tam ji objal. Ucítil její pevná ramena a ploché břicho, které se k němu přitisklo. Políbili se a Faber zavřel oči a snažil se na všechno zapomenout.

Madisonová se odtáhla. „Proč jsi čekal, až se to úplně posere, než jsi sem přijel?“

„Pokoušel jsem si vymyslet, jak nás oba zachránit.“

Podívala se na něho přimhouřenýma očima. „Ráda bych ti uvěřila. Víš, myslela jsem, že bys mě mohl zabít. Ale když jsem tě tady spatřila, věděla jsem, že jsem v bezpečí. Nemáš na to žaludek.“

„Nemluv takhle,“ protestoval Faber.

„Nedělám si srandu, když říkám, že mě sledujou,“ řekla. Vzala ho za ruce. „Před několika dny tu byl jeden agent z Národní bezpečnostní agentury. Nevím, zda ví všechno, ale vyšetřování už začalo.“

Faber se rozhlédl po místnosti. Topografické mapy i propagační plakáty zmizely ze stěn. Také počítače byly uklizeny. Skvrnitý dubový příborník byl prázdný, zásuvky otevřené. Byly tu jenom pušky spolu s granátometem. Faberovi přejel po zádech mráz, když zbraně spatřil.

„Vypadá to, jako by ses chystala odjet,“ poznamenal.

„A ty ne?“ Madisonová od něho poodešla, opřela se o psací stůl a podívala se z okna. „Nemyslela jsem si, že se mi ještě vůbec někdy ozveš. Byla jsem tady venku sama a uvědomovala si, že brzy zmizím a nikdo se o mě už asi nebude starat.“

Faber pocítil v duchu krutý úder. Rozuměla mu vůbec?

„Nikdy bych nedovolil, aby se ti stalo něco zlého,“ řekl.

Překvapeně vzhlédla. „Víš, myslím, že ti věřím. Není to legrační? Konečně jsem našla někoho, komu můžu věřit, a je to kapitalistický podnikatelský pirát. To dokazuje, že si člověk nikdy nesmí přestat dávat pozor.“

„Ani na sekundu,“ potvrdil Faber s úsměvem. „Pokud nejsi se mnou.“

„Nechme těch keců,“ řekla Madisonová a nálada se jí zhoršila. „Neřekla jsem, že se mi mé pocity vůči tobě nutně líbí. A navíc, kdo se stará o to, co cítím moje pocity mi nepomůžou, abych se nedostala do kriminálu.“

Faber si náhle připadal vyčerpaný. „Nechci jít do kriminálu,“ řekla Madisonová. Její hlas byl jen taktak silnější než šepot. „Prostě nemůžu.“

„Nikdo nepůjde do vězení,“ ubezpečil ji Faber. Ukázal na televizi naladěnou na informační kanál s vypnutým zvukem. „Nebyl jsem schopen zachytit všechno od rána. Změnila se situace nějak?“

„Ve skutečnosti ne,“ řekla Madisonová. „Spojené státy a Íránci na sebe pořád jen štěkají. O uranu ani zmínka, přinejmenším veřejně, a ani moje lidi veřejně neidentifikovali.“

„Dobrá, to nám poskytuje čas,“ prohlásil Faber.

Madisonová na něho udiveně pohlédla. „Copak tě vůbec nenapadlo, že mě moji lidé už shodili a že jediný důvod, proč ještě nesedím v base, je, že vláda chce zjistit, s kým jsem spolčená?“

„Myslel jsem si to taky,“ připustil Faber, „ale nevěřím tomu. Se vším tím humbukem kolem miličních skupin by neriskovali, že jim utečeš. Nemyslím, že tví muži mluvili; dosud ne.“

Zdálo se, že Madisonová o tom uvažuje. „Jsou to dobří chlapi. Nemůžu uvěřit, že by to tímhle skončilo.“

„Odešli všichni?“ zeptal se Faber.

„Odešli.“

„Budeš muset pokračovat ve své revoluční politice jinde.“ Bylo na čase odejít. „Sbal si, co potřebuješ.“

„Kam jedeme?“ zeptala se Madisonová. Uchopila jedinou koženou kabelu a vypnula televizi. Faber ji obdivoval, že byla s to odejít tak rychle, aniž by zaváhala. Přemýšlel, zda někdy pochop? hloubku, do jaké ho fascinuje.

„Na Kajmanské ostrovy,“ sdělil jí Faber. „Mám tam čtyřicet milionů dolarů. Počkáme a uvidíme, co se stane. Kdyby se nás pokusili vydat, sebereme prachy a schováme se na druhém konci světa. Bez ohledu na to, kam odjedeme, budeme žít v pohodlí.“

Madisonová se mu podívala do očí, jako by v nich hledala pravdu. Věděla, že žil pro ovládání svého finančního impéria. Zdálo se, že chápe, co ho bude tento plán stát.

„To není příliš revoluční řešení,“ poznamenala.

„Možná bys měla raději zůstat tady a zemřít s puškou v ruce,“ popíchl ji netrpělivě. „Nebo se dát chytit a strávit zbytek života za mřížemi. Rozhodni se hned.“

Výraz jí zjihl. „To byl můj druh humoru,“ řekla. „Pochopitelně jdu s tebou.“

Ještě než vyšli, Faber zablokoval tělem dveře. „Je tu ještě jedna věc, o které nemůžeme mluvit před řidičem Od této chvíle musíme pokládat Neila Reynoldse za smrtelného nepřítele.“

„Reynoldse?“ zeptala se. „Proč? Bude svědkem obžaloby nebo něco v tom smyslu?“

„Nemyslím, že bychom se měli bát zrovna toho,“ řekl Faber. Zhluboka se nadechl a uvažoval, zda se mu podaří přesvědčit ji o pravdě. „Myslím, že by se nás mohl pokusit zabít. Musíme být bdělí.“

Madisonové pulzoval obličej napětím. „To nedává žádný smysl. Posílá někoho za námi?“

Nemohl jí to vysvětlit. Skoro tomu ani nerozuměl sám. „Musíme odjet,“ naléhal. „Podle letového plánu, který můj pilot odevzdal, mám opustit letiště za padesát minut. Taktak to stinném.“

Madisonová trvala na tom, že si vezme svou tašku s sebou dovnitř vozu na zadní sedadlo. Řidič zachovával cestou přes poušť mlčení, ale Faber si všiml, jak vrhl několikrát pohled do zrcátka. Lámal si hlavu, zda to není vládní agent. Už začal uvažovat jako uprchlík.

Když se blížili k letišti, zavolal Faber mobilním telefonem pilotovi. Zbývalo jim už jen několik minut na to, aby dorazili k letadlu, pokud měli odletět podle původního letového plánu. Jinak by museli čekat hodinu nebo i víc na letištní ploše, než by dostali z kontrolní věže povolení ke startu.

Faber dal řidiči limuzíny spropitné a vzal Madisonovou za ruku. Odbočili na soukromé parkoviště vyhrazené pro významné osobnosti se soukromými letadly. Jelikož to bylo Las Vegas, bylo typické, že se tu vždycky motali různí povaleči a milionáři. Faber si oddychl, když zjistil, že parkoviště je prázdné. Spolu s Madisonovu se dali do běhu směrem k Faberovu letadlu.

Utíkali pod pálícím sluncem a ve vedru, které působilo, že vzduch se nad asfaltem viditelně tetelil. Když se blížili k letadlu, hukot motorů zesílil. Bok po boku vyběhli vzhůru po schůdkách. Faber odmítl nabídku letištního zřízence o pomoc a začal sám zavírat těžké dveře.

„Odtáhněte ty schůdky,“ přikázal mu. „A hoďte sebou.“

Zavřel dveře a pokynul Madisonové, aby se posadila dozadu do letadla, kde byla vypolštářovaná plyšová křesla po dvou naproti sobě. Vypadalo to spíše jako v luxusní kabině vlaku než v typicky stísněném interiéru letadla.

Faber odhrnul silný závěs, který odděloval dveře do pilotní kabiny. Pilot i druhý pilot, oba Faberovi zaměstnanci na plný úvazek, čekali na start.

„Stihl jsem to včas?“ zeptal se Faber. Uvědomil si, že začíná být zadýchaný, a nutil se proto dýchat pomaleji.

Kapitán Randal Carver veterán válečného námořnictva s bojovými zkušenostmi a mlčenlivým profesionálním chováním vzhlédl od přístrojů. „Jen taktak, pane Fabere,“ odpověděl. Podíval se na podložku, kterou měl položenou na klíně. „Procházím závěrečnou předletovou kontrolou. Za pár minut budeme ve vzduchu.“

Druhý pilot se jmenoval Aguilera, a Faber si nemohl vzpomenout na jeho křestní jméno. Byl ponořen do svého kontrolního seznamu a neod trhoval od něho oči. „Budeme muset přistát kvůli doplnění paliva?“ ze ptal se Faber.

„V Miami, pane,“ řekl kapitán omluvným tónem. „Možná že bychom mohli nabrat plnou nádrž tady, ale trvalo by nám to ještě asi tak hodinu.“

Faberovi se zdálo, že se mu podlamují nohy. Prostor kabiny mu náhle připadl malý a stísněný. „Ne, odletíme hned,“ přikázal. „Ale v Miami natankujte co nejrychleji. Nemám čas na žádné zdržování.“

„Jistě, pane,“ odvětil Carver.

„A můžete udělat něco s větráním?“ zeptal se Faber. Vytáhl kapesník a osušil si čelo. „Úplně se peču.“

Druhý pilot rychle vzhlédl od své práce. Faber ve výrazu mladého muže poznal zvědavost a možná i neurčité podezření, že jeho zaměstnavatel by mohl mít nějaké potíže.

„Mohu vám s něčím pomoci?“ zeptal se Faber.

Carver se na svého druhého pilota nervózně podíval. Aguilera se zatvářil překvapeně. „Prosím?“ zeptal se.

„Chcete pro mě pracovat i nadále?“ zeptal se Faber.

„Já. Jistěže ano, pane,“ zakoktal Aguilera.

Faber si reflexivně uhladil klopy saka. Musí se uklidnit. Tito muži by mohli být později vyslýcháni a dotazováni, jak se Faber choval před svým zmizením. Bylo by hloupé, kdyby jim zanechal vzpomínku, že propadal panice a choval se podivně.

„Samozřejmě že chcete,“ opakoval Faber. Nervózně se zasmál, což, jak se zdálo, vyvedlo Aguileru zcela z míry. „Odvádíte dobrou práci i v obtížných podmínkách. Děkuju vám.“

Faber vyšel za závěs. Carver zavřel dveře mezi pilotní kabinou a dalším prostorem letadla. Bezpochyby spolu už hovoří o svém zaměstnavateli a spekulují. Aťsi. Čert je vem, řekl si v duchu.

Vkročil do přední kabiny a srazil se s vyšším robustním mladým mužem v obleku. Ustrašeně vykřikl a potom si uvědomil, co se stalo.

„Panebože, Laniere,“ vyhrkl, „docela jsem na vás zapomněl.“

Sedmadvacetiletý Roland Lanier, který před dvěma lety ukončil obchodní fakultu, byl Faberův výkonný asistent. Pro MBA magistra obchodních věd to bylo spíše podřadné zaměstnání, ale když Lanier o toto místo požádal, Faberovi se zdálo, že má v sobě něco, co se mu zamlouvalo: ambice, kterým byl ochoten se podřídit, zatímco bude vyčkávat a poučovat se o stinných stránkách materiálního úspěchu. Se svou silnou svalnatou postavou a tmavými vlasy vypadal Lanier spíše jako profesionální sportovec než učedník na budoucího finančního magnáta.

„Čekal jsem na vás, jak jste si přál, Jeffersone,“ oznámil Lanier.

Faber si opět otřel zpocené čelo a uvolnil kravatu. Požádal Laniera, aby letěl s ním, protože nerad cestoval, aniž s sebou měl někoho k řešení nečekaných organizačních problémů a nepředvídaných událostí. Nyní však viděl, že bude muset Laniera vysadit v Miami a poslat ho samotného zpět do Los Angeles. I tak to bude vypadat podezřele.

Faber pohlédl Lanierovi přes rameno. Závěs před zadní kabinou byl roztažen, ale na Madisonovou škvírou neviděl.

„Ano, děkuju vám,“ řekl Faber. „A teď mě poslouchejte. Udělal jsem v plánech změnu.“

Lanierovi se trochu rozevřely oči.

„Vezmu si dovolenou,“ řekl Faber. „Potřebuju to. Už dlouho jsem si neodpočinul.“

„Vždycky jsem říkal, že byste si měl oddechnout,“ reagoval Lanier s úsměvem.

„Uděláme zastávku v Miami. Chci, abyste se odtud vrátil normální linkou zpět do Los Angeles. Ozvu se vám za den či dva. Zatím dohlédněte, aby moje záležitosti byly pod kontrolou. Dávám vám běžnou plnou moc, dokud se s vámi nespojím.“

Lanier to nedal najevo, ale Faber pochopil, že mozkem mladého muže prolétla myšlenka: tohle je příležitost, na kterou čeká málem dva roky. Faber věděl, že Lanier se ve své duši mučí kvůli čemukoli, co Faber vlastní.

„Děkuju, Jeffersone,“ odpověděl Lanier a snažil se neusmívat.

„Začněte tím, že se na svém počítači spojíte s burzou. Dnes by mělo dojít k pohybům v našem petrochemickém holdingu. Udělejte si poznámky a dejte mi zprávu.“

Faber věděl, jak je důležité, aby se tahle „dovolená“ jevila jako nevinný, okamžitý nápad. „To by vás mělo zaměstnat cestou do Miami,“ dodal. „Nerušte mě v zadní kabině. V žádném případě.“

V Lanierově úšklebku se zračila jistá dávka chlípnosti.

„Netvařte se takhle,“ okřikl ho Faber. „A ať vám tohle dočasné povýšení nestoupne ani na okamžik do hlavy. Uděláte špatný krok, a v obchodním světě jste skončil. Pracujte, a budete odměněn. Rozumíte mi?“

„Naprosto,“ odpověděl ukázněně Lanier.

Faber se obrátil k mladšímu muži zády. Dokonce i v těchto nejistých podmínkách se mu nelíbilo, že musí Lanierovi svěřit nějakou, byť nepatrnou odpovědnost.

„Kdo to tam k sakru je?“ zeptala se Madisonová, když k ní Faber dorazil do zadní části letadla. Posadil se vedle ní, dost blízko, aby vnímal teplo jejího těla.

„Můj asistent,“ odvětil Faber stručně. „Neměl jsem ho brát s sebou, ale už se stalo. Řekl jsem mu, aby nás nerušil.“

„Nemám ráda, když mě tihle okravatovaní chlapečci očumují, jako bych byla kus masa,“ protestovala Madisonová. Pohlédla rozzlobeně na závěs, rozdělující kabinu. „Nemám dojem, že bys v té své firmě nějak moc rozvíjel sociálně progresivní atmosféru.“

„Madisonová, prosím tě, to si vážně myslíš, že je teď zrovna vhodná doba na to, abychom se hádali o našich ideologických rozdílech?“

Jejich obličeje byly jen pár centimetrů vzdáleny od sebe. Pokoušeli se přinutit jeden druhého k mrknutí. Potom se ona podívala jinam a propukla ve vřelý smích.

„Ty jsi ale číslo, Jeffersone,“ povzdechla si. „Pravděpodobně jsi mi zničil život. Nebo jsi mi přinejmenším poskytl příležitost udělat to. Tak proč jsem pořád do tebe tak zblázněná?“

Pohlédl na ni a vnímal tento okamžik jako něco prchavého a delikátního. Věděl, že utéct s ním bylo proti jejím ideálům, a měl strach, že by byla mohla říct ne.

„Protože mě máš ráda,“ odpověděl Faber. „Tak jako já tebe.“

Odvrátila pohled. Bylo to vůbec poprvé, kdy u ní zpozoroval něco, co se podobalo ostýchavosti.

„Je to naprosto šílené,“ řekla, mnohem spíše sama k sobě než k němu. „Po všech těch letech budu žít v luxusu v tropech. Vůbec mi to nesedí, opravdu ne.“

Zoufale potřeboval změnit předmět hovoru. Všiml si její kožené kabely zastrčené pod vedlejším křeslem. Dalo jí dost práce, aby ji unesla, ale odmítala Faberovy nabídky, že jí pomůže. „Co to tam máš?“ vyzvídal. Uvnitř pocítil hřejivé vzrušení. Neřekla, že ho nemiluje. Možná ho miluje.

„Pár věcí,“ odpověděla. „Něco, co se bude hodit, kdyby nás někdo zahnal do kouta.“

Letadlo sebou škublo. Za oválným okénkem se mihla letištní budova. Pohybovali se. „Nechci vůbec vědět, co tím míníš,“ prohlásil Faber.

„Tak se neptej.“

Faber poodešel k baru zapuštěnému do zadní přepážky kabiny. Musel se přidržovat stěn, zatímco letadlo opisovalo na ranveji pomalou zatáčku. Namíchal si gin s tonikem a našel vychlazenou láhev minerálky pro Madisonovou. V době, kdy letadlo vjelo na hlavní startovací dráhu a nabíralo rychlost, dokud podvozek neopustil jemně zemi, byl již připoután na křesle vedle ní.

Město pod nimi rychle ustupovalo a monolitické hotely, ozářené sluncem, se vzdalovaly. Madisonová zírala upřeně z okna.

„Je odsud vidět tvůj tábor?“ zeptal se jí.

„Ne, je tam za těmi pahorky,“ ukázala Madisonová na východ. „V každém případě se nedívám zpět. Hledím kupředu.“

Během několika minut dosáhli letovou hladinu. Faber zavřel oči a cítil, jak mu v hrudi bije srdce. Závod měl za sebou; zachránil Madisonovou a už ji nikdy nenechá odejít.

„Vyprávěj mi o Reynoldsovi,“ požádala ho.

Všechno se vrátilo. „Myslím, že dal Chapmana zabít. Nebo spíše Chapmana zabil sám.“

Madisonová se napila vody. „Jak? V televizi říkali, že to byla srdeční mrtvice. Použil snad nějaký jed?“

„Ne,“ odpověděl Faber. „Bylo to něco jiného.“

Přemítala o tom. Fabera překvapilo, jak snadno přijala představu, že Reynolds je vrah. „Možná že tím pomohl nám všem,“ uvažovala. „Vždycky jsi mi říkal, že Chapman je slabý, že by to byl on, kdo by nás nejpravděpodobněji zradil. To neznamená, že se Reynolds obrátil proti nám.“

„Neznáš Neila tak dobře jako já.“ Faber zavrtěl hlavou. „Je metodický a důsledný. Bude se chtít zbavit každého.“

Madisonová ho nevzrušeně poslouchala. Faber by řekl, že mu nevěří; myslí si, že se ho zmocnila paranoidní panika.

„Měl sis možná vzít s sebou nějakého pořádného bodyguarda místo toho mazánka tam vpředu.“

„Žádný bodyguard by mi nepomohl,“ namítl Faber.

„Teď máš místo bodyguarda mě,“ dodala, „a v této chvíli jsme prozatím v bezpečí. Jsme ve vzduchu. Nikdo na nás nemůže.“

Faberovi se roztřásly ruce, až led ve sklenici začal cinkat. „To je právě můj problém, chápej. Já nevím, zda jsme vůbec někde v bezpečí.“

Madisonová vrhla významný pohled k přední části letadla. „Jeden z nich?“ zeptala se.

„Ne.“ Odmlčel se a pak jí řekl všechno. Začal ovládnutím Emergent Technologies a novou polovodičovou substancí, kterou vyvinul Cyrus Tafreshi. Vysvětlil jí Reynoldsovu mikrotechniku a její údajné chirurgické aplikace. Madisonová ho pozorně poslouchala. Potom jí Faber vyprávěl, co si myslí, že se stalo Tafreshimu, Bolkovovi, Pattersonovi a Chapmanovi.

„Chceš říct, že je zabil na dálku pomocí malých zařízení, která jim voperoval?“ zeptala se. Přestože se tvářila během jeho vysvětlování důvěřivě, teď měl pocit, že její důvěru ztrácí.

„Myslím, že ta zařízení nějak těm lidem implantoval,“ tvrdil Faber. „Třeba uchem nebo slzným kanálkem, pokud vím. Ty strojky fungují ve velmi malém měřítku. Mohou se v těle dostat kamkoliv.“

Madisonová se zasmála. „To není možné. Neexistuje způsob, jak je řídit na takové vzdálenosti. Připadáš mi jako úplný maniak.“

„Opravdu je to reálné,“ trval na svém Faber. „Reynolds mi jednou řekl, že se může napojit do globální telefonní sítě a vysílat a přijímat údaje pokud by ovšem dokázal dosáhnout potřebné úrovně miniaturizace. Muselo se mu to podařit.“

Faber se vyhnul tomu, aby Madisonové přiznal, že Reynolds začal zdokonalovat svou techniku tím, že podnikal smrtící experimenty na Faberových pacientech, léčících se na náklady pojišťovny. Nemohl si dovolit, aby ho morálně odsoudila.

„Nevěděl jsem, že jeho práce natolik pokročila,“ řekl Faber. „Něco se s ním stalo. Myslím, že je schopen naprosto všeho.“

Výraz Madisonové zvážněl. „Mohli bychom mít tato zařízení v sobě?“ zeptala se. Měla příliš silný hlas. Faber dostal strach, že by se mohl donést až do přední kabiny.

„Nevím,“ odpověděl.

Madisonová se rezignovaně opřela do svého křesla a tiše zaklela. Faber cítil, že v něm puká nějaká vnitřní přehrada, která zadržovala jeho zoufalství. Dosud tajně doufal, že by ho Madisonová mohla přesvědčit o nesmyslnosti jeho představ. Ale ona viděla, že má pravdu. Uvědomili si, možná příliš pozdě, Reynoldsův smrtící potenciál.

„Tak jaký smysl vlastně má letět na Kajmany?“ zeptala se. „Musí být schopen sledovat ty své proklaté krámy. Dokáže nás najít kdekoli.“

Venku za oknem se až k hornatému obzoru táhly dlouhé pásy nehostinné pustiny. Faber si rozepnul bezpečností pás a vstal. Potřeboval další drink.

Otevřel novou láhev ginu. „Reynolds brzy zjistí, že jsme opustili zemi. Možná se bude domnívat, že už pro něho nepředstavujeme hrozbu. Na Kajmanských ostrovech najdeme lékaře. Dáme se vyšetřit, abychom zjistili, zda v sobě nemáme tahle zařízení. Jestli ano, zaplatím jejich chirurgické odstranění.“

„Mám pocit, že jsem se zbláznila už jenom z toho, když o tom mluvím. Jeli to pravda, pak Reynolds vynalezl absolutní vražednou zbraň. Může ji prodat za nejvyšší možnou cenu a vydělat miliony.“

„Jsi příliš dlouho se mnou,“ řekl zadumaně Faber. „Začínáš mluvit jako kapitalista.“

Madisonová začala odpovídat, ale přerušilo ji Faberovo pronikavé zasténání. Upustil svůj drink. Sklenice se rozbila na podlaze a gin se rozlil na koberci do kalužiny ve tvaru motýla. Faberovo dýchání se změnilo v namáhavé, zrychlené, marné lapání po dechu.

„Jeffersone,“ zaúpěla Madisonová. Zachytila Fabera včas, než upadl.

Faber pocítil v hlavě ostrou bolest a vnitřnostmi mu projela vlna malátnosti. Začal silně zvracet na sebe i na Madisonovou.

Naposledy pohlédl Madisonové do očí. Spatřil v nich strach. Na krátký prchavý okamžik se domníval, že v nich vidí i lásku.

Bolest mu udeřila do hlavy jako blesk. Pohled i myšlení se mu rozplynuly do konečného crescenda spalující agónie, než jeho bezduché tělo sklouzlo na podlahu letadla.

Kapitola 37

Los Angeles, 14.30

„Vidíte to, Lauro?“ zeptal se Walter Guerrero. Poklepal na obrazovku počítače a ukázal na nějakou tečku. „Tady to je. Původně jsem se domníval, že by mohlo jít o malý nádorek, ale vaše vyšetření rakovinu vylučují. Vím jenom, že máte ve své mozkové tkáni jakousi anomálii. Je nezvyklé vidět na CT snímku nějaký objekt, který se takto leskne.“

Laura se opřela do křesla. Guerrerova ordinace obsahovala četné důkazy o neurologově odborné kvalifikaci: všude naskládané knihy a periodika, stěny ověšené diplomy a uznáními. Předchozí den, když k němu přišla na vyšetření, si nevšimla jedné věci Guerrerovy lidské stránky: řady fotografií zobrazujících několik generací jeho rodiny, a na psacím stole krabice na tužky, kterou určitě vyrobilo nějaké dítě.

„Je mi líto, že vás obtěžuju, Waltře,“ omlouvala se Laura, „ale prostě mi to dělá starosti.“

Guerrerovi bylo hodně přes šedesát, přestože jeho hlava plná vlasů a precizní jednání tento fakt popíraly. Sundal si brýle na čtení a posadil se na okraj psacího stolu.

„Chápu,“ odpověděl zvučným hlasem. „Důvod k znepokojení to je. Ale nevidím žádnou souvislost mezi symptomy, které jste popsala chvilkovou mdlobou, krátkou dezorientací a polohou této hmoty. Budeme to pochopitelně sledovat. Objednám si vás za měsíc a podíváme se na to znovu.“

Laura vstala. Když přišla, byli v čekárně dva pacienti. „Chápu, že poloha té hmoty by nemohla způsobit mé symptomy. Vzal jste však v úvahu možnost, že by se ta hmota mohla pohybovat?“ zeptala se.

Guerreru přiměla tato myšlenka, aby se zamračil. Pohlédl zpět na monitor počítače, který ukazoval jasně vybarvený obraz Lauřina mozku.

„Absolutně nikoli,“ prohlásil. „To není krevní sraženina. Kdyby byla, tak byste tu nestála a nehovořila se mnou. Neexistuje způsob, jak by se taková hmota mohla pohybovat tak rychle vaší mozkovou tkání v období mezi vašimi prvními symptomy a vyšetřením.“

Guerrero se tiše zasmál ve snaze uklidnit ji. „Pokud to ovšem není nový typ benigní hmoty, vybavený pohonem a navigačním systémem.“

Ferry Tafreshiová jí otevřela dveře v pěkných žlutých šatech, se svými zářivými vlasy spletenými vzadu do copu. Vypadala lépe než v posledních měsících. Přesto měla podivně bezvýrazný obličej a kruhy pod očima. Bylo zřejmé, že nespala.

„Lauro, jsem ráda, že jsi přišla,“ přivítala ji Ferry a podržela dveře otevřené. „Ahoj, Carlo. Jak to, že nejsi ve škole?“

Laura odvedla Carla do obývacího pokoje a podala mu jeho neonově zelený batůžek. „Není mu dnes dobře.“

„Co ti je?“ zeptala se ho Ferry.

„Bolí mě v krku,“ odpověděl Carlo nevrle. Vylovil z batůžku ruční videohru. „A hlava.“

„Bude to chřipka,“ řekla Laura. „Ale myslím, že se mu už dělá líp.“

Laura viděla, že přítelkyně je poněkud překvapena její neohlášenou návštěvou. Přestože se vídaly často, obvykle dodržovaly zásadu předem se ohlásit.

„Můžeme si promluvit v kuchyni?“ Laura zamířila ke dveřím, aniž vyčkala na odpověď.

„Carlo, nechtel by ses něčeho napít?“ zeptala se Ferry a zároveň vrhla tázavý pohled na Lauru.

„Horkou čokoládu,“ zamumlal chlapec zabraný do hry.

V kuchyni postavila Ferry ocelovou konvici na sporák. „Nepřišlas mi jen tak říct ahoj, že?“ zeptala se věcně. Otevřela skříňku a vyndala krabici instantního kakaa.

„Ne, nepřišla,“ potvrdila Laura.

„Vypadáš vyčerpaně.“

„Na tvém místě bych raději mlčela,“ řekla s úsměvem Laura. Ferry se zamračila. „Nemyslela jsem to špatně. Vypadáš ohromně. Ty šaty ti opravdu sluší.“

„Díky,“ řekla Ferry. „Dělám, co mohu. Davúd a Mina začínají zrovna pociťovat smutek nad tím, že ztratili Cyruse. A když k tomu přidám to, co se stalo v Iránu, tak už nevím. Je toho na mě moc najednou.“

„Co tím chceš říct?“ zeptala se Laura. „Nejde jen o nějakou diplomatickou zápletku? Copak se takové věci nestávají pořád?“

Ferry od sporáku vzhlédla. „Ne jako tato,“ odpověděla tiše. „Cyrusův bratr je plukovník íránské armády. Když nepřijel na Cyrusův pohřeb, bylo mi jasné, že něco není v pořádku. Potom mi zatelefonovala jeho manželka. Ta věc, k níž došlo, to, že byli zajati ti Američané, je mnohem vážnější, než se zatím říká. Obávám se, že Cyrusův bratr má potíže. Myslím, že se zapletl do něčeho nezákonného.“

Laura se kousla do rtu a uvažovala. Nedařilo se jí soustředit se na tuto informaci, vzhledem k tomu, že přišla diskutovat o divných úmrtích ve Valley Memoriál a o divném objektu, který má v hlavě. Dalo se poznat, že se Ferry skoro utápí v obavách.

„Nezákonného?“ otázala se Laura. „V jakém smyslu?“

„Já nevím,“ odpověděla Ferry. Z hrdla konvice vyšel sykot oznamující, že se voda vaří. Ferry ji nervózně odstavila z hořáku a naplnila šálek. „A neví to ani jeho manželka. Cyrusův bratr je staromódní Íránec. Nechává si své problémy pro sebe.“

„Tak jako to dělal ke konci Cyrus,“ poznamenala Laura. Sotva tato slova vyřkla, zalitovala toho z obavy, aby nerozjitřila Ferryiny nedávné rány. Ale Ferry vehementně přikývla, zatímco míchala kakao.

„Přesně tak,“ potvrdila. „Teď uvažuju, zda se Cyrus také do něčeho nezapletl. Právě jsem dostala účet za telefon. Těsně předtím, než zemřel, měl více telefonických rozhovorů s bratrem, o kterých mi nic neřekl.“

„Jak by mohl být Cyrus zapleten do politické situace v Íránu? Ani jeden z vás tam už patnáct let nežije.“

„On a jeho bratr si byli mimořádně blízcí,“ vysvětlila Ferry. Vždycky si vzájemně říkali, co dělají, ať to bylo Cyrusovo podnikání nebo vojenská kariéra jeho bratra. V Iránu jsou věci velice zpolitizované, a dnes ještě navíc vždycky propojené s náboženstvím. Cyrusův bratr podporoval revoluci, ale svěřoval se nám se svými pochybnostmi.“

Ferry se omluvila a odnesla kakao Carlovi. Prese všechno Laura pocítila krátký okamžik mateřské hrdosti, když uslyšela, jak Carlo způsobně poděkoval.

„Existuje něco, co bys pro ně mohla udělat?“ zeptala se Laura, když se Ferry vrátila. Posadily se nyní spolu do snídaňového koutku v kuchyni a tiše spolu hovořily.

Ferry pokrčila rameny. „Nevím. Kdyby měl potíže, mohla by celá jeho rodina opustit vlast. Mohu jim pomoci, jenom kdyby přišli sem.“

Seděly v napjatém mlčení. Ferry zvedla z okraje stolu slánku a nepřítomně jí poklepávala o stolní desku. Zrnka soli se rozsypávala kolem.

Laura váhavě začala. „Nemyslíš, že by s tím Cyrusova smrt mohla mít něco společného?“

Ferry na ni překvapeně vzhlédla. „Pochopitelně že ne. Byla jsi přece u jeho pitvy. Jak tě to mohlo napadnout?“

„Nemám žádný důvod,“ řekla rychle Laura. Pochopila, že nemůže Ferry říct o podivných úmrtích v nemocnici, o objektu nalezeném v Cyrusově těle, ani o objektu ve své hlavě. Spojit to všechno s Neilem nápad, s nímž neustále bojovala by vyznělo směšně. Pokud existovalo něco, co vyznačuje nejvyšší stupeň bolesti, hranice, po které by člověk neměl být už dále zraňován, pak jí Ferry dosáhla.

„Tak o čem jsi se mnou chtěla mluvit?“ zeptala se Ferry.

Laura si pokusila vymyslet nějakou polopravdu, něco, co by znělo pravděpodobně vzhledem k laskavosti, o kterou hodlala Ferry požádat.

„No, týká se to toho muže, s nímž jsem se setkala,“ začala.

Ferry se usmála: „Toho generála?“ řekla. „Vyvíjí se to dobře?“

„To je právě těžké říct. Docela dobře si rozumíme, ale jde o to, že jsme se dostali do takového citlivého momentu.“

Laura věděla, že její přítelkyni by ranila mrtvice, kdyby se dověděla pravdu, ale bylo příjemné vidět Ferryiny výrazné oči zářit při úvahách o něčem jiném, než bylo její vlastní nedávné neštěstí. Ferry se naklonila kupředu na židli a mlčky očekávala, až se dozví víc.

„Hlavní problém je naše geografické odloučení,“ dodala Laura. „Chci ho zajet navštívit, vyřešit určité věci a ujasnit si, kam vlastně směřujeme.“

„Chceš ho jet navštívit?“ zavrtěla Ferry hlavou. „Ty chceš jet do Washingtonu, abys ho přiměla říct ti své úmysly? Překvapuješ mě, Lauro. Nikdy jsi neměla odvahu udělat ani polovinu z toho, co teď.“

Laura na tuto poklonu zareagovala zčervenáním. Kdyby jen mohla říct Ferry více a využít jejího nestranného názoru. V hlavě měla útržky, které se pokoušela složit dohromady: Jefferson Faber, nákladní pacienti, kteří zemřeli pár dní potom, co překontroloval jejich případy, tajuplné objekty. Kdyby mohla vidět alespoň jeden z nich, kdyby alespoň jeden zůstal zachován. Kdyby si jen mohla otevřít vlastní lebku a podívat se na tu věc uvnitř!

„Lauro?“ řekla Ferry. „Posloucháš mě?“

„Promiň,“ omluvila se Laura. „Myslela jsem na něco jiného.“

„Ptala jsem se, jestli nepotřebuješ, aby Carlo zůstal den či dva u nás,“ nabídla jí Ferry. „Pro Davúda a Minu by bylo dobré, kdyby měli společnost.“

Laura si oddechla. „Jsem ráda, že to říkáš. Právě o tuto laskavost jsem tě chtěla požádat. Maminka měla Carla přes noc a já bych nerada zneužívala její pomoci. Říkala, že to bylo prima, ale vím, že ji to vyčerpává, když ho musí hlídat.“

Ačkoli to dříve Lauru nenapadlo, Davúd a Mina měli nyní s Carlem společný nešťastný osud. Ztratili své otce. Možná by mohli být schopni vyměňovat si vzájemně pocity, které by nedokázali sdílet s rodiči.

„Bude to pro ně dobré,“ řekla Ferry, rozjímajíc nad stejnou věcí. „Kdy odjedeš?“

Laura si uvědomila další fakt musí být opatrná. Carlo již ztratil jednoho z rodičů. Jestliže je pravda to, co si myslí, nikdy skutečně nepozná Neila Reynoldse, ani to, čeho je schopen.

„Co nejdříve.“

Kapitola 38

Washington, D.C., 16.50

Neil Reynolds měl dnes mimořádně špatný den. Zahájil jej tím, že zavraždil dva muže. Tyto činy nezatěžovaly Reynoldsovo svědomí, ale pokaždé, kdy ukončil něčí život, cítil v duši určité vyšinutí a uvědomoval si, že násilně porušil jistou hranici. Události v Íránu začaly nabývat povahy skandálu, a americký tisk zachytil krvavou stopu. V oblasti, kde byli zadrženi lidé Madisonové, zmizel v téže době údajně také jeden novinář. Případ se začal rozrůstat do nečekaných rozměrů.

Reynolds se příliš nestaral o to, co se stalo. Pro něho byla rozhodující Laura byla jedinou osobou nebo věcí na světě schopnou vzbudit jeho vášeň. Byla záchranným lanem, které ho spojovalo se vším, čím kdysi býval.

Když s ní hovořil naposled, něco nebylo v pořádku. Pravděpodobně pocítila dezorientaci jako důsledek intenzifikace poznávacích center, kterou jí provedl o dvě noci dříve. To by mohlo ovlivnit její chování. Brzy přijede, a on bude připraven předvést jí existenci, kterou pro ni vytvořil.

Otázkou bylo, co všechno jí má říct. Nikdy by neakceptovala pokusy, které provedl na pacientech Faberovy nemocnice, přestože jeho zájem byl čistě vědecký, zatímco samotné vraždy byly laskavostí, kterou prokázal Faberovi. Dělal tyto pokusy přímo v nemocnici, v jedné nepoužívané konferenční místnosti poté, co jeden z Faberových zaměstnanců nevědomky zavedl mikrozařízení pacientům pomocí očních kapek, nosních kapek či intravenózních injekcí. Už tehdy by Reynolds mohl řídit tato zařízení z Washingtonu, ale nechtel, aby se to Faber dozvěděl.

Nic z toho nebylo podstatné. Skutečnost, že jim způsobil smrt bez ohledu na to, jak rychlé a bezbolestné byly jejich poslední okamžiky byla zločinem, o němž věděl, že by mu ho Laura nikdy neodpustila.

Nikdo jí to také ani neřekne. Nezanechal žádné stopy. Pokud by nějaký šťastný vyšetřovatel nalezl fragmentární stopy, vedly by přímo k Jeffersonu Faberovi. A ten, pochopitelně, už nikdy pravdu neodhalí.

Reynolds si přitiskl palce k očím. Jeho pohled zaplavily červené skvrny. Zdálo se, že nepříjemný pocit za jeho spánky na chvíli zeslábl. Jak by se tento pocit dal popsat? Bolest hlavy bez bolesti? Nebo jako by mu mozkem stoupaly tisíce bublinek, které společně prasknou?

Pokud se týkalo íránské záležitosti, nastraží stopu, která bude směřovat k Chapmanovi a Faberovi. Vyšetřovatelé Národní bezpečnostní agentury budou nadšením bez sebe, že mohou uzavřít případ, až zjistí, že hlavní spiklenci jsou po smrti a nebudou moci znepokojovat národ během soudních procesů, vysílaných v televizi.

Podařilo se mu to. Teď zbývalo udělat již jen jednu věc, než přijede Laura a on začne svůj nový život. Musí zachránit sám sebe.

Reynolds vstal. Měl dojem, jako by se mu trochu točila hlava, jako by byl lehce opilý. Připomněl si seznam všech nuancí stavu, v jakém se nacházel: dezorientace, degenerace motorických funkcí, důraznější projevy zamlžování myšlenkových procesů. Zpomalování emocionálních reakcí. Ztráty krátkodobé i dlouhodobé paměti.

Musí ta zařízení dostat ven z hlavy.

Uklidil svou laboratoř. Až jeho asistenti přijdou do jeho pracovní zóny, nespatří nic jiného než působivou sestavu známého zařízení. Své poznámky, magnetofonové pásky, delikátní pracovní náčiní a mikroroboty již odstěhoval domů. Otevřel dveře laboratoře a pokoušel se vzpomenout si, jak se obvykle chová.

Jeho štáb se nyní skládal ze čtyř mladých mužů, a ti všichni s rozhodným výrazem ve tváři pracovali na terminálech počítačů. Reynolds zaváhal. Několik okamžiků mu trvalo, než si vzpomněl na jejich jména.

„Philip Kang,“ řekl, když se mu náhle vybavila. „David Bailey.“

Kang a Bailey, jejichž stoly byly nejblíže k místu, kde Reynolds stál, vzhlédli jako jeden muž. Tvářili se ostražitě, ale viděl, že jsou pořád ještě horliví, aby se mu zalíbili.

„Plukovníku Reynoldsi?“ oslovil ho Kang.

Reynoldse se málem zmocnila panika kvůli ztrátě paměti. Ti zbývající dva muži, kteří u něho pracovali méně než jeden měsíc, by mohli být cizí. Přál si, aby si zapamatoval jejich jména.

„Ano, Philipe, potřebuju se vás na něco zeptat,“ řekl Reynolds. Zapomeň na ostatní, pomyslel si. To, co potřeboval, mohl zařídit s Kangem a Baileyem.

Kang se tvářil překvapeně. Reynolds věděl, že jeho spolupracovníci jsou zvyklí spíše na rozkazy než na přání.

„Baileyi, vás potřebuju také.“ Reynolds pokynul ke své laboratoři. „Pojďte se mnou, oba.“

Nečekaje na jejich reakci, vešel dovnitř.

Musel se posadit, nebo by se zhroutil. Padl na otáčecí křeslo před hlavním počítačovým řídicím panelem. Úporně se snažil uklidnit, za tímco se jeho asistenti po očku rozhlíželi jeho tajnou svatyní. Oba byli zjevně udiveni, že tam jsou.

„Rád bych vás požádal o něco, co bude vyžadovat jistou dávku delikátnosti,“ začal Reynolds. Mluvil pomalu a zřetelné. „Rozumíte?“

„Jistě, pane,“ odpověděl David Bailey. Stál napjatý, jako v pozoru.

„Pohov,“ zavelel Reynolds a pokusil se o úsměv. „Jste civilní zaměstnanec, Davide. Nemusíte se přede mnou stavět do pozoru.“

Obrátil pozornost ke Kangovi. „Philipe, jak dlouho jste už u mne v tomto útvaru?“

„Asi tak měsíc, pane,“ odvětil Kang.

Reynolds přikývl. Znělo to správně.

„Vím, že jsem dosud ve zkušební době, plukovníku,“ dodal Kang. „Jdeli o to.“

Reynolds nevzal jeho komentář na vědomí. Z mladíkova tónu se nedalo poznat, zda se bojí, že bude vyhozen, nebo zda by si to přál.

„Potřebuju na víkend odstěhovat odsud svoje základní vybavení,“ řekl Reynolds Baileymu. „Bude třeba nějaké siláky, aby se to naložilo. Neočekávám, že si strhnete záda. Můžete na to objednat pár stěhováků. Chci, abyste na to dohlédli a zajistili, že všechny počítače a zařízení na virtuální realitu budou řádně zabaleny. Je velmi důležité, aby to zůstalo v přísné tajnosti.“

Reynolds si počkal na odpověď. „Pane,“ pravil váhavě Bailey, „já jsem ve skutečnosti neprostudoval zdejší předpisy, ale vím, že nesmíme bez povolení vynést nic ven.“

„A já povolení nemám,“ řekl Reynolds rovnou. Ani jeden z mužů se nepohnul. „Oba jste civilisté. Jsem si jistý, že vás to hraní na vojáčky tady všude unavuje. Mám pravdu?“

Ani jeden z nich neodpověděl, jako by ho podezírali, že se pokouší nachytat je.

„Podívejte se, pánové, je to takhle,“ pokračoval Reynolds. „Tento týden jsem se necítil dobře, ale jsem téměř před dokončením prototypu chirurgického robota, plodu naší zdejší práce. Jednoduše chci pracovat přes víkend doma, kde si mohu odpočinout, kdykoli budu potřebovat.“

Reynolds čekal, až jeho požadavek stráví. Přemisťování technického vybavení bylo výslovně zakázané. Reynolds prostě požádal o dodávkový automobil. Věděl, že nakládací rampa je pořád prázdná, a zoufale potřeboval, aby to tito dva muži zařídili.

„Mohli bychom z toho mít nějaké obtíže?“ zeptal se Bailey.

Tolik loajality! pomyslel si Reynolds.

„Určitě ano, pokud byste nejednali s mým svolením.“

Vzal obálku a podal ji Baileymu. „Jsou v ní pokyny pro stěhování, moje adresa a klíč k mému domu. Rád bych, abyste to rozbalili a umístili v mém obývacím pokoji. Mám v domě dobrý příkon proudu i pojistky. Kdybych nepřišel, než budete hotovi, vhoďte klíč do schránky na dopisy v hlavních dveřích, než odejdete.“

Bailey si vzal obálku a kousl se do dolního rtu. „Co když se nás někdo zeptá, co děláme?“

„Odpovíte, že pracujete podle mých nových rozkazů,“ řekl Reynolds. „A že stěhujete základní vybavení na víkend ke mně domů. Zabalte všechno do kartonů, budeteli muset, jen aby nebylo jasné, co vlastně děláte.“

Přes jejich mladistvé tváře přelétl výraz, který Reynolds chápal. Nebyli si jistí, zda mluví pravdu a cítili se kompromitováni. V okamžicích, jako byl tento, litoval, že nevelí pravidelné vojenské jednotce. Snaživí poddůstojníci by se dívali na tento úkol jako na výzvu, na způsob, jak udělat dlouhý nos na omezující autoritu, pod kterou všichni žili.

„Vrátím všechno v pondělí,“ ujistil je Reynolds. „Obejdeme prostě předpis, který nemá příliš smyslu.“

Nakonec Bailey souhlasil a zatvářil se, že je poctěn, protože mu Reynolds věnoval svou důvěru. Kang si vzal seznam a rozhlížel se po místnosti, připravený začít.

„A, pánové,“ dodal Reynolds, „měli byste pochopit, že jsem vám věnoval svou důvěru. Pokud byste tuto důvěru zradili, mohlo by to mít vážné škodlivé důsledky na vaše budoucí možnosti zaměstnání.“

Reynolds doufal, že jeho odchod byl dosti dramatický, aby je postrašil a oni odvedli dobrou práci. Odešel z budovy hlavním vchodem, používaje u každých dveří svou elektronickou kartu. Kráčel s očima upřenýma přímo před sebe.

Rozhovor s Kangem a Baileyem byl pro něho vyčerpávající. Musel vyvinout značné úsilí, aby se vyjadřoval zřetelně a souvisle. Dělalo mu stále větší a větší obtíže, aby se soustředil. Ale měl ještě jeden závěrečný úkol, poslední semínko k zasazení, než se bude moci vrátit do bezpečí svého domu.

Ještě jeden úkol. Potom začne bojovat o záchranu své mysli.

diváky, čekající, až na ně dojde řada. Zprávy ukazovaly jednání amerických a íránských diplomatů. Reportér řekl, že tato poslední krize ve vztazích obou zemí odhalila vážné rozpory uvnitř íránské vlády. Irán stále odmítal propustit své zajatce a jednání byla prozatím bezvýchodná.

Laura si nedokázala představit, jak by Cyrus mohl být spojen s tuto krizí. Se vší pravděpodobností volal bratrovi jednoduše proto, aby si postěžoval. Cyrus přišel o svou firmu, jeho bratr, jak se zdálo, se zapletl do nějakých nepravostí. Ferry se pokusila obojí spojit a najít nějakou souvislost s Faberem.

Než mohla dokončit svou úvahu, dostala se do čela fronty. Pár přímo před ní čekal ve skutečnosti v nesprávné frontě. Odsunul se zoufalý, že bude muset vystát další frontu. Laura přistoupila k přepážce.

„Co si přejete?“ zeptala se jí mladá úřednice aerolinek. Měla ohnivě rudé vlasy a nos posetý pihami.

„Potřebuju chytit nejbližší spoj do Washingtonu,“ požádala Laura. „Spěchá to.“

„Zemřel vám nějaký příbuzný?“ zeptala se mladá žena.

Otázka Laurou otřásla. „Ne,“ odpověděla, „jak vás to jen mohlo napadnout?“

Zdálo se, že úřednici překvapila prudkost Lauřiny reakce. „Poskytujeme slevu na letenku, když musíte jet na pohřeb.“

Laura si uvědomila, jak moc je napjatá; představila si v duchu Carla a pocítila ostré bodnutí mateřské starostlivosti o něho. „O nic takového nejde,“ řekla.

„Dobrá, tak tedy obyčejnou, nebo zpáteční letenku?“

„Nejsem si jistá, jak dlouho tam budu muset zůstat. Raději mi dejte obyčejnou letenku.“

„Nejbližší let, který můžete mít, je v osm, s jedním mezipřistáním. Ve Washingtonu budete ráno.“

„Vezmu si, cokoli máte,“ odpověděla Laura.

Úřednice vzhlédla od počítače, jako by se pokusila představit si Lauřin příběh. „V pořádku. Budete platit v hotovosti nebo kreditní kartou?“

Kapitola 39

Los Angeles, 17.15

Fronta před pultem s prodejem letenek postupovala pomalu. Před Laurou čekaly dvě rodiny a několik obchodníků, cestujících jednotlivě. Byl pátek a letiště se hemžilo lidmi. Podupávala nohou a snažila se ovládnout svou netrpělivost.

Kabelová televize vysílala nepřetržitě zprávy pro nedobrovolné

Salt Lake City, 18.55

Posledních pár hodin byla Jeanette Madisonová nucena strpět to, co si hnusila nejvíc jednání s orgány vynucování práva. Pár minut po nouzovém přistání v Salt Lake City se objevili policisté a po nich paramedici. Teď musela jednat s detektivy a okresní nemocnicí. Zdálo se, že policisty smrt Jeffersona Fabera morbidně fascinuje. Všichni bez výjimky si zvědavě prohlíželi Faberovo tělo, jako by se potřebovali osobně utvrdit v tom, že ani peníze nedokázaly tohoto muže zachránit před neodvratitelným.

Nejhorší byly první okamžiky. Držela Jeffersonovo nehybné tělo a dlouho plakala, než zavolala Rolanda Laniera. Lanier přikázal pilotovi nouzově přistát. Když zatoužili po společném útěku, bylo to už zřejmě příliš. Poslední dva roky se pokoušel proniknout jejím kamenným krunýřem, aby se dostal k jejímu ženskému jádru, a jí se tato hra líbila stále víc. Teď to skončilo.

Půl hodiny po Faberově smrti se rozhodla, že na smutek není vhodná doba. Dobře věděla, že to, co jí zbývá ze života, by se dalo měřit spíše v minutách než v letech.

Nyní seděla sama na vinylové pohovce v čekárně. Na konci chodby byla márnice, kde leželo Faberovo mrtvé tělo. Nebyl důvod pro pokusy oživovat jej.

Přiblížil se k ní muž v pomačkaném šedém obleku. Z náprsní kapsy mu vyčuhovala anténa přenosného telefonu.

„Danny Smith, oddělení vražd,“ představil se. Tvář měl hladkou, bez strniště vousů, kůži pod očima vypjatou a bez pih. „Jste paní Jeanette Madisonová?“

„Správně,“ potvrdila, odvracejíc se od něho. „Už jsem všechno několikrát řekla všem policajtům z města. Opravdu to potřebujete slyšet znova?“

„Pokud by vám to nevadilo,“ pravil.

Vyprávěla mu to tedy. Zatímco hovořila, přemýšlela: Zjistila už federální vláda, že se nachází v Utahu? Proč ji Reynolds nezabil také?

„Měla jste s panem Faberem milostný vztah?“ zeptal se Smith.

Upřeně se na něho zadívala. „Byli jsme blízcí přátelé.“

Zdálo se, že to detektiva uspokojilo. Zapsal si její adresu ve skutečnosti poštovní schránku v Hendersonu v Nevadě, kterou používala, když si dopisovala s úřady.

„Bylo mi řečeno, že neexistují žádné známky trestného činu,“ prohlásil Smith výrazně. „Myslím tedy, že není důvod, abych se do toho dál pletl. Víte, kam nyní pojedete, paní Madisonová?“

Madisonová si pořád dávala pozor na chytáky a věděla, že se do žádného nedala lapit. Prozatím. Pokud bylo spojení mezi ní, Faberem a íránskou pašeráckou operací známé, neproniklo to dosud na místní policejní úroveň.

„Nejsem si jistá,“ odpověděla. „Omluvíte mě nyní, prosím?“

Smith jí zdvořile uvolnil cestu. Na konci chodby spatřila Laniera, který právě končil rozhovor s místní policií.

Náhle věděla, co musí udělat.

„Co se děje?“ zeptal se Lanier, opírající se o stěnu. Vypadal unaveně a šokované. Bezpochyby si uvědomoval, že veškeré jeho budoucí možnosti se smrtí jeho zaměstnavatele rozplynuly.

„Jste v pořádku?“ zeptala se mladého muže. Nelíbil se jí, ale potřebovala ho.

„Přežiju to,“ řekl. Ukázal žalostně ke dveřím márnice a luskl prsty. „Jenom takhle. Je to neuvěřitelné. Jefferson dvě hodiny denně plaval, dodržoval dietu. Někdy kouřil a pil, ale kdo by čekal tohle?“

„Já vím,“ přitakala Madisonová sympatickým tónem.

„Chci říct, že jsme právě hovořili o tom, jak mám vést jeho obchody, zatímco bude na dovolené s vámi. Můžete tomu uvěřit? A teď budu muset pravděpodobně odejít. Byl jsem tak blízko k.“

Madisonová se taktak ubránila popudu vrazit mu facku. Řekla: „Poslechněte, ráda bych vás požádala o laskavost.“

Lanier se vyrval ze svého sebelítostivého snění. Zdálo se, že ho poplašila rozhodnost, kterou zaznamenal v jejích očích. „Potřebuju to letadlo. Musíte odletět domů komerční linkou.“

„Potřebujete to letadlo je majetek firmy EllingtonFaber,“ vyrazil ze sebe Lanier. „V žádném případě! Nemohu.“

Madisonová popadla mladíka za rameno a rozhlédla se chodbou, zda je někdo pozoruje. Nepozoroval.

„Cítíte to?“ zeptala se. Věděla, že v té chvíli si paralyzující, spalující bolest razí cestu od Lanierova ramene až do konečků prstů. Zbledl v obličeji. „Umím ještě horší věci. Letadlo patřilo Jeffersonovi, on a já jsme si byli velice blízcí. Nepotřebuju je napořád, jenom najeden let. Je velice důležitý, a věřte mi Jefferson by s tím souhlasil.“

Lanierovi na čele vyrazily kapky potu. Byl o čtyřicet centimetrů vyšší než Madisonová a vážil patrně o čtyřicet kilo víc. Její kousek mu však dokázal, že hodiny strávené na lavičce ve fitness centru se neproměnili ve fyzickou převahu.

„Letím do Washingtonu, D.C.,“ oznámila mu. „Řekněte pilotovi, aby mě tam dopravil a pak se vrátil s letadlem do Los Angeles.“

„Panebože,“ zaúpěl Lanier. „Nechte už toho. Okamžitě mě pusťte.“

Pustila mu ruku. Třel si ji nahoru a dolů, aby ulevil svazku nervů, které mu podráždila. Chvíli to trvalo.

„Jde jen o jediný let tam,“ vysvětlila mu. „Nevím, jak dlouho bych tam mohla zůstat, nebo zda se vůbec vrátím. Myslíte, že to dokážete zařídit?“

Lanierovi se mihl ve tváři vztek, ale pak si vzpomněl na svou ruku. Byl sice silný, ale ona rozhodná a zkušená. Nemohl s ní soupeřit.

„Pochopitelně,“ odpověděl rychle. „Předpokládám, že chcete odletět okamžitě.“

„Okamžitě,“ souhlasila.

Kapitola 40

Washington, D.C., 19. září, 8.30

Byl to týden, kdy se děly samé podivnosti, a Jack Parsons nečekal, že by se čas nějak brzy vrátil do normálu. Po zprávě, že senátor Bob Chapman se předchozího dne zhroutil mrtvý ve své kanceláři, bylo město plné řečí. Komentáře si všímaly toho, že jeho předchůdce, George Patterson, zemřel nenadále jenom před pár měsíci.

Teď se Parsons nalézal v téže kanceláři, kde Chapman zemřel, a pokoušel se v duchu roztřídit stopy. Parsons byl v této chvíli jedním z hrstky mužů v Národní bezpečnostní agentuře, kteří znali skutečné pozadí nedávné íránské krize. Američané zajatí v severních horách převáželi uran. Byla to krize nejvyšší úrovně nebezpečí a Jack se ocitl v jejím centru.

Nejčerstvější pomoc se objevila díky šéfredaktorovi Worldweeku. Jeden stážista v grafickém oddělení si hrál se sérií podivných fotografií, které jim poslal jejich reportér před týdnem. Význam nabyly teprve tehdy, kdy se zjistilo, že tento reportér je nezvěstný. Snímky ukazovaly muže, kteří byli zadrženi Iránem, a od té chvíle FBI prohledávalo své archivy, aby přiřadilo k těmto obličejům nějaká jména.

Jack měl předchozí večer tolik práce, že si málem nevšiml anonymního emailu, který přišel na jeho adresu. Byl zakódován programem, který Parsons ve svém archivu neměl. Často dostával touto formou běžné vzkazy, a měl v úmyslu, až bude mít čas, odeslat jej do počítačové laboratoře, aby jej dekódovali.

Nebylo to však nutné. O dvě hodiny později mu doručil kurýr tlustou obálku obsahující jedinou neoznačenou disketu. Byl to klíč ke vzkazu z emailu.

Samotný vzkaz byl krátký, přestože na Parsonsově pevném disku zabral dost místa. Kódovací program byl neuvěřitelně komplikovaný, možná lepší než všechno, s čím se Parsons dosud setkal.

Vzkaz zněl: ÍRÁNSKÁ KRIZE = BOB CHAPMAN, JEFFERSON FABER.

A bylo to.

Neexistoval způsob, jak vystopovat zdroj diskety. Parsons tedy okamžitě požádal počítačové techniky agentury, aby zjistili původ emailu. Ukázalo se, že prošel několika internetovými uzly. Pokračovali dále a nakonec zjistili, že původním vysílacím místem byla veřejná knihovna ve Washingtonu. Město totiž instalovalo obecní počítač s přístupem na internet, aby zajistilo zájemcům přístup k technické revoluci. Bylo to zcela dokonalé místo k odesílání anonymních vzkazů.

Za další dvě hodiny získal Parsons souhlas k prohledání Chapmanovy kanceláře, a co bylo důležitější, i jeho počítače. Parsons téhle technice rozuměl a nepotřeboval k tomu žádnou asistenci. Vykázal Chapmanův štáb z kanceláře. Pokud by nic nenalezl, neměla se jeho prohlídka oficiálně jakoby vůbec konat.

Parsons se usadil do Chapmanova křesla před klávesnici a terminál mrtvého muže. Uvažoval, zda totOje přesně místo, kde senátor zemřel. Vyprchal z něho život právě na tomto křesle, nebo až když upadl na podlahu? Týkaly se jeho poslední myšlenky tajného spiknutí za účelem prodeje zbraní nepřátelské vládě?

Parsons vstal a zatáhl závěsy. Oblékl si velmi tenké latexové rukavice, které vytáhl z plastového sáčku z kapsy.

První věc, kterou Parsons objevil, když zapnul počítač, byla, že Chapman byl technický antitalent. Dokumenty byly uspořádány zmateným, ledabylým způsobem. Byly tam typické kancelářské nástroje, většina z nich nepoužitá, a komunikační software vězel v zapomenuté složce. Počítače bývají často životně důležitá místa pro nalezení informací, ale Parsonse nikterak nepovzbudilo to, co uviděl.

Líné otevřel zásuvku senátorova psacího stolu. Karton cigaret. Rozházená pera a tužky, svorky na spisy a samolepky. Diáře a složky již zabavily ostatní federální agentury. Jako obvykle se do věci míchalo příliš úřadů.

Parsons si povzdechl. Byl na to už zvyklý. Pak otevřel další zásuvku. Prázdná. A pak další.

„Ale, copak to tu máme?“ zeptal se sám sebe.

Bylo to kulaté, vpředu s objektivem. Vypadalo to jako videokamera kompatibilní s počítačem. Tak Chapman nebyl zase úplný amatér. Tahle malá exkluzivní hračka byla pro pokročilé uživatele. Buď si ji Chapman koupil na hraní, nebo znal někoho dalšího, kdo měl také takovou někoho, kdo chtěl mít vizuální kontakt, když spolu hovořili.

Parsons se vrátil k Chapmanovu počítači. Na pevném disku toho nebylo uloženo moc. Bylo tam pár dopisů, záznamů, her a poznámek samý brak, jaký mají lidé tendenci ukládat v počítačích.

A pak dostal nápad.

Vzal z kapsy saka disketu a zastrčil ji do počítače. Když si počítač nahrál program, Parsons zadal příkaz:

VYVOLAT VYMAZANÉ ÚDAJE: ZA UPLYNULÝCH TŘICET ŠEST HODIN.

Počítač bzučel a začal pracovat. Program byl určen k vyvolání informace, která byla vymazána z paměti počítače. Přestože to není obecně známo, příkaz „vymazat“ na počítači nezaručuje, že daná informace bude zcela odstraněna. Počítač má tendenci skladovat staré údaje, dokud jejich místo v paměti neobsadí nové.

„Tady to máme,“ řekl si Parsons. „Vypadá to, jako by senátor vymazal plno dokumentů než ho klepla pepka.“

Objevil se dlouhý seznam. Osobní dopisy. Záznamy. Vládní záležitosti. Dokumenty z emailu. Bylo toho plno, ale nic nebylo na první pohled zajímavé. Chapman se jevil jako výrazně nudný pisatel dopisů.

Parsons otevřel jeden dokument a četl:

Vážení spolupracovníci, byl bych rád, kdybychom mohli zvýšit standard našeho oblékání. Někdy nás navštěvují významné osobnosti, hlavy států apod. Měli bychom působit lepším dojmem než doposud. Opravdu bych to ocenil.

Parsons zvedl oči ke stropu a otevřel další dokument.

Vážený plukovníku Neile Reynoldsi, s radostí přijímám vaše pozvání k účasti na charitativní víkendový tenisový turnaj. Rád bych rovněž přinesl rakety jako příspěvek do dětského dárkového programu. Inforamci, o kterou jste mě žádal, Vám pošlu co nejdříve.

„Fascinující,“ zamumlal Parsons.

Počkat. Bylo to tak zjevné.

Prošel seznam vyvolaných dokumentů a zkoumal záznam o přesném momentu, kdy byly smazány. Chapman by si mohl vybrat den své smrti, aby vyčistil svůj počítač. Nebo to možná udělal někdo jiný.

Bylo to přesně tak, jak Parsons předpokládal nebo v co doufal. Většina dokumentů byla vymazána o půl jedenácté včera dopoledne.

Až poté, kdy Bob Chapman zemřel.

Sekretářka prohlásila, že se po Chapmanově srdeční mrtvici nedotkla ničeho, a existovali svědkové, potvrzující, že v kanceláři nikdo jiný nebyl. To znamenalo, že se v Chapmanově počítači šťoural někdo další, někdo, kdo nebyl fyzicky přítomen.

Parsons zvedl Chapmanův telefon a vyťukal číslo. Počítačová laboratoř Národní bezpečnostní agentury se ozvala na první zazvonění.

„Tady Parsons,“ ohlásil se. „Mám pro vás úkol, menší sledovačku. Potřebuju, aby to bylo hotovo pokud možno už včera.“

Kapitola 41

Virginia, 9.05

Konečně, pomyslel si Neíl Reynolds. Domov. Samota.

Reynolds byl vždy od přírody spořivý a předtím, než začal používat svůj veškerý osobní příjem na financování své práce, ušetřil si dost peněz na to, aby si koupil domek. Domek byl ukryt mezi stromy a živými ploty poblíž klidné rezidenční ulice. Byl malý, jenom jeden a půl podlaží, ale Reynolds v něm podnikl sérii drobných renovací. Stěny měl dokonale bílé a podlahy z jemně vyhlazeného dřeva. Nebylo tu stopy po nepořádku ani žádné známce zmatku.

Zadní část domu vedla na dvorek, který byl na zdejší poměry dost velký. Byl orientován jižním směrem. Reynolds toho využil a dal zde po celé délce stěny nainstalovat francouzská okna a také delší střešní okna. To, spolu se slonovinově bílým nátěrem dřeva, dodávalo pokoji ve slunné dny vznešený vzhled.

Dnes byla tato místnost nacpaná přístroji. Reynolds si nebyl jistý, zda Kang a Bailey budou schopni přestěhovat jeho laboratoř z ústavu, ale jeho plán se podařil. Když Reynolds přišel předchozího dne pozdě večer domů potom, co odeslal Národní bezpečnostní agentuře vzkaz, obžalovávající oba mrtvé muže si s radostí oddechl, když spatřil své vybavení.

Vyšel opatrně z kuchyně se sklenicí vody v ruce a pohledem kontroloval, zda je všechno správně zapojeno. Série propojených procesorů, mnohagigabytové paměťové disky, mobilní komunikační zařízení všechno bylo přesně jako v jeho laboratoři na výzkumné základně.

Uvědomil si, že se opírá o rám dveří. Když se podíval dolů, spatřil, jak mu po nohou teče voda a vsakuje se mu do ponožek. Nedokázal udržet sklenici svisle, a dokonce si toho ani nevšiml. Už brzy ráno se cítil ospalý, usínal vsedě a ztrácel drahocenný čas. Opatrně poklekl a postavil sklenici na podlahu. Vzhledem k jeho stavu by bylo hloupé brát kamkoli blízko počítačů tekutinu.

V obývacím pokoji ucítil Reynolds na čele teplé slunce. Bylo to mile uklidňující. Vzal ze svého pracovního stolu magnetofon na mikrokazety a stiskl tlačítko „nahrávka“.

„Jsem připraven provést závěrečnou sérii procedur,“ začal a odkašlal si. „Poslední z nich se budou týkat mě samotného. Je to nevyhnutelný důsledek skutečnosti, že proces, který jsem sám na sobě začal asi před rokem, byl škodlivý mému duševnímu i fyzickému zdraví.“

V domě bylo absolutní ticho. Reynolds pozoroval nepřetržitý pohyb pásku.

„Stalo se krajně obtížné, abych udržoval kontinuitu svého myšlení,“ promluvil. „Představoval jsem si, že se přizpůsobím, ale prožívám těžkou degeneraci. Rychle se blížím k bodu, v němž bych mohl trvale přijít o rozum.“

Zhluboka se nadechl. Pravděpodobně maří čas tím, že aktualizuje svůj záznam. Ale kdyby dnes neuspěl, zůstane pouze magnetofonový záznam, aby vše vysvětlil.

„Mé fyzické symptomy jsou četné. Poslední tři dny mám bolesti hlavy, které se zhoršují. Jsou rozrušující a velice nepříjemné.“

Ne, musí být upřímný.

„Bolest je šílená,“ zašeptal. „Kakofonie myšlenek je nesnesitelná. Vypadá to velice nebezpečně. Musím se pokusit zastavit to.“

Podíval se ven z okna. Jeho zahrádka byla zelená a upravená.

„Mohu přednést pouze jedinou hypotézu,“ pokračoval. „Lidský mozek nemůže dlouho přežít takovou umělou stimulaci. Udělal jsem příliš mnoho a příliš rychle. Tím, že jsem manipuloval sám se sebou takovým radikálním způsobem, spustil jsem hormonální mechanizmus negativní zpětné vazby. Můj podvěsek mozkový zaregistroval nižší než normální hladinu kortikoidů, thyroidních hormonů, ACTH, TSH a GH. Zareagoval ‚objednáním epinefrinu, adrenalinu, dopaminu a bradyhininu organizmu. Zničil jsem svou endokrinní rovnováhu a to mi vypaluje mozkové buňky.“

Téměř nemohl uvěřit, že udělal takovou chybu; ale důkazem toho byla rozplizlá podoba jeho myšlenek.

„Možná by se moje mysl přizpůsobila, kdyby tyto změny byly postupnější. Ale kdybych byl opatrnější, možná bych neobjevil dar, který jsem poskytl dvěma vybraným milovaným osobám a sám sobě. Za skutečný pokrok se vždy platí.“

Odmlčel se. „Udělal jsem, co jsem musel udělat.“

Vypnul záznamník. Už neměl co dodat.

Maska mu sklouzla na oči s pohodlnou známostí. Ruční ovladače použil, aby prošel nabídkovým menu, a pak čekal na spojení s přístrojkem umístěným v hlavě Laury Antonelliové.

Reynolds si tiše broukal, zatímco čekal. Laura si jednoho dne uvědomí, jaké měla štěstí. Reynolds s ní chtěl sdílet dar rozvinutého rozumu. Byl však u ní opatrnější a provedl pouze menší zásahy do její endokrinní chemie. Ale aby zajistil, že se její rozum nerozloží tak jako jeho, obrátí nyní tento proces.

Tělo mu ztuhlo, když se nanorobot napojil online. Kolem něho byl obraz zamlženě temné tkáně. Přístroj zůstal tam, kam ho uložil po poslední sérii úkolů.

„Hodný hoch,“ zašeptal.

Strojek poslouchal Reynoldsovy pokyny a pohyboval se namáhavě k tepně. Reynolds pracoval zpaměti, odškrtávaje v duchu místa, která dříve navštívil. Během hodiny vrátí Lauru do kompletně normálního stavu. Potom bude mít čas, aby ji zkontroloval na buněčné úrovni a viděl, jak pokračuje jeho větší dílo. Tento druhý dar jí neodejme.

Potom bude pracovat na chlapci, Carlovi. Zářivý duch plný života a inteligence. Chtěl by se stát otcem toho dítěte, poskytnout mu komplexní vzor, s příkladem poctivosti a dokonalosti. Protože koneckonců budou mít velmi, velmi dlouhou dobu, kterou spolu stráví.

Až Reynolds vykoná svou práci na matce a dítěti a splní vůči nim svou povinnost teprve potom se bude moci zachránit z pekla, do něhož se jeho mysl řítí.

Byl na to čas.

Musel být.

Kapitola 42

Washington, D.C., 10.12

Jeanette Madisonová zatáhla záclony v hotelovém pokoji. Cítila, jak jí prochází ničivá vlna elektrizujícího strachu. Domnívala se, že neviděla venku nikoho, kdo by hlídal, ale neexistoval způsob, jak se o tom ujistit. Zatarasila již dveře toaletním stolkem. Kdyby si pro ni přišli, potřebovala by pár sekund na přípravu.

Přistála na soukromém letišti mimo Washington, rychle prošla terminálem a pronajala si auto. Očekávala, že bude zatčena v okamžiku, kdy vystoupí z letadla, ale nebyla. Potom si byla jista, že ji zastaví u přepážky v půjčovné, ale mohla odjet. Strávila bezesnou noc v tomto pokoji a čekala na zaklepání na dveře, které nepřicházelo.

Kde jsou?

Akce. Akce. Byla to soustavná akce, která jí umožnila přežít uplynulé desetiletí, a akce jí poslouží i nyní. Musí najít Reynoldse dříve, než dostihne on ji. Prozatím zjistila, že v něčem tak prozaickém, jako je telefonní seznam, není zapsán.

Zapnula laptop, který Ronald Lanier v chaosu, jež následoval po náhlé smrti jeho zaměstnavatele, zapomněl v letadle. Byl to Jeffersonův osobní počítač, jehož kazeta byla ozdobena jeho iniciálami J. F.

Zdál se ještě teplý. Madisonová musela zahnat myšlenku, že bezduchý plast je stále ještě ohřátý od Jeffersonova dotyku. Bylo to nesmyslné.

Když počítač nainstaloval program, rozzářil se displej. Třesoucí se rukou prohledávala Madisonová dokumenty.

Osobní kalendář. Bezcenný i když by ho neměla zapomenout později vymazat, pro případ, že by obsahoval něco, co by mohlo zahrnovat ji. Totéž se týkalo i složky nadepsané „Osobní korespondence“.

Většina paměti na pevném disku obsahovala údaje a aplikace související s Jeffersonovým obchodním impériem. Byly tam kalkulační tabulky, seznamy investic, organizační struktury, komunikační software, který mu umožňoval kontrolovat kapitálové a akciové trhy v kterýkoli okamžik. Nic z toho jí nepomohlo.

Pak našla složku označenou „Soukromé“. Tady to musí být. Ukázala na ni a klikla. Procházela složkami záznamů a poznámek. Také ty se budou muset vymazat. Potom konečně našla to, co hledala, složku označenou „Telefonní seznam a adresář“.

Označila ji a chtěla otevřít, ale lekla se, když se objevilo okno požadující heslo.

„Velmi chytré, Jeffersone,“ poznamenala.

Heslo. Madisonová složila hlavu do dlaní a pokusila se myslet jako Faber. Jedno slovo, maximálně osm písmen.

Faber, napsala. Přístroj jí odpověděl, že je to nesprávné a vrátil ji na pracovní plochu.

Polohlasem zaklela. Znamenalo to, že bude muset nainstalovat program znovu.

Jeffrey, naklepala jméno jeho syna. Znovu byla vrácena na pracovní plochu a program se automaticky uzavřel.

Průmysl. Špatně.

Kapitál. Špatně.

Moc. Zase špatně.

Madisonová zavřela oči. Uvažuj jako Faber, přikázala sama sobě. Přemýšlela o poslední hodině, kterou s ním strávila. Člověk tak rozvážný a pečlivý jako Jefferson Faber by měnil své heslo pravidelně. Pokusila připomenout si, co jí říkal, na co myslel během posledního dne svého života.

A potom jí to došlo.

Madison, napsala.

Špatně.

„K sakru,“ zašeptala. Už jí zbývala jen jedna možnost.

Jeanette, naklepala.

Program se rozběhl. Heslo bylo správné. Po několika sekundách se jí počítač otázal, zda chce napsat jméno, aby bylo vyhledáno v databázi.

Její křestní jméno. Měl ji rád, jako člověka a jako ženu. Zavrtěla rozzlobeně hlavou a pokoušela se zarazit proud horkých slz, které hrozily, že jí zalijí oči.

Pro svět byl Jefferson Faber nenasytný, bezohledný lump. A Jeanette Madisonová bláznivá, citově vyprahlá ženská, podvratný politický element, žijící na okraji společnosti ve fantastickém světě vlastních výmyslů. Navzájem však jeden druhého poznali z lepší stránky. Přišli jaksi na to, co má ten druhý v sobě cenného, vzrušujícího a čistého.

„Byli bychom to dokázali,“ řekla“. „Byli bychom spolu mohli vést dobrý život.“

Smutek ji opustil tak, jak přišel, a nahradil ho vztek. V jasnozřivém okamžiku pochopila, že doba, kterou strávila na poušti, byla zbabělým útěkem před životem. Sny o spoléhání se na vlastní síly a o survivalismu byly iluzemi. Hledala jenom způsob, jak se ukrýt.

Jefferson pro ni představoval naději a ona pro něho. Ani jeden z nich nedosáhl ve svém životě naplnění nebo dotyku s něčím skutečným a dobrým. Na krátký čas našli oba lásku a vzájemné porozumění.

Naplnila ji ledově chladná touha po pomstě. Napsala jméno Reynolds, Neil. Objevily se dva záznamy. Na levném nočním stolku našla telefon a vyťukala první číslo.

„Armádní zdravotní výzkum, oddělení plukovníka Reynoldse,“ ozval se po pěti zazvoněních nějaký člověk.

„Plukovníka Reynoldse, prosím,“ požádala Madisonová mile.;

„Odešel na celý den,“ řekl jí ten muž. „Jde o něco naléhavého? Mohl bych vás spojit s.“

Madisonová zavěsila a vyťukala druhé číslo.

„Haló?“ ozval se mumlavý, chraplavý hlas.

Reynolds. Znovu zavěsila.

Prošla záznamy v databázi a našla Reynoldsovu domácí adresu v nedaleké Virginii. V rychlosti si ji poznamenala a pak si z cestovní tašky vytáhla mapu.

Zjistila, že jeho dům je v malé předměstské čtvrti; ukázala prstem na bod na mapě. Reynolds byl tam.

Otřela si slzy, které jí stékaly z očí. Musí být silná. Ten lump jí možná implantoval jeden ze svých přístrojů nevěděla, jak se to dělá, a tak si nemohla být jistá. Ale kdyby ji chtěl odstranit, vezme ho s sebou.

Madisonová otevřela svou tašky. Všechno tam dosud bylo, včetně půl kila plastické trhaviny i rozbušky.

Otevřela okno, aby se pokoj vyvětral, zatímco bude pryč. Protože se v každém případě hodlala vrátit.

Kapitola 43

Arlington, Virginia, 13.33

Malý motor Lauřina pronajatého kompaktního vozu úpěl, když přejížděla dva jízdní pruhy ve snaze sjet z dálnice Jeffersona Davise. Všude kolem ní se řítila doprava. Letmo si všimla javorů a dubů rostoucích v příjemné krajině pod dálnicí, které míjela, ale neměla čas, aby se z pohledu na ně mohla těšit.

Nějaká honda rozzlobeně zahoukala, když jí zkřížila cestu, ale podařilo se jí předjet ji. Mrkla na mapu na klíně a dovolila noze, aby si trochu na plynovém pedále odpočinula.

Cesta až sem byla nekonečná. Málem k zešílení se upjala na myšlenku o předmětu, který měla v hlavě, do té míry, až dostala strach, že by mohl aktivovat detektory kovů na letišti. Nestalo se to, ale během oněch pěti hodin ve vzduchu se cítila divně a vykolejená. Jediné čtení, které si s sebou vzala, byla hromádka složek případů, jež ji vyhnaly na tuto cestu, což bylo méně než uklidňující.

Poznatky se jí postupně skládaly dohromady. Byla si jista, že Faber nákladné pacienty zavraždil a to prostředky, které vymyslel Neil Reynolds. Připomínala si, že to nutně Neila neinkriminuje Faber by se mohl zmocnit této techniky, aniž to Neil věděl.

Ale věděl by Faber, jak má ta mikrozařízení používat? I ona těžko chápala, že existují.

Cyrus netrpěl žádným druhem nákladné nemoci v konečné fázi a nebyl ani pacientem v zařízení EllingtonFabera. Ale mohl být nějak zapleten s Američany zajatými v Íránu. S Američany jako Faber? Nebo Neil?

Laura mrkla dolů na ručně psané pokyny, které si připravila v letadle, když prostudovala mapu zakoupenou na letišti. Další odbočka měla přijít za méně než jeden a půl kilometru; měla by ji vyvést z dálnice na silnice, které se vinuly Arlingtonem. Značky označovaly odbočky vedoucí do Pentagonu a k Arlingtonskému národnímu hřbitovu.

Odbočila a ocitla se na čtyřproudové silnici, která zahýbala doleva a pak se narovnala. Armádní zdravotnická výzkumná laboratoř byla vzdálena jen několik minut.

Laura stiskla pevně volant. Tělo měla napjaté jako závěsné lano udržující ve vzduchu most. Nezavolala Neilovi, aby ho varovala, že přijede dříve. Chtěla mu vypovědět všechna svá podezření a nechat mu je vysvětlit.

Tím, že Neila překvapí, neposkytne mu čas, aby si mohl vymyslet nějaké lži. Byla však rovněž připravena uvěřit mu. Chtěla, aby ji přesvědčil, že neudělal nic špatného. Jestliže jeho vynálezy byly použity nezákonně, muselo to být bez jeho vědomí. Neil by mohl pomoci k zastavení maškarády, k níž dochází v nemocnici Valley Memoriál. Společně by mohli zarazit Fabera.

V okamžiku, kdy Laura spatřila, že dojela k příjezdové cestě ústavu, ji už málem minula. Dupla na brzdu a udělala ostrý rychlý obrat. Potom zpomalila, když se přibližovala k strážnici.

Za stanovištěm stráže poprvé spatřila budovu ústavu. Byla dlouhá a nízká, v dolních podlažích skoro bez oken. Ze všech stran ji obklopovaly stromy, které bránily tomu, aby si člověk udělal představu o jejích skutečných rozměrech. Ze strážnice se vynořil voják a zvedl ruku.

Stáhla okénko. „Dobré odpoledne,“ pozdravila.

Uniformovaný strážný byl mladý, kolem dvaceti. Obličej měl kamenný, oči ukryté za tmavými brýlemi. Lauřin pohled sklouzl k revolveru, který měl na boku v pouzdře.

„Co si přejete?“ zeptal se hlubokým hlasem.

„Přijela jsem navštívit plukovníka Neila Reynoldse.“

Voják řekl Lauře, aby počkala a vešel do strážnice. Vynořil se s podložkou na psaní.

„Očekává vás?“ zeptal se.

„Ano,“ zalhala Laura. Řekla své jméno a pak ukázala svou nemocniční identifikační kartu a řidičský průkaz. „Je to můj kolega,“ dodala. „Slíbil mi ukázat svou výzkumnou laboratoř.“

„Dobrá, ale vaše jméno není na seznamu návštěvníků,“ namítl.

„To je divné,“ oponovala Laura. „Právě jsem přiletěla až z Los Angeles. Jedu rovnou z letiště sem, abych se neopozdila.“

„Skutečně?“ otázal se strážný. „To je dlouhý let.“

„Velice,“ potvrdila Laura.

Strážný na okamžik upustil od úředního chování. „Víte co,“ navrhl, „já si zapíšu vaše jméno a identifikační údaje, a vy můžete pokračovat k hlavnímu vchodu. Běžte k recepci a tam vám plukovníka vyvolají. Jsem si jistý, že jde o nedorozumění.“

Laura počkala, až si zapsal její identifikační čísla, vzala si zpět průkazy a mladému muži poděkovala. V poslední době to bylo podruhé, kdy zalhala, aby se dostala přes stráže. Udivovalo ji, jak jednoduché to je.

Zaparkovala auto pod vysokým topolem na parkovišti pro návštěvníky a došla pěšky k hlavnímu vchodu. Když otevírala vysoké dveře z temně tónovaného skla ukryté za vysokým bílým betonovým obloukem, veškerá bezpečnostní opatření ji uklidnila. Na takovém místě se jí nemůže nic stát.

Přijímací hala byla nezajímavá a sterilní. Byl tu recepční pult obsazený dvěma staršími ženami, plastový koš na odesílanou poštu a několik profesionálně vyhlížejících mužů a žen procházejících dovnitř a ven čtyřmi dveřmi, vedoucími do různých sektorů. Laura si všimla, že dříve než se dveře otevřou, musí se před červené elektronické oko ukázat klíčová karta a na klávesnici vyťukat číselný kód. Když se podívala vzhůru, spatřila dvě pomalu se otáčející kamery, kontrolující celý prostor.

„Plukovníka Neila Reynoldse, prosím,“ řekla Laura. Recepční s tvářemi červenými jako jablíčka vypověděla tutéž vymyšlenou historku, jakou podvedla strážného. Starší žena vyťukala číslo, aby se dovolala do Neilova útvaru.

„Divné. Nikdo to tam nebere,“ řekla jemným hrdelním hlasem, který byl v kontrastu s jejím tupým výrazem a přísným účesem. Zdálo se, že ji otravuje, když se musí tak pozdě odpoledne obtěžovat. „Pamatuju si vaše jméno. Volala jste plukovníku Reynoldsovi už dříve z Los Angeles.“

Laura se usmála. „Dobrá, tak mi jednoduše vystavte povolení ke vstupu. Cestu najdu sama.“

Zdálo se, že recepční uvažuje o jejím návrhu jenž představoval cestu nejmenšího odporu ale zvítězila její uvážlivost. „To nemohu udělat,“ prohlásila. „Ale zavolám někoho, kdo vás tam dolů doprovodí.“

Zatímco vyčkávala, zašla Laura k vitríně. Vojenské lékařské objevy tam byly vystaveny v podobě vybledlých fotografií a nových výstřižků z tisku. Byl tam úsek chirurgických objevů vynucených rostoucí vážností bitevních zranění; malá výstavka očkovacích objevů, které zachránily vojáky před onemocněním na vzdálených bojištích; a konečně dálková chirurgie, kdy chirurg operuje pomocí virtuální reality a dálkového ovládání. Všechny tyto pokroky byly vedlejšími produkty válek. Byly chvályhodné, ale bylo ironické, že jsou spojeny se smrtí a ničením.

„Vsadila bych se, že jste netušila, nakolik byla moderní medicína rozvinuta vojáky,“ ozval se za ní nějaký hlas.

Laura se polekaně obrátila. Stála před ní mladá žena ve vojenské uniformě a podávala jí ruku.

„Desátník Jennifer Boothová,“ představila se. Černé vlasy měla ostříhány těsně nad uši. Její bledá pleť postrádala jakýkoli mejkap.

Laura se představila. „Slyšela jsem, že vás tu měl plukovník Reynolds provést,“ pravila Boothová. „Jsem z bezpečnostního týmu, ale začnu za pár týdnů studovat na lékařské fakultě. Přihlásila jsme se, že vás doprovodím, protože jsem vždycky chtěla vidět plukovníkovu laboratoř.“

Boothová doprovodila Lauru k volným dveřím, kde zasunula svou kartu a vyťukala dlouhou řadu čísel. Podržela dveře, aby mohla Laura projít, a pak pokračovaly dlouhou, jasné osvětlenou chodbou. Většina místností byla označena pouze čísly. Nic nenaznačovalo povahu práce, která se vykonává uvnitř.

„Jste přítelkyně plukovníka Reynoldse?“ zeptala se Boothová. Kráčela rychle a pružně.

Laura to potvrdila. Cítila, že se jí zrychluje pulz. Za pár okamžiků uvidí Neíla.

Boothová zjevně zaznamenala Lauřinu nervozitu. „Máte štěstí, že se tam dostanete,“ řekla zřetelně. „Reynolds je notoricky známý tím, že do své laboratoře nikoho nepouští. Většina zdejších lidí se dozvídá, na čem pracuje, jen když má dobrou náladu a je připravený. Když má člověk takovou reputaci, hádám, že mu projde nějaké to porušování předpisů.“

Výtahem, jehož vchod byl zajištěný, sjely hluboko pod zem. Na konci další chodby dorazily ke dveřím ze silného skla. Boothová zastrčila kartu do další škvíry a použila další kód. Dveře se otevřely se silným kovovým cvaknutím.

„Jaký obor medicíny děláte?“ zeptala se jí Boothová, když se dveře za nimi zavřely. „Řekli mi, že pracujete v L. A.“

Lauře bylo pod jasnými světly na chodbě horko a nepříjemně. S každou bezpečnostní kontrolou, kterou procházely, v ní rostl pocit klaustrofobie. „Chirurgie. Jsem všeobecný chirurg.“

„To je ohromné,“ pravila Boothová nadšeně. „Je Los Angeles dobré místo na práci?“

Laury se zmocnilo nutkání požádat tuhle mladou ženu, aby držela hubu a zavedla ji k Neilovi. Mladá, chytrá, nadšená Boothová jí připomínala ji samotnou před patnácti lety. Mladá desátnice neměla vůbec představu o tom, v jakou politickou šlamastyku se lékařská praxe proměnila, a Laura ji nechtela odrazovat.

„Je tam velmi hezky,“ potvrdila. „Mnoho štěstí v lékařském studiu.“

Na konci chodby se Boothová zastavila u dveří označených pouze číslem 144. Tyto dveře měly vlastní bezpečnostní zámek.

Boothová se podívala na proužek papíru a stiskla tlačítka. „Dnešní kód útvaru,“ vysvětlila. „Plukovník Reynolds pečuje mimořádně o bezpečnost. A z dobrých důvodů jeho výzkumné zařízení je pravděpodobně nejcennější z celého ústavu. A zapomeňte na jeho osobní laboratoř. Pro tu nemá kód nikdo.“

Mladá žena otevřela dveře a pokynula Lauře, aby vešla. Když vstoupila, překvapeně se zarazila. Na jednoduché chodbě ani na obyčejných dveřích nebylo nic, co by naznačovalo, co se skrývá uvnitř. Vypadalo to mnohem spíš jako továrna se špičkovou technikou než laboratoř veškerá využitelná plocha byla pokryta přístroji: počítači, některými v chodu, některými odpočívajícími, pracovními stanicemi chirurgické simulace, klubky drátu a elektronickými komunikacemi, dlouhou řadou výkonných mikroskopů, zařízením na opracování kovů s laserovými řeznými nástroji. A to bylo jen to zařízení, které Laura poznala. Všimla si i dalších přístrojů, méně obvyklých, které zatěžovaly stoly podél všech čtyř stěn.

Čtyři pracovní stoly, u kterých nikdo neseděl, se prohýbaly pod haldami papírů a počítači. Místnost byla klidná a tichá, až na elektrické bzučení.

„To je divné,“ podivila se Boothová. „Slyšela jsem, že Reynolds zdržuje každého v práci přesčas. Možná že mají přestávku.“

Boothová se procházela mezi řadou stolů s naskládanými součástmi počítačů. Zdálo se, že na okamžik, uchvácená tajuplným sortimentem výzkumných přístrojů, zapomněla na svou úlohu provázet Lauru.

Laura se podívala dolů na svou hruď. Přes látku blůzy a tmavomodrý blejzr viděla, jak jí bije srdce.

„Je tohle kancelář plukovníka Reynoldse?“ zeptala se Laura. Ukázala na neoznačené dveře vzadu v laboratoři. Roleta na nich byla stažená.

„Ani jsem si jich nevšimla,“ omlouvala se Boothová. „Jsem tu poprvé.“ Pohled upřela na chirurgický simulátor a její představivost se zabývala bezpochyby vlastní budoucností v medicíně.

Laura spatřila další dveře, vysoké a neprosklené, s vlastním zámkem, elektronickým okem a číselnou klávesnicí. Hádala, že to je vlastní Neilova laboratoř.

„Uvnitř kanceláře se svítí,“ poznamenala Laura. „Možná že bychom měly zaklepat. Jeli tam, nemusel by nás slyšet.“

Boothová si úzkostlivě uhladila uniformu, nešťastná, že zapomněla na své povinnosti. Došla ke dveřím, nyní už vystupujíc seriózně a vyrovnaně. Než mohla zaklepat, otevřely se samy.

Laura ztuhla, očekávajíc setkání s Neilem. Místo toho se objevil mladší, asi třicetiletý muž s hustými vlasy a ostrýma, pozornýma očima. Zíral chladně na Lauru a desátnici Boothovou a mlčel.

„Přišly jsme sem navštívit plukovníka Reynoldse,“ vysvětlila Boothová. Její ruka putovala k bezdrátovému komunikačnímu zařízení na opasku. „Je zde?“

„Ne,“ odpověděl muž. Vytáhl ze saka identifikační průkaz a ukázal jí ho. „Jack Parsons, Národní bezpečnostní agentura.“

„Ví někdo, že jste tady?“ otázala se Boothová.

Parsons mrkl na její uniformu. „Samozřejmě, desátníku.“ Obrátil se k Lauře. „A kdo jste vy, madam?“

„Jmenuju se Laura Antonelliová,“ odpověděla.

Parsons přikývl. „Z Los Angeles, že?“ zeptal se.

„Jak to víte?“

Parsons pokynul Boothové. „Nechci se vás dotknout, desátníku, ale potřebuju hovořit s doktorkou Antonelliovou o samotě. Promluvte si se svým náčelníkem. Potvrdí vám, že jsem oprávněn zde být. Ale neříkejte nikomu dalšímu, že jste mě tu zastihla.“

Laura neviděla Parsonsův průkaz, ale na desátnici Boothovou zapůsobil. Klidně opustila místnost, aniž se rozloučila. Laura slyšela, jak zacvakly dveře.

„Neodpověděl jste na mou otázku,“ upozornila ho Laura. Zdálo se jí, že v místnosti, přestože byla vzdušná a dobře větraná, je neobvykle horko.

„Volal vám,“ odvětil Parsons. „Kontroloval jsem jeho telefonické hovory.“

„Nechápu,“ divila se Laura. Ucítila palčivou bolest ve spáncích. „Proč byste to dělal. Kde jsou všichni?“

„Pojďte dál,“ pobídl ji.

Ve strohé kanceláři visely na stěnách Neilovy diplomy z Virginské univerzity, jeho fotografie z Vietnamu, a všude se povalovaly hromady papírů a knih. Vrhla pohled na korkovou nástěnnou tabuli nad psacím stolem a spatřila útržek lístku z basketbalového zápasu, na němž spolu byli, a její a Carlovou fotografii, kterou mu poslala.

Laura se posadila. Zrychlil se jí trochu dech. Byl to podobný pocit jako ten, který prožila o dvě noci dříve, když měla halucinace a nakonec omdlela.

„Cítíte se dobře?“ zeptal se Parsons.

„Je mi dobře,“ odvětila Laura. Slyšela svůj hlas jakoby z dálky.

„No tak, podívejte se,“ řekl a ztišil, hlas. „Neměl jsem v úmyslu vás postrašit. Jsem tady, protože potřebuju hovořit s Neilem Reynoldsem. Zdá se, že všichni tady odešli dříve. Nevíte náhodou, kdeby Reynolds mohl být?“

Fluorescenční žárovky na stropě vydávaly modrozelenou záři. Laura cítila, jak se jí tělo pomalu sune napravo, jako by měla spadnout ze židle. „Nevím,“ odpověděla. „Přijela jsem za ním sem, abych se s ním setkala. Nevím, kde je.“

Parsons se pohodlně opřel do Neilova křesla. „Jaká je povaha vašich vztahů s plukovníkem Reynoldsem?“ zeptal se.

Laura se mu nedokázala podívat do očí. Parsons byl vládní agent. Proč hledal Neila?

„Jsme přátelé,“ odpověděla. „Co jste dělal s Neilovými telefonními záznamy?“

„Byl jsem pověřen zajistit je,“ řekl Parsons.

Laura se odmlčela. Zdálo se, že vlna dezorientace na okamžik pomi nula Přesto však cítila její blízkost, jako by se mohla každou chvíli vrátit. „Proč jste tady?“ zeptala se ho.

„Mohla byste odpovědět na tutéž otázku,“ odvětil Parsons. „Musím říci, že načasování vašeho příchodu je velice zajímavé.“

Co tím myslí? Laura ucítila v uších hučení. Začínalo to znovu. „Musím odtud,“ řekla.

Parsons se zamračil. „Nevypadáte dobře. Nejste nějak nemocná?“

„Jsem lékařka.“ Slova jí při řeči splývala. „Musím odejít. Prostě jsem se tu zastavila. Nevím, co po mně chcete.“

Parsonsovy oči se naplnily překvapením. „Je mi líto,“ omlouval se. „Neměl jsem v úmyslu si s vámi zahrávat, ale nemohu vám sdělit, proč jsem tady. Jsem přesvědčen, že s tím nemáte nic společného; to je všechno, co k tomu mohu dodat. Měla byste se rovnou vrátit do Los Angeles. Zavolám vám za den či dva.“

Laura ho slyšela, ale téměř nevnímala. Něco o návratu do L. A. To nemohla. Vstala a doufala, že bude vypadat normálně přes chaos, který jí vládl v mozku.

„Děkuju vám,“ řekla a stiskla mu ruku. „Udělám přesně to, co jste mi řekl.“

Nechala ho v Neilově kanceláři a podívala se přes rameno, zda nejde za ní. Nešel, zato spatřila, že spustil Neilův osobní počítač.

Desátnice Boothová přicházela chodbou, když Laura vyšla z laboratoře. Příjemné společenské chování mladé ženy bylo to tam.

Opustily mlčky ústav a rozloučily se krátkým na shledanou. Když Laura nastoupila do auta, zvedla zrak. Boothová vyšla z budovy a pozorovala ji zpod oblouku hlavního vchodu.

Laura si uvědomovala jedinou věc: Musí najít Neila dřív než oni.

Kapitola 44

15.39 h

Už to zase přicházelo. Laura měla pocit, jako by jí nějaká neviditelná síla míchala a rozbíjela myšlenky. Bylo to děsivé. Nedokázala ani předvídat, zda zůstane při vědomí.

Vyrazila z parkoviště na dlouhou příjezdovou cestu vedoucí od ústavu. Jela pomalu a opatrně a usilovala, aby se auto pohybovalo rovně.

Na pravém sedadle měla připravenou druhou sadu pokynů, které ji měly zavést do Reynoldsova domu na virginském předměstí. Bude muset najít cestu na dálnici Shirley Memoriál, kroutící se expresní magistrálu, která ji přivede k Beltway. Odtamtud pak může dojet k výjezdu vedoucímu k Neilovu domu. Celkově by to mělo být jnéné než šestnáct kilometrů.

„To zvládnu,“ ujišťovala se, když se pustila s vozem na silnici.

Zůstávala dost pod maximální povolenou rychlostí a udržovala bezpečnou vzdálenost mezi svým vozem a vozem před sebou. Viděla dobře, ale nevěděla, jak dlouho to může vydržet. Modlila se, aby v případě, že by ztratila vědomí, měla čas vyjet na parkovací pruh.

Zopakovala si svou krátkou konverzaci s Jackem Parsonsem. Vyšetřoval Neila, probíral se Neilovými věcmi a kontroloval jeho telefonické hovory. Parsons byl federální agent mohl by vědět o úmrtích ve Valley Memoriál?

Laura si náhle uvědomila, že auta okolo ní se změnila v rozplizlé barevné skvrny. Usilovně se soustředila a zaostřila zrak. Auta se stala znovu jasná a rozlišitelná. Doprava se zhušťovala; začínala dopravní špička.

Nenapadlo ji, aby Parsonsovi řekla všechno, co ví. Mohla by ho zavést do svého vozu a ukázat mu ty složky. Ale potřebovala nejdřív slyšet pravdu od Neila. Chtěla se dovědět, zda její láska k němu nebyla hrozný omyl. A co kdyby jí Parsons uvěřil? Mohl by se dokonce pokusit obvinit i ji koneckonců, někteří ze zemřelých pacientů byli její. Mohli by jí vzít Carla a dát ho do nějakého sociálního ústavu a stejně by měla pořád v hlavě onen malý objekt, časovanou bombu, která by ji mohla v kterémkoli okamžiku usmrtit.

„Soustřeď se na řízení,“ poručila si.

Spekulace jí nepomohou. Musí za Neilem a všechno mu říct. Pokud byl mužem, o němž si myslela, že ho začíná milovat, pak by měl být nevinný.

„Jedu špatně,“ řekla si náhle.

Podívala se na pokyny a pak mrkla do otevřeného autoatlasu. Provoz byl hustý a začal se zrychlovat. Mrkala, snažila si zachovat jasnou mysl, aby dojela na mimoúrovňovou křižovatku. Vůz byl unášen, zatímco se snažila srovnat to, co viděla, s obrázkem na mapě. Nesouhlasilo to. Bylo tu přehnaně mnoho silnic a dálnic označených značkami nad vozovkou. Dezorientovaná pokračovala stále vpřed.

Spatřila, že se blíží k jakémusi mostu. Blízko něho se k nebi vypínal známý špičatý objekt Washingtonský památník.

Jela špatným směrem, pryč z Virginie a přes Potomac přímo do centra hlavního města v době dopravní špičky. Laura zaklela, ale zpět se už nemohla otočit.

Než přejela přes most, její potíže se zhoršily. Před očima se jí začaly objevovat tvary diamantových krystalů. Vzpomínky na neděli v dětství strávenou na pláži se jí pletly s pitvou nějaké mrtvoly na lékařské fakultě a s pohledem předním sklem na zvětšující se památník.

Doprava se na okamžik zbrzdila. S úlevou si oddechla, nedůvěřujíc své schopnosti jet rychleji než krokem. Vozy začaly odbočovat vpravo a vlevo od ní, a barvy vozidel se jako ohňostroj rozprskávaly a rozpadaly. Stiskla volant s takovou silou, až ji začaly bolet šlachy v zápěstí.

Drž se, poručila si. Měla pocit, jako by se auto řídilo samo. Potichu se modlila, aby to přežila, aby se dověděla pravdu, aby její chlapec byl v pořádku.

Vzpomněla si na Čadovu chřipku, podivné kolísání jeho teploty a únavu. Ta myšlenka ji rozpálila vztekem. Lehce sešlápla plynový pedál, odvažujíc se rozjet trochu rychleji. Do jejího jízdního pruhu zabočil mercedes s diplomatickým číslem. Zabrzdila a málem mu narazila do zadního nárazníku. Přejel do dalšího pruhu a pak zmizel na výjezdní rampu.

Musí se dostat pryč z téhle příšerné dálnice. Kdyby se dostala do ulic ve městě, mohla by se nějak otočit. Po pravé ruce se jí objevila výjezdová rampa. Pokusila se přečíst značku, ale mihla se jí nad hlavou příliš rychle. Rozhodla se, že je to příležitost. Rychle otočila volantem, vjela na vedlejší pruh a z něho na rampu. Pomalu kroužila dlouhou zatáčkou, která se zdála, že vede směrem, jímž přijela. Nemohla si být však jistá. Její orientační smysl byl nespolehlivý.

Ve městě byl provoz jak chaotický, tak bolestně pomalý. Laura projížděla podivnou spletí ulic. Na obou stranách se objevovaly úřední budovy. Zachovávej svůj směr, říkala si. Otoč se nějak.

Minula podrost stromů a v mezeře mezi dvěma úředními budovami spatřila vysokou slonovinově bílou kopuli Kapitolu. Pořád však neviděla příhodné místo, kde by se mohla otočit.

Následující blok byl prakticky neprůjezdný. Chodníky a křižovatky se hemžily chodci turisty v ležérním oblečení i seriózně se tvářícími muži a ženami v oblecích a kostýmech. Aby se jim přizpůsobila, doprava se zastavila. Laura se podívala na na tabuli s názvem ulice a zjistila, že je to Třída nezávislosti. Byla jen pár bloků od Kapitolu.

Popadla z pravého sedadla automapu. Měla pocit, že se noří hlouběji a hlouběji do neřešitelného zmatku. Jak byla popletena, musela minout četné možnosti k otočení do protisměru. Bylo to, jako by byla pohlcena tím lidským a mechanickým pohybem. Měla pocit, jako by ji snědli zaživa.

Prolétlo to její myslí jako blesk. Snědena zaživa. Představila si v duchu groteskní obrazy těl, pitev, operací, otevřené anatomie. Je přece chirurg a lidské tělo zná. Tato vlna odporu byla nevysvětlitelná.

„Musím se z toho dostat,“ zasyčela. Její zorné pole se rozbilo na kaleidoskop barev a pohybů. Zvuky zesílily a zkreslily se. Už si nedokázala najít místo na silnici, ani vnímat automobil. Samotné základy jejího světa se začaly rozkládat.

Musí se odsud dostat pryč. Jenom Neil to může zastavit.

Zrak se jí trochu vyjasnil a spatřila přímo před sebou volný jízdní pruh. Sešlápla plyn. Vůz zaúpěl a vyrazil kupředu. I přes miazma své dezorientace rozeznala Laura zvuk nárazu kovu na kov a sama se udeřila o volant. Po chvíli uslyšela křik. Tepot silné bolesti jí vystřeloval z čela a z ramene.

Laura vystoupila z vozu a instinktivně popadla i kabelku. Tohle by nešlo. Mohlo by ji to zdržet na celé hodiny.

Vyrazila vpřed a usilovala o to, aby jí zůstal zrak zaostřený. Přímo před ní stál velký cadillac, jehož zadní kapota byla vmáčknutá dovnitř. Po obou stranách proudila auta, aby je minula. Z cadillacu vystoupil vysoký vousatý muž v obleku.

„Je mi to líto,“ omlouvala se Laura, když obešel kolem, aby zkontrolovala zadek svého vozu. Obličej se mu protáhl, když viděl škodu.

„Dámo, měla byste být opatrnější,“ domloval jí truchlivým hlasem. „Jste poraněná. Byla jste připoutaná?“

„Jsem lékařka,“ prohlásila Laura. Zavěsila si kabelku přes rameno, ignorujíc narážky. „Jste v pořádku, pane? Máte nějaké spolucestující?“

Muž byl vysoký a silný, se zarudlou pokožkou a malýma tmavýma očima. Překvapil Lauru úsměvem. „O to si nedělejte starosti,“ uklidňoval ji. „Jsem sám a jsem v pořádku. Takový malý auťák nemůže cadillacu příliš ublížit.“

„Takže můžu odejít,“ vyzvídala Laura. „Nemám čas to vysvětlovat, ale je krajně nutné, abych odešla. Nechám vám své číslo.“

„V žádném případě,“ vybuchl muž a jeho úsměv zmizel. „Musíme zavolat mobilním telefonem policii musím dostat pojištění. Máte nějaké potíže?“

„Ne, nic takového,“ začala Laura. Náhle se jí zase přitížilo. Dezorientace se zhoršovala, i když byla jen chvilková.

Muž vnímal Lauřino vrávorání. „Lituju, že spěcháte,“ omlouval se. „Skutečně lituju. Musíme to však vyřídit.“

Laura zaznamenala v mužově výrazu, že se snaží být co nejlaskavější, což jí hrozně ztížilo to, co se rozhodla udělat. Odstoupila dozadu a rozhlížela se, kudy by zmizela.

„Hej, pojďte sem,“ naléhal muž prosebným hlasem. Natáhl se, aby ji zachytil. Laura pocítila nával adrenalinu a odstrčila ho. Rozběhla se pryč od nehody směrem na chodník. Nějaké auto zatroubilo, zaskřípaly mu brzdy a málem ji porazilo.

„Vraťte se sem, k čertu!“ volal za ní zavalitý muž. Zaznělo více klaksonů. Laura se podívala zpět a viděla, že ji následoval kousek po ulici a zablokoval dopravu.

Měla ke svým šatům střevíce na nízkém podpatku. Věděla, že v nich může běžet a neupadne. Nejprve utíkala pomalu a ohlížela se každých pár kroků, ale pak se dostala do tempa a rozběhla se rychleji. Cítila, jak se jí šlachy a svaly v nohou zahřívají a začínají fungovat v rytmu. V horní polovině těla se však cítila divně, a vůbec ne ve své kůži, jako by náraz na volant přerušil nějaké spojení. Zkontrolovala si čelo, zda nekrvácí, ale žádnou krev nenašla.

Lidé na chodníku kolem ní se jí proměnili v rozmazaný obraz. Narážela na ramena a lokty, když je míjela. Doběhla na roh a obrátila se, odvažujíc se podívat zpět.

Nikdo ji nepronásledoval. Lidé na ni sice s údivem zírali, ale z davu se nevynořil nikdo, aby ji chtěl chytit. Muži z cadillacu utekla a policie nikde poblíž nebyla.

Po levici měla dlouhou plochu trávníků Mallu, které vedly k Washingtonskému památníku a, jak si pamatovala, k Bílému domu. Tam bude policistů více.

Jasný okamžik, který právě zažila, zmizel. Cítila, jako by byla odtržena od své psychiky. Tato epizoda byla ještě horší a na sekundu měla pocit, že přichází o rozum.

Všude kolem proudily davy lidí. Doprava kypěla a hlučela. Laura věděla, že potřebuje něco, co by ji úderem přivedlo k normálnímu vědomí rána do čela a ramene nebyla dostatečná. Zvedla ruku k ústům a kousla se do ní tak silně, jak dokázala. Náhlý pocit bolesti byl skoro nesnesitelně intenzivní; podívala se a spatřila na ruce stopy zubů ve tvaru nerovnoměrného kousnutí, spolu s malými kapičkami krve.

Laura vzhlédla. Lidé ji pozorovali. Měla strach, že by muž z cadillacu už mohl zavolat policii a říct jí, kterým směrem utíkala. Zatknou ji, jestliže ji chytí. Místo toho, aby dovolila myšlenkám volně těkat, soustředila se na bolest ruky a vnímala každý úder srdce. To jí umožnilo udržet se při smyslech dost dlouho, než odklusala rychle kolem dalšího bloku plného lidí.

Uvědomila si, že se vrátila na Třídu nezávislosti i když o několik bloků dále, než kde ji opustila. Podívala se na budovu na druhé straně ulice. Bylo to ministerstvo bytové výstavby a rozvoje měst. Za ní, tentokrát z jiného úhlu, se vynořila kopule Kapitolu. Dostávala se příliš blízko k oblasti, kde se vyskytují senátoři a kongresmani, kde bezpečnost bude bdělá a policie na dosah. Pohlédla na ruku, která krvácela do tenké látky rukávu blůzy. Byla si jistá, že upoutává pozornost.

Jakoby v odpověď na modlitbu, kterou nevyslovila nahlas, Laura náhle ucítila, že se jí schopnosti vrátily zpět do úplně normálního stavu. Očekávala by něco jako slyšitelné cvaknutí v hlavě, ale nic takového nenastalo prostě měla pravidelné, nenarušené, jasné vědomí.

„To je hrůza,“ řekla si. Stála tu, všude kolem ní budovy, auta, lidé, studený a čerstvý vzduch přinášený větříkem časného podzimu. Přemýšlela o všem, co právě udělala. Bylo udivující, že se nezabila, když jela autem, anebo, ještě hůře, že nezabila někoho jiného.

Byla však živá a volná, aby se zachránila. Měla by využít příležitosti, kterou má.

Doběhla na roh a držela si poraněnou ruku u těla. Policie by si ji musela najít v lidské tlačenici. Asi o blok dále spatřila majáček policejního vozu. Ale světla neblikala a vůz jel opačným směrem.

Nyní se chovala normálně. Nikdoji nepozoroval. O půl bloku dál si všimla taxíku a doběhla k němu. Když se zastavil na červenou na křižovatce, otevřela dveře a rychle vskočila dovnitř, aniž se starala o to, zda je volný.

Šofér se rozzlobeně obrátil. Měl pletenou čepici a vysušenou, hrubou tvář. „Tohle nemůžete,“ osopil se na ni s ruským přízvukem. „Jedu pro zákazníka. Musíte si vystoupit.“

Laura sáhla do kabelky a vytáhla svou nemocniční identifikační kartu. „Jsem lékařka,“ řekla a dívala se ven zadním oknem. „Jde o naléhavý zdravotní případ.“

Šofér zůstal obrácený tváří k ní, dokonce i když se rozsvítila zelená a auta se dala do pohybu. Oči měl vyvalené a unavené a zdálo se, že neví, co dělat.

„Prostě jeďte,“ vykřikla Laura. Přiblížil se k nim policejní vůz a pak před nimi zpomalil. „Prosím. Rozjeďte se už.“

Zabručel s nelibostí, ale uvedl auto do pohybu. „Kam potřebujete jet?“ zeptal se s očima upřenýma na vozovku. „Teče vám krev. Potřebujete do nemocnice?“

Laura se hrabala v kabelce, než našla kousek papíru s Neilovou adresou. „Sem,“ řekla. „Není to ani šestnáct kilometrů. Dostanete velké spropitné, jestli tam dorazíme rychle.“

Řidič si vzal papír. Laura si oddechla a s úlevou se opřela do sedadla, zatímco šofér zvýšil rychlost. Málem se rozplakala radostí, když přejeli přes Potomac. Vyvázlaa její mysl byla zase zcela jasná.

Kapitola 45

16.12

Neil Reynolds pochopil, že se vážně přepočítal. Manipulace s nanoroboty uvnitř Lauřina a Carlova těla si od něho vyžádala příliš mnoho. Stav jeho mozku se rapidně zhoršoval a nebyl si jistý, zda má ještě dostatek času, aby zachránil sám sebe.

Byl schopen přerušit intelektuální manipulaci, kterou inicializoval u Laury. Možná že pocítila nějakou lehkou nevolnost nebo dezorientaci, ale teď už to má všechno za sebou. Malé jizvičky v mozkové tkáni se jí zahojí samy a po jeho zásahu nezůstanou žádné stopy, kromě mikrorobotu, který se stáhl do sebe a byl nyní uložen neškodný a spící.

Prošel po kobercem vyložené podlaze svého obývacího pokoje, obklopen počítači, procesory a telekomunikačním zařízením. Řídicí panel, který používal k řízení nanorobotů, odpočíval nečinné u vysokých oken. Nebyl si jistý, zda si dokáže vzpomenout, jak s ním má pracovat.

Reynolds minul zrcadlo. Spatřil bledý obličej s černými kruhy pod očima. Košili měl zmačkanou a prosáklou potem. Vlasy mu zplihle visely do čela. Pohled jeho vlastních očí ho přinutil, aby se podíval jinam. Byl rozostřený a prázdný, jako by mu myšlení zahalila mlha. Byly to oči, jež se zdály jen stěží lidské.

Potácel se místností a vrazil do stolu, kde byly v černých krabicích umístěny tři z jeho rozhodujících počítačových procesorů. Bzučely a lehce poskočily nárazem jeho těla. Každý krok, který udělal, mu připadal, jako by se brodil hustým bahnem. To, co bylo kdysi bolestí hlavy, se nyní změnilo v pronikavé otřesy agónie v celé lebeční dutině, jako by mu někdo namátkou zapichoval dovnitř četné ledové bodce.

„Mysli,“ zašeptal. Musel ten proces zvrátit. Nejprve přeruší spojení k paměťovým jednotkám, které si do mozku implantoval. To by mohlo zastavit zahlcení daty a informacemi. Neměl představu, jaké důsledky by to mohlo mít de facto to bylo podobné jako vyřazení paměti v počítači. On však nebyl počítač; byl člověk, a nyní chtěl mít jen takovou intelektuální kapacitu, s jakou se narodil.

Dotkl se klávesnice, pomocí které ovládal robota uvnitř své hlavy, a pokusil si v duchu představit svou anatomii. Dělal to už mnohokrát, ale nyní mu činilo obtíže vzpomenout si, jak to všechno funguje. Měl vědomí zaplavené myšlenkami, které nebyly dost solidní na to, aby se daly označit jako hotové spíše to byly napůl pochopené vjemy, emoce bez kontextu a obrazy, kterým chyběl smysl.

Sérií namáhavých stisknutí tlačítek zaktivoval Reynolds komunikační sekvence, které mu umožňovaly přístup k robotu. Normálně by provedl tuto část procedury v rámci virtuální reality, ale toto odpoledne strávil již příliš mnoho času v iluzorním světě virtuálního prostoru. Vzhledem ke svému křehkému zdravotnímu stavu potřeboval minimalizovat dobu, po kterou bude v těchto změněných podmínkách.

Procesor navázal spojení. Reynolds zavřel oči a představil si neviditelnou vazbu mezi tímto počítačem a svým mozkem. Byl to jeho vynález, tak jak mohl zapomenout, jak funguje?

Za sebou uslyšel jakýsi zvuk, ale nevnímal ho nijak jinak než jako součást hluku, který jej obklopoval. Počítač vysílal elektronickou vibraci. Spojení bylo navázáno. Možná že ještě existuje naděje na to, aby se zachránil.

„Neile,“ ozval se mu za zády nějaký hlas.

Laura strávila jízdu do virginského předměstí ve stálém strachu, že se jí vrátí její symptomy, ale nestalo se tak. Pozorovala krajinu, ubíhající kolem a přemýšlela, co řekne Neilovi, až se s ním setká.

Žádná vize, jaká by ji mohla napadnout, ji však nedokázala připravit na to, co ji čekalo. Neilův dům byl nezajímavé místo na tiché rezidenční ulici, pozemek ohraničený zelení a obklopený tyčkovým plotem s karmínovými skvrnami. Stiskla zvonek u dveří, ale nikdo nereagoval. Když vzala za kliku, zjistila, že není zamčeno. Zhluboka se nadechla, v duchu se pomodlila a vešla dovnitř.

Nejdřív spatřila jen jeho záda. Už od dveří viděla, že má košili celou prosáklou potem. Obývací pokoj měl plný nespočetných exotických zařízení a počítačů. Zdálo se, že se nehýbá, skloněný nad nedefinovatelným strojem z oceli a plastu, a mluví sám pro sebe tichým a hlubokým hlasem.

Náhle se k ní obrátil. Měl výraz jako strašidlo. Zdálo se, že má na tváři umělou hmotu místo kůže.

„Lauro,“ zaskřehotal. „Jsi opravdu tady?“

Vykročila k němu a pak se zarazila. Všechno to zařízení její podezření muselo být správné. „Jsem to já, Neile,“ odpověděla. „Co to děláš? Co se to s tebou děje?“

Nejistě odstoupil od zařízení. „Je toho tolik na vysvětlování, Lauro, ale musím provést závěrečný úkol, než budeme spolu hovořit. Musíš pochopit.“

Laura měla pocit, jako by ji naráz zasáhlo všechno nervové vypětí několika posledních dnů, všechen strach a nejistota. Cítila, jak v ní vzplanul prudký vztek.

„Já to chci pochopit!“ vykřikla. Neil sebou trhl. „Vysvětli mi, co se to děje. Co jsi to se mnou udělal? Proč jsi dovolil to, co se stalo s pacienty v mé nemocnici? Cos to k čertu udělal mému synovi?“

Obešla ho a zatímco hovořila, procházela bludištěm technických zařízení. Zřejmě s ním nebylo něco v pořádku, ale jeho výraz přičítala strachu a ostudě, že byl odhalen.

„Přicházím přímo z tvého výzkumáku,“ řekla. „Nějaký federální agent se tam hrabe v tvé kanceláři. Co za hroznou věc jsi to spáchal, Neile? Pověz mi to!“

Zastavila se jen půl metru od něho. Vzduch jí unikal z plic křečovitými výdechy. Neil si utřel suchá ústa hřbetem ruky, než promluvil.

„Federální agent?“ zeptal se.

Laura k němu přistoupila blíž. „Teď nejde o to, co se děje tobě, Neile. V tomto okamžiku musíš odpovědět mně.“

Neilovi bezvládně klesla hlava dozadu a pak vpřed, skoro jako by chtěl náhle usnout. „Máš absolutně pravdu,“ řekl. „Jde prostě jen o to načasování podívej se, já musím.“

Musel jí však spatřit něco v očích; a tak místo toho, aby pokračoval v nesouvislém blábolu, začal hovořit jasným, soustředěným, monotónním hlasem.

„Před necelým rokem jsem vyvinul nový způsob aplikace principů nanotechnologie,“ řekl. „Přihodily se dvě věci naráz. Byl jsem schopen dosáhnout takové úrovně energetické účinnosti, jaká umožnila pohánět nezávislá zařízení po neomezená časová období. Vyvinul jsem také způsob, jak vytvořit implantát v lidském mozku, který násobí synaptický potenciál.“

Zatímco hovořil, posadil se Neil těžce na masivní dřevěný stůl plný počítačových monitorů. Laura mu pozorně naslouchala, uvědomujíc si, že se snaží problematickým způsobem vysvětlit jí své činy.

„Věděl jsem, že možnosti těchto zásahů jsou fenomenální,“ pokračoval. „Teoreticky bych dokázal znásobit paměťovou kapacitu lidského mozku v měřítku, které by zcela změnilo povahu našeho druhu.“

Laura si uvědomila, že znovu obchází okolo Neila. Náhle pochopila malou část toho, co se stalo.

„Udělals to sám na sobě?“ zeptala se.

„A fungovalo to,“ potvrdil. „Jenže teď.“

„Udělals to i mně?“ zeptala se a intuitivně věděla, že ano. Zmocnila se jí vůči Neilovi vlna averze, vůči té ohavnosti, kterou měla v sobě. „Tys mi to udělal bez mého vědomí? Jak jsi mi vůbec mohl dát jednu z těch věcí.?

„Bodl jsem tě do krku ultratenkou jehlou toho večera, když jsem přijel do Los Angeles,“ řekl prostě. „Tak jsem to udělal.“

„Ten večer,“ začala Laura. „Ten večer, kdy jsme se milovali?“

„Byl to dárek,“ řekl Neil. Díval se dolů na podlahu a tělo se mu lehce houpalo. „Můj dárek pro tebe.“

Vztek se jí zmocnil znovu. Rozhlédla se po místnosti. Měla chuť rozmlátit všechno to proklaté zařízení, všechno je zničit, vyhladit tenhle dům do základů. Udeřila Neila do tváře.

Vzpřímil se. „Udělal jsem to, protože tě miluju.“

„I já jsem si myslela, že jsem tě milovala.“ Zasmála se hořce.

„Ne.,“ začal Neil. Jeho vosková tvář zrudla; oči se naplnily slzami. „Nemůžeš porozumět tomu, čím jsem prošel. Celá moje bytost se změnila, Lauro. Dostal jsem se na úroveň, jakou jsem si nikdy nedokázal představit. Jasnozřivost, objevy ale nebylo to takové, jaké jsem si myslel, že to bude.“

Odvrátila se od něho. Přestože k němu pocítila nenávist, pohled na jeho slzy jí skoro stačil k tomu, aby se rozplakala také.

„Můj život se změnil, když jsem se setkal s tebou a Carlem,“ vysvět loval. „Nechtel jsem na světě už nic jiného, než být s tebou. Stát se tvým manželem, stát se Carlovi otcem. Chtěl jsem vám dát všechno, co si zasluhujete.“ ,

„A tak sis zahrával s mým mozkem?“ vykřikla, otočila se a přiblížila svůj obličej na pár centimetrů od jeho. Nyní už dokázala snést jeho slzy. „Jak sis to mohl dovolit? Myslela jsem, že blázním. Bůhví, co jsi mi to udělal dlouhodobé důsledky by mohly být osudné!“

„Ne, ne, já jsem to zastavil,“ bránil se Neil. „Už to skončilo. Proces nebyl dokonalý, a tak jsem ho před hodinou natrvalo přerušil. Vrátila ses k normálu.“

Před hodinou? Laura se odmlčela. Ten hrozný záchvat, ta epizoda u Kapitolu to musel být důsledek Neilova pokusu.

„Byl to dárek,“ opakoval. Jeho tvář vyhlížela hrozně, smáčená slzami, s těkajícíma očima. „Dárek pro nás tři.“

Laura měla pocit, jako by se zastavil čas. Slova, která pronesl, visela mezi nimi. Aniž si byla vědoma, co dělá, uchopila Neila za límec košile a přitáhla ho k sobě.

„Řekni, o čem to vlastně mluvíš, teď hned, nebo, přísahám, že tě zabiju,“ šeptala. „Co jsi udělal mému synovi?“

„Když se síla mého mozku znásobila, začaly se mi při výzkumu otevírat dveře, rychle, jedny za druhými.“ Díval se jí prosebně do očí. „Zjednodušil jsem nanoroboty. Původně byly automatické, ale potom jsem se je naučil řídit vlastníma očima a rukama.“

Přitáhla ho pevněji, nejistá, co by měla dělat.

„Tehdy jsem udělal svůj závěrečný objev.“ Oči měl plné strachu, ale v hlase mu zaznívala hrdost. „Objevil jsem tajemství buněčné membrány a brzy jsem našel i způsob, jak upravit telomeru uvnitř DNA a spolu s ní genetické kontrolní mechanizmy buněčného rozpadu a stárnutí. Našel jsem způsob, jak změnit kód na genetické úrovni. Stalo se to všechno velmi rychle. Nebyl jsem si jistý, co to všechno znamená. Ale udělal jsem to, Lauro.“

Uvolnila sevření. Zalila ji vlna nevolnosti.

„Svatý grál,“ řekl. „Nesmrtelnost.“

Laura ho pustila a odstoupila od něho. Vrazila do vozíku s plastovým zařízením s dráty, které mocně bručelo. „A ty říkáš.“

„Udělal jsem to, Lauro,“ řekl Neil. Tvář mu náhle oživilo vzrušení.

Připadal jí jako nějaký netvor. „Udělal jsem to pro nás tři. Pro rodinu, jíž bychom se mohli stát, navždy.“

Odvrátila se od něho, ale on pokračoval. „Existovaly tři varianty základní teorie. Byl jsem donucen použít pro každého z nás rozdílnou možnost jakožto kontrolní pokusy ale podle mého odhadu by měly fungovat všechny. Všichni tři budeme moderními Metuzalémy.“

Laura cítila, jak se jí křiví obličej, zatímco jí zmítaly emoce v sérii reakcí. Neexistoval způsob, jak reagovat na tohle šílenství.

„Jakýkoli význam telomery je pouhou teorií,“ namítla. „Nevíme, zda je to klíč ke stárnutí a smrti.“

„Znám ten klíč,“ ujistil ji Neil. „Našel jsem pravdu.“

Strávila už všechen vztek. Už mohla myslet jen na svého syna tam doma, oběť tohoto muže, jehož skoro přivedla do své rodiny. „Jak sis mohl dovolit zahrávat si s našimi životy?“ promluvila prázdným hlasem.

Neil jí položil ruku na paži. „Právě jsme si všiml jsi poraněná,“ řekl, polykaje slova. „Jsi od krve.“

„Jak sis to mohl dovolit,“ opakovala. „Hrál sis na Boha s našimi těly.“

„Musím to sdílet,“ řekl Neil. Objal ji pažemi. „Má láska k tobě je nejskutečnější věc, jakou jsem kdy pocítil. Udělal jsem to pro nás, abychom mohli žít spolu. Čas pro nás už nebude mít žádný smysl. Jen si pomysli na všechno, co prožijeme.“

Laura mu přitiskla tvář na prsa, toužíc, aby se to všechno rozplynulo. Věřila mu. Věděla, že jeho láska k ní byla po celou tu dobu opravdová. Ale také ho nyní nenáviděla. Byl vrahem, byla si tím jistá. Tato myšlenka v ní znovu vzbudila vztek.

Bylo toho příliš, aby se to dalo odpustit. „Udělal jsi z nás netvory!“ vykřikla a vytrhla se mu.

Zdálo se, že skoro nezaregistroval, co řekla. „Co ti proboha je?“ Udeřila ho podruhé.

„Kdo jiný zaplatil za tvé experimenty?“ křičela dál. „Kdo další, kromě mě a Carla?“

Udeřila ho znovu. „Čert tě vem! Vrahu!“

Vypadal překvapeně. „Přece nemůžeš vědět o“

„Nechal jsi po sobě stopy,“ zaječela ně něho. „Ti proklatí roboti zavrtaní a zanechaní v tělech pacientů. Byli nalezeni při pitvách.“

Neilovi se bezzvučně pohybovaly rty. Nakonec řekl. „Ale ta zařízení podstoupí závěrečný proces, když s nimi skončím. Stanou se nepoznatelnými.“

„To jsem si představila,“ řekla. „Dokonce jsem málem sama uvěřila, že ti Faber tu techniku ukradl, že jsi o tom nevěděl, ale vím, že jsi to byl ty. Ty jsi pro něho zabíjel nákladné pacienty, že? On ušetřil pár dolarů a ty jsi měl pár pokusných morčat. Bylo to tak, že ano?“

Neil neodpovídal.

„Dobrá, tak proč jsi neznásobil jejich intelekt nebo nevyléčil jejich choroby? Proč jsi také jim neposkytl věčný život nebo to, co se ke všem čertům stane nám?“

Pokusila se ho udeřit znovu, ale síla ji opustila. „Nebyli na to dost dobří?“ zuřila. „Nezasloužili si tvůj dárek?“

„Faber a já.,“ začal Neil. Podával se stranou, zřejmě se studem. „Byly v tom jiné ohledy.“

„A to si říkáš lékař,“ pronesla s despektem Laura. „Jsi nemocný. Nejsi nic jiného než megaloman.“

„Musel jsem dělat výběr.“

„Tento výběr ti nepřísluší. Ty nerozhoduješ o tom, kdo má být léčen, kdo je hoden záchrany, a kdo ne. Lidi se nezabíjejí proto, že jejich léčení stojí příliš mnoho peněz nebo proto, že to pomáhá tvému výzkumu! Ty lumpe!“

Teď byl její vztek vyčerpán. Zločiny, které spáchal na pacientech a na ní i Carlovi, byly takových rozměrů, že ji to ochromilo. Cítila nekonečnou hořkost. Všechno bylo v troskách. Byla tak hloupá, že si dokonce představovala, že by Neil mohl být nevinný, přesto, co si vydedukovala předtím, než sem přišla.

„Lituju toho, co jsem udělal,“ řekl Neil.

„Co se děje co se ti stalo?“ zeptala se Laura. Neilovi zesklovatěly oči. Pohled měl upřený a strnulý. Vypadal, jako by měl upadnout do šoku.

„Pokusil jsem se ti to vysvětlit, když jsi přišla. Proces, který jsem zastavil u tebe, je pořád ještě ve mně aktivní. Musím ho zastavit. Je to, zraňuje mě to.“

„Ale máš všechno zařízení tady. Proč jsi to už neudělal?“

Znala odpověď dříve, než domluvila.

„Ty a Carlo budete v pořádku,“ ujišťoval ji. V očích mu viděla lásku a starost. „To jsem zajistil. Moje buněčná procedura musí fungovat ty tři techniky byly odlišné, ale podobné. My všichni budeme žít velmi dlouhou ďobu. Ale i kdyby to nefungovalo, nezpůsobí to žádnou škodu. Jsem si tím jistý.“

„Jak to můžeš vědět?“ zeptala se. Viděla, jak se mu znovu zavírají oči a luskla mu prsty před obličejem. „Neile, musíš se uzdravit. Nemohu ti odpustit, ale nechci, abys zemřel. Dovol mi, abych ti pomohla.“

Vzal ji za ruku. „Vím, že to, co jsem udělal, je strašné,“ řekl. „Ale musíš mi věřit, že tě miluju.“

„Věřím ti, Neile,“ odpověděla. A opravdu mu věřila.

„Je to velice dojemné a nerada vás dva ruším,“ ozval se hlas ode dveří. „Ale než si zachráníte ten svůj zadek, musíme si trochu popovídat.“

Neil a Laura se obrátili. Ve dveřích stála s pistolí v ruce svalnatá, rozhodně se tvářící Afroameričanka. Oči jí plály vztekem a nenávistí.

Kapitola 46

18. 03

V domě Neila Reynoldse se setmělo. Předtím sem zářilo slunce střešními okny, ale nyní vládlo uvnitř domu tiché šero. Laura uslyšela, jak za ní Neil klopýtl; jeho pohyb přiměl ženu ve dveřích, aby se rychle obrátila a namířila na něho pistolí.

Neil se zvrátil na křeslo za svým zařízením. Hlava mu klesla dozadu a oči se zavřely.

„Kdo jste?“ zeptala se Laura té ženy. Podívala se na ni pozorněji. „Počkejte poznávám vás. Byla jste s Faberem na basketbalovém zápase. Co od nás chcete?“

„Jsem plukovníkova partnerka,“ promluvila žena a dál mířila zbraní na Neila. „Poslouchala jsem, co vám říkal. Doufám, že jste mu nespolkla ty jeho kecy, že ne?“

Laura při pohledu na pistoli ztuhla a nezmohla se na odpověď. Zdálo se, že ta žena jako by spadla z nebe. Laura pozorovala, jak její atraktivní postava pulzuje napětím a inteligentní oči těkají po místnosti.

„Jmenuju se Laura Antonelliová. Ať už se tady děje cokoli, jsem si jistá, že můžeme.“

Žena zvedla ruku, aby zmlkla a pohlédla na ni s podivně soucitným výrazem. „Jsem Jeanette Madisonová,“ představila se. Udělala krok směrem k Neilovi. „Plukovník a já si něco musíme mezi sebou vyjasnit. Nic se vám nestane, když se mi nebudete plést do cesty.“

Madisonová vyšla mimo dohled na chodbu. Laura instinktivně usoudila, že toto je její šance, aby se vetřelkyni postavila. Rozhlédla se po místnosti po něčem, co by mohla použít jako dýku nebo jako projektil, ale dům byl uklizen. V dosahu měla jenom součástky těžkého počítačového vybavení.

Madisonová se vrátila a vlekla s sebou černou koženou kabelu. Ve volné ruce stále držela pistoli. Protáhla se kolem řaďy počítačových procesorů a klopýtala k Neilovi.

Laura využila oďpoutané pozornosti Madisonové, aby se rozhlédla po hromadě nástrojů na velkém kovovém stole vedle sebe. Přelétla očima monitory a procesory, ale ty nebyly k ničemu, magnetofon, dva svazky výpisů a sadu kovových krabic se zavřenými víky. Pokusila se odhadnout, zda by trefila Madisonovou, kdyby na ni jednu z těch krabic hodila a zda by jí v té chvíli dokázala sebrat pistoli.

„Co je s vámi, Reynoldsi?“ zeptala se Madisonová. Neil se opíral o křeslo, s bradou skoro se dotýkající hrudi. Madisonová ho lehce kopla do holeně. „Probuďte se. Musíme si promluvit.“

Neil zasténal a zvedl hlavu. Rozhlížel se po místnosti, dokud nenašel Lauru. Oči měl zapadlé, rysy pokřivené a bezduché. Laura se přikradla blíž ke krabicím.

„Jeanette Madisonová,“ pronesl Neil hlasitě. „Nemohu uvěřit, že jste tady.“

Madisonová namířila pistoli Neilovi do obličeje, sáhla do boční kapsy své tašky a vyndala malé zařízení z plastu. Zuby z něho vytáhla teleskopickou anténu.

„Bude líp, když tomu uvěříte,“ řekla. „Odstranil jste každého, ale ne mě. Proč? Na co čekáte?“

Neil byl asi půl minuty tiše. S výrazem rezignace nakonec řekl: „S vámi nemám žádný problém, Madisonová. Dohodněme se, že jeden druhého necháme na pokoji.“

„Nikoli,“ odpověděla Madisonová. „Nezkoušejte si ze mě dělat blázny.“

Laura se plížila ke stolu a přitom narazila do stojanu s telekomunikační krabicí proděravěnou dráty. Zařízení hlasitě zarachotilo. Madisonová se otočila a namířila pistoli na Lauru.

Byla od ní vzdálena asi čtyři metry. Laura někde slyšela, že hlaveň nabité pistole namířená na vás vypadá jako ústí děla. Byla to absolutní pravda.

„Nemetejte se tady,“ okřikla ji Madisonová „Slyšela jsem, co vám řekl. Jste jedna z jeho obětí. Nenuťte mě, abych vám ublížila.“

„Poslouchejte, Jeanette,“ začala Laura. Nebyla si jistá, co má říct. Madisonová vypadala, jako by neváhala vystřelit. „Tohle není nutné. Nevidíte, že je Neil nemocný? Už není nikomu nebezpečný.“

„A vy tomu věříte?“ zeptala se jí Madisonová ironicky. „Strčil vám elektronického brouka do hlavy. Tomu říkáte, že je neškodný?“

Madisonová čekala na odpověď. „Ne, to co udělal, je hrozné ,“ řekla Laura. „Nenávidím tu proklatou věc a chci se jí zbavit. Ale teď už je to pryč, Jeanette. Neil sám má komplikace ze svých operací. Potřebuje okamžitou lékařskou pomoc.“

Madisonová se na Lauru vyčítavě zamračila. Laura se přisunula blíž ke stolu a snažila se pohlédnout Madisonové do očí.

„On vám nepřiznal všechno, miláčku,“ ozvala se jízlivě Madisonová.

„Zatajil vám, že prodával plutonium do Iránu, že? Ten brouk ve vaší hlavě byl zaplacen jadernou bombou. Necítíte se teď poněkud jinak?“

Laura ztuhla. „Neile, o čem to mluví?“

Neil si zakryl ústa rukou. Oči měl napůl zavřené. Laura si uvědomila, že omdlévá.

„Neodpoví vám,“ ujistila ji Madisonová. „Nechce, abyste se dověděla, jak vytvořil s Jeffersonem Faberem a senátorem Bobem Chapmanem společnost, jejíž pomocí proměňoval hazardní hru s osudy světa v zisky.“

„Byla jste do toho taky zapletená?“ zeptala se Laura Madisonové. Byla už dost blízko u stolu, aby se o něj mohla opřít rukou.

„Byla,“ potvrdila Madisonová. „Kvůli penězům. Ale přinejmenším jsem nenosila uniformu plukovníka americké armády, zatímco jsem páchala velezradu.“

V té jediné chvíli se všechno v Lauřině hlavě spojilo. Cyrus zemřel bezprostředně potom, když byli Američané zajati v Íránu. Protože byl zapleten do plánu a mohl by udat Neila a ostatní spiklence.

„Cyrus,“ vydechla Laura. „Zabil jsi Cyruse Tafreshiho, že? Byl to můj přítel a ty.“

Neil odvrátil zkřivenou tvář. Laura si dokonce ani nebyla jistá, čemu z toho, co řekla, porozuměl.

„Tak teď už tomu začínáte rozumět,“ usmála se Madisonová s ponurým uspokojením. „Nevěděla jsem o těch pacientech v nemocnici, dokud vám to právě teď neřekl. Jefferson byl hajzl, že se do toho zamíchal, ale Reynolds je ještě horší. Zavraždil každého, kdo mu stál v cestě, a to všechno kvůli tomu nesmyslu, o kterém se vás pokusil přesvědčit.“

„A teď,“ vyzvíďala Laura, „si myslíte, že se chce zbavit i vás?“

„Myslí vám to pomalu, ale už se lepšíte,“ řekla Madisonová.

Laura již měla ruku na jedné z kovových krabic. Pomaluji posunula po stole, aby odhadla její váhu. Byla těžší, než se domnívala, vážila možná šest kilo.

„Reynoldsi, řekněte mi,“ pravila Madisonová a musela se přikrčit, aby Neilovi viděla do očí. „Implantoval jste mi jednu z těch vašich věcí?“

Neil vzhlédl. Na okamžik se zďálo, že se mu mysl vyjasnila. „Musím se dostat ke svým počítačům,“ zašeptal. „To, co se mi děje, bude nezvratné. Přijdu o rozum navždycky.“

Madisonová přitiskla pistoli Neilovi na čelo. „Neodpověděl jste mi. Implantoval jste do mě jeden z těch krámů? Jestli ano, prostě mi to řekněte rovnou teď. Třeba byste mohl dokonce odsud zmizet.“

„Nechte mě prosím jít k mému zařízení,“ zaprosil Neil. Čelist se mu pohybovala ještě déle, ale z úst mu již nevyšla žádná slova.

„Odpovězte mi!“ zařvala Madisonová. Zvuk jejího hlasu se odrazil od stropu. „Mám v sobě jeden z těch pitomejch krámů?“

Neil zavrtěl slabě hlavou. „Ne. Neměl jsem nikdy možnost. Nikdy jsem vám nic neimplantoval.“

Madisonová přitiskla pistoli Neilovi k hlavě. „Nevěřím vám,“ prohlásila.

„Jeanette, mluví pravdu,“ přesvědčovala ji Laura. „Nevidíte? Poslechněte ho jestli mu nedovolíte zastavit ten proces, bude mít trvale poškozený mozek.“

Madisonová mrkla na Neila s pohrdáním: „To je všechno jenom divadlo.“

„To není divadlo. Jen se na něho podívejte,“ namítla Laura.

Obtočila prst okolo ucha kovové krabice. Očekávaný okamžik přišel.

Madisonová udělala krok směrem ke kuchyni. „Podívejte se, tohle je problém,“ řekla profesorským tónem. „On tvrdí, že mi neimplantoval jeden ze svých vražedných strojků. Mohl by lhát. Když budeme předpokládat, že opravdu lže, potřebuju, aby mi to zařízení odstranil jinak nebudu nikdy vědět, kdy by se mohl rozhodnout, že mě zabije.“

„Jste v bezpečí. Říkám vám, že jsem vám nic neimplantoval,“ opakoval Neil. Laura byla překvapená; nebyla si jistá, zda poslouchá.

„Nemohu vám důvěřovat,“ řekla Madisonová. „A co když se vám rozloží mozek co pak?“

Madisonová se plácla ze strany do hlavy. „Ale staneli se z vás dement, pak mi nebudete moci tu věc vyndat. Mohl jste ji ale načasovat, aby mě zabila někdy v budoucnosti.“

„Nemáte v sobě nic, co by vám uškodilo,“ opakoval Neil slabě. Z očí mu tekly slzy.

„K sakru,“ zaklela Madisonová. „To jsme v patu.“

Bylo to tady. Madisonová se nedívala na Lauru a ta byla nyní schopna kovovou krabici uchopit. Odhadovala v duchu dráhu letu. Bude to muset být přesný hod, ale ona by to mohla dokázat. Jako v dorostenecké lize, pomyslela si, jen jednu přesnou trefu. Dokážu to.

„Počítám, že je na čase, abych vám něco řekla o tomhle,“ pravila Madisonová. Podívala se na to malé zařízení v ruce, jako by zapomněla, že je tam má.

Laura se zarazila, pouze na sekundu.

„Tohle je detonátor,“ vysvětlila Madisonová. „Tamhle v tašce je pár kilo plastické trhaviny. Jestli stisknu tenhle knoflík, tak nás to vyhodí všechny do vzduchu. Začínám si myslet, že je to naše jediná volba.“

Madisonová se prstem dotkla detonátoru. Laura pustila krabici. Podle toho, co věděla, by to mohl být bluf. Ale jestli není a ona udeří Madisonovou, trhaviny by mohly vybuchnout. Když si vzpomněla na Carla, věděla, že má jen jeden cíl: Dostat se z tohoto domu živá.

„Dokažte mi, že se mýlím,“ naléhala Madisonová na Neila. „Hledám tu nějaké možnosti, ale žádné nevidím.“

„Jste v naprostém bezpečí,“ opakoval Neil. Vzpřímil se v křesle a Lauře se zdálo, jako by soustředil všechnu vůli na poslední světlý okamžik.

„Jak vám mohu věřit?“ zeptala se Madisonová. „Nyní už vím o těch robotech všechno jsou malé, tak malé, že skoro nejsou vidět. Jak můžete dokázat, že jste mi nikdy žádný neimplantoval?“

Madisonová se obrátila na Lauru. „Jste volná, můžete jít,“ řekla jí.

Laura byla jako omráčená.

„Slyšela jste?“ zvýšila Madisonová rozčileně hlas. „Vypadněte odsud. Zdá se, že jste slušná ženská. Nechci, aby se vám v téhle díře něco stalo.“

„Nemohu,“ odvětila Laura a samotnou ji to překvapilo.

„Slyšela jsem vás, když jste mluvila s Reynoldsem,“ připomněla jí Madisonová. „Máte syna. Máte proč žít. Okamžitě vypadněte. Nedám vám už jinou šanci.“

Madisonová měla pravdu. Ale Neil se hroutil. Možná že bylo již příliš pozdě na jeho záchranu, ale Laura by si nikdy neodpustila, kdyby ho tu nechala.

„Vy musíte mít taky něco, kvůli čemu byste měla žít,“ namítla Laura. Madisonová zvedla hlavu, jako by si nebyla jistá, zda slyší Lauru dobře. „Měla jsem, kdysi,“ připustila. „Ale to už je pryč. O to všechno mě připravili.“

„Co tím myslíte,“ zeptala se Laura. „Dítě? Manžela?“

Madisonová mrkla, jen jednou. „Váš manžel?“ zeptala se Laura. „Věřte mi, chápu vás. Můj manžel zemřel poté, co jsme se rozvedli. Byl otcem mého jediného dítěte, a odešel navždy. Ale naučila jsem se, že je třeba jít dál, Jeanette. Musíte být silná.“

Laura neměla představu, kam se s tímhle dostane, ale pro tento okamžik přinesla její slova požadovaný efekt. Madisonová spustila zbraň o pár centimetrů níž a uvolnila prst na detonátoru.

„Nechtela jsem být hrubá, ale vy nemáte představu, o čem mluvíte. Můj manžel byl hodný člověk. A byl zabit kvůli politice, ubit vládou.“

„Ne, vašemu životu nerozumím,“ připustila Laura, „ale můj manžel byl popraven v cizině kvůli drogovému zločinu, o kterém si ani nejsem jistá, zda ho vůbec spáchal. Znám bezmocnost i vztek.“

Zatímco Laura hovořila, oči Madisonové se plnily světlem poznání. Neil stiskl područky svého křesla. „Dost,“ vykřikl. Vypadněte, Madisonová. Nechte nás oba o samotě.“

„Počkejte minutku,“ řekla Madisonová. „Váš manžel byl popraven? Kde?“

„V Saudské Arábii,“ odpověděla Laura. „Byl tam jako člen mezinárodního lékařského týmu a byl obviněn z přechovávání drog. Tam to pokládají za hrdelní zločin.“

Neil se pokusil vstát, ale ruce mu uklouzly po křesle. „Nechte nás být, Madisonová,“ žadonil. „Nic jsem vám neudělal. Jenom.“

Madisonová se otočila a namířila pistoli na Neila. „Slyšel jste, co říkala?“ zeptala se ho.

Neil si zakryl oběma rukama obličej.

„To je příliš podezřelé na to, aby to byla náhoda,“ řekla Madisonová. „Člověče, já jsem o vás neměla vůbec žádnou představu. Vy jste opravdu skutečný vrah! To, co jste udělal této ženě, je ta nejchladnokrevnější vražda, o jaké jsem v životě slyšela.“

„Co tím chce říct?“ zeptala se Laura. Odešla od stolu, pryč od kovových krabic. Stropním oknem nad hlavou viděla, jak zapadající slunce prochází za mrakem.

„Váš manžel se mu dostal do cesty,“ vysvětlovala Madisonová. „Vím o tom všechno. Viděl něco, co neměl vidět, a tak na něho Reynolds a Faber nastrojili boudu.“

Lauru polil chlad. „Co to říká, Neile?“ zeptala se znovu. Neil od ní odvrátil hlavu.

„Nechali to udělat mé lidi. Hádám, že Reynolds tomu člověku nemohl implantovat svého robota,“ vysvětlila Madisonová. „Propašovali jsme tam drogu z Turecka, podstrčili mu ji a pak ho telefonicky udali. Maxwell byl na špatném místě ve špatnou dobu.“

„Steve?“ vykřikla Laura. „Vy jsi zabili Steva?“

Madisonová se podívala na Lauru s podivným pocitem sympatie. „Je mi líto,“ řekla. „Pro mě to byl prostě obchod. Tadyhle váš milý zničil skoro všechno ve vašem životě. Nepřekvapilo by mě, kdyby si vás schválně vyhledal, jelikož věděl, jak jste zranitelná.“

Neil vyskočil z křesla, jako by dostal elektrickou ránu. ,; To není pravda!“ vykřikl na Madisonovou. „Nevěděl jsem to. Dověděl jsem se to až později a pak jsem si přál, aby se to nebylo stalo. Věci se nám vymkly z rukou, Lauro.“

Madisonová namířila pistoli na Neila. „Vidíte, tohle je náš problém. Tenhle lump. Myslíte, že by vás nechal na živu po tom všem, co vám řekl? Pravděpodobně by počkal den či dva, možná celý rok. Ale dříve nebo později by se vás zbavil, stejně jako zabil každého, kdo ho nějak ohrožoval.“

Lauru přemohla jistota, že vše, co Madisonová řekla, je pravda. Cyrus. Steve. Pacienti z Valley Memoriál. A bůhví kdo ještě.

„Ježíši, Neile,“ zašeptala Laura. „Jak jsi mohl, jak jsi mohl ztratit lidskost?“

Neil se kymácel na nohou s obličejem zkřiveným v grimase bolesti a výčitek. „Ten výzkum přerostl můj život. Ale všechno, co jsme sdíleli, bylo opravdové. Moje láska k tobě je skutečná. Nechtel jsem nic jiného, než sdílet své dary s tebou a Carlem.“

Laura si nedokázala představit zkázu, k níž dochází v Neilově mozku, ale otřásla se, když si uvědomila, že se již nestará o to, co se s ním stane.

„Chcete nyní odejít? zeptala se Madisonová. „Můžete. Ještě jedna šance.“

Než mohla Laura odpovědět, skrze stěny obývacího pokoje zazněl zastřený hlas. Na zlomek sekundy se v domku setmělo, pak se rozjasnilo a pak zase setmělo, když mraky zahalily slunce.

„To je megafon,“ řekla Madisonová. Oči jí zabloudily k tašce s trhavinami. „Běžte otevřít tamhle to okno, ale nechte rolety stažené. Nevystavujte se jim jako terč. Poslechneme si, co nám chtějí říct.“

Kapitola 47

18.58

Jack Parsons byl v průšvihu. V opravdovém průšvihu. Bylo fantastické, jak rychle se věci mohou pokazit. Poplácávali ho přátelsky a mocně po zádech, když našel na satelitních fotografiích náklaďáky a ozbrojence. Potom přišel s teorií, že by mohlo jít o americké polovojenské skupiny. Pak sledoval anonymní stopu, která ho přivedla k senátoru Chapmanovi, dokázal najít spojení s plukovníkem Neilem Reynoldsem. Byla to skutečně špičková vyšetřovací práce, která mohla vyústit ve skandál neuvěřitelných rozměrů.

Teď to však vypadalo, že se Parsons promění v obětního beránka za zmatek, který se začínal vymykat zpod kontroly. A to všechno proto, že nezatkl Jeanette Madisonovou. Uvědomoval si, že problém spočíval v tom, že jednal podle pravidel. Zkušenější nebo cyničtější agent by tam odletěl a zatkl ji ještě téhož dopoledne, kdy FBI z fotografií nezvěstného fotografa provedla pokusnou identifikaci, která Madisonovou dávala do souvislosti se zajatými Američany. V tom jejím táboře by se určitě našla nějaká drobná porušení předpisů o zbraních.

Parsons se opřel o svůj neoznačený federální policejní vůz. Teď už šlo všechno mimo něj. Poté, co se zpráva o smrti Jeffersona Fabera dostala zpět do Agentury, letová kontrola Federální letecké správy zjistila, že jeho soukromé letadlo odletělo ze Salt Lake City do Washingtonu. Ale v té době již Madisonová přistála a zmizela. Její vstup do Reynoldsova domu zaznamenala jen osamocená sledovací jednotka, která dům hlídala, zatímco Parsons sháněl povolení k prohlídce.

Netrvalo dlouho, než se chodník před Reynoldsovým domem proměnil v místo skutečných policejních manévrů. Byly tu dva mikrobusy plné těžce vyzbrojených federálních agentů, půl tuctu agentů Národní bezpečnostní agentury a Parsonsův šéf, David Stanton.

„Už jsou tam hezky dlouho,“ řekl Stanton Stanu Presleymu, taktickému důstojníkovi. Presley a Stanton měli oba dost přes čtyřicítku. Taktický náčelník byl štíhlý a svalnatý, Stanton tlustý a ochablý.

„Nezapomínejte na tu doktorku,“ upozornil je Parsons. „Je to civilistka a nic z toho se jí netýká.“

„Dejte mi zelenou, a my tam vlítneme,“ řekl Presley. Od chvíle, kdy se tam objevil, zmíral touhou po akci.

Parsons zastrčil ruce do kapes. „Jednal jsem s Jeanette Madisonovou,“ začal.

„To víme, Parsonsi,“ odpověděl mu Stanton. „Víme to všichni až příliš dobře. Netrčeli bychom tady a neměli na krku potenciální problém s rukojmími, kdybyste s ní jednal tak, jak jste měl. A to se nezmiňuju o faktu, že jste nechal dnes odpoledne tu ženskou Antonelliovou odejít z Reynoldsovy laboratoře. Byla tak vyšinutá, že utekla od dopravní nehody, kterou zavinila. Nevím, co s ní je, ale svědci tvrdí, že byla pěkně nadrátovaná.“

Touché, pomyslel si Parsons. Nechme Stantona, ať se chytí na chybu jako pes na kus masa. V průběhu celého vyšetřování Stanton manévroval, zmíraje touhou připsat si veškeré zásluhy za Parsonsovy výsledky.

„Jistě, pane, je to pravděpodobně tak,“ řekl mírně. „Ale trochu Madisonovou znám a mám něco, čím bych mohl přispět k řešení. Madisonová je vysoce inteligentní a její životopis indikuje paranoidní nedůvěru k vládě. Z toho usuzuju, že použije násilí, pouze když bude vyprovokována.“

„Dejte mi šanci,“ vmísil se do jejich hovoru Presley. „Je to cvok. Viděli ji, že tam šla s velkou taškou. Přiletěla soukromým letadlem, a tak bůhvíco si s sebou z té své základny na poušti přivezla.“

„To ještě neznamená, že přišla udělat něco bláznivého,“ namítl Parsons. „Domníváme se, že ji můžeme spojovat s Reynoldsem. Mohla by být cenným svědkem, kdybychom to vzali za správný konec.“

„O tom pochybuju,“ pravil Stanton. Poškrábal se na hlavě. „Stane, zatelefonuj tam a řekni jim, že jsme tady venku, jestli si toho ještě nevšimli.“

Všichni tři muži zírali na pokojně vyhlížející předměstský domek se staženými roletami. Jeden z agentů o půl bloku dál odháněl nějakého souseda, který vyšel ven, aby se podíval, co se to děje.

Presley vyťukal číslo na svém mobilu, sleduje proužek papíru, aby se ujistil, že volá správně. Vyťukal číslo znovu a pak aparát vypnul a zaklapl ho.

„Obsazeno,“ řekl.

„Tak proraz linku,“ navrhl Parsons.

„Zapomeňte na to,“ rozhodl se Stanton. „Dejte mi megafon.“

Presley se podíval na oba agenty, jako by to bylo pod jeho úroveň, a pak vytáhl z jednoho mikrobusu megafon.

Stanton si odkašlal a pohrál si se zařízením, dokud nepřišel na to, jak funguje.

„Pozor, Neile Reynoldsi a Jeanette Madisonová.“ Stantonův pisklavý hlas se rozlehl tichou ulicí. „Tady je agent Národní bezpečnosti David Stanton. Jste obklíčeni ozbrojenými agenty. Vyjděte okamžitě bez odporu ven a vzdejte se.“

Parsons zíral na dům. Žádná reakce. Stanton se zamračil a opakoval svou výzvu. Tentokrát Parsons spatřil, že se na přední straně domu pohnuly rolety.

„Tak se to konečně stalo,“ řekla Madisonová.

Laura čekala ve dveřích do kuchyně a dýchala tak křečovitě, až se jí roztřásla ramena. Krvavá stopa Neilových vražd byla hrůznější, než si kdy dokázala představit, a procházela samotným centrem jejího života. Pochopila, že ho závratné objevy přivedly k páchání odporných činů. Tím, že se chtěl stát nadčlověkem, ztratil veškerou lidskost.

„Jeanette, prosím vás, odložte zbraně a výbušniny,“ řekla Laura. „Skončeme s tím okamžitě.“

Neil se namáhavě předklonil nad ocelový pracovní stůl s tváří skloněnou dolů k zemi. Nakláněl se pomalu napravo, zjevně ztrácel motorické funkce. Vypadal, jako by si neuvědomoval, co se děje kolem něho nebo neschopen tomu přičítat nějaký význam.

„A co s ním?“ zeptala se Madisonová. „Co se zkázou, za kterou je zodpovědný?“

„Podívejte se na něho,“ řekla Laura. Cítila nutkání jít k Neilovi a nějak mu pomoci, ale Madisonová jí stála v cestě. „Už je potrestán. Jeho vlastní experimenty mu ničí rozum.“

Madisonová chvíli Neila pozorovala a pak na něho namířila pistoli. „Dobrá, nechejte mě, abych dodělala svou práci,“ pronesla chladnokrevně. Neil vzhlédl na Madisonovou s odevzdaným uznáním. Laura vykřikla, jistá, že se stane svědkyní Neilovy vraždy.

Místo toho prošla Madisonová kolem dlouhé řady počítačů. Namířila pistoli na nejbližší procesor a vystřelila. Plastová skříň se rozsypala a uvolnila zničenou masu drátů a součástek obklopenou deštěm jisker.

Neil ucukl. „Ne!“ pronesl hrdelním hlasem. „Já to potřebuju. Musím zastavit.“

Jeho slova byla přehlušena dalším výstřelem, který roztříštil silný blok komunikačního hardwaru, jenž umožňoval Neilovi udržovat spojení s mikroroboty uvnitř jeho a Lauřina těla. Madisonová začala střílet rychleji a z její automatické pistole pršela zkáza na řadu počítačů a elektronických zařízení. Nakonec vystřelila několikrát do řídicího panelu virtuální reality a proměnila jej na hromadu neforemných kusů plastu.

Laura se nepohnula. Když střelba konečně ustala, zjistila, že jí v uších hlasitě zvoní a nos má plný štiplavého zápachu spáleného střelného prachu. Vraky přístrojů chrlily jiskry jakoby ve smrtelných křečích.

Madisonová stála uprostřed místnosti s pistolí, z jejíž hlavně se kouřilo. Prohlížela si zkázu, kterou způsobila.

Neil široce rozevřel oči, když v závěrečním momentu svého chápání viděl, jak mu mizí poslední naděje. „Nemohu,“ začal a pak zmlkl. Zakryl si tvář rukama a odněkud z hloubky své duše se rozplakal.

Venku agenti zpozorněli při zvuku prvního výstřelu. Byl sice tlumený, ale nezaměnitelný. Rychle následovala další salva a pak ještě další.

Potom nastalo ticho.

„Ach, do prdele,“ zašeptal Jack Parsons.

V té chvíli ozbrojení agenti vnikli dovnitř a obklíčili dům ze všech stran. Připravovali se k útoku.

Byl to podivný pocit; Laura a Madisonová se dívaly jedna na druhou, obě stejně vylekané. Nejdříve uslyšely za stěnou bouchnutí a pak se jich zmocnil pocit, že nejsou samy a téměř instinktivně pochopily, že je někdo pronásleduje.

Laura cítila, jako by stála na rozhraní své existence. Zároveň s počítači odešel Neilův rozum, a s jeho rozumem také možnost, že by se mohl zastavit proces, který byl vnucen jí a Carlovi. Ruka vystrašené a do úzkých zahnané Jeanette Madisonové připravila ji i Neila navždy o jakoukoli naději vrátit se k normálnímu stavu.

„Vypadněte odsud,“ přikázala Madisonová Lauře. „Vypadněte konečně. Nechci se dát zatknout.“

Laura pomalu obcházela polokruhem okolo Madisonové s očima upřenýma na detonátor výbušnin. Madisonová přiblížila prst k spouštěcímu tlačítku.

„Nechte mě, abych ho vzala s sebou,“ prosila Laura.

„Ne,“ odvětila Madisonová. „Jděte sama. Myslete na svého chlapce.“

„Myslete sama na sebe,“ namítla Laura. „Máte důvod žít.“

„To bych měla říkat já vám,“ pravila Madisonová. „Nejste zvědavá na to, co vám udělal? Nechcete vědět, jak dlouho budete žít? Nikdy to nezjistíte, když se necháte vyhodit do vzduchu.“

Laura a Madisonová si hleděly navzájem do očí. Laura věděla, že v jiném místě a čase by se ona a Madisonová mohly spřátelit. Ale to místo ani čas už nebudou nikdy existovat.

Laura proklouzla kolem Madisonové a vrhla se tělem na Neila. Nevyvinul žádný odpor a s těžkým vydechnutím upadl na podlahu.

Viděla, kam Madisonová umístila výbušniny blízko hlavního vchodu. Bylo to možná osm metrů daleko, a tento prostor byl přehrazen židlemi a těžkými stoly. Neměla představu, jak silné ty výbušniny jsou. Možná že je nezachrání nic.

V momentě, kdy probleskla tato myšlenka Lauře hlavou, popadla silný železný stůl a zatáhla za jeho okraj v naději, že vytvoří mezi nimi a Madisonovou štít. Stůl se zakymácel a pak se srovnal zpět do své kolmé polohy.

„Jděte k čertu, vy blázne,“ vykřikla Madisonová. Ohlušenýma ušima uslyšela Laura ostrý výstřel z pistole. V boku jí vybuchla bolest.

Laura zatáhla za stůl znovu, tentokrát se zoufalou silou. Stůl zakryl Lauře výhled na Madisonovou, mířící pistolí na ni a Neila. Skrz stůl ucítila tupý náraz další kulky.

Madisonová byla asi čtyři metry od nich. Stačilo, aby udělala pár kroků vpřed, nahnula se přes stůl a zastřelila je oba. Laura se připravila a přitiskla Neilovu hlavu pevně ke své hrudi. Mumlal něco, ale slova to nebyla.

Smrt nepřicházela. Laura prožívala něco, co se zdálo jako věčné oce kávání, a domnívala se, že Madisonová odkládá jejich zastřelení z nějakého sadistického popudu. Potom uslyšela těžké údery na hlavní dveře. Madisonová zaklela a Laura slyšela, jak se plíží po podlaze pokryté kobercem.

Laura uchopila Neilův obličej a držela ho u svého. K jejímu překvapení se Neilovy oči zaostřily.

„Je mi tě líto,“ řekla Laura. „Nenávidím všechno, co jsi udělal, ale lituju, že se to stalo. Možná bychom.“

Neil zvedl k jejím ústům prst. „Stalo se to,“ zašeptal. „Vždycky si jenom pamatuj, že jsem tě miloval. Pokusila ses mi porozumět. Pomohlas mi zjistit, jaké lidi jsem opustil. Je mi líto, jestli jsem ti ublížil. Ztrácím rozum, bylo to hrozné.“

„Dost,“ zaprosila Laura. Údery zesílily a Laura slyšela zvuk štípajícího se dřeva.

„Ale předal jsem ti svůj dar,“ řekl naléhavě Neil. „Jenom tobě. Můj největší dar.“

Laura se přitiskla ke stolu a přitáhla Neila k sobě. Srdce jí divoce tlouklo.

„Žít navěky,“ řekl Neil hlasem, který zněl jinak než obvykle.

Poslední paprsky slunce svítily dolů střešními okny a ozařovaly trosky a nepořádek v místnosti.

Od hlavních dveří domu se ozvala silná rána, po níž následovaly mužské výkřiky. Laura uslyšela, jak Madisonová zvolala něčí jméno ale nevěděla čí. Nastal ohlušující třesk a tlaková vlna. A potom už neslyšela ani neviděla nic.

Epilog

Los Angeles, 20. května 2047

Za branou hřbitova Pine View se v lehkém odpoledním větru pohupovaly větve stromů. Vlnící se trávníky se táhly do dálky a jejich zeleň byla udržována zavlažovači, jejichž tiché syčení znělo jako šeptající hlasy.

Branou projelo dlouhé procesí automobilů. Smuteční hosté přijeli společně z chrámu sv. Petra, kde byla sloužena zádušní mše za doktorku Lauru Antonelliovou. Na pohřeb přišlo více než sto lidí. Přátelé, kolegové i bývalí pacienti stáli kolem pozůstalých a vyměňovali si polohlasem vzpomínky.

Lauru ve smrti předešel její druhý manžel, který zemřel před pěti lety. Hlavními pozůstalými byli muž a žena, které Laura adoptovala jako děti, když jí bylo něco přes čtyřicet.

Kněz malý energický muž, s nímž Laura spolupracovala při zřízení nezávislé zdravotní kliniky poté, co ukončila svou chirurgickou praxi a odešla do penze sledoval mlčky, jak rakev pomalu klesá do země.

Laura Antonelliová byla mimořádná žena. Zdálo se, že vztah s nechvalně známým plukovníkem Neilem Reynoldsem v posledních letech minulého století ji poznamenal způsobem, který bylo obtížné pochopit. Byla laskavá, oddaná svému povolání a rodině, ale vždycky působila dojmem člověka, který skrývá nějaké podivné tajemství. Veřejně se hodně spekulovalo o Reynoldsově výzkumu, a ona byla jediným člověkem po jeho skandálu, který by byl mohl prozradit pravdu o tom, co vlastně plukovník vyvinul.

Ale nikdy to neudělala. Veškeré pokusy vymámit z ní toto tajemství se vždy setkaly s mlčením a okamžitou změnou tématu. Kněz to věděl nejlépe. Patřil k oněm zvědavým.

Ještě podivnější byly její vztahy s Carlem, synem z prvního manželství. Kněz znal Carla krátkou dobu, když mladík absolvoval univerzitu a navštívil matku, než se odstěhoval do Evropy. Byl to podivínský chlapec, rezervovaný a tajnůstkářský, téměř bez zájmu o věci tohoto světa. Jestli se kněz nemýlil, pak se zdálo, že Carlo spolu s matkou uzavřeli určitou dohodu, jejíž obsah nikdy nikomu dalšímu neprozradili. Pokud šlo o jejího prvního syna, byla Laura nezvykle nesmělá a nesdílná.

Mnohé zklamalo, že Carlo Antonelli se rozhodl nepřijet do Ameriky na matčin pohřeb. Kněz mu poslal zprávu na jeho poslední známou adresu, poštovní schránku v Lyonu ve Francii, ale neobdržel žádnou odpověď. Je to vždycky tragédie, když se dítě a rodič odcizí navzájem natolik, že se nedokážou smířit.

Kněz začal hovořit a slova mu bezděčně plynula z úst.

Hleděl přes otevřený hrob za Lauřiny adoptované děti, za pracovníky nezávislé kliniky, za Lauřinu velkou rodinu a mladé vnuky. Vzadu v davu si všiml muže v jemném obleku a klobouku s širokou střechou. Když uviděl, že kněz na něho upřel pohled, obrátil se a pomalu začal odcházet.

Kněz upustil mezi prsty na rakev hrst hlíny a vtom si uvědomil, že ten obličej zná.

Ale to nebylo možné. Carlu Antonellimu by přece nyní muselo být už skoro padesát.

Jenže člověk, jehož spatřil, nemohl být ani o den starší než dvacet let.

„Musím už jít, plukovníku,“ řekl. „Ať se vám daří dobře.“

John za sebou zavřel dveře a nechal plukovníka o samotě. Možná že John navštěvoval dál Reynoldse kvůli pocitu viny. Ten člověk Johna odpuzoval a děsil. John byl své práci oddán a s tím, co cítil vůči bezbrannému pacientovi, se smiřoval obtížně.

Problém nespočíval v tom, že Neil Reynolds přišel do nemocnice před padesáti lety jako polokatatonický šílenec a že v době, kdy se s ním John seznámil, vstoupil do zdánlivě trvalého stavu bdělého komatu.

Šlo o to, že tomuto člověku bylo devadesát let a vypadal jako čtyřicetiletý. To bylo podivné.

Ve svém soukromém pokoji hleděl Neil Reynolds oknem na nemocniční pozemek. Den zářil světlem, venku na stromech zpívali ptáci a bílé mraky pomalu pluly po obloze. Reynolds se upřeně na to všechno díval, ale jeho rozum nic nechápal.

„No tohle, člověče, vy prostě nikdy nevymizíte ze zpráv, viďte?“

John Silver dotlačil pacienta na vozíku do té části pokoje, kam slunce svítilo nejsilněji. Otevřel okno, aby vpustil dovnitř trochu čerstvého vzduchu.

„Tady je to, přímo v nekrologu:.Doktorka Antonelliová byla zraněna při explozi, která zničila poznámky a vynálezy plukovníka Neila Reynoldse, lékařského výzkumníka, o němž se tvrdilo, že učinil významné objevy v technice miniaturizace. Antonelliová se uzdravila a byla následně očištěna od veškerých obvinění z účasti v uranovém skandálu, který vedl k uzavření vídeňské smlouvy z roku 1998, jež značně upevnila záruky proti nukleárnímu pašeráctví.“

John si plácl novinami o koleno. „Vypadá to, jako by lidé o vás pořád mluvili. Sakra, vždyť už je to padesát let.“

John pracoval v nemocnici Správy péče o veterány v okrese Orange v Kalifornii skoro pět let. Měl vyšší vzdělání než většina ostatních pečovatelů, a tak byl přidělován k nejnáročnějším pacientům. Neil Reynolds mezi nimi sice nebyl, ale před lety patřil k prvním pacientům, o něž se John staral. John pak navštěvoval Reynolďse dál, z nostalgie a možná i soucitu.

„Hele, nedělejte si starosti, plukovníku, není vůbec důležité, co o vás lidi říkají,“ dodal John. „Nikdo nemůže soudit druhého člověka. A dneska už není vůbec důležité, co jste udělal tehdy v devadesátých letech. Budeme se o vás tady starat dobře. Na to se můžete spolehnout.“

John rozhrnul záclony, aby paprsky odpoledního slunce mohly proudit do pokoje.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai