Michael Palmer

Diagnóza: k smrti odsouzen

1

Bylo těsně po poledni, když se ta mihotavá světýlka zase vrátila, nesčetné srpky duhy mu omývaly vnitřní stranu očí. Samy o sobě by ty záblesky mohly působit kouzelně, skoro nádherně. Ovšem za dané situace v něm vzbouzely pouze děs.

Poledne. Poslední záchvat se ho zmocnil přesně před šesti hodinami, probudil ho z příjemného snu a srazil ho rovnou doprostřed noční můry. Když ty záchvaty začaly, objevovaly se v rozmezí několika týdnů… Potom dnů… Ale teď… Jejich síla jako by s každým opakováním narůstala.

Bylo to peklo zaživa.

Při představě, co na něho v příští hodině čeká, se mu až zpotily dlaně. Nejprve mihotavá světýlka, potom nevolnost a nepatrný tik v koutcích očí. Takhle to potrvá celých patnáct, dvacet, a možná i třicet minut. Potom, se sopečnou prudkostí, jako by mu explodovaly spánky. Začne se svíjet na posteli a s řevem spadne na podlahu. K uším si bude tisknout polštáře v bláhové naději, že ty výbuchy šrapnelů v lebce nějak zdusí. Potom se mu udělá příšerně špatně a bude

zvracet tak dlouho, až bude mít dojem, že má žaludek roztrhaný na cáry. Občas mu dokonce povolí i svěrače.

„Prosím, ne,“ zašeptal. „Panebože, prosím tě, už ne.“

Věděl však, že žádné prošení, žádné modlitby na světě jeho bolest nijak neumenší. Začínal přicházet o rozum a to šílenství nedokázal zarazit vůbec ničím. Ničím kromě definitivního a bezvýhradného zlikvidování těch ďáblů, kteří to všechno začali, těch zrůd, které ho zbavily kontroly nad vlastním životem.

Bricker… Goldenová… Gentry… Forrester.

Teprve až se stane spravedlnosti zadost, teprve až bude tahle čtveřice po smrti, vrátí se mu starý klid. Teprve až splní Boží vůli, zbaví se těch oslepivých záblesků a krutých bolestí hlavy.

Ovšem v téhle chvíli nemohl dělat o moc víc než si vzít prášky proti bolesti a připravit se. Z plastikové trubičky vyklepal tři tabletky demerolu a zapil je trochou whisky.

Mohl doufat maximálně v to štěstí, že je v žaludku udrží aspoň tak dlouho, aby stačily trochu zabrat.

Svaly kolem očí se mu začaly napínat a pocukávat.

Záblesky byly pořád pronikavější. Uvnitř lebky mu začala sílit smršť.

Zoufale skočil po sluchátku a vytočil meziměstské číslo.

„Dobrý den,“ pravil hlas, který mu byl důvěrně známý.

„Teď s vámi bohužel nemůžeme hovořit, i když bychom

rádi. Počkejte prosím na tón a nechte nám vzkaz. Ozveme se vám, jakmile to bude možné.“

„Prosím,“ zakňoural jako malý kluk. „Prosím vás, pomozte mi. Ať jde ta bolest pryč. Prosím vás, ať neudělám, co chci udělat!“

Najednou si uvědomil, že ta slova znějí jenom v jeho hlavě.

Položil sluchátko a rezignovaně se zhroutil na postel.

Nepomůže mu nikdo než on sám.

Ať je to naposledy, prosil, když to nevyhnutelné konečně vypuklo. V zoufalém děsu sevřel čelo postele v motelovém pokoji, Dneska s tím skoncuju.

Když se mu vrátilo vědomí, ležel na podlaze, obličejem se tisknul k prošlapanému koberci a tváře měl mokré slinami. Ošumělý ubohoučký pokojík na chvíli rozzářilo bledé slunce. Jenže z tohoto motelu bylo blízko k nim, a na ničem jiném nesešlo. Osušil si obličej do polyesterového povlečení a ztěžka se zvedl na kolena.

Zpod postele vylovil olivově zelený batoh a postavil ho na matraci. Dvě poloautomatické pušky MAK-90 byly sice v dokonalém stavu, ale stejně je začal leštit.

Bricker… Goldenová… Gentry… Forrester…

Jeden po druhém se mu před očima střídaly obličeje, podoby lidí, kteří byli kdysi jeho přáteli. Obličeje, jimž kdysi důvěřoval. Teď ale věděl, že mu vstoupili do života, aby ho vyzkoušeli. Položil si jednu z pušek do klína a

nehybnýma očima se zahleděl ke stropnímu světlu. Testoval tak svou vůli a sílu. Zbraně si koupil před dvěma dny, zajel si na dalekou skládku a vyzkoušel je. Nedržel pušku v ruce od dob, kdy před mnoha lety střílel na letním táboře, a nestačil žasnout, jak dobře se s nimi cítí, všemocně. Jenže tenkrát střílel jenom po krysách mezi odpadky. Příště to bude doopravdy. Příště mu budou pohled oplácet oči, které dobře zná. Je na to připravený?

Poslední údery do mozku zeslábly a beze stopy se vytratily. Z těla mu vyprchalo trochu napětí. Kolik mu zbývá času do příštího záchvatu? Vrátil zbraně do plátěného vaku a strčil ho znovu pod postel. Vyčerpaný k smrti si pak dopřál ten luxus, že na chvilku zavřel oči. V životě nikoho surově neudeřil. Teď ale, aby mohl být opět příčetný, aby zahnal ty ďábly do zpátky do pekla, klidně bude vraždit a zase vraždit.

Přece musí existovat jiný způsob.

Když opět otevřel oči, záclonami z továrních krajek pořád ještě prosakovalo matné sluneční světlo. Radiobudík na nočním stolku ukazoval přesně dvě hodiny. Spánek a prášky jeho zuřivost trochu otupily, ale on dobře věděl, že zanedlouho bude stejně řezavá jako předtím. Připadal si ztlumený, přidušený. Pokoj se mu zdál malý jako poštovní známka, vzduch byl zatuchlý a nedal se dýchat. Natáhl se dolů pro batoh, ale ještě než se ho dotkl, honem sebral klíč a

vyřítil se na chodbu. Zřejmě pořád ještě nedospěl k definitivnímu rozhodnutí.

Vyšel z motelu a spěchal ulicí ke známému baru.

Podnik se jmenoval Ghost Ranch Saloon. Kdysi dávno se tu po skončení pracovní doby společně scházeli. Málem se neubránil smíchu při vzpomínce na Stevea Brickera, který vždycky nasával jako duha a stejně v šipkách strčil všechny přítomné do kapsy. Hned vzápětí však tuhle představu vystřídal další výjev se stejným člověkem, který se na něho nestydatě zubil za deskou mohutného psacího stolu, zatímco mu drtil celý život na prášek.

„Promiň, ale nemůžu vůbec nic dělat…“

Kecy!

Připomněl si, s jakým pocitem bezmoci a ochrnutosti před tím chlapem stál. Tahle vzpomínka mu pomohla zahnat hodně z jeho váhavosti. Však on s tím jednou provždy skoncuje… a brzy.

Ghost Ranch byla dupárna bez oken, osvětlení obstarávalo téměř výhradně infračervené záření. Stěny zdobily kreslené postavy kovbojů a Indiánů, koní a vozů, což všechno mělo připomínat starou zašlou slávu Divokého západu. Z desítky obrovských reproduktorů loudil nějaký místní pěvecký talent na komsi druhou šanci.

Ponuře se usmál. Však to není naposledy, co slyší něčí prosbu o ještě jednu šanci. Objednal si bourbon a hned nato druhý. Prvním zaplašil třes ve svalech, ale ten druhý si už

hýčkal. V podniku bylo skoro prázdno, ale na vzdálenějším konci kuželníku provozovalo svou živnost hejno prostitutek, jež obklopily tři muže v oblecích. Jedna z žen, plavovláska s účesem a la Dolly Partonová a hlubokým výstřihem, po něm chvíli nenápadně jukala a nakonec usoudila, že za zkoušku stojí. Než prošla uličkou kolem prázdných barových židlí, dala si hezky načas, takže měl dost příležitostí prohlédnout si její zboží. Představila se mu jako Gloria. Přikývl a vymyslel si jméno. Proti její společnosti nic neměl, ale využít nabízených služeb nehodlal. Několik let už žil monogamně, ale ani předtím to nikdy nedělal s prostitutkou.

„Neviděla jsem vás tu už někdy?“ zkoušela to Gloria.

Zavrtěl hlavou, přestože prostitutka měla pravdu.

Bricker s ní šel nesčíslněkrát a jednou měl dokonce tu drzost, že ji přivedl ke stolu a představil ji ostatním.

Zatracený Bricker.

„A co vlastně v našem městě pohledáváte?“

Toužil po povrchním klábosení a ne po výslechu třetího stupně. Povídej mi o počasí, prokristapána. Nebo baseballu…

Uvědomil si, že už je zase podrážděný. Napadlo ho, jestli to nepatří k příznakům. Ale vždyť od posledního záchvatu uběhly teprve čtyři hodiny. V duchu se proklínal, že samým spěchem zapomněl prášky na bolest v pokoji.

Prášky na bolest, špinavý pokoj v motelu, prostitutky. A kdysi ho čekala tak slibná budoucnost! Jak je kčertu možné,

že klesl takhle hluboko? Cítil, jak se mu křečovitě zatínají čelisti. Ten nekontrolovatelný vztek byl zpátky a pořád narůstal. Čas odplaty se blížil.

„Tak máte teda zájem o kapku švandy?“ vyptávala se Gloria. „Za pár šupů vás pobavím až do aleluja.“

Zavrtěl hlavou.

„Dneska ne,“ zachrčel.

Na okamžik si zkusil představit, jak asi ta žena vypadá bez makeupu. Přes tlustou fasádu se nedalo poznat, jestli tam vespod je vůbec tvář.

Uraženě se zvedla. Najednou se na něho udiveně zadívala.

„Hele, co to máte v očích?“ zeptala se. „Nějaký nový kontaktní čočky nebo co?“

„O čem to mluvíte?“

„No, o těch žlutejch kruhách, co máte kolem panenek.

Páni, to je ale hnusný!“

„Hnusná jste vy, aby bylo jasno! A teď koukněte odmáznout…“

„Hej, Cindy, pojď se mrknout na todle!“

Žena se od něho zpola odvrátila, ale on vyskočil, popadl ji za prsa a zaryl jí do nich prsty tak hluboko, až bolestí vykřikla. Potom ji prudce odstrčil dozadu. Jehlové podpatky se pod ní smekly a ona ztěžka žuchla na pilinami posypanou podlahu. Než se jí kdokoliv z přítomných mohl vrhnout na pomoc, otočil se a vystřelil ven jako šílený.

Žluté kruhy. Jen za poslední den si prohlížel obličej v zrcadle snad desetkrát. Jistě, vypadal příšerně, ale kdyby měl něco v nepořádku s očima, přece by mu to neušlo!

Jeho zuřivost vzrůstala s každým krokem. Přeběhl rušnou ulici, vůbec se přitom neobtěžoval dávat pozor na auta. Řidiči na něho vztekle troubili, ale on je nebral na vědomí.

Před očima se mu opět začaly míhat jiskřící záblesky.

Zběsile letěl k motelu. Ještě pořád zbývá čas, říkal si.

Čas udělat, co mu nařizuje Bůh. Čas skoncovat s tou bolestí okamžitě a jednou provždy. Chvějivé drahokamy mnohobarevných ohňostrojů mu zevnitř bušily do bulv jako krupobití. Poslepu nahmatal zámek, rozrazil dveře a skokem vytáhl zpod postele batoh.

„Tentokrát už ne!“ vykřikl hlasitě.

Tentokrát už nebude žádná bolest v hlavě. Tentokrát už nebude žadonit, aby si ho Bůh vzal k sobě. Tentokrát se bude konat jenom pomsta. A potom ty bolesti v hlavě zmizí navždycky.

*

„Tři sta joulů, prosím… Nepřestávejte pumpovat…“

Abby Dolanová sevřela elektrody defibrilátoru trochu těsněji, aby je mohla zpředu a ze strany přiložit na mohutný pacientův hrudník. Navzdory dvěma silným elektrickým

výbojům a medikaci u něho stále přetrvávala srdeční zástava. Na obličeji a horní polovině těla se mu objevily fialové skvrny, které hlásaly nedostatečné prokrvení navzdory nepřetržité kardiopulmonární resuscitaci. Nebylo pochyb, že čas hraje proti nim.

„Hotovo!“ ozvala se sestra u panelu defibrilátoru.

„Tak pozor, všichni, teď!“

Abby palcem stiskla čtvercové plastové tlačítko na držadle pravé elektrody. Naráz se ozvalo tlumené cvaknutí a vyskákaly hlasitě praskající jiskry ze dvou míst, kde elektrody neměly s kůží těsný kontakt. Mužovo tělo, přinejmenším sto pětadvacet kilo živé váhy, se napjalo a prohnulo se do oblouku. Ruce mu vystřelily nahoru jako práskající biče, ale stejně rychle opět znehybněly.

„Pumpujte dál, prosím,“ požádala Abby při pohledu na monitor.

Zdravotní technik, který seděl na vysoké židli, aby dobře na pacienta dosáhl, otřel muži z hrudníku kontaktní gel, opřel se mu okrajem dlaně o prsní kost a pokračoval v rytmickém stlačování. Několik vteřin se na monitoru ukazovala klesající a zase stoupající křivka, ale Abby díky své desetileté praxi na pohotovosti věděla, že ta křivka je umělá, že nesouvisí se skutečnou srdeční aktivitou.

Podívala se na hodiny, které spustila sestra v okamžiku, kdy muže dovezli sem na trojku. Devět minut a zatím, nic. Abby pracovala v Oblastní nemocnici města

Patiance teprve něco přes dva týdny a celou tu dobu se děsila a současně nedočkavě vyhlížela svůj první případ vyžadující resuscitaci. Během těch čtrnácti dnů měla plné ruce práce, někdy až přespříliš, ale tak těžký případ se zatím neobjevil. A teď se sice dočkala, jenže „Profesorka“, jak zjistila, že jí humorně přezdívá personál, svou bitvu momentálně prohrávala.

Pacientovi, ženatému pracovníkovi pojišťovny, měl děti a dokonce už i vnoučata, bylo teprve dvaapadesát.

Zhroutil se při hraní golfu na jednom z veřejných městských golfových hřišť. Když k němu dorazila záchranka, vykazoval ještě takovou srdeční aktivitu, že bylo možno nahmatat pulz a změřit mu krevní tlak. Ovšem když sanitka zacouvala ke vchodu nemocniční pohotovosti, jeho stav se prudce zhoršil. Abby stačila zjistit jen tolik, že se jmenuje Bill Tracy, že bere léky kvůli vysokému krevnímu tlaku a že jeho dcera, která pracuje v nemocniční kartotéce, je na cestě sem i s jeho manželkou.

Abby si povšimla, že na monitoru se objevily nizoučké nepravidelné vlny. Na přetrvávající stav ventrikulární fibrilace, kmitání srdečních komor, by vysokonapěťový výboj měl bezpečně zabrat. Ale nezabral. Ten muž musel mít v nepořádku biochemický nález v krvi, něco k jeho srdečnímu záchvatu buď přispělo, nebo jej přímo vyvolalo.

Ale co? Abby na vteřinku zpanikařila. V nemocnici St.

John’s, kde pracovala jako asistentka profesora na

pohotovostním oddělení, by už měla k ruce kardiologa, a možná hned dva. Jenže to byla fakultní nemocnice v San Francisku, zatímco teď pracovala v Patience, venkovském městečku vysoko v horách, kde působili všehovšudy dva kardiologové, a dnes navíc nebyl v nemocnici ani jeden z nich.

Znovu se ohlédla po zdravotním technikovi, který prováděl masáž srdce. Příliš mechanické. Byl dokonale vyškolený, ale používal techniku, kterou ho naučili na modelu, takzvané Andule. Teď měl ale v práci chlapa s váhou hodně přes metrák. Abby zaryla Tracymu špičky prstů do třísel, zda nahmatá pulz na stehenní tepně, který by technik měl vyvolávat. Nic.

„Silněji,

Tome,“

pravila.

„Masírujte

silněji.

Nerozháníte dost krve.“

„Ale –“

„Prosím vás. Já vím, že máte pocit, že to děláte správně, ale musíte přitlačit. A taky trochu zrychlit. Tak je to lepší. Výborně! To je ono!“

Technik, jako všechen zdravotnický personál, se kterým kdy Abby přišla do styku, byl na svou práci a techniku patřičně hrdý. Opravovat ho před ostatními k její popularitě nepřispěje, ale stejně tak by její pověst poškodilo i úmrtí pacienta. A resuscitace v dosavadním technikové podání nikam nevedla. Jedné ze sester nařídila, aby neustále

sledovala pulz na stehenní tepně a ve chvíli, kdy se začne vytrácet, to okamžitě nahlásila.

Kromě Abby tu byly tři sestry, respirační technik a zdravotní technik. V St. John’s býval u srdečního záchvatu stejný počet lékařů. Pokud pacient zemřel, měli všichni aspoň jistotu, že pro něho udělali všechno, co je v lidských silách. Abby by ráda věděla, jestli někdo v téhle místnosti vůbec tuší, jak je z vývoje stavu tohoto pacienta zděšená, a jak strašný má strach, že něco přehlédla. I v maximálně ideálních podmínkách si nepřestávala dělat těžkou hlavu, k medicíně i životu měla puntičkářský přístup, bez výjimky zhodnotila potenciální nebezpečí každého kroku, než se k němu odhodlala. Byla to její nejlepší i nejhorší vlastnost zároveň, to podle toho, koho jste se zeptali. Ale tady, bez pomoci kolegů, bez dalšího odborného názoru a s téměř žádným časem k dispozici musela spoléhat sama na sebe.

Během pouhých vteřin podvědomě, nicméně systematicky zhodnotila desítky možných zdrojů těchto potíží.

„Už přišly laboratorní výsledky?“

„Prý tak za tři čtyři minuty.“

Abby věděla, že tři čtyři minuty často znamenají pět až deset minut. Billu Tracymu tolik času nezbývalo. Pohlédla dolů na temné skvrny na jeho podbřišku, jež připomínaly jizvy po šlehnutí bičem, a na jeho naběhlou tvář. Pak pacientovi sáhla pod rameno a položila dlaň na spodní část šíje. Byla tam boule, jasný otok. Za těch deset let své

lékařské praxe se s Cushingovým syndromem setkala jenom pětkrát, nanejvýš šestkrát, ale tenhle člověk vypadal na jasného kandidáta. Syndrom vyvolává malý nezhoubný mozkový nádor, který chemickou cestou nařizuje tělu, aby produkovalo zvýšené množství hormonu kortizolu. Vlastní nádor příčinou smrti většinou nebývá, ale vysoká hladina sodíku, nízká hladina draslíku a další chemická nerovnováha vyvolaná kortizolem k úmrtí vedou poměrně často. K

fyzickým znakům tohoto syndromu patří obezita, úplňkovitě zaoblená tvář, nachové pajizévky na podbřišku a výstupek, takzvaný buvolí hrb, mezi rameny. Bill Tracy měl tyto příznaky do jednoho. Samozřejmě platí, že tisíce lidí s velkou nadváhou je mohou mít rovněž i bez mozkového nádoru.

Oblastní nemocnice v Patience byla více než průměrným zdravotnickým zařízením, obzvlášť když se uváží, že šlo o nemocnici se stovkou lůžek určenou pro oblast s dvaceti tisíci obyvateli. Nezaměstnávali tam však žádného endokrinologa. A momentálně nebyl v dosahu ani žádný kardiolog.

Bleskově zhodnotila situaci. Bez laboratorních výsledků a především bez hladiny draslíku v krvi musela hádat naslepo. Pokud měl Tracy nízkou hladinu draslíku vinou Cushingova syndromu, pak nezabere žádná z jejich resuscitačních metod, dokud nebude tato abnormalita v

pořádku. Pokud ale o Cushinga nejde, draslík je v normě, a po jeho intravenozní aplikaci odsoudí pacienta k jisté smrti.

„Připravte se na další výboj,“ poručila Abby a zoufale se snažila neprozradit hlasem paniku, kterou prožívala.

„Znovu tři sta joulů. Tome, pokračujte v pumpování, prosím. Co nejsilněji dokážete.“

Váhala. Zavést do pacientovy žíly draslík bez laboratorních výsledků bylo rozhodnutí, které k Abby Dolanové ale vůbec nesedělo.

Tak do toho, další výboj! nabádal ji hlas v její hlavě.

Udělej to!

„Mary, chci do něho okamžitě dostat draslík,“

zaslechla náhle vlastní hlas. „Desítku intravenózně.“

„Ale já nikdy –“

„Prosím!“ přikázala Abby řízne. „Nemám čas teď o tom diskutovat.“

Sestřička se zarděla. Rychle naplnila injekční stříkačku. Na vteřinku se Abby zazdálo, že žena ji vyzve, aby dala injekci sama. Ale nakonec se tak nestalo.

„Pacient dostal draslík, paní doktorko,“ oznámila sestra chladně.

„Děkuji.“

Nejdřív zdravotní technik, teď i sestřička. Kolik lidí stačí ještě urazit, než se ten případ vyřeší? Téměř dvanáct minut plus ta chvilka, než sem Tracyho donesli ze sanitky.

Příliš dlouho, aby u něho pořád ještě přetrvávala obyčejná

ventrikulární

fibrilace.

Opět

uchopila

elektrody

defibrilátoru, nechala je od sestřičky namáznout kontaktním gelem a přejela oběma kulatými ocelovými terči o sebe navzájem, aby gel rovnoměrně rozprostřela. Neúspěch a navíc sporná diagnóza, tak o takový výsledek u svého prvního oživovaného pacienta na pohotovosti nestála ani ve snu. Ale hlavně by tady v Patience vůbec nebyla, kdyby Josh nedostal, „Fajn, přestaňte pumpovat! Připravte se všichni!“

Pětačtyřicet vteřin od vpíchnutí draslíku. Teď padesát.

Víc času už nezbývá. Abby stiskla tlačítko. Opět tlumené lupnutí, mohutná svalová křeč sevřela tělo Billa Tracyho, byl cítit mírný zápach spálené kůže. A opět se na monitoru neukázala žádná srdeční aktivita.

„Obnovte pumpování!“ nařídila Abby, která se už nesnažila skrývat porážku. „Ne. Ne, počkejte!“ Křivka začala získávat přirozenější charakter. Na monitoru bylo znát rytmus, pomalý, ale pravidelný. Abby cítila, že její vlastní srdce se na okamžik zastavilo. „Zkontrolujte pulz, prosím.“

„Vydrž, malej,“ zamumlal kdosi. „Vydrž…“

„Mám pulz!“ oznámila sestra, která tiskla stehenní tepnu. Záměrně odvrátila pohled od monitoru, aby zůstala maximálně objektivní, a hlásila jen to, co cítila ve špičkách prstů: „Teď…… Teď…… Teď…… Teď…… Teď…

Teď… Teď.“

Pulz, který odříkávala, dokonale ladil se záznamem na monitoru.

Srdeční

rytmus

se

zrychloval,

křivka

elektrokardiogramu se stále víc blížila normálu.

„Krevní tlak je na osmdesáti, Abby!“ oznámila druhá sestra. „Pětaosmdesát. Jde to skvěle.“

Úspěšný případ znamenal úspěch pro celý tým. Ale Abby moc dobře věděla, že neúspěch se většinou připisuje pouze lékaři.

Příšerné fialové skvrny na pokožce Billa Tracyho rychle a znatelně vyhledaly. Tkáně v celém jeho těle poprvé po patnácti minutách dostávaly čerstvou zásobu krve. Žádná resuscitace, i sebelíp prováděná, se nevyrovná přirozené srdeční aktivitě, říkala si v duchu Abby. Teď už zbývalo jen stabilizovat stav pacienta a modlit se, aby jeho mozek nepatřil zrovna mezi ty tkáně, kterých se během těch kritických patnácti minut dotkl výpadek kyslíku na příliš dlouhou dobu.

Do místnosti vpadla hezká žena, které se nedávno přehoupla dvacítka. Na sobě měla oprané džíny a značkové triko. Obličej jí strachy zešedl.

„Paní doktorko, já jsem Donna Tracyová!“ vyhrkla bez dechu. „Pracuju na částečný úvazek tady v kartotéce. A tohle je můj taťka.“

Abby se podívala na monitor. Nadějně vyhlížející křivka vytrvale pokračovala dál, přestože Bill Tracy zůstával i nadále v bezvědomí. Povytáhla mu oční víčka. Zorničky

střední velikosti, žádné bloudivé pohyby očí, oboje bylo dobré znamení.

„Těžko říct,“ pravila, „ale jak se zdá, vyvíjí se to správným směrem.“

V tu chvíli vpadl do místnosti laborant, stejně bez dechu jako předtím Donna Tracyová.

„Draslík má jenom jedna celá osm!“ vychrlil.

„Překontroloval jsem to hned dvakrát. Jedna celá osm!“

Poprvé od okamžiku, kdy se celý tým zdravotníků seběhl na pohotovosti, se Abby Dolanová usmála.

„Už ne,“ řekla.

*

Donna Tracyová se svou matkou seděly u lůžka, na kterém Bill Tracy zvolna přicházel k vědomí, když se objevil jeho praktický lékař. Tracy pořád ještě zůstával napojený na řízené dýchání, ale začínal se pod hadicí vrtět.

Zanedlouho bude muset padnout rozhodnutí, jestli dostane sedativa nebo jestli ho odpojí. Abby by hlasovala pro další řízené dýchání, ale vzhledem k přítomnosti Tracyho ošetřujícího lékaře už neměla hlavní slovo ona.

Lékař byl vysoký, kostnatý, poněkud nervózně vyhlížející muž kolem pětapadesátky a jmenoval se Gordon Clarke. Abby už vyšetřovala větší počet jeho pacientů.

Choval se vážně a mezi svými ovečkami byl poměrně

oblíbený, ale jeho diagnostické a terapeutické znalosti zoufale potřebovaly zaktualizovat. Kdyby patřil mezi personál u St. John’s, ovsem za předpokladu, že by měl vůbec šanci se do těch profesionálních výšin probojovat, zajistila by mu fakulta kontakt s nemocničním počítačovým systémem, aby si mohl kontrolovat své pacienty průběžně, a současně by mu obstarala odborné doškolení. Navíc by se musel každý týden účastnit velké vizity a všech doplňkových přednášek pro praktikující lékaře. Jenže tohle byl zapadákov a ne univerzita. A přestože byla zdejší Oblastní nemocnice vybavená moderními přístroji až k nevíře, modernizace lidského faktoru byla zřejmě mnohem obtížnější než modernizace budovy.

Abby neušlo, že Clarke se na pacienta podíval s viditelnou úlevou.

„Sestra, která mi volala do ordinace, mi popsala jeho stav jako skoro beznadějný.“

„Pořád ještě není mimo nebezpečí,“ přisvědčila Abby, „ale každopádně je už na tom líp.“

„Jsem vám nesmírně zavázán.“

„Však my taky,“ vložila se do hovoru Donna.

„Jednalo se tedy o infarkt přední stěny srdeční?“

Abby si prohlédla záznam z EKG, který právě natočila, a pak ho Clarkeovi podala. Jisté známky srdečního vypětí znát byly, ale o skutečný infarkt se nejednalo. Clarke záznam chvíli studoval a tvářil se přitom nechápavě.

„Všechno se zdá v pořádku!“ divil se.

„Ale draslík měl pouze jedna celá osm.“

„Jste si jistá?“

„Dvakrát překontrolováno. Chloridy byly taky hodně nízko, zato hladinu sodíku měl hodně vysokou. A Ph krve taky, sedm celých šest.“

Abby doufala, že když odříká tyto hodnoty, napoví Clarkeovi natolik, aby se sám vytasil s několika možnými diagnózami, mezi kterými bude figurovat Cushing a předávkování diureretiky. Teprve teď si však uvědomila, že s tímhle rozhovorem měla počkat, až nebudou mít tolik publika, protože Clarke se očividně nechytal. Ticho v pokoji narůstalo do obludných rozměrů.

Clarke si odkašlal a zadíval se do karty pacienta, kterou si donesl s sebou. V koutku úst mu zacukal tik.

„Já… echm… V posledních měsících jsem mu nechal udělat elektrolyty celkem dvakrát,“ ozval se. „V obou výsledcích vyšel draslík dost nízko. Já… Nejspíš jsem tomu nevěnoval náležitou pozornost.“

Abby to nijak neudivilo. Vnitřní hlas ji nabádal, aby nechala celou záležitost plavat, aby ovládla svou rudovlasou horkokrevnou irskou povahu a vybrala si na své vítězství jinou dobu. Jenže ona byla na neschopné doktory odjakživa alergická. Udělat chybu, to je jedna věc. Té se čas od času nevyhne žádný lékař. Ale ignorovat abnormální laboratorní výsledky jenom proto, že nebyly zase tolik mimo normál, to

je něco dočista jiného. A smrt Billa Tracyho by se pak snadno stala její chybou. Obě ženy, které stojí vedle jeho lůžka, by utrpěly strašnou ztrátu. Strašnou a naprosto zbytečnou. Takže ten vnitřní hlásek pro tentokrát neposlechla.

„Má úplňkovitou tvář, vysoký krevní tlak, nachové pruhy na podbřišku a slušně hmatatelný buvolí hrb.“

„Nemám bohužel tušení, kam míříte,“ zajíkl se Clarke, v obličeji rudý stejně jako předtím sestřička.

„Pane doktore, omlouvám se vám, nejspíš bychom si o tom měli promluvit později. Každou chvilku přijedou pro pana Tracyho, aby ho dopravili na JIPku.“

„Ne, to je v pořádku. Pokračujte. Povězte mi, co jsem přehlédl.“

Abby si povšimla, jaké má ten člověk unavené oči.

Sama nikdy neprovozovala časově i fyzicky náročnou praxi praktického lékaře. A po pravdě, teprve před pár týdny se odtrhla od pupeční šňůry fakultní nemocnice. Měla pocit, jako by se v ní otevřela přehrada a spláchla všechnu netrpělivost a podrážděnost, kterou vůči doktoru Clarkeovi pociťovala.

„Pane doktore,“ řekla, „omlouvám se.“

„Ale mně to nevadí!“ Teď to byl doktor Clarke, kdo vypadal podrážděně a netrpělivě. „Prostě mi povězte, oč podle vás jde.“

„Dobře. Všechno nasvědčuje Cushingovu syndromu.“

Clarke na okamžik zavřel oči a s povzdechem přikývl.

Abby náhle zesmutněla při představě, co se mu tak asi honí hlavou.

„Musím uznat, že jste v té kritické situaci prokázala skvělý úsudek, paní doktorko!“ prohlásil. „V každém případě jste Billu Tracymu zachránila život.“ Pohasle se podíval do očí pacientovy manželky a dcery. „Omlouvám se, Edith i Donno. Měl jsem těm hladinám draslíku věnovat větší pozornost. Uvidíme se na koronárce.“

Rychle se obrátil a odešel. Když procházel dveřmi, Abby si uvědomila, že na prahu stojí George Oleander, primář nemocnice, a že byl svědkem celého výjevu.

Oleander patřil k největším zastáncům návrhu, aby volné místo ve zdejší Oblastní nemocnici dostala právě Abby.

Pohlédl za spěchajícím Gordonem Clarkem, načež se opět obrátil do místnosti. Zachytil Abbyin pohled.

„To byl mistrovský kousek, Abby,“ prohlásil s mnohem menší vřelostí, než by se podle slov zdálo. „Až si vyšetříte pár minut, mohla byste se zastavit u mě v kanceláři?“

2

Už se blížila třetí hodina, než přestávka ve vytrvalém přílivu pacientů Abby umožnila vytratit se z pohotovosti a zajít za Georgem Oleanderem. Kromě resuscitace Billa Tracyho ji ten den čekaly ještě dva případy astmatu, který vypukl nečekaně v dospělosti, a jeden pacient s kožními potížemi, které mohly být obyčejnou kopřivkou až na to, že vlastně nepřipomínaly vůbec žádnou kopřivku, s jakou se Abby kdy setkala. S těmi dnešními ošetřila za čtrnáct dní celkem pět případů astmatu. Většina z nich dobře reagovala na standardní terapii a přešla do péče svého vlastního praktického lékaře. Jeden případ si vyžádal hospitalizaci na JIPce.

Astma, které propukne až v dospělosti, patří mezi velmi výjimečné jevy. Abby se jim věnovala s maximální pozorností, ale prozatím u pacientů nezjistila žádný společný faktor. Ostatně, ze zdejšího personálu si z toho nikdo těžkou hlavu nedělal a dokonce nejevil o to ani zájem. Údolí alergiků, tak Olender nazýval zdejší oblast. Pylové království.

Ty kožní potíže, vystouplé, tvrdé rudé opuchlinky, které spíš bolely než svědily, představovaly druhý stejný případ, jaký Abby od svého nástupu na pohotovost zažila.

Dermatologie nikdy nepatřila mezi její silné stránky, ale ani nemusela. V St. John’s měli dermatologickou kliniku

fungující každý pracovní den a ve zbylých hodinách v ní fungovala pohotovostní služba, která zvládla všechny nečekané případy. Opuchlinky však Abby připomínaly spíš vasculitis, zánět drobných kožních cévek, než obyčejnou kopřivku. Ale po pravdě, přesně neodpovídaly ani jedné z obou diagnóz. Do zprávy pro praktické lékaře obou pacientů Abby uvedla, že oběma pacientům nasadila orálně kortizol a antihistamika, co je pravděpodobně ta nejlepší počáteční léčba na každý zánětlivý či alergický stav.

Když Billa Tracyho odvezli na koronárku, čekalo Abby vyspravování pobořených plotů. Začala s omluvou Tomu Webbovi, mladému zdravotnickému technikovi.

Vysvětlila mu, že napjatá situace ji přinutila vyjadřovat se víc stroze, než měla v úmyslu. On svou práci jinak ovládá proklatě dobře, zatím se ve zdejší nemocnici s lepším zdravotníkem u pohotovostních případů nesetkala. Mládenec sice tvrdil, že mu to nevadí, ale podle jeho výrazu bylo jasné, že trucovat nepřestal.

Hned potom se Abby vydala za sestrou Mary Wilderovou, na kterou se předtím tak utrhla, a omluvila se jí, že při příkazu nevysvětlila důvod pro nitrožilní aplikaci draslíku, než vydala příkaz k jeho provedení. Wilderová mohla být tak o deset let starší než Abby a pracovala na pohotovostním oddělení dávno předtím, než před desetiletím došlo k jeho modernizaci. Sestřička se zřejmě upřímně styděla, že váhala vyplnit Abbyin příkaz. Svěřila se Abby,

co to pro ni i ostatní sestry znamená, když mohou pracovat pod vedením lékaře jejího formátu. Obě ženy si přátelsky potřásly rukama a Abby se ke svým pacientům vracela s pocitem, že na pohotovosti získala prvního upřímného spojence.

Teď už zbývalo spravit jenom pošramocené ego Gordona Clarkea, ale tohle může počkat, dokud jí neskončí směna a ona nebude mít za sebou audienci u primáře.

George Oleander měl kancelář v budově Lékařských umění, která byla s nemocniční budovou spojená krytou lávkou nad příjezdovou cestou. Sama nemocnice, dvoupatrový skvost ze skleněných tabulí; cihel a cedrového dřeva, stála na louce v nejvýchodnějším cípu údolí, těsně pod úpatím hor. Jestli ty hory za ježatou řadou pahorků jsou jižní Cascades nebo severní Sierras, to zřejmě záleželo výhradně na tom, koho jste se na tu informaci zeptali.

Na západní straně nemocnice se táhlo město Patience, v dobách zlaté horečky životem kypící srdce zdejšího kraje, a později docela obyčejné důlní městečko, které, aspoň jak zaslechla Abby, se v současnosti silně vylidňovalo. Turisté a milovníci přírody zdejší město odjakživa využívali jako odrazový můstek při svých toulkách horami a možná by Patience zaručili pohodlnou existenci, ovšem před pětadvaceti lety nastal zvrat, když se tu usídlila firma Colstar International.

Cestou přes zasklenou lávku do budovy Lékařských umění se Abby zadívala na obrovskou šedivou betonovou továrnu posazenou na plošině asi dvě tři stovky metrů v úbočí přibližně půl kilometru od nemocnice. Největší výrobce přenosných akumulátorů na světě, jak hlásaly reklamní letáky Coldstaru. Vyráběli lithiové baterie, olověné baterie, alkalické baterie, baterie na dobíjení. Abby byla jednou uvnitř podívat se na Joshovo oddělení a kancelář a usoudila, že na to hrdé tvrzení mají zřejmě právo.

Budova Lékařských věd byla očividně navržená stejným architektem jako hlavní nemocniční areál. Byly to dvě desítky kanceláří s terasami natočenými k horám.

Kancelář George Oleandra byla v prvním patře s vyhlídkou na rozkvetlé louky posázené tmavými korunami stromů, které se táhly až k patě skály, na které stál Colstar. Dokud se člověk nepodíval výš, byla to líbezná idylická vyhlídka. K

obvyklé přehlídce diplomů, postgraduálních osvědčení a vysvědčení patřily i fotografie Oleandera se dvěma kalifornskými guvernéry a další s kalifornským senátorem Markem Cormanem, pravděpodobným republikánským kandidátem na prezidenta.

Primář ji přátelsky přivítal. Bylo mu kolem padesátky, měl prošedivělé spánky a měkkou širokoramennou postavu atleta, který už dávno vypadl z kondice. Zarudlá barva v jeho tvářích a na nose napovídala Abby, že může tajně pít.

Ukázal jí na židli naproti jeho stolu, kde s ní vedl oba pohovory před jejím přijetím.

„Tak!“ zahájil, „uvedla jste se skvěle!“

„Doufám, že mluvíte o tom pacientovi.“

„Samozřejmě, o čem jiném? Abby, neexistuje důvod, abyste se stavěla do defenzívy. Pro naši nemocnici představujete úžasný přínos.“

„Děkuji.“

Nemělo cenu dodávat cokoliv jiného, protože Abby bylo jasné, že kvůli pochvale si ji primář nezavolal.

„Sestřičky mě za všechny tři poslední přírůstky do lékařského sboru velmi pochválily, Lew Alvarez, vy a pochopitelně ten chudák Dave Brooks.“

Tentokrát Abby uznale přikývla, ale k tak samozřejmé věci se nevyjádřila. Kdyby Dave Brooks nezahynul při horolezeckém neštěstí, pak by její vlastní přijetí nebylo nutné. Další čtyři lékaři na pohotovosti byli manželé Chris a Jill Andersonovi, Ted Bogarski, který dojížděl z místa vzdáleného asi padesát kilometrů severně, a Len McCabe, což byl stárnoucí praktický lékař. Během prvního týdne, po který se Abby v nemocnici rozkoukávala, sloužila s každým z nich včetně Alvareze. Všichni z té pětice byli pro práci na pohotovosti jako stvoření, snad s výjimkou nesoustředěné a nejisté Jill Andersenové, ale upřímný zápal pro tento druh práce projevoval pouze Lew Alvarez.

„A ostatním doktorům jste taky sympatická,“

pokračoval Oleander.

„O tom mám svoje pochybnosti.“

„Opravdu. To já poznám. To jenom, že… Abby, tohle je prostě maloměsto. Dokud člověka nepoznáme, a to hodně dobře, tak způsob jednání a řeči je stejně důležitý jako vlastní jednání a obsah řeči. Vy jste přišla z velkoměsta, z vyhlášené fakultní nemocnice. Automaticky představujete hrozbu pro profesní postup místních lidí. Jeden z lékařů mi řekl, že jednáte s lidmi nervózně a stroze. Podle něho si většina zdravotnického personálu připadá před vámi… Já nevím… zastrašená. Nešlo mi do hlavy, proč by někdo měl mít takový pocit, dokud jsem vás dneska ráno neviděl v akci.“

„Myslíte doktora Clarkea.“

„Gordon je nesmírně slušný chlap a za své pacienty by dýchal. Pracuje tady už víc jak dvacet let, skoro stejně dlouho jako já.“

„A já z něho udělala troubu.“

„Podle mě neexistuje mnoho lékařů, kteří by vyčetli Gushingův syndrom jenom tak ze vzduchu jako vy.“

Abby si už v duchu přestala opakovat, že Clarke měl v ordinaci vážně věnovat pozornost těm dvěma výsledkům s nízkou hladinou draslíku Billa Tracyho. Oleander měl pravdu. Chovala se podrážděně a nervózně hned od prvního dne, co tady začala pracovat. Po tisící si v duchu položila

otázku, jestli snad neudělala chybu. Pokud věděla, tak v nemocnici St. John’s ji měli rádi všichni kolegové, dokonce i ti staromódní škarohlídi, kteří by proti ženě ve vedoucí funkci jinak měli velké námitky. Teď se nemohla zbavit dojmu, že ve zdejších spolupracovnících probouzí pocit ohrožení.

Snažila se neustále si připomínat, že její soužití s Joshem a plánování společného života jí za to rozhodnutí stálo. Ale ani ta myšlenka ji teď neuklidňovala tolik jako dřív.

„S tím Cushingem to byla šťastná náhoda,“ připustila.

„I když mi to pak potvrdila laboratoř. Prostě náhoda. Georgi, máte pravdu. Nechovám se tu přirozeně.“

„Ale proč?“

„Nevím. Možná je ta situace pro mě příliš nezvyklá.“

„Chápu. Doma vám všechno klape?“

„Jak to myslíte?“

„Při našem prvním pohovoru jste mi prozradila, že se sem chcete přestěhovat z toho důvodu, že vašeho snoubence zaměstnali v Colstaru.“

Po pravdě to můj snoubenec není. O datu svatby nepadlo ještě ani slovo. Mohla ho sice opravit, ale neudělala to. A ano, ta moje nervozita a napětí skutečně souvisejí se situací doma.

„S Joshem je všechno v nejlepším pořádku,“

odpověděla. „Díky za optání. To je moje vina. Možná tomu

nebudete věřit, ale přiznám se vám, že jsem byla k smrti vyděšená hned od okamžiku, kdy jste mi oznámil, že jsem to místo dostala.“

„Je mi to jasné. Náš zapadákov a San Francisko, to je jako nebe a dudy.“

„Věřte nevěřte, vůbec nejde o městečko, ale o nemocnici. Rovnou po skončení fakulty jsem přešla na stáž do St. John’s. S několika výjimkami mě odjakživa chránila bezprostřední pomoc a rada těch nejlepších specialistů v medicíně. Nikdy nebyli ode mě dál než pár poschodí.

Nesmírně se obdivuju všem lékařům na odlehlých pohotovostních odděleních, kteří si musejí dělat všechno sami. Komplet všechno, od dětských nemocí až po infarkty dospělých. Od rovnání zlomenin až po zástavu dechu.

Dokonce i pohotovostní neurochirurgii.“

„Takový zapadákov zase nejsme, Abby. Máme vrtulník a pacienta dokážeme dopravit do San Franciska za pouhou hodinu.“

„Když vám to počasí dovolí. Zkuste mě pochopit, Georgi. Potrpím si na ten pocit, že ať se stane cokoliv, ať na mě osud přichystá jakýkoliv podraz, stejně si s tím budu vědět rady. To jen že v posledních deseti letech jsem si vždycky mohla přizvat někoho na pomoc.“

„Na nemocnici téhle velikosti máme spoustu personálu!“

„To uznávám. Nerada bych vypadala ukňouraně. A navíc nezapomínám, že většina doktorů se vždycky snaží ze všech sil. Jenže mě každý omyl vždycky příšerně naštve.“

„Ale to platí pro každého z nás!“

„Celé ty čtyři týdny, které mě od vašeho oznámení dělily do nástupu do zdejší nemocnice, jsem skoro každou volnou minutu věnovala studiu.“

„Při pohledu na váš životopis a doporučení by mě to v životě nenapadlo.“

„No, už je to tak. A tak si myslím, že pokud připadám lidem podrážděná, bude důvod v tomhle. Oblastní nemocnice, to jsou pro mě neprobádané vody. Nerada bych šlápla vedle. Pověst, a zvláště špatná pověst, vznikne v nemocnici cobydup, ale zbavit se jí trvá celou věčnost.“

„A přesně kvůli tomu jsem si vás dneska pozval. Rád bych, aby vaše pověst přesně vypovídala o vaší skvělé odborné úrovni. Nic víc.“

Abbyin pager ji zavolal na pohotovostní oddělení téměř současně v tom okamžiku, kdy po zaklepání dovnitř strčila hlavu Oleandrova sekretářka.

„To je pohotovost, paní doktorko,“ oznámila. „Čekají tam tři pacienti, ale nic kritického.“

„Děkuji.“

„Omlouvám se, že jsem váš příchod propásla, byla jsem právě v laboratoři. Chtěla jsem vám poděkovat, jak hezky jste ošetřila mému synovečkovi Brendanovi tu

rozbitou bradu. Je mu teprve pět. Nevím, jestli si na něho pamatujete, ale –“

„Pamatuju si na něho dokonce moc dobře, protože my zrzkové se vzájemně nepřehlédnem.“

„Sestra mi říkala, že jste mu při šití celou dobu moc mile povídala.“

Abby se usmála. „Jenom jsem mu připomínala, že o tom svém šití rozhoduje sám a že stačí říct a já hned přestanu. Když jsem byla malá, strašně jsem nesnášela pocit, že o sobě nesmím rozhodovat, zvlášť v ordinaci nebo u zubaře. A to mi zůstalo až dodneška. Pokaždé se tedy snažím mrňousy ujistit, že jim zůstává hlavní slovo.“

„No, moje sestra prostě tvrdí, že jste to s ním zvládla přímo báječně. Máte taky děti?“

„Nemám… Ale můj snoubenec i já doufáme, že si jich pár pořídíme dřív, než bude pozdě.“

„To bych moc ráda.“

Sekretářka s úsměvem zmizela ve své pracovně a zavřela dveře.

„No nic, chtěl jsem vám jenom připomenout,“ navázal Oleander na jejich předchozí rozhovor, „že každý v městečku Patience je tak či onak navzájem propojen se všemi ostatními. A nikdo není důležitější než doktoři. Už teď jste stačila udělat na zdejší lidi obrovský dojem. Jen se musíte naučit být trochu milejší k personálu.“

„Považujte to za hotovou věc.“

„Děkuji.“

Abby vstala a potřásla Oleanderovi rukou.

„Moc by mě zajímalo,“ poznamenala, „který z doktorů tvrdí, že s lidmi jednám podrážděně a stroze?“

Oleander si zřejmě v duchu rozmýšlel.

„Mám-li být upřímný,“ odpověděl konečně, „mám dojem, že to jen tak mimochodem prohodil doktor Alvarez.

A vzhledem k tomu, že to byl právě on, neměl bych zřejmě jeho poznámce vůbec věnovat pozornost. Alvarez je prvotřídní lékař, ale na týmovou práci ho neužije. Dává znát, že všechno ví úplně nejlíp a že má každého přečteného skrznaskrz. A navíc necítí ty nejmenší zábrany šířit své názory kolem. Beru to trochu jako koření v pracovní nudě.“

Oleander se s chutí rozesmál vlastnímu vtipu. Abby se zdvořile usmála.

Lew Alvarez. Taky ji to mělo hned trknout. Alvarez byl jasná štika v pohotovostním rybníce, či aspoň byl, než na scénu vstoupila ona. Ale s tou svojí sebejistotou to trochu přeháněl. Tohle a jeho až nepřirozeně hezký vzhled ji trochu odpuzovaly. Bylo obtížné si představit, že ji dokáže považovat za hrozbu, ale Abby dobře věděla, že přesně tohle člověk nikdy předem neví.

„Děkuji, že jste mi to pověděl,“ usmála se. „Budu se poctivě snažit, aby si lidé o mě změnili názor.“

„Jak chcete, ale osobně bych soudil, že na názoru Lewa Alvareze zas tolik nezáleží.“

Abby by zajímalo, proč se hlavní lékař staví k názoru Lewa Alvareze tak skepticky, i když si ho sestry tolik váží.

Teď ale nebyla vhodná chvíle na nějaké vyzvídání.

Poděkovala primáři ještě jednou za upřímnost a vyšla z kanceláře.

Když spěchala zpátky na pohotovost, přiznala si, zřejmě vůbec poprvé, že ze všech kolegů na pohotovosti nejvíc touží ohromit právě Alvareze.

Prozatím nic nenasvědčovalo tomu, že by se jí to dařilo.

3

Než se vrátila na pohotovost, zaskočila Abby ještě na JIPku. Bill Tracy už byl odpojený od řízeného dýchání a seděl podepřený v úhlu pětačtyřicet stupňů. Slámkou usrkával vodu. U jedné strany postele měl manželku, z druhé strany dceru Donnu. Když se vezme všechno kolem a kolem, pomyslela si Abby, vypadá to s pacientem proklatě dobře.

Zdržela se na sesterně jenom tak dlouho, aby obhlédla situaci, a vytratila se, aniž by k pacientovi vešla. Z ohledu na postavení doktora Gordona Clarkea se záměrně stranila

kontaktu s Tracym i jeho rodinou. A navíc ještě nezapomněla, jak snadno se mohl výsledek přehoupnout na druhou stranu. Teď byla vhodná chvíle k zamyšlení a vděčnosti, nikoliv k oslavě, nebo snad jízlivosti.

Bylo už skoro půl šesté, když vkročila na pohotovost.

Ještě dvě a půl hodiny, než jí skončí směna. Je to ironie, ale má ji vystřídat právě Lew Alvarez. Aspoň dostane příležitost vyzkoušet na něm nový přístup, který v něm nebude vzbouzet pocit ohrožení.

Zjistila, že tam čekají už čtyři pacienti, jeden v čekárně, jeden na rentgenu a dva na nosítkách. Na první pohled se žádný případ nezdál příliš komplikovaný, ale ona si dokázala připomenout desítky případů, ať už z vyprávění nebo z vlastní zkušenosti, které jí pošetilé spoléhání na první dojem vyhnaly z hlavy. Promnula si unavené oči a zatoužila po domově. Dostala chuť zavolat tam a promluvit si s Joshem, ale ten se sotva stačil vrátit z práce. Na pohotovosti už začínalo být málem přeplněno a sestry už začaly objednávat laboratorní testy na dva pacienty, kteří tu čekali nejdéle. Abby se rozhodla, že si nejprve ověří, zda v ordinaci nejsou žádné problémy, a teprve potom krátce zavolá domů.

Hlavní zdravotnický dozor měl při odpolední směně Bud Perlow, kterého našla v kartotéce. Byl to impozantní obr vysoký metr devadesát, ale Abby už viděla, že se dokáže tvářit jako beránek, jen aby se malí pacienti zklidnili. Při

svých stopětašedesáti centimetrech musela ucouvnout, aby mu mohla pohledět do očí bez bolestného záklonu. Přestože všechen zdravotnický personál vybídla, aby ji oslovoval křestním jménem, Perlow patřil k té hrstce, kteří trvali na titulu.

„Paní doktorko, jede sem sanitka se starým Ivesem,“

ohlásil. „Někdo ho zmlátil. Schytal to hlavně do obličeje –“

„Žádného starého Ivese neznám.“

„A jo, promiňte, já zapomněl. Toho zná v Patience úplně každý. Je to poustevník. Podivín, říká se, že slabomyslný. Žije sám v lesích. Někde jsem se doslechl, že fakt přespává v jeskyni. Jednou za pár týdnů se ukáže ve městě, aby prodal věci, co vyřezal, a nakoupil si zásoby.

Lidi ho většinou nechávají na pokoji, ale jak se zdá, teď to někdo nevydržel.“

Abby si vzala dvě připravené karty.

„Takže bych sebou radši měla hodit.“

„No, on to nejspíš nebude problém,“ dodal ještě Perlow. „Na chirurgii dnes slouží doktor Bartolomew a je volný. Právě jsem ho potkal.“

„Prima.“

To slůvko jí vyklouzlo jízlivěji, než původně zamýšlela. Martin Bartholomew, jeden ze čtyř hlavních chirurgů v nemocnici, trval na tom, že osobně zašije každou ránu, která se během jeho služby objeví na pohotovosti.

Přestože na Abby hádka s ním teprve čekala, všichni ostatní

ji varovali, že to je pouze otázka času. Bartholomew byl skoro stejně ješitný jako tlustý a i z absolutně rutinního ošetření dokázal udělat hotovou vědu. Jeho koníčkem bylo servávání sester před pacienty kvůli takovým prkotinám, jako že nepřipravily speciální svorky nebo že přichystaly nitě šestky místo sedmiček.

„Mám mu hned brnknout?“

„Nejdřív počkejte, dokud si pana Ivese neprohlédnu.“

Abby zahlédla, že do čekárny vešel další pacient, tentokrát žena ve středním věku, bílá jako stěna, ale s manželovou pomocí se dokázala udržet na nohou. Nejspíš žaludeční vřed nebo žlučník, odhadla Abby. Nejvyšší čas, aby se opět pustila do práce.

Pacient na rentgenu měl nekomplikovanou zlomeninu zápěstí. Sádra, pár prášků proti bolesti a doporučení na kontrolu k ortopedovi. To oba pacienti na nosítkách představovali tvrdší oříšek. Ani jeden z nich sice nebyl naléhavý případ, ale pojišťovna jim zřejmě nebude mít za zlé, že vyhledali pohotovost, místo aby šli za praktickým lékařem. Jeden si stěžoval na únavu a chrčivý kašel, druhého, nápadně zrzavého padesátníka, dlouhodobě trápilo silné svědění po celém těle, i když na kůži neměl po vyrážce ani stopy. Vyšetření obou nepřineslo žádný pozitivní nález, nic nebylo znát ani na rentgenovém snímku plic pacienta s kašlem. Abby objednala ještě další laboratorní vyšetření, ale měla podezření, že ani tak se nic neukáže. Další dva v sérii

případů, které jí začínaly připadat jako těžko definovatelné či netypické stavy.

Zdálo se jí to, nebo skutečně stále častěji začínala pacientům říkat: „V tomto okamžiku namouduši nevím, co je s vámi v nepořádku, ale…“? Důležité při takových případech, které na pohotovostním oddělení patřily zřejmě k nejobtížnějším, bylo ujistit pacienta, že jeho příznaky nebere nikdo na lehkou váhu. Takovíhle pacienti byli pochodující trestní oznámení za zanedbání povinné lékařské péče. Abby si ustavičně připomínala, že ačkoliv některý konkrétní případ nepatří mezi ostatními k těm nejhorším, každopádně patří k tomu nejhoršího, co kdy pacient prožíval.

Zatímco zbývající dva pacienty v čekárně připravovaly sestry na hlavní vyšetření, Abby se zavřela v maličké kanceláři vyhrazené lékařům a vytočila číslo domů s jistotou, že se jí ozve záznamník.

„Haló?“

Nejenom že byl Josh doma, ale jak se zdálo, probudila ho. V poslední době to tak bylo pořád častěji. Během těch dvou let, co se před odjezdem do Patiance scházeli, považoval Josh spánek za svého nepřítele. Dokonce i když byl pár měsíců nezaměstnaný, nepřestával sršet energií. Ale je možné, že to období si na něm vybralo větší daň, než si původně myslela. A taky nelze vyloučit, že náročnost jeho práce u Colstaru byla vyšší, než si původně myslel.

Během těch pěti týdnů, po které spolu žili v Patiance, a dokonce ještě předtím, než se za ním přistěhovala, byl Josh podrážděný, nesoustředěný, snadno se unavil a trápily ho bolesti hlavy. Výsledky laboratorního vyšetření, které si na Abbyino naléhání nechal udělat na zaměstnanecké klinice Colstaru, neodhalily vůbec nic. Jenže ta podivná Joshova proměna přetrvávala. Poslední dobou si začínala Abby klást otázku, jestli jí náhodou její touha, aby to mezi nimi klapalo co nejlíp, předtím nezabránila vidět i temnější stránky Joshovy povahy.

„Ahoj, broučku,“ pozdravila. „Je ti dobře?“

„Co to má znamenat?“

„Ale nic. Jenom máš unavený hlas.“

„Promiň. Ležel jsem na pohovce. Já… Nejspíš jsem na chvilku usnul.“

Na pohovce… Usnul… Ten Josh Wyler, do kterého se zamilovala, si přes den nezdříml určitě od té doby, co mu byly dva měsíce.

„Však jsi taky ráno odcházel už v půl šesté,“

připomněla. „Možná bys mohl začínat trochu později.“

„Že bys chtěla dělat i moji práci? Rozumím tomu dobře?“

Abby odmítla nechat se vytočit, přestože poslední dobou v tom taky začínala být mistr. Ráda by se ho zeptala, jestli ho zase nebolí hlava, ale tím by mohla pro změnu vytočit zase jeho, a teď na hádku vážně neměla čas ani chuť.

„Vrátím se do půl deváté,“ řekla raději. „Co kdybych někde koupila činu a půjčila videokazetu?“

„Jasně. To by bylo prima.“

Jenže žádné nadšení mu z hlasu neznělo. Takže problémem musela být jeho práce. V prvních měsících, kdy začal pracovat jako vedoucí vývojového oddělení v Colstaru, bylo to zaměstnání největší štěstí, jaké ho mohlo potkat. Ale potom se zčistajasna začaly objevovat stejné problémy, nové výrobky pořád zůstávaly ve stadiu těsně před dokončením, jemuž bránila nějaká prkotina, která ho dováděla k šílenství. Josh si pracovní problémy nikdy nenechával přerůst přes hlavu, ale teď se jimi zdál zahlcený, trvale zdeptaný.

A Abbyino rozhodnutí ucházet se o místo na nově otevřeném pohotovostním oddělení Oblastní nemocnice v Patience jako by k Joshovu stresu ještě přispělo. Od chvíle, kdy se sem přistěhovala, panovalo mezi nimi hmatatelné napětí. Možná nečekal, že se Abby skutečně vzdá svého milovaného místa ve prospěch jejich vztahu. Možná že během těch měsíců, co žili většinou odloučeně, přišel na chuť samotě. Ale taky je možné, jak si občas s obavami přiznávala, že potkal nějakou jinou.

Dveře od rampy parkoviště sanitek se otevřely a zdravotníci všoupli dovnitř vozík s pacientem. Muži na něm zakrývala tvář gáza promáčená krví. Po stranách obvazu a

kolem brady trčely husté zknocené černošedé vousy slepené zasychající krví. Starý Ives.

„Hele, Joshi,“ řekla, „už musím běžet. Můžeš se spolehnout, že zařídím večeři a zábavu na obrazovce. Kdyby ses chtěl potom dívat ještě na televizi, tak klidně.“

„Počkám na tebe.“

Abby mu chtěla říct, že ho miluje, ale nakonec se vzmohla jenom na: „Prima, zatím ahoj.“

Zavěsila a rozběhla se na chodbu, aby prohlédla nového pacienta. V duchu si vyčítala, že domů vůbec volala.

To poslední, co lékař na pohotovosti potřeboval, byla nesoustředěnost. Její práce byla dost těžká sama o sobě, všude číhaly samé záludnosti. Od téhle chvíle až do konce směny si musí dávat obzvláštní pozor.

V pohotovostní ordinaci bylo pět kójí oddělených navzájem závěsy, a pět samostatných malých ordinací, kde se prováděly menší chirurgické výkony a speciální vyšetření a kam se brali dětští pacienti a srdeční záchvaty. Abby s jistou úlevou vzala na vědomí, že Bud Perlow směruje posádku sanitky s panem Ivesem do kóje číslo jedna, kde se prováděla většina obyčejného šití. Znamená to, že se nemusí chystat na nic vážného.

Zastavila se jenom na tu chvilku, aby překontrolovala laboratorní výsledky obou záhadných případů. Nijak ji nepřekvapilo, že byly v normě.

„Au! Hele, brzděte! Servete mi tou náplastí všechny vlasy!“

Perlow na Abby čekal před dveřmi do jedničky. Za jeho zády bylo slyšet, jak se pacient utrhuje na zdravotníky ze sanitky.

„Pár stopařů ho našlo ležet obličejem v příkopu. Podle všeho ho z města sledovali dva chlapi, řvali na něho, aby se v Patience vůbec neukazoval, a nakonec ho ztloukli do bezvědomí.“

„Řekla bych, že být odlišný se tady nevyplácí.“

„Prosím?“

„To nic. Jak to s ním vypadá?“

„Je při vědomí a hezky čilý, jestli vám to ještě nedošlo.

Hluboké tržné rány na obou tvářích, přes jedno obočí a přes bradu.“

„Alkohol?“

„Necítil jsem žádný, ale rád bych připomněl, že Ives bude mít několikaměsíční skluz ve sprchování.“

„Chápu.“

Abby s povděkem vzala na vědomí, že ve zdravotníkově hlase nezaznělo pohrdání. Pokud lékaře či sestřičku odpuzuje pacientův zápach, obezita, stáří nebo sama nemoc, je to jen lidské. Každý máme jistou rodinnou tradici a způsob vychování, každý má jiný práh vnímavosti.

Přesto však pro ni bylo nepřijatelné, když lékařský personál

odpíral pacientovi plnou lékařskou péči vinou svých předsudků.

Vzala si od Buda Perlowa kartu a začala ji pročítat současně s tím, jak zamířila přes práh. Starý Ives byl vlastně Samuel Ives. Adresa zněla jednoduše North Hills, Patience.

Stáří jednapadesát. Moc ráda by věděla, jestli jí za šestnáct let budou obyvatelé přezdívat Stará Dolanová.

Oblékla si plášť a natáhla si gumové rukavice. Se stanovením diagnózy začala ještě dřív, než se dostala přímo k vozíku. Muž měl šeredně potlučený obličej, ale zblízka to nevypadalo tak hrozně, jak se původně bála.

„Pane Ivesi, jsem doktorka Dolanová. Jak se cítíte?“

„Ukradli mi prachy.“

Abby se ohlédla po zdravotníkovi ze sanitky, který zavrtěl hlavou.

„Pane Ivesi,“ pronesl strojeně chápavým tónem, který většina zdravotnického personálu používá automaticky při hovoru s pacienty. „Vaši peněženku máme tady.“ Strčil umělohmotné pouzdro Ivesovi do ruky. „Máte v ní jednadvacet dolarů. Knížku a zbytek vašich vyřezávaných věcí máte ve vaku pod vozíkem. Ale nákupy vám nejspíš vzali, ty jsme tam nikde nenašli.“ Obrátil se k Abby.

„Současně s námi přijela na místo policie. Že prý mají tušení, kdo to spískal, ale Ives se nechce do ničeho namočit.

Ti syčáci mu rozdupali vyřezávané zboží. Moc toho nezůstalo.“

„Bolí vás něco kromě obličeje, pane?“ zeptala se Abby.

Ives zavrtěl hlavou.

Abby mu zběžně vyšetřila žebra, srdce a břicho. Žádné zhmožděniny.

„Nějaké potíže s očima?“

„Kdepak.“

„Nevidíte dvojitě? Všechno dvakrát?“

„Já vím, co je dvojitě. Ne.“

„Pane Ivesi, myslím, že bychom vám pro jistotu měli zrentgenovat obličej a šíji.“

„Ani náhodou. Jsem v pořádku. Zlomeninu jsem už měl, vím, jaký to je. Nic zlomenýho nemám a o žádnou vaši radiaci nestojím.“

Radiace. Tohle slovo by člověk od takového ubožáka nečekal. Zadívala se na něho, snažila se proniknout pohledem za umaštěné oblečení a krvavý obličej a plnovous, snažila se dohlédnout až za své předsudky. Světle modré oči Samuela Ivese byly jasné a pronikavé. Jakpak by asi vypadal váš příběh? pomyslela si.

Prohlédla mu očnice a lícní kosti, aby se ujistila, že opravdu nenajde známky po zlomenině. Potom mu rozepla límeček a prohmatala mu šíjové obratle. Ani tam nebylo žádné zhmoždění.

„Tak dobře,“ souhlasila, „obejdeme se bez rentgenu, ale až vám ty rány zašijou, vyšetřím si vás trochu důkladněji.“

Ives se na ni vůbec poprvé zadíval zpříma, jako by ho zaskočilo, že tak bez problémů ustoupila.

„Díky, paní doktorko,“ zahučel.

„Paní doktorko!“ křikl na ni Bud Perlow od vchodu.

„Mohla byste sem na chviličku?“

„Počkejte tady, pane Ivesi!“ poručila.

„Paní doktorko, nějaká paní sem přivedla šestiletou holčičku s krvácením z nosu. Je to hotový vodopád. Dal jsem je do trojky a ne do dětské kóje, protože stůl i světlo tam jsou lepší.“

„Senzace.“

„Co mám udělat s ním?“

Abby se podívala na další tři pacienty, které zbývalo ošetřit. Obličej Samuela Ivese bude vyžadovat několik desítek pečlivých a jemných stehů. Práce dobře na hodinu.

„Zavolejte doktoru Bartholomewovi a požádejte ho, ať si pana Ivese vezme na starost,“ rozhodla. „Je u té holčičky všechno připraveno?“

„Na stole.“

Krvácení z nosu nebylo tak strašné, jak se na první pohled zdálo. Ovšem těch pár případů, které byly tak vážné, jak vypadaly, to byly pro změnu hotové noční můry, které přečasto končily na JIPce nebo na operačním sále, nebo na

obojím. Ale ačkoliv holčička krvácela z místa, které bylo výš, než se Abby zamlouvalo, přesto k němu byl přístup.

Právě leptala konečky cév tyčinkou lapisu, když z jedničky k ní dolehla vzteklá hádka.

„Tak aby bylo jasno, vám by měli pobíhání po městě zakázat!“ běsnil Martin Bartholomew. „Každé dítě, co vás potká, aby umřelo hrůzou.“

„Nejspíš jste jich sám vyděsil taky spoustu,“ odsekl Ives.

„Lidi jako vy si představujou, že společnost jim něco dluží,“ nepřestával brblat chirurg. „Krmte mě, oblečte mě, dejte školy mým dětem, uzdravte mě, když jsem nemocný.“

„Nemám žádný děti, takže školy vynechte.“

„A taky nemáte žádné pojištění. Co si představujete, že dostanu, když vám ty rány sešiju, co? Dvacet let škol a studia, rodina na mě doma čeká s večeří, a já tady zašívám takového… takového otrapu, co celé měsíce obchází vodu obloukem.“

„Roky,“ opravil ho Ives. „Hele, proč se na to teda nevykašlete a nejdete domů? Aspoň já to udělám.“

„Ksakru, ležte klidně! Ležte klidně, sakru, nebo se píchnu!“

„Jdu pryč.“

Abby se holčičce i její matce omluvila, odložila tyčinku s lapisem a rozběhla se ke dveřím.

„Bude, prosím vás, mohl byste jim to zarazit? Když bude nejhůř, zavolejte ochranku.“

Obrátila se zpátky k dítěti.

„Ty stehy musejí do týdne ven!“ hulákal Bartolomew.

„Zajděte si sem na pohotovost, já už s vámi skoncoval!“

Abby slyšela, jak se vyřítil na chodbu. Strávil u Ivese sotva dvacet minut a byl hotový. Když míjel dveře její kóje, ohlédla se po něm. Obličej měl temně rudý, oči vyvalené.

„Budu buď doma, nebo na pageru,“ oznámil jí mrazivě. „A vřelé díky za kšeft.“

Odkráčel bez toho, že by počkal na její odpověď. Abby cítila celkem oprávněnou jistotu, že jeho si Oleander kvůli podrážděnému chování ke kolegům na kobereček nezavolá.

Zastrčila do šestiletého nosíku poslední ucpávku a dala matce vytištěný seznam rad pro případ dalšího krvácení.

Nakonec je obě usadila do čekárny, aby pro jistotu půl hodinky počkaly, zda nedojde k recidivě. Ihned poté zamířila do kóje číslo jedna. Samuel Ives už na vozíku neležel. Stál k ní zády a sbíral si věci.

„Pane Ivesi?“ oslovila ho tiše.

Otočil se k ní a v ní se naráz začala vařit krev.

Stehy, šité pravděpodobně nitěmi trojkami namísto šestkami či sedmičkami, které se běžně používaly na obličej, byly umístěné jenom tak halabala a tak utažené, že kůže se mezi nimi místy vyboulila. Proč jí sestry nedaly vědět, co se tu děje?

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. Nejenom že Marton Bartolomew odbyl šití, jako by to dělal vůbec poprvé, ale navíc se nikdo neobtěžoval Ivese svléknout a vyšetřit ho, zda nemá další, méně zjevné zranění.

Dokud člověka nepoznáme, pak způsob jeho řeči je stejně důležitý jako její obsah… Snažte se chovat k personálu trochu mírněji…

Svět podle George Oleandra. Abby se přinutila myslet na tu spoustu milých, soucitných, inteligentních a odborně zvládnutých věcí, které zdejší personál během těch minulých týdnů při spolupráci s ní zvládl. Ve skutečnosti za to může výhradně Bartolomew. Ten rozhodl, jak s pacientem na jedničce zacházet. Dovolil personálu, aby dal průchod své nechuti nad lidmi typu Samuela Ivese. Zavřela za sebou dveře.

„Pane Ivesi, mohl byste se, prosím, znovu položit?“

požádala. „Ráda bych vás vyšetřila trochu podrobněji a potom bych vám ty stehy chtěla znovu sešít.“

Už podruhé jí I ves věnoval pohled zpříma do očí.

„Žádný rentgen!“ připomněl.

Vykoukla z kóje. Dovnitř přinášeli dalšího pacienta.

Opět dveře zavřela, ze seznamu na stole vyhledala číslo Lewa Alvareze a zavolala mu. Pokud je volný, nemohl by se objevit o hodinu dřív? Ona už teď nestíhá a navíc ji čeká složité šití. Než by se tady v osm ukázal, bylo by tu boží dopuštění.

„Za patnáct minut,“ slíbil Alvarez bez vyptávání.

Potom Abby zavolala Budu Perlowovi do sesterny.

Bude v kóji jedna a nepotřebuje jinou pomoc, než aby zvládal situaci, než se objeví doktor Alvarez. Ach, a ještě něco. Byla by ráda, kdyby se nikomu nezmínil, co ona právě dělá.

Samuel Ives zavřel oči a ona se pustila do širšího vydolování uzoučké stezičky, kterou mu Bartholomew udělal ve vousech. Potom odstřihla všechny stehy, opět umrtvila okraje tržných ran, na špičku nosu si usadila brýle se zvětšovacími skly a pustila se do puntičkářského šití.

Celé jí to zabralo pětačtyřicet minut. Za celou tu dobu mezi jimi nepadlo jediné slovo. Když Abby utáhla a zastřihla poslední steh, ucouvla od stolu a protáhla si ztuhlý krk. Označovala ten stav jako bytí „mimo“. Pětačtyřicet minut neměla v mozku žádnou zbytečnou myšlenku.

Pravděpodobně celou tu dobu nehnula jediným svalem jinde než na rukou. Mimo. Bylo to docela příjemné vypnutí.

Rozepjala Ivesovi flanelovou košili, ztěžklou od zaschlé krve. Další pečlivé vyšetření hrudníku a břicha ukázalo, že skutečně nemá žádné hmatatelné zranění.

„Dostal jste protitetanovou injekci?“ zeptala se.

„Dostal.“

„Ty stehy můžou za pět dní ven. Přijďte sem za mnou, ano? Nemusíte se objednávat u příjmu. Nařídím, aby vám teď píchli antibiotika a potom prášky na pět dní. Ještě se

skočím podívat, jestli bychom tu nenašli nějakou košili na převlečení.“

„Taky mě kapánek zlobí noha,“ ozval se Ives.

„Mrkněte se, jestli tam nemáte pilulky taky na ni.“

Abby si opět natáhla rukavice a pomohla Ivesovi stáhnout páchnoucí zakrvácené džíny. Infekce, která mu zachvátila pravou holeň, už měla nejmíň dvanáct centimetrů v průměru, musela tam být dlouho a byla hluboká, určitě natolik, aby zasáhla i kost. Téměř stoprocentně chronická osteomyelitida, jedna z nejhorších a nejhůř léčitelných infekcí. Zašklebila se, ani ne tak odporem nad zanícenou živou tkání jako nad představou, kolik práce dá její vyléčení.

Pak si uvědomila, že ji Ives pozoruje.

„Jak jste k tomu přišel?“ vzpamatovala se.

„Při pádu. Praštil jsem se o kámen.“

„Kdy?“

„Bude to tak dva tři roky,“

„A nevadí vám to při chůzi?“

„Trochu to bolí.“

Povzdechla si.

„Pane Ivesi –“

„Stačí Ives. Lidi mi jinak neříkají.“

„Ivesi, tohle je proklatě hluboká a vážná infekce.

Těžko říct jistě, jestli pronikla až do kosti, a taky nemám potuchy, co ji vyvolalo, ale pokud ji pořádně nevyléčíme,

dřív nebo později s ní budete mít obrovské potíže. Taky byste mohl přijít o nohu.“

„Ale mně to zas tolik nevadí. Dejte mi jenom nějaký prášky a –“

„Tak jednoduché to nebude!“ okřikla ho rázně. Znovu se zhluboka nadechla. Začínala na ni doléhat únava z dlouhého obtížného dne. Uvědomovala si, obzvlášť po debaklu s Bartholomewem, že za nic na světě nepřichází v úvahu, aby se Ives nechal dobrovolně hospitalizovat. „Ivesi, poslouchejte. Dovolte, abych odebrala aspoň vzorek tkáně a poslala ho ke kultivaci. Potom vám budeme píchat antibiotika. Zítra si promluvím se specialistou z infekčního, souhlasíte?“

„Já nebudu –“

„Prosím vás, Ivesi.“

„Tak jo, tak teda jo.“

„Děkuju.“

Otevřela dveře a po hodině se připojila k ostatnímu personálu na pohotovosti. Lew Alvarez psal recept pro posledního z pacientů. Zůstala stát stranou a sledovala, jak se plynnou a rychlou španělštinou baví s jednou z pacientek.

Přitom si uvědomila, že jeho angličtina je bez přízvuku.

Moc by jí zajímalo, jaké je vlastně národnosti. Bylo mu kolem čtyřiceti a byl hezčí, než mužský vůbec potřeboval.

Oči měl temné a energické a ze snědé pleti mu rašilo husté

obočí husté obočí i knírek. Ze všech lékařů na pohotovosti ji zajímal nejvíc.

Charakteristika, kterou o něm slyšela od George Oleandera, že je nesmírně namyšlený a nehodí se pro týmovou práci, jí s tímhle člověkem příliš neladila. Vždyť jí přišel pomoct a nepostěžoval si ani slůvkem.

Povšiml si jí ve chvíli, kdy posílal pacientku pryč.

„Ta dá,“ zazpíval a širokým gestem ukázal na momentálně prázdné oddělení.

Zamířil k ní přirozeně, plavným krokem. Bez ohledu na to, co o ní řekl Georgi Oleanderovi, nedokázala si představit, že by se tento muž cítil kýmkoliv ohrožený.

„Díky, že jste přišel,“ usmála se.

„To nebyl problém. Jak se mi doneslo, měla jste dneska velký den. Určila jste Cushinga ještě dřív než laboratoř. Sláva vám!“

„Ještě to není stoprocentně potvrzeno.“

„Ale bude. A potom jste si užila se Samem Ivesem.“

„Prý jenom Ives. Nechce, aby se mu říkalo jinak.“

„Kdysi býval středoškolským profesorem. Aspoň se to o něm povídá.“

Abby pocítila náhlý zájem.

„Kde? A co učil?“

Alvarez pokrčil rameny. „Nemám ponětí. Asi tak před rokem hledal nějakou práci, tak jsem si ho vzal na výpomoc

na farmu. Moc jsme toho spolu nenamluvili, ale podle mě moc nabídek nemá. Lidi tu z něho mají strach.“

„Ublížil snad někdy někomu?“

„Pochybuju. Ale tady bohatě stačí, když nezapadáte do normy, a to on zaručeně nezapadá.“

„Jeden ze zdravotníků mi tvrdil, že Ives žije v jeskyni.“

Alvarez se zasmál.

„Ta jeho bouda luxusněji nevypadá. Žádná elektřina, žádný vodovod. Ale pravá jeskyně to přece jenom není.“

„Na pravé holeni má chronickou osteomyelitidu.

Potřeboval by ránu chirurgicky vyčistit a nasadit intenzívní léčbu antibiotiky, možná dokonce transplantaci tkáně.

Momentálně mi ale dovolí jenom to, abych udělala biopsii a píchla mu antibiotika. Pomůžete mi?“

„Jistě, ale jedině za předpokladu, že se přitom od vás nakazím schopností poznat Cushinga rovnou při srdeční zástavě.“

Abby se při jeho popíchnutí naježila, ale hned si uvědomila, že ten člověk se nepřestává tvářit mile. Utahoval si z ní, to je pravda, ale vůbec ne zlomyslně. Ve skutečnosti na něho udělala dojem. Připravili si nástroje a zkumavky na biopsii a vzali sadu silných antibiotik v ampulích. Takhle vybaveni vstoupili do kóje číslo jedna.

Ives byl pryč. Nakoukli na nejbližší toaletu, ale Abby věděla, že utekl. Šla na něho moc rázně a zaplašila ho.

Zatímco se v duchu proklínala, vrátila se k vozíku.

Pod ním ležela igelitová taška s Ivesovými věcmi.

Abby ji vysypala na matraci. Uvnitř našla jen polámané trosky, hlavičky, tělíčka a končetiny rozbitých, ale původně krásně vyřezaných figurek, a ohmataný výtisk Conradova Lorda Jima.

4

Při jízdě domů snědla Abby vaječný závitek a půl kartonu chlebíčků nakoupených v čínské restauraci. Bývaly doby, kdy na stres reagovala kouřením, až se vyšplhala k balíčku pelmelek bez filtru denně. Brzy potom, co přestala kouřit, si uvědomila, že při potížích s lidmi a čímkoliv, co ji vyvedlo z rovnováhy, utíká k pití, i když jenom vína a výhradně prvotřídního. Nakonec se přinutila omezit své labužnické pití výhradně na dny, kdy neměla starosti ani vztek na nikoho, což byl moudrý krok, který jí umožnil zachovat si z devadesáti procent sebekontrolu. Protože však neměla ani čas ani povahu na pravidelné cvičení či meditování, stalo se pro ni zklidňujícím prostředkem jídlo, a ta tři kila, která znamenala rozdíl mezi pohodlně padnoucím a těsným oblečením, od té doby představovala její hlavní bitevní pole.

Dnes večer, po dni, v němž Bill Tracy, George Oleander, Marton Bartholomew, Lew Alvarez a Sam Ives zápasili o její pozornost spolu s Joshem, bude mít z pekla štěstí, jestli nezbaští celou večeři dřív, než dorazí domů.

Dům, který Josh najal, byl šestipokojový ranč se šindelovou střechou, umístěný na severním konci města.

Bylo to kouzelné bydlení pod zalesněným úpatím hor. Za ty týdny, co tady žili, se Abby vrátila její dávná láska k procházkám přírodou.

Od nemocnice k domu to byla asi pětikilometrová jízda, ale ona si schválně zajela oklikou vedoucí rovnoběžně se severní stranou údolí, protože doufala, že by mohla dohonit Ivese. Než zaparkovala na jejich příjezdové cestě, bylo už skoro devět. Vůně jídla jí prozradila, že Josh se rozhodl nečekat, až dorazí domů i s večeří.

„Brouku, už jsem doma!“ křikla, i když věděla, že chrastící štěrk pod koly ji ohlásil už předem.

Skutečnost, že jí nevyšel z kuchyně naproti, pravděpodobně ohlašovala další večer plný napětí. Zastavila se před zadním vchodem, aby zhltla ještě jeden chlebíček.

„Tady!“ ozval se.

Když procházela kuchyní, povšimla si na lince lahvičky s tabletkami. Předepsali je Joshovi na klinice pro zaměstnance Colstaru. Fioricet, lék na bolest hlavy s tylenolem, kofeinem a středně silným sedativem. Aspoň že si zašel za lékařem. Pokud se o svých bolestech hlavy někde

zmínil, je to jenom dobře. Už začínala mít plné zuby těch věčných hádek kvůli tomu, že si troufla o tom začít sama.

Aspoň dneska se bez dohadování ráda obejde.

Ležel na pohovce v obývacím pokoji, jedl zeleninovou omeletu, díval se na baseball a luštil křížovku. Pokud se tento výjev bral izolovaně, pak vypadal neuvěřitelně normálně. Shýbla se a zezadu ho objala. Potom mu sundala brýle a vsunula se mu mezi oči a křížovku.

„Pokud jsi to náhodou nepoznal,“ zašeptala mu do ucha, „tak jsem vyhládlá po kapce mazlení.“

Zamžikal, jako by si teprve teď uvědomil, že přišla.

Pak uchopil její tvář do dlaní a Abby se na okamžik zdálo, že na ni hledí přes clonu mlhy. I přesto ji však jeho zelenomodré oči přitahovaly stejně silně jako jindy.

Nakonec odpověděl na její blízkost polibkem, rty téměř stisknuté, oči dokořán. V žádném případě to nebylo pozvání k něčemu intimnějšímu, ale prozatím se s tím spokojila.

Joshovi bylo osmatřicet, byl elektroinženýr, který absolvoval krátké manželství okamžitě poté, co se mu přehoupla dvacítka, a od té doby úspěšně a plaše kličkoval před dalším chomoutem. Před dvěma a půl lety je seznámila společná přítelkyně, která přesně odhadla, že ani jeden z nich se nezalekne nadprůměrně přitažlivého vzhledu a inteligence toho druhého. Abby Joshe zbožňovala hned od prvního setkání, Josh si nebyl zpočátku tak jistý, ale její časově náročné služby v nemocnici si od něho vyžadovaly

jisté závazky, pokud se s ní chtěl vůbec stýkat. Za šest měsíců už bydleli pohromadě v idylickém vztahu okořeněném skvělými přáteli a báječnou směsicí rozdílného vkusu, povah, zájmů a smyslu pro humor.

Během studia medicíny chodila Abby dva roky se spolužákem, jenž pak náhle během jediného bouřlivého týdne dospěl k rozhodnutí, že není zralý ani na lékařské povolání, ani na romantický vztah s kýmkoliv. V průběhu dalších let se scházela s muži přiměřeně tomu, jak jí to její napjatý časový rozvrh dovolil, ale získat stálého partnera nikdy nepatřilo mezi její životní priority. Měla spoustu přátel a zajímavou práci ve městě, které milovala. Pokud se někdy objeví ten Pravý, aby se na té nádheře podílel, tím líp, ale když ne, nohu si kvůli tomu za krk nedá. Teprve když poznala Joshe, dokázala si přiznat, že podvědomě sama sebe vodila za nos, záměrně snižovala význam závazného vztahu, protože se docela obyčejně bála, že ona to štěstí mít nebude.

Od samého začátku se spolu cítili báječně. S Joshem byla větší zábava než s kterýmkoliv z jejích předchozích partnerů, a Abby měla dojem, že snad neexistuje jediná oblast jejího života, která by se díky němu nevylepšila a neobohatila. Dokonce i služby na pohotovosti jí připadaly méně stresující, protože věděla, že po službě bude sedět vedle Joshe v divadle nebo s ním bude běhat v parku a vyměňovat si přitom vtípky nebo se s ním nacpe do jejich mrňavé vany, než se budou spolu milovat. Beze nejmenších

pochybností věděla, že toho muže jí vybral sám Osud, že přesně takového partnera si tajně představovala, když hledala chyby na těch ostatních. Blížila se jí pětatřicítka a ona neměla chuť začínat celý ten seznamovací kolotoč zase od začátku.

„Promiň, že jdu pozdě,“ omlouvala se a položila zbytek jídla na stůl. „Byl to pekelný den a navíc skončil pekelným případem.“

„Druh pryskyřice na šest, začíná na em.“

„Mastix. Hele, Joshi, tohle si poslechni. Máme tu poustevníka. Žije v lese někde na sever od města. Bývalý profesor, i když se to zdá k nevíře. Dostal nakládačku a já mu sešila obličej. Jenomže mi stačil z pohotovosti utéct dřív, než jsem mu ošetřila nohu s infekcí. Asi měl ze mě strach.“

„Hm, nebyl by první, kdo z tebe dostal vítr. Jak by se ksakru neměl chlap bát ženské, co vypadá jako Nicole Kidmanová, ví, co je mastix, a dokáže slepit člověka, který spadl pod autobus?“

Abby se usmála a cítila, že část jejího napětí mizí.

Podala mu zbylé chlebíčky a Josh je bez komentáře spořádal. Tím bylo mlčky uzavřeno příměří, pokud jde o problém, že ona dovezla večeři pozdě a on že na ni s jídlem nepočkal. Oba měli nutkání navztekat se, ale oba ho potlačili. Třeba se dnešní večer dá vážně zachránit. Zhroutila se na pohovku vedle něho, odkopla střevíce a samou úlevou si až vzdychla.

„Jmenuje se Ives. Donesla jsem si domů nějaké léky a nástroje. Byla bych moc ráda, kdybys mi ho zítra pomohl najít.“

„Na zítřek máme program!“ připomněl jí chladně.

Trvalo pár vteřin, než si Abby vzpomněla. Zítra se v Colstaru konal rodinný den, první Joshova příležitost uvést ji do svého světa. Tím, že zapomněla na tuhle akci jeho firmy, přispěla k všeobecnému napětí zase ona. Díky bohu, že si při té své zapomnětlivosti navíc s někým neprohodila službu v nemocnici.

„A jo, piknik u Colstaru!“ přikývla. „To byl jen vteřinový výpadek. Šaty mám přece už připravené a počítám s tím.“

„Ale chodit nemusíš. Vlastně bych potřeboval dodělat něco v kanceláři.“

Další tlačítko startující hádku.

Klid, pomyslela si. Jenom klid. Když si toho nebude všímat, třeba ten dnešní večer zvládnou bez hádavé scény.

„Joshi, to nemyslíš vážně. Těšila jsem se na to.

Namouduši. Jen jsem zapomněla, kolikátého je, tak promiň.“

„Hele, já prostě nechci, abys šla, tak to pusť z hlavy.“

Kčertu. Už to zas začíná.

„Brouku, prosím tě –“

„Víš, tobě to nedochází, protože jsi pořád zahrabaná v té své nemocnici, ale já bych klidně mohl být na Měsíci a ty

by sis toho ani nevšimla. Co je to s tebou? Žárlíš snad, že se mi povedlo sehnat dobré místo? Snažíš se vtlouct tady v Patience všem do hlavy, že z nás dvou jsi jednička ty?“

„Joshi, to není fér!“

„Co není fér? Když jsem byl bez místa, copak ses celé ty měsíce nenaparovala? Vracela ses domů z toho svého světoborného zaměstnání, kde tě personál a profesoři a pacienti v jednom kuse drbali pochvalně za ušima, a já ti mohl povědět nejvýš to, že mi někde slíbili, že si můj životopis ještě nějakou chvíli nechají v šanonu. Hlavně mi nevykládej, že ti nedělalo zatraceně dobře, když jsi byla jediná, kdo nosil domů prachy.“

Abby cítila, jak jí rudne šíje. Vždyť to byla právě ona, kdo ho povzbuzoval, aby vzal místo u Colstara, i když to znamenalo, že se budou muset vyrovnat se vzájemným odloučením. Byla to přece ona, kdo si začal shánět místo v Oblastní nemocnici v Patience. A nakonec to byla zase ona, kdo obětoval své skvělé a milované místo v San Francisku a kariéru přednášejícího na fakultě, jenom aby oni dva mohli být spolu.

A teď s ní zase jedná jako s nepřítelem. Choval se ale tak zranitelně a podivně, že nakonec vždycky skončila v defenzívě. Určitě to bude tím, že je svou prací zklamaný, buď ji nezvládá, nebo mu připadá nudná, nebo má spory s šéfem, a zaboha jí to nedokáže přiznat. Jiné vysvětlení nedává prostě smysl.

„Joshi, miláčku, promiň. Ta práce je strašně těžká a dneska jsem vážně ubitá jako kůň.“ Vzala ho za ruku a s úlevou zjistila, že se od ní neodtahuje. „Zkus mi věřit, že jsem se vážně moc těšila na setkání s tvými kolegy. Jenom doufám, že si nebudou myslet, že jsem potrhlá.“

Všimla si, že trochu napětí mu z obličeje vyprchalo.

Jeho zaťaté pěsti povolily. Dotkla se jeho rtů a pak ho pohladila po klíně, přesně jak věděla, že má rád. Tichounce zasténal, zavřel oči a zaklonil se do polštářů.

„Slíbil jsem, že se tam ukážeme v deset a pomůžeme s přípravou,“ zašeptal, aniž by otevřel oči. „Třeba bychom si mohli přivstat a já bych ti pomohl najít toho tvého pacienta.“

„To by bylo senza. Možná se ti bude líbit, je to dospělá verze těch nevhodných kamarádů, co jsme si vodívali domů k večeři po fotbalu.“

Rozepnula mu na džínách knoflík i zip. Už dávno ho nevzrušovala automaticky, ale tentokrát to šlo snadno.

„Paní doktorko,“ zašeptal, „za tenhle váš dobrý skutek vám toho poustevníka nejenom najdu, ale ještě vám ponesu kabelu s léky.“

5

Abby ležela s tváří zabořenou do polštáře a snažila se přesvědčit sama sebe, že ještě spí, i když věděla, že to není pravda. Hmátla na vedlejší postel, ale Josh tam nebyl. Potom si uvědomila, proč je vlastně vzhůru, probudily ji rytmické údery sekery bušící do dřeva a praskot odletujících třísek.

Zamžikala v bledém slunečním světle, které se staženými žaluziemi dralo dovnitř. Bude před šestou, odhadla, natáhla se po radiobudíku a zasténala. Za deset minut šest. Z dvora za domem se dál ozývalo bušení do dřeva jako vzteklý a vytrvalý dupot. Další kapitola.

Joshi, co se to proboha s tebou děje?

Překulila se na záda a mžikala, dokud se jí oči nezaostřily na strop, či přesněji řečeno na plakát s Albertem Einsteinem, který tam Josh připíchl hned toho dne, kdy sem před šesti týdny přijela. Oznámil jí, že takhle dávají elektroinženýři najevo, že jim je s jejich ženskou dobře. Šest týdnů. Připadalo jí to víc než celý rok.

Natáhla si tričko a odrbané džíny a zašvidrala na sebe do zrcadla. V žádném případě nevypadala jako Nicole Kidmanová, a to ani s nasazenými kontaktními čočkami ne.

Pět hodin ráno nebyla doba, která by jejímu vzhledu svědčila nejlépe. Ale i tak byla docela hezká holka a tělo měla víc než slušné. A klidně by se vsadila, že Nicole Kidmanová neví o napravování vykloubené ruky vřeštícímu

tříletému mrňousovi co by se za nehet vešlo. Přesně pětadvacetkrát si projela kartáčem vlasy zastřižené k ramenům, a kdovíproč ji napadla zvědavá otázka, jestli Lew Alvarez s někým žije. Věděla o něm, že je vdovec, o tom se před ní zmínila jedna sestřička.

Zamířila do kuchyně a naplnila Joshův luxusní evropský kávovar. Lahvička s pilulkami se z kuchyňské linky přestěhovala na stůl. Někdy mezi koncem jejich milování a dnešním ránem si jich Josh tedy pár vzal. Na nálepce s datem starým čtrnáct dní si přečetla, že šlo celkem o padesát tabletek. Teď jich zbývalo deset. Čtyřicet pilulek za čtrnáct dní se blížilo nejvyšší povolené dávce a lék byl navíc návykový. Co je vlastně v pozadí toho zranitelného a podivínského chování, drogová závislost? Tomu nedokázala uvěřit. Odjakživa byl zarputilým vyznavačem zdravého životního stylu, cílevědomě se udržoval v dobré kondici a věřil v racionální stravu. Až donynějška ho neviděla polknout jinou tabletku než vitamínovou.

Vykoukla z okna. Josh otočený zády a vysvléknutý do pasu k ní stál bosý na orosené trávě. Šlachovité tělo se mu lesklo potem. Z ramen a z úst mu stoupala pára. Údery sekerou, které zasazoval dřevu, ty zuřivé oblouky, při nichž zdvihal paže vysoko nad hlavu, v ní vyvolaly zamrazení.

Otevřela dveře a vyšla na zadní schody. Vzduch byl chladný a nádherně čistý, se sladkou vůní hor, do níž se mísila líbezná vůně dubových a jasanových třísek. Těsně za

plotem začínal hustý borový lesík, který se táhl asi padesát metrů k úpatí skalnatých hor. Z městského života jí tu scházelo mnohé, ale tohle byla nádherná kompenzace.

„Hej, pračlověče!“ oslovila ho, „co si udělat pauzu na kávu?“

Ještě jedno zhoupnutí pažemi, další dvě polena.

Hřbetem ruky si otřel čelo a obrátil se k ní. V obličeji mu seděl vyrovnaný výraz, široký úsměv byl skrznaskrz upřímný, starý známý Josh.

„Nezlob se, že jsem tě probudil. Káva je skvělý nápad.“

Abby strčila svou lékařskou kabelu do Joshova rozměrného batohu, přidala sadu chirurgických nástrojů, zkumavky na odebrané vzorky a ampule s antibiotiky, což všechno si připravila už v nemocnici. K tomu přibalila pár kousků starého Joshova oblečení, několik konzerv a balíčků se špagetami a pestrou směsici brožovaných knih, od Daphne Du Maurierové přes Stephena Cranea až po Johna Grishama. Všechno to naložila na zadní sedadlo Joshova džípu. Tenhle khahi wrangler safari, na který padly skoro všechny její úspory, byl její dar Joshovi, když přijal zaměstnání u Colstaru.

„Zbývají nám dvě hodiny, než se budem muset ukázat v parku,“ ohlásil Josh a skočil za volant. „Myslíš, že do té doby tvého poustevníka objevíme?“

„Řekla bych, že ano. Lew Alvarez, ten doktor, co ho zná, mi popsal, kde máme zaparkovat a kam pokračovat, až narazíme na stezku. Jenže sám tam nebyl přes rok, takže jeho rada není tak úplně stoprocentní.“

„Alvarez. Tmavé vlasy, knírek, vypadá jako Omar Shariff v Doktoru Živago?“

Abby se vylekala.

„Trochu snad ano,“ vymáčkla ze sebe. „Dřív mě to ale nenapadlo. Ty ho znáš?“ Cítila, jak v obličeji rudne, a honem se podívala z okénka po své pravici.

„Právě on mi sešíval stehno, když jsem si ho roztrhl o hřebík, pamatuješ?“

„Jistě, na tu nehodu si pamatuju, ale mám dojem, že o lékaři ses mi vůbec nezmínil. Tenkrát mě pohotovost ve zdejší nemocnici ještě dvakrát nezajímala. Ale udělal ti to dobře.“

„Zatraceně dobře. Vypadal jako prima chlap.“

Abby nepřestávala zírat z okénka. Od chvíle, kdy včera po skončení své směny odjela z pohotovosti, se jí v hlavě nehonilo nic než nevinná maličká fantazie, a navíc neuskutečnitelná. Přesto se kdovíproč cítila provinile.

Cestou na východ směrem k nemocnici a útesu, na kterém stál Colstar, sršel Josh energií a dobrou náladou. Po chvíli zabočili k severu a projížděli údolím napříč. Bylo nádherné ráno bez jediného mráčku, slunce začínalo hřát.

Dokonalé piknikové počasí. Abby napadlo, jestli by se příroda vůbec opovážila narušit plány Colstaru.

Cestu, kterou jí Lew popsal, nalezli bez nesnází. Byla sice vyasfaltovaná, ale dokončená jenom z polovičky, po chvíli přecházela v prašný pruh udusané hlíny a po dalším půl kilometru končila úplně.

„Tady to je!“ prohlásila Abby. „Stezka by měla začínat přesně v tomhle místě.“

Byli asi pět kilometrů od nemocnice. Kopce na severním konci údolí byly mnohem strmější než na jižní straně. Abby posmutněla při představě, jak se zbitý a vyčerpaný Ives vleče po téhle stezce nahoru do lesů, navíc bez světla. Potom si však připomněla, že, ať už ho k tomu vedlo cokoliv, pro tenhle osamělý život se rozhodl dobrovolně.

Josh si hodil batoh na záda a upravil si ho nacvičeným nadhozem. Abby se pustila za ním.

Stezka byla skalnatá a pořádně strmá, ale hodně vyšlapaná. Vinula se na východ strašidelným hustým lesem, který díky tomu, že sluneční paprsky se shora zarazily o propletené větve, vypadal ještě divočejší než ve skutečnosti byl.

Lew odhadl, že musejí po stezce urazit přibližně jedenapůl kilometru, než z ní mohou sejít a zamířit kolmo vzhůru. Poznávacím znamením, že je načase změnit směr, bude velký balvan vyčnívající nad údolí, a uzoučký potůček,

přes který leží padlý kmen. Josh šplhal po kamenité stezce se zručností a sebejistotou zkušeného zálesáka, Abby se za ním pachtila trochu pracněji, ale i tak si s potěšením uvědomila, že je v docela obstojné kondici. V průběhu těch prvních týdnů svého zdejšího pobytu, než nastoupila do nemocnice, hodně chodila v lesích a dokonce každý den chvilku trénovala lezení po skalách. Poslední dobou na to neměla ani pomyšlení.

Odbočka byla přesně v místě, které jim popsal Lew, malá plošinka pod shlukem obrovitých balvanů.

Následujících pár desítek metrů šplhali téměř kolmo a Abby sotva popadala dech. Potom konečně spatřili mezi kmeny stromů cíl, v lese byla vykácená malá mýtinka, na jejímž konci, zadní stěnou přitiskly ke skalní stěně, stál hrubý srub z neohoblovaných klád, vlnitého plechu a s šindelovou střechou.

Vedle srubu stála pracovní deska s řezbářským náčiním a zpola dokončenými výrobky. Na jedné straně mýtiny visel na stromě veliký slaměný panák, který však lidskou postavu připomínal jen velmi vzdáleně. Trčelo z něho několik dlouhých loveckých šípů. Ke spodní části panákova těla byl připevněný výmluvný nápis Zákaz vstupu.

„Přiznám se ti, že jsem moc nevěřil, že tady někoho najdeme,“ ozval se Josh. „A stejně mi pořád připadá k nevíře, že tu fakt někdo bydlí. Ale jinak uznávám, že

poustevníkovi tohle může připomínat pětihvězdičkový hotel.“

„Ivesi!“ zvolala Abby, ale dál už neudělala ani krok.

„Ivesi, tady je doktorka Dolanová z nemocnice! Slyšíte mě… Ivesi?“

Chvíli bylo kolem jenom ticho. Potom se odkudsi zleva nad jejich hlavami ozvalo lupnutí tětivy. Téměř v tom okamžiku zasáhl šíp panáka přímo do hrudi. Rozlehlo se to jako prásknutí bičem.

„Hned jsem dole, paní doktorko!“ zahulákal Ives.

Podle hlasu byl docela daleko.

Josh se obezřetně přiblížil k panákovi a prohlédl si šípy.

„Stačil by jediný, aby s ním sundal tryskáč,“

poznamenal.

Ives se vynořil z lesa s dlouhým, nádherně vyleštěným lukem v ruce. Kolem očí měl tkáň napuchlou a níž oteklý a zhmožděný úplně celý obličej. Zakrvácené šaty si vyměnil za ošoupané manšestráky a otřepanou pracovní košili, která měla na náprsní kapse vyšitou jmenovku Norm. V

plnovousu mu sice ještě zůstalo pár kapek zaschlé krve, ale Abby si byla jistá, že si ho zaručeně pročesal. Navíc si povšimla, že stehy krásně drží.

„Omlouvám se, že jsem vzal včera do zaječích,“

přivítal je. „Ale když já ty nemocnice a doktory nemůžu ani cítit.“

Abby prohlásila, že ho dočista chápe, a představila ho Joshovi.

„Perfektní trefa!“ ukázal Josh na panáka. „Obzvlášť když mezi těmi otoky málem nevidíte.“

„Vždyť to bylo jen asi padesát metrů. To bych dokázal se zavázanýma očima.“

„Střílíte vysokou?“

„Nestřílím nic. Maso nejím. Podobných panáků mám tady v okolí roztroušených víc. Střílím na ně. Kdysi dávno jsem žil nějakou dobu v Japonsku a naučil se tam lukostřelbě. Hrozně se mi to líbí, hlavně od té doby, co jsem dokončil ten nový luk.“

Abby poznala, že Joshe to zaujalo.

„Ivesi, ráda bych vám udělala něco s tou nohou,“

pravila, „ale navíc bych od vás chtěla slib, že pokud na to nebudu stačit, zajdete si za specialistou a přinejmenším se nad jeho doporučením zamyslíte.“

Ives neodpověděl. Pozorně studoval Joshův obličej.

„Olivově zelený džíp wrangler, kalifornská značka osm dva osm, C-J-W,“ prohlásil.

Udiveně na něho vykulili oči. Bylo vyloučeno, aby byl dole u stezky, kde zaparkovali, a hned nato aby na ně čekal hluboko v lese s lukem a šípem u mýtiny. Podle výrazu jeho tváře bylo znát, že se báječně baví.

„No dobře, Ivesi,“ povzdechla si Abby. „Vzdáváme se.“

Ives vešel do srubu a vynořil se s obrovským vojenským vakem z celtoviny. Beze slova je pak vedl po sotva znatelné stezce, která začínala pod převislými větvemi. Asi po sto metrech se les rozestoupil a ukázal kamennou terasu asi pět metrů v průměru. Pod ní se strmě svažovalo horské úbočí a umožňovalo úchvatný výhled na údolí a okolní hory. Na západě leželo město jako vlastní přesná miniatura, táhlo se po dva tři kilometry do širokého údolí, kam až oko dohlédlo. A téměř přímo před nimi, kus dál na východ, byl Colstar, který připomínal stolovou horu, na které vybudovali letiště posázené továrními komíny. Ives se ostražitě spustil do lehu a kývnutím vybídl Joshe a Abby, aby udělali totéž. Potom sáhl do vaku a vylovil mohutný dalekohled.

„Jeden z mých koníčků,“ prozradil, zaostřil čočky a podal dalekohled Abby. „Na noční koukání jsem si dal do kupy starý infračervený krám, funguje taky obstojně.“

„Joshi, to je neuvěřitelné!“ vydechla Abby. „Vidíš to auto, co jede nahoru po silnici?“

„Taktak. Černý sedan.“

„Volvo. A tmavě modré, ne černé.“

Podala mu dalekohled. Josh se zadíval na svoji továrnu a hvízdnul.

„Fantazie. Velký bratr Ives bdí nad vámi,“

zadeklamoval.

„Poznal jsem vás, protože ten džíp není tak úplně obvyklý a navíc často jezdíte se staženou střechou. Jenom tak mimochodem, často překračujete povolenou rychlost.“

„Vědí v Colstaru, co tady děláte?“ zajímal se Josh.

„To nevědí. Doufám, že jim to neprozradíte. Je to jen neškodné hraní. Ubíjím tím čas, když poblíž není žádná zvěř, kterou bych mohl pozorovat.“

„To víte, že nic neprozradím,“ slíbil Josh. „Moje slovo.“

„Povězte mi, Ivesi,“ ozvala se Abby, „proč, když musíte zahánět nudu tímhle koníčkem, nesejdete do údolí a nežijete s námi ostatními?“

„To už jsem zkusil,“ odbroukl Ives. „Příliš mnoho kanibalů. Příliš mnoho příkazů. Příliš mnoho pokrytectví.

Příliš mnoho účtů. Příliš mnoho nenávisti. Mám pokračovat?“

„Ani ne,“ řekla Abby, přestože by se moc ráda dozvěděla něco víc o důvodech, které ho vyhnaly do lesů.

„Teď jsem na řadě já. Platí tedy dohoda o vaší noze?“

„Neslibuju nic, ale poslechnu si vás, a když mi to bude připadat rozumný, tak se podle toho zařídím. Můžete mi věřit, že se mi život líbí tolik, abych nestál ani o nemoc ani o zmrzačení. Ale vy zase zkuste na oplátku pochopit, že ten nafrněnej hajzl, jako byl ten chirurg, co jste na mě poslala, ve mně extra touhu kámošit se s vaší posvátnou profesí tedy neprobudil.“

„To je mi líto.“

„Mě litovat nemusíte,“ řekl Ives už cestou zpátky na mýtinu. „Litujte jeho.“ Bradou ukázal na Joshe. Abby se zarazila.

„O čem to mluvíte?“

„Mluvím o bílém mercedesu s poznávací značkou MD

tři nula tři. Pan Nafrněný osobně.“

„Doktor Bartholomew?“

„Trefila jste. Jezdí do Colstaru každé úterý a pátek v devět ráno a odjíždí ve tři.“ Abby se obrátila k Joshovi.

„To mluví o Martinu Bartholomewovi. Znáš ho?“

„Vede tam kliniku pro zaměstnance.“

„Ale vždyť je chirurg. To on tě vyšetřoval kvůli těm bolestem hlavy?“

„Vlastně mě nevyšetřoval. Objednal nějaké testy a nadiktoval sestřičce předpis.“

„Panebože, Joshi, podle měl bys měl mít neurolog –“

Zbytek věty spolkla. To ráno bylo příliš báječné, než aby ho tímhle pokazila. „Víš co,“ povzdechla si, „jestli chceš, promluvíme si o tom později.“

Josh se odloudal zpět k Ivesově pozorovatelně a Abby zatím odebrala vzorky z povrchu i z hloubky poustevníkovy infikované nohy. Potom uložila zkumavky bezpečně stranou a vpíchla Ivesovi antibiotika. U běžných poranění a poranění obličeje zvlášť nebylo většinou antibiotik vůbec zapotřebí, protože v těch místech bývá tak dobrý krevní oběh, že vážná

infekce hrozí jen výjimečně. Ovšem Ivesova noha byla něco dočista jiného. Léčba tímto způsobem nebyla sice ideální, ale pořád to bylo lepší než nic. Zatímco pracovala, čistila ránu a odstraňovala povrchovou odumřelou tkáň nůžkami a skalpelem, rozhlédla se po mýtince a s úsměvem si představila, co by asi její vysoce postavení kolegové z univerzity řekli, kdyby ji při tom viděli.

Když skončila, dala na nohu lehký obvaz a slíbila, že se za pár dní ukáže, aby Ivesovi vyndala stehy a opět se mu podívala na nohu. Nechala poustevníkovi na mýtině knihy, jídlo a oblečení, které mu donesli, zavolala na Joshe a spolu s ním zamířila nazpátek k autu.

Usadili se do džípu a rovnou se rozjeli na místo, kde se měl konat piknik Colstaru.

„Joshi,“ ozvala se, „četl jsi někdy strašně zajímavou knížečku Zen a umění lukostřelby?“

„Nečetl.“

„Já ji četla na filozofickém semináři v Cal a zaboha si nevzpomenu na autora. Ještě si ale pamatuješ, jak Ives vtipkoval, že toho panáka trefí na padesát metrů i se zavázanýma očima?“

„Jasně, a co má být?“

„No, podle mě jde o víc než o básnické přirovnání.

Myslím, že to skutečně dokáže.“

6

Než Josh dojel do Colstar Parku, který se rozkládal asi šest kilometrů západně od továrny, povšimla si Abby, že se změnil. Začalo to gesty a výrazy, které navenek vypadaly neškodně, mhouřil víčka před oslepivým ranním sluncem, mnul si oči a spánky, olizoval si rty, nasazoval a zase si sundával tmavé brýle. Jejich hovor, který byl cestou přes město tak veselý a živý, postupně zcela odumřel.

„Je ti dobře?“ troufla si.

Chvíli se po ní zlostně díval, jako by ho vyrušila z nějaké hlubokomyslné úvahy.

„Samozřejmě, jak jinak!“ Nebylo to vyštěknutí, ale moc k němu nescházelo. „Nezapomeň, že jsem vzhůru už od půl páté!“

Pokud se dalo soudit podle zkušeností z poslední doby, bude celou příští hodinu uzavřený a příšerně podrážděný.

Občas přiznal, že ho „trochu bolí hlava“, občas to zapíral.

Nakonec vždycky zalezl do postele nebo usnul na pohovce, případně s ní vyvolal hádku. Tu a tam si nalil skotskou, často v naprosto nevhodnou dobu, a navíc ji vypil způsobem pro něho zcela netypickým, bez ledu a jedním douškem.

Toho si všímala doma, ale neměla samozřejmě tušení, jak tyto stavy probíhají u něho na pracovišti.

Colstar Park byl ukázkový, bohatý a dokonale ošetřovaný trávník, dostatečně rozlehlý, aby se na něj vešla

hrstka kachních rybníčků, jednomílová běžecká dráha, tři hřiště na míčové hry, tribuna a jezírko. Abby velice pochybovala, že někde existuje druhé město malé jako Patience, které se může takovým areálem pochlubit.

Nádherný park, prvotřídně vybavená nemocnice, téměř nulová nezaměstnanost, školy prý kvalitou přesahují celostátní průměr, Colstar International a městečko Patience očividně vytvořily oboustranně výhodnou a přirozenou symbiózu. Zatímco Josh zajížděl na parkoviště, Abby zpozorovala první návštěvníky, kteří se sjížděli na piknik. Vymydlené děti s baseballovými čapkami a rukavicemi, rybářskými pruty a házecími talíři. Spokojení rodiče, mezi nimiž poznala i pár pacientů z pohotovosti, kteří okřikovali své potomky ve snaze udržet je trochu na uzdě. Nedokázala si dost dobře představit, jak v tomhle prostředí vychovává své děti ona.

A navíc s Joshem?

„Hej, muchacho,“ zvolala daleko otráveněji, než původně zamýšlela. „Co kdybys na mě počkal?“

Josh se ohlédl a zvolnil tempo.

„Promiň,“ zahučel.

„Strašně se těším na seznámení s lidmi z Colstaru, o kterých jsi mi povídal,“ snažila se navázat konverzaci.

„No, budou tady všichni.“

Hlas mu zněl podivně dutě.

Po pravdě jí toho Josh o své práci ani spolupracovnících moc nevyprávěl. Sama navštívila továrnu jen jednou, krátce po svém přistěhování do města. Věděla jenom tolik, že se podílí na vývoji plastových baterií další generace a jeho výzkumné oddělení že zčásti financuje továrna, zčásti dotace federální vlády.

Colstar byl jediným větším zdrojem pracovních příležitostí v údolí. Vlastně i zaměstnání těch, kdo nepracovali přímo v továrně, s ní tak či ona souvisela. Josh jí předtím prozradil, že na piknik je pozvaná taková spousta lidí, že nejspíš zaberou celou plochu parku.

„Nechceš si chvíli zachytat?“ zeptala se.

„Možná později. Musím pomoct s rozdělováním jídla.“

Ukázal k místu, kde skupinka lidí vykládala velkou dodávku. Vedle ní stálo asi půltuctů přenosných otočných rožňů, chystali se péct barbecue.

„Můžu se přidat?“ nabídla se Abby.

Ale Josh se už mezitím stačil vzdálit. Zastavil se až u dodávky a na chviličku se o ni opřel, málem se na ni zhroutil. Rozběhla se k němu, ale to už se vzpamatoval a pustil se s ostatními do vykládání. S povzdechem se rozhlédla kolem sebe. Čekal ji dlouhý den.

Abby právě pátrala, kde by mohla být nějak platná, když se k ní přiblížil nějaký muž.

„Paní doktorka Dolanová?“

„Ano.“

Měl široká ramena, vyhlížel sportovně a držel se zpříma jako voják. Husté vlasy měl bílé jako sníh, usoudila, že předčasně, a jeho oblečení, černý rolák, černé sportovní sako, černé kalhoty a nablýskané polobotky, jí na hostinu pod širým nebem připadalo skrznaskrz nevhodné.

Že by se tu zhmotnil sám Johnny Cash? pomyslela si.

Nabídl jí ruku a ona ji ostýchavě přijala. Měl pevný stisk a v úsměvu odhalil dokonalé bělostné zuby.

„Lyle Quinn,“ představil se. „Rád vás poznávám.

Hodně jsem už o vás slyšel.“

„Od Joshe?“

Nerada

si

přiznávala,

že

jí

to

připadá

nepravděpodobné.

„Ano, od Joshe, a od ostatních taky. Směl bych vás trochu provést kolem?“

Ten podivný muž v černém v ní probudil zvědavost.

Ohlédla se k dodávce, kde Josh zvedal pytle s bramborami a kukuřicí na vozík se stejně zběsilou zuřivostí, s jakou ráno štípal dříví.

„Jistě,“ přisvědčila.

Odváděl ji od ohnišť směrem k jezírku.

„Doslechl jsem se, že jste Billu Tracymu zachránila život,“ poznamenal.

Abby se na něho rozpačitě podívala.

„Vy máte něco společného s nemocnicí?“

Quinn ji obdařil nacvičeným úsměvem.

„Dalo by se to tak říct. Jsem členem správní rady. Už tam zasedám nějakých šest… ale ne, sedm let.“

Z muže čišela lstivá samolibost, která ho i za tu chvilku stačila Abby znechutit.

„Co tedy vlastně děláte?“ zeptala se.

„Pro Colstar?“

„Ano, pokud pracujete tam.“

Lyle Quinn jí připadal pořád odpornější, a co hůř, měla podivný pocit, že on to tak sám chce.

„To pracuju,“ přisvědčil. „Myslím, že byste mě mohla označit za hlavního bezpečnostního pracovníka, šéfa ochranky nebo tak něco.“

Abby si vzpomněla, jak se Joshe ptala, proč je celá továrna obehnaná dvaapůl metru vysokým plotem, nahoře ještě lemovaným třemi řadami pevně napnutého ostáného drátu, které tvořily oblouk směrem ven. Odpověděl neurčitě něco v tom smyslu, že pracují na spoustě vládních projektů.

„Myslíš třeba vládní baterie?“ zeptala se.

Baterie budoucnosti, tak to vyjádřil.

„Takže,“ navázala, „je ta naše procházka taky kvůli bezpečnosti?“

Při pohledu na toho cizího chlapa, který si tak sebevědomě vykračoval vedle ní, nebylo Abby nijak příjemně.

Quinn se zasmál, ale bledě modré oči zůstaly neúsměvné.

„To těžko. Prostě jsem se chtěl jenom seznámit s ženou, která se tak rychle dokázala stát senzací celé nemocnice.“

Podle všeho jsi nemluvil se stejnými lidmi jako já, pomyslela si Abby.

„Buďte tak hodný a všem, kdo vám to říkali, za mě poděkujte,“ řekla.

„Ale Billu Tracymu jste život zachránila. Mám to od toho nejspolehlivějšího zdroje.“

„Odkud Billa Tracyho znáte?“ zajímala se Abby, která se rozpakovala přiznat, že někoho zachránila. „Že by měl Colstar prsty i v pojišťovnictví?“

Na vteřinku měla dojem, že Quinn jí řekne, že Colstar má prsty absolutně ve všem.

„S Billem se přátelíme,“ vysvětlil. „S většinou našich zaměstnanců uzavíral zdravotní pojistku.“

„No, jsem ráda, že jsem zrovna sloužila, když ho přivezli.“

„To platí pro spoustu lidí.“

Dorazili k jezeru lemovanému stromy. Na hladině se už prohánělo několik pestře zbarvených šlapacích člunů.

Jiskřivým ránem se rozléhal smích dětí. Chvíli oba dva mlčeli. Abby vytušila, že Quinn toho má na srdci víc, než jí byl dosud ochotný prozradit. V duchu se jenom modlila, aby to nějak nesouviselo s Joshem.

„Tady se žije moc hezky,“ poznamenal Quinn.

Pokývl na znamení, že už se vyhlídky nabažil, a obrátil se zpět k cestičce.

„To je pravda,“ přisvědčila Abby. „Máte děti?“

„Dvě. Dospělé a samostatné.“

„Ale líbí se vám tady?“

„Líbí. A navíc se mi zamlouvá práce pro firmu, která bere svou zodpovědnost vůči společnosti vážně.“

Tak pozor, už to začíná, pomyslela si Abby.

„Skutečně se zdá, že Patience by bez Colstaru nemělo moc šancí,“ řekla.

„Dovolte opravu, paní doktorko. Bez Colstaru by Patience neexistovalo. To proto si dáváme takový pozor, aby do naší firmy nepronikli lidé se sabotážními úmysly.“

„A takoví lidé vážně existují?“

„Jejich málo, velmi málo. Jsou neškodní, protože nikdo je nebere vážně. Ale každý nový příchozí do Patience pro ně představuje potenciální kořist, obzvlášť lékaři, kteří se často nechávají strhnout takzvanými liberálními důvody. Nevím sice nic o vašem politickém zaměření ani o čemkoliv jiném, co se neobjevilo ve vašich materiálech přiložených k žádosti o místo. Jsem však stoprocentně přesvědčený, že dřív nebo později vás začnou přesvědčovat, abyste se k nim přidala.“

Abby měla co dělat, aby potlačila ochromující příval nenávisti. Odvolávání se na profesní privilegia byla v nemocnicích záležitost osobní a neveřejná, a to platilo i pro členy správní rady. Byla si naprosto jistá, že Quinn tohle ví

a že začal o té věci hovor záměrně. Předváděl jí svou mazanost a současně ji i varoval. Nepochybovala, že její diplomy z Cal v Berkeley a lékařské fakulty ve Stanfordu ji v jeho představách označkovaly za stoprocentního levičáka.

„A co je to za lidi?“ zkusila vyzvídat.

„Radši bych vám to neříkal. Povím vám jen tolik, že to jsou scestně uvažující a sobečtí jedinci, kteří by své osobní zájmy rádi dostali nad zájmy společnosti.“

Došli zpět k louce, kde Josh pořád ještě pomáhal s barbecue. Dav viditelně zhoustnul a začaly už různé organizované soutěže a hry. Abby pocítila touhu popadnout rukavici a zahrát si chvíli baseball a ještě větší touhu zbavit se co nejrychleji Lylea Quinna.

„Tak, pane Quinne,“ řekla a mířila přitom k batohu, v němž měla lékařskou brašnu a potřeby první pomoci a k němuž Josh přidal jejich další věci. „Děkuji za procházku i za užitečné informace.“

Další znepokojivý úsměv. Upřeně jí pohlédl do očí.

„Spousta lidí má radost, že jste tady, paní doktorko Dolanová. Dobří doktoři jsou stavební kámen našeho městečka.“

„Stejně jako Colstar.“

Její odpověď u něho vyvolala pouze nepatrné mžiknutí.

Nic víc.

„Přesně tak,“ souhlasil. „Jako Colstar. Tak tedy, těšilo mě, že jsem vás poznal. S mojí paní bychom vás i Joshe rádi

v dohledné době pozvali k nám. Možná nám dovolíte, abychom vám navrhli členství v našem místním Venkovském klubu. Ostatně, i tam jsem ve správní radě.“

Potřásl jí rukou a zmizel.

V tom okamžiku se z druhého konce louky ozvalo hysterické vřískání jakési ženy a nepřestávalo.

Křik přicházel ze západního cípu parku, kde se tyčil hustý borový hájek. Při prvním zaječení se Quinn obrátil mrštně jako kočka a tryskem se rozběhl směrem ke srocujícímu se davu. Abby, pořád ještě s baseballovou rukavicí v ruce, klusala těsně za ním. Než dorazila k hájku, stačil se tam shluknout přinejmenším stohlavý zástup. Jiní, především lidé s malými dětmi, se pro změnu snažili co nejrychleji odejít.

„To je jenom Angela,“ zaslechla Abby něčí hlas.

Příšerný nářek pokračoval.

„Běžte pryč!“ vřeštěla žena. „Zmizte, nebo pořežu i vás, namouduši! Přísahám, že vás pořežu!“

„Udělejte místo, prosím!“ přikazoval Quinn. „Ustupte ke straně!“

Na okraji davu zahlédla Abby postávat Joshe a rozběhla se k němu.

„Udělejte někdo něco!“ zvolala jakási žena. „Pomozte jí!“

7

Abby se dostala skoro až k Joshovi, než konečně spatřila, co se děje. Zády se tam o kmen stromu opírala značně obézní mladá žena, která svírala pětadvacet centimetrů dlouhý lovecký nůž a krvácela z asi desítky mělkých řezných ran na pažích a stehnech. Abby sice podle prvního dojmu usoudila, že žádná z ran nebude životu nebezpečná, ale ženiny bezové šortky a bílá halenka se bleskově barvily karmínem.

Quinn se dostal do čela davu a teď byl asi deset metrů od mladé ženy.

„Angelo, polož ten nůž,“ pronesl s přísností, s níž rodič oslovuje vzpurné dítě.

„Nechoď ke mně!“ zavřískla. „Už ani krok, slyšíš?

Jinak se zabiju! Ty víš, že toho jsem schopná!“

Vykasala si halenku a přejela čepelí po mase, které už bylo na několika místech pořezané. Dav zděšeně vyjekl.

Abby to sice přes čerstvou krev neviděla, ale měla silné podezření, že ženino tělo je už pokryté početnými jizvami od předchozích podobných výstupů. Sebemrzačení, vrcholná forma masochismu a odporu k sobě samému.

Angela nebyla ani zdaleka první takový případ, se kterým se Abby setkala. Takto postižení pacienti se stávají důvěrnými známými posádek sanitek i pohotovostních lékařů. A

navzdory intenzívní léčbě až příliš často mívají na svědomí vlastní smrt.

„Ach, panebože,“ povzdechla si Abby a protáhla se kolem Joshe.

„Zůstaň tady!“ poručil jí Josh rezavým šepotem. „Ta ženská dřív dělala na jedné z výrobních linek v továrně. V

jednom kuse leze do Colstaru a takhle a podobně tam vyvádí. Quinn a policie si s ní už poradí.“

Abby na něho vytřeštila oči.

„To snad není pravda, že takhle mi radíš právě ty!“

„Angelo!“ přikázal Quinn a přistoupil k ženě o krůček blíž, „s tímhle musíš okamžitě přestat. Zahoď ten nůž, slyšíš? Ošetříme tě.“

„Nechoď sem!“ ječela žena jako sílená. „Aspoň teď všichni vidíte, jak to může dopadnout, když si děláte legraci z lidí akorát proto, že jsou tlustý! Pořád se jenom vysmíváte, pořád si na ně ukazujete! Já už to dál nesnesu!“

S žalostným naříkáním si na vnitřní straně paže vyrobila stezičku z bodných ran. Abby zahlédla, jak z jednoho otvoru vystříkl šarlatový vodotrysk z tepny.

„Joshi, prosím tě, skoč pro batoh!“ požádala ho bez otočení. „Mám tam lékařskou brašnu.“

„Ne! Ty se do toho nemíchej! Quinn to zvládne sám!

Nemá cenu, aby ses honila po údolí a na každém kroku si hrála na hrdinu!“

„Ježíšmarjá!“ Abby se obrátila k mohutnému muži s tetovanými bicepsy, který stál po její pravé ruce.

„Promiňte,“ řekla, „jsem doktorka Dolanová z pohotovosti.

Blízko piknikového stolu se povaluje velký vak z šedého plátna. Mám v něm lékařské potřeby a obvazy. Byl byste tak hodný a donesl mi ho?“

„Jasná věc, doktorko,“ přikývl muž a vystartoval.

Abby by se ani nedivila, kdyby její snoubenec začal muže pronásledovat a podrazil mu nohy. Ať už byla příčina jeho potíží jakákoliv, Josh se dostával do iracionální nechutné fáze. Tlakový hrnec se dostal k bodu varu a bezpečnostní ventil se zasekl. Někdy mezi tímto okamžikem a podvečerem dojde k výbuchu. No, ona sama k němu neměla daleko.

„Tak fajn, vy všichni,“ říkal právě Quinn. „Tenhle Angelin problém už přece všichni dávno známe. Nemá cenu, abyste tu stáli a okukovali ji. Radši jděte. Pochytejte děti a pokračujte v pikniku.“

Dav se okamžitě rozptýlil. Zdálo se, jako by diváci sami toužili odejít, ale potřebovali někoho, kdo by zpřetrhal pouta té zrůdné fascinace krví. Za pár vteřin jich tam zůstalo jenom asi patnáct, převážně mužů, kteří byli zřejmě připravení k akci.

Abby Joshe okázale ignorovala. Přistoupila ke Quinnovi.

„Mám tady v batohu potřeby první pomoci,“ oznámila tiše. „Jeden z mužů mi pro ně běžel.“

„Ale, s Angelou je to v pořádku,“ mávl Quinn rukou.

Byl z toho výstupu očividně naštvaný, a navíc se vztekal, že tu záležitost nemůže jednoduše ukončit frontálním útokem.

„Prostě jí haraší. Podobné nesmysly provádí už kolik měsíců, mlátí hlavou do zdi, dokud není celá od krve, řeže do sebe nožem. Všichni už toho začínáme mít plné zuby. Já bych se jenom rád postaral o to, aby se něco nestalo ještě někomu jinému.“

„Přeřízla si v paži tepnu. Podle mě bychom to krvácení měli co nejrychleji zastavit.“

„Už běželi zavolat policii a záchranku.“ Quinn se odvážil o další krok dopředu. „Však ona bude v pořádku.

Lidi přijdou o ruce a nohy a stejně to přežijou.“

„Vždycky taky ne,“ odsekla Abby ostře. Copak je možné, aby byl člověk takhle necitelný?

Přisunula se k němu. Teď stáli od ženy ve vzdálenosti asi tří metrů.

„Přestaňte!“ vykřikla Angela a sekla nožem do vzduchu, jako by je chtěla poranit. „Přestaňte! Nechte mě umřít! Zasloužím si umřít!“

Z pohledu jí čišela nepříčetnost. Slzy jí z tváří smývaly rozmazanou krev. Hlína pod chodidly jí vlhla.

„Kčertu s ní!“ zamumlal Quinn.

Z druhé strany, než stála Abby, se ke Quinnovi přihnala žena s krátce zastřiženými šedivými vlasy, brýlemi v kostěných obroučkách a tričkem, na kterém zářil nápis Zachraňte Zemi.

„Lyle, zavolala jsem záchranku i policajty!“ vyhrkla bez dechu. „Jenže u Five Corners došlo k autonehodě, takže to ještě nějakých deset patnáct minut potrvá!“

„Ježíši!“

„Chudinka Angela. Takhle špatné to s ní ještě nikdy nebylo. Když jsem to ohlásila seržantu Brewsterovi, zavolala jsem její matce. Hned vyjela, ale to víš, bydlí až u Green Gables.“

„No, to se ti teda povedlo, Kelly,“ vyštěkl Quinn. „To poslední, co nám tu scházelo, je další hysterická ženská z Cristoforova klanu!“

„Promiň!“

„Hele, brnkni znovu Brewsterovi. Vyřiď mu, že tady chci mít policejní vůz a dva lidi do pěti minut, nebo radši ještě rychleji!“

Žena rychle přikývla a opět zmizela.

Mohutný muž se celý udýchaný přiřítil s plátěným vakem a položil ho vedle Abby. Aniž by z Angely Cristoforové spustila pohled, vytáhla Abby z vaku svou lékařskou brašnu s obvazy a náplastmi, které jí zbyly po Ivesově ošetření. Uvnitř určitě zůstaly nejméně dva páry chirurgických rukavic. Byla to úleva, protože nemusela řešit

časté lékařské dilema, zda ošetřit člověka v terénu, když je přitom nezbytné dotknout se jeho krve bez ochrany.

„Angelo, jsem doktorka Dolanová z nemocnice,“ řekla tiše. „Ráda bych vám pomohla. Chtěla bych vám zastavit to krvácení a ošetřit řezné rány.“

V tom okamžiku Abby zahlédla kratičký pohyb, nějaký muž, mezi stromy za Angelinými zády. Poznala, že Quinn to viděl taky.

„Doktoři v nemocnici mě nemůžou ani cejtit!“ vzlykala Angela. „Hnusím se jim už od pohledu. A sestřičky se mi pošklebujou!“

Abby si dala pozor, aby ženě nevymlouvala její pravdu, která klidně mohla být i pravdou objektivní.

„Postarám se, aby se to už nikdy neopakovalo, Angelo.

Dokážu to, dávám vám na to svoje slovo.“

Angela si začala prozpěvovat dětskou písničku a v jejím rytmu se špičkou nože bodala do hrudi. Z hlubin údolí zaslechla Abby sirény. V duchu se modlila, aby ten poprask, který co nevidět vypukne, nedohnal Angelu Cristoforovou k poslednímu osudnému bodnutí. Nikomu z přítomných se zřejmě nechtělo věřit, že žena by mohla vykrvácet přímo před očima desítek diváků, ale Abby věděla svoje.

Muž mezi kmeny hájku se mezitím přiblížil k Angele na jedenapůl metru. Abby se snažila neupozornit na jeho přítomnost pohledem. Byl vysoký a snědý, měl světlé džíny a hnědou flanelovou košili.

„Kdo je to?“ zeptala se šeptem a s přemáháním dál upírala oči na Angelu.

„Opravář z naší továrny, Willie Cardoza. Je trochu trhlý, potrpí si na kanadské vtípky. Nemám ponětí, co má tady ksakru vlastně za lubem!“

„Teď už je pozdě mu v tom zabránit,“ šeptla Abby.

Vytáhla gumové rukavice a navlékla si je. Potom zvedla roličku gázy.

„Co to na mě zkoušíte?“ zavřískla Angela. „Okamžitě toho nechte! Myslím to vážně! Myslím to vážně!“

Přiložila si lovecký nůž ke krku.

„Angelo, prosím vás, nedělejte to!“

Willie Cardoza vykročil z úkrytu stromů. Kdyby se teď Angela otočila, těžko by před jejím útokem unikl.

Následující vteřiny vnímala Abby jako zpomalený film.

Willie se vrhl do akce přesně v tom zlomku vteřiny, v němž se Angela k němu začala otáčet. Převyšoval ji o víc než patnáct centimetrů, ale ona byla mnohem statnější.

„Angelo!“ zařval Quinn.

To nepatrné vyvedení z míry stačilo. Willie ji zezadu popadl za pravé zápěstí a levou paži jí ovinul kolem krku.

Bezmocně s ním zápasila, zatímco on se zapřel nohama o její kotníky a pozpátku ji na vlastním těle pokládal k zemi.

„Angie, to jsem já, Willie,“ konejšil ji se rty u jejího ucha a přitom jí dál pevně svíral zápěstí. „Já jsem Willie.

Angie, musíš s tím přestat. Už to máš za sebou.“

Najeden bezděčný okamžik se tělo Angely Cristoforové napjalo, nakonec však s dojemným zakvílením konečně pustila nůž. Lyle Quinn bleskově skočil kupředu a odkopl ho stranou.

Willie Cardoza Angelu jemně skulil ze sebe a položil ji na bok.

„Angie, holka, nech se teď ošetřit,“ poprosil. „Prostě jen klidně lež a oni tě ošetří, ano?“

Houkání sirén se blížilo a pak zmlklo, když se první z hlídkových vozů prudce zastavil na fotbalovém hřišti.

Když Abby poklekla ke zraněné ženě, zachytila Cardozův pohled. Měl dlouhou, úzkou, vrásčitou a větrem ošlehanou tvář, která asi zažila ledacos, ale laskavé oči.

„To bylo od vás moc ohleduplné,“ poznamenala.

Cardozův úsměv se zvolna vytrácel. „Však ona by pro mě udělala to samý,“ řekl. „My reptalové tady držíme pohromadě.“

Ztěžka se postavil, obrátil se a aniž by s Quinnem ztratil jediné slovo, pomalu odcházel.

Abby se přesvědčila, že Angelin pulz je silný a rovnoměrný a že žádné z jejích zranění není životu nebezpečné. Potom začala jednotlivé řezné rány ošetřovat.

Stačila obvázat dvě, než se přiřítila záchranka. Po stručné informaci přenechala další práci její posádce. Jakmile šlo o první pomoc, byli zdravotníci ze záchranky naprosto bezkonkurenční.

„Jak dlouho to s ní takhle vypadá?“ zeptala se Quinna.

„Nemám tušení. Možná šest měsíců. Během té doby strávila dost času v blázincích.“

„A předtím?“

Quinn pokrčil rameny.

„Byla, Jak to vyjádřil Cardoza?, reptal.“

Abby si sbalila věci zpět do batohu a sledovala, jak zdravotníci zavádějí Angele infúzi a připravují ji na převoz do nemocnice.

Hodila si batoh na záda a utáhla popruhy. S údivem zjistila, že má zakrvácené ruce, nohy i oblečení. Měla by se co nejrychleji umýt. Stručně se rozloučila s Lylem Quinnem a zamířila pryč.

Barbecue bylo v plném proudu, mezi rožni se míhala asi desítka kuchařů v zástěrách, podle Joshe to měli být vedoucí pracovníci firmy, kteří servírovali zaměstnancům kuřata a bifteky. Josh však mezi nimi nebyl, přestože jí ohlásil, že bude pomáhat. Rozhlédla se po celém parku a prozkoumala stezku vedoucí k jezeru. Nic. Vydala se tedy k parkovišti. Džíp zmizel.

Pět minut čekala, ale bylo jí jasné, že Josh se nevrátí.

Rozhodování, jestli nemá o odvoz domů požádat Lylea Quinna, jí trvalo pouhou vteřinku, potom našla telefonní budku a přivolala si taxi. Byla tak zoufalá, ustaraná a navztekaná, jak od svého příchodu do Patience ještě nikdy.

Josh vyhledá odbornou pomoc, jinak se od něho odstěhuje.

Ohlédla se zpět přesně v okamžiku, kdy se záchranka rozjela do nemocnice. Na celé té scéně bylo cosi neskutečného, velkolepé hory, slavnostně vyzdobený park, jemně se chvějící smaragdově zelená tráva, kouř stoupající z ohnišť pod rožni, smích. Na jednom okraji tohoto dokonalého jeviště sanitka s pacientkou, která se vlastnoručně pořezala, s pacientkou, kterou mučí ta nejzrůdnější nenávist, jakou si jenom lze představit.

Nenávist zacílená dovnitř… na sebe.

8

Abby zaparkovala svou tři roky starou mazdu na parkovišti určeném pro lékaře a vešla do nemocnice vchodem od pohotovosti. Na to, že bylo teprve půl osmé, vřela pohotovost mnohem živějším ruchem, než jí bylo milé, i když pořád ještě se to nedalo považovat za chaos. Ale vlastně je to dobře, pomyslela si. Pár hodin plných horečné práce jí pomůže nemyslet na vlastní starosti.

Od pikniku uspořádaného Colstarem uplynulo už pět dní. Pro Abby to byly dny domácího napětí a hádek,

prostřídané relativně klidnými směnami v nemocnici.

Chvilku poté, co se taxíkem vrátila z pikniku pořádaného Colstarem, přestěhovala všechny svoje věci do ložnice pro hosty, kde zůstávala navzdory Joshovým každodenním slibům, že už se nikdy nebude chovat tak nesmyslně.

Unik před stresem, který se zabydlel v jejich domě, nebyl však jediný důvod, proč se dnes večer do nemocnice těšila. Lékař, jehož měla vystřídat po denní službě, byl totiž Lew Alvarez. Zatím se nesetkali od toho večera, kdy resuscitovala Billa Tracyho. Během svých služeb se však Abby tu a tam podařilo zatáhnout buď sestřičku, nebo jiného lékaře do hovoru, který se týkal právě jeho. Pokud nechtěla lhát sama sobě, musela si přiznat, že jí připadá zajímavý a přitažlivý. Odmítala však připustit, že by šlo o něco jiného než obyčejné sympatie. Rozpadající se vztah s Joshem jí prostě dovolil, aby vnímala i jiné muže. Víc v tom nebylo.

Ovšem všechno, co se o něm od personálu dozvěděla, její zvědavost ještě podněcovalo. Na pohotovosti pracoval něco přes tři roky a stačil se spřátelit se všemi zaměstnanci.

Navzdory tomu podivnému podráždění, s nímž se o Alvarezovi vyjadřoval George Oleander, neměl vůči němu výhrady ani jediný člen zdravotnickému personálu, pokud nešlo o poněkud dvojsečnou chválu, že pan doktor se věnuje každému pacientovi tak dlouho a pečlivě, až pohotovostní oddělení při jeho službách praská ve švech.

V každém případě žil sám. Zatímco jedna sestřička byla skálopevně přesvědčená, že s někým chodí, jiná stejně vehementně tvrdila, že je homosexuál. Abby se v životě nemocnice vyznala natolik, aby si byla jistá, že je vyloučeno, aby se svobodný a vzhledný lékař, ať muž nebo žena, s někým zapletl bez toho, že by to za chvíli nevěděl celý personál. Takže v duchu si ho soukromě označila za nezadaného

heterosexuála.

Kromě

zaměstnání

na

pohotovosti měl ještě malou farmu v horách západně od městečka, často zaskakoval jako praktický lékař v léčebně pro duševně choré v Caledonii a vedl skautský fotbalový oddíl. Jeho tým téměř neznal porážku.

Abby obešla čekárnu a zamířila přímo do apartmá sloužících lékařů, poměrně velká kancelář, ložnička a koupelna. Převlékla se do bílých kalhot a pláště a potom, jak před každou službou mívala ve zvyku, postála před zrcadlem, aby se trochu soustředila. Opláchla si obličej studenou vodou, zamířila ke dveřím, ale náhle se zarazila a vrátila se k umývadlu. Téměř proti své vůli si urovnala pásku nad čelem, která měla zaručit, aby jí při práci nepadaly vlasy do obličeje, a přemázla si rty rtěnkou.

Alvarez ji zahlédl ihned, jak vkročila na oddělení, okázale se podíval na hodinky a s uznáním zvedl dva prsty ke stropu.

„Takhle to tady vypadá od už od tří, kdy nám sem přivezli infarkt,“ vysvětloval. „Pětasedmdesátiletý děda se srdeční zástavou.“

„Zvládnul to?“ Abby vytušila odpověď ještě dřív, než Lew zavrtěl hlavou. „Škoda… A poslyšte, pustím se do práce hned teď. Třeba to tady do konce vaší směny trochu pročistíme.“

„Zůstanu, dokud nevyřídíme úplně všechny!“ prohlásil Lew.

„Ale to přece nemusíte.“

„Vy jste zase nemusela chodit dřív.“

Hned první pacient, s kterým Abby začala, patřil mezi tu sbírku Vůbec netuším, oč jde. Byl to osmatřicetiletý táta tří dětí, který trpěl stavy nesnesitelné únavy. Podle Abbyiných zkušeností patřila únava spolu s bolestmi hlavy k příznakům, u nichž se diagnóza stanovila nejhůř. Na pohotovosti se s nimi setkávala často, jenže pro oba příznaky existovalo téměř nekonečné množství příčin.

Nejčastější byl pochopitelně stres, který vyústil v psychosomatická

onemocnění.

Abby

nikdy

nezpochybňovala vliv stavu lidské psychiky na vznik či průběh choroby. Potíž byla hlavně v tom, že diagnóza psychosomatické choroby představovala vlastně únikové řešení, k němuž se lékaři uchylovali až v tom případě, že se jim všechny další příčiny podařilo systematicky vyloučit.

Jakmile by pro symptom únavy stanovili jako příčinu emocionální stav pacienta, koledovali by si o pěkný průšvih.

Abby tedy objednala soubor testů, který považovala za poměrně podrobný, a právě chtěla odstartovat svůj projev na téma: „Přesně nevím…“, když ji zdravotník Bud Perlow odvolal do kóje určené pro drobnější poranění, a podal jí kartu dalšího pacienta. Šlo o jakousi Hazel Cookmanovou, čtyřiaosmdesátiletou vdovu. Její současné zdravotní potíže byly stručné: „Upadla.“

„Já chápu, že teď nevíte, kam dřív skočit,“ omlouval se Bud Perlow, „ale potřeboval bych, abyste se jí rychle mrkla na loket a řekla mi, jestli chcete rentgen. Podle mě to nutné není. Bude se vám příšerně moc líbit. Pokud nebyla učitelka, pak věčná škoda.“

Paní usazená na lehátku měla tmavě modré bavlněné šaty bez rukávů a s krajkovým límečkem, kolem krku jí visela šňůra perel a na tvářích se jí skvělo výstřední množství růže. Vypadala, jako by se vyšňořila na církevní dýchánek. V očích jí živě jiskřilo a vzdorně zatínala čelisti.

Abby se představila.

„Předpokládám, že máte vhodnou kvalifikaci, abyste mi dala tu ruku do pořádku, mladá dámo!“ pronesla Hazel zvučným hlasem.

„To mám. Mohla byste mi povědět, jak se vám to stalo?“

„No, upadla jsem. Copak vám to tam nenapsali?“

„Napsali. Ale proč jste upadla?“

„Prostě jsem upadla. Na tom nevidím nic tak záhadného. Vařila jsem kuře a najednou jsem padla. Nejspíš jsem se uhodila o hranu kuchyňského stolu. Když jsem si prohlédla paži v zrcadle, naráz mi bylo jasné, že to bude chtít pár stehů.“ Přísně si Abby změřila. „A teď, vážená paní doktorko, bych potřebovala, abyste mi ošetřila zranění a pustila mě domů. Odjela jsem z domu tak nakvap, že jsem zapomněla sundat ze sporáku hrnec s kuřetem.“

„Jak jste se sem dostala?“

„Jak… Jak, autem, samozřejmě.“

„Samozřejmě,“ přisvědčila Abby a usmála se na Buda Perlowa.

Zranění Hazel Cookmanové bylo typické pro lidi jejího věku, kteří mají takzvanou „papírovou“ kůži. Těsně pod loktem se jí odloupl plát jemné pokožky. Bude zapotřebí znovu ho na svaly vypnout a jemně přišít a okraje přilepit.

„No?“ připomněla se Házel. „Tak umíte to sešít nebo ne?“

„Umím.“

Abby kontrolovala pulz ve stařenčině levé i pravé krční tepně a současně dvěma prsty i na jejím levém zápěstí.

„Ráda bych vám vyšetřila srdce a překontrolovala nervový systém,“ prohlásila. „A taky bychom vám měli natočit EKG a udělat krevní obraz.“

„Prokristapána, vždyť je to jen roztržená ruka! Na tyhle legrácky já teda čas nemám, mladá dámo!“

„Paní Cookmanová, pro vás jsem možná mladá dáma, což mi nevadí. Naopak, považuju to za lichotku. Ale k tomu jsem taky lékařka a velmi mi záleží na tom, abych u svých pacientů nic nezanedbala. Momentálně si dělám velké starosti kvůli tomu, proč jste vlastně upadla. Můžete být klidná, ty testy netrvají dlouho. A máte moje slovo, že ihned potom, co je budete mít za sebou, vám tu ruku zašiju.“

„Děkuju.“

Abby se otočila k sestřičce. „Budeme potřebovat krevní tlak vleže, vestoje i při chůzi, ale nejdřív chci vidět EKG.“ Počkala, až se sestra s pacientkou vzdálí z doslechu, a dodala: „Nevím proč, Bude, ale něco se mi tu nezdá. Podle mě se nejedná o obyčejné klopýtnutí. Spíš ztratila vědomí a zhroutila se. Víte co, nechte všechno plavat a napojte ji na monitor.“

„Ukousne mi hlavu.“

Abby ho popleskala po paži.

„Zkuste ji okouzlit nějakým tím legračním výrazem, kterým to vždycky vyhráváte u dětí.“

Abby ošetřila dalšího pacienta, nekomplikované odstranění hluboko zabodlé třísky, a potom u kartotéky vyhledala Lewa. Všimla si, že společnými silami čekárnu málem vyprázdnili.

„Něco zajímavého?“ zeptal se.

„Vlastně ne. Roztomilá osmdesátnice se strženou kůží na předloktí. Poslyšte, Lewe, nechcete už jít domů?“

Rozhlédl se po lehátkách obsazených čekajícími pacienty.

„Ještě tak půl až tři čtvrti hodinky. Stejně nemám na dnešní večer naplánovanou jinou zábavu než placení účtů.

Čím budu unavenější, tím snadnější mi to pak bude připadat.“

Nemá smysl pro týmovou práci? Abby by moc zajímalo, co se mezi Georgem Oleandrem a Lewem odehrálo, že to šéflékaře tolik naštvalo.

„Paní doktorko?“ ozval se naléhavý křik Buda Perlowa z Hazeliny kóje.

Abby se vrhla ke dveřím s Lewem těsně v patách.

Házel se propadala do bezvědomí. Monitor ukazoval, že srdeční rytmus klesl na desítku.

„Má úplnou srdeční zástavu!“ vyhrkla Abby a její vlastní srdce se zběsile rozbušilo. „Lewe, zavolejte na JIPku.

Bude, napojte ji na řízené dýchání. Já ji budu oživovat.

Jakmile se ukáže někdo z personálu, ať jí dá pět desítek atropinu do žíly.“

Kopnutím přisunula k lehátku nízkou kovovou stoličku a vyskočila na ni, aby mohla pacientce stlačovat hrudník hezky z výšky, ale v tom okamžiku se Hazelina srdeční zástava sama přehoupla k normální rytmu i tempu. Abby překontrolovala obě karotidy a zjistila, že pulz je snadno

hmatný. Za pár vteřin Hazel zasténala. Dalších pár vteřin a byla opět při plném vědomí.

„Bude, okamžitě nám sežeňte kardiologa!“ přikázala Abby. „Potřebuje pacemaker. Máme externí stimulátor?“

„Samozřejmě.“

„Připravte ho, čistě pro jistotu.“

Abbyino podezření ohledně příčiny Hazelina pádu se tedy potvrdilo. Zkornatění tepen kolem Hazelina srdce zavinilo blokaci, jež bránila šíření elektrických impulzů jejího vrozeného pacemakeru, místečka v pravé srdeční komoře, které normálně iniciuje údery srdce. Důsledkem této blokace bylo takové zpomalení srdečního rytmu, jež nedokázalo vytvořit nutný krevní tlak, a jeho pokles způsobil, že pacientka na okamžik ztratila vědomí. Prozatím se blokace zvládala sama vracet k normálu, ale ta situace se mohla změnit doslova hned příštím srdečním úderem.

Kardiolog vsune zaváděcí jehlu do žíly pod Hazelinou klíční kostí a zavede jí drát tak daleko, dokud se jeho špičkou nedotkne vnitřní stěny pravé přední srdeční komory.

Druhý konec vodiče připojí k dočasnému pacemakeru, který vyšle elektrický výboj pokaždé, když Hazelin vlastní pacemaker sníží výkon pod sedmdesát úderů za minutu.

Jakmile se její stav stabilizuje, bude jí možné voperovat pod kůži stálý pacemaker. Dokud však nebude napojená aspoň na ten dočasný, hrozí jí vážné nebezpečí.

Hazel dvakrát zamžikala. Očividně vůbec netušila, jaký vzbudila rozruch.

„Tak tedy, paní doktorko,“ zeptala se, „zašijete mi tu ruku nebo ne?“

„Ještě ne,“ odpověděla Abby. „Paní Cookmanová, potřebuju si s vámi promluvit.“

Bud Perlow zatím stařence zavedl infúzi a potom k ní dovezl externí stimulátor. Tento přístroj sloužil výhradně pro krizové situace. Jedna elektroda se přikládala k páteři a druhá vedle prsní kosti. Elektrický výboj projel pacientovou hrudí a stáhl všechny svaly v jeho těle včetně srdce. Moc příjemné to nebylo, ale dal se tím zachránit život. Abby si povšimla, že na rozdíl od ostatního vybavení nemocnice byl tento zřídka, pokud vůbec někdy, používaný přístroj značně zastaralý.

S pohledem pevně upřeným na monitor nad pacientčinou hlavou vysvětlila Abby celou situaci, jak nejsrozumitelněji uměla.

Osmdesátnice poslouchala s překvapující trpělivostí a zájmem. Dokonce se zeptala, jestli ten trvalý pacemaker bude pod kůží tlačit.

Abby jí zrovna začala odpovídat, když ty velké pravidelné vlny zobrazující srdeční údery naráz zmizely.

Další srdeční zástava. Hazelina víčka se třepotavě zavřela.

„Aplikujte atropin!“ přikázala Abby a opět přikopla stoličku k lůžku. „Lewe, umíte obsluhovat externí stimulátor?“

„Moc ne.“

„Já ano,“ ozval se Bud, který dával Hazel injekci atropinu. „Asi před rokem jsme ho tu používali.“

„Tak ho spusťte. Všichni stranou!“ křikla Abby.

„Zapínáme externí pacemaker!“

Abby se opřela spodní hranou dlaně o Hazelinu prsní kost, připravená začít s masáží srdce pro případ, že by pacemaker nedokázal srdce povzbudit k dostatečné činnosti.

„Paní doktorko, tenhle krám spustím jen těžko,“ ozval se Bud. „Podle mě je zkratovaný.“

S myšlenkami rozvířenými ve zběsilém zmatku se Abby připravila k masáži, ale než začala, Hazelin srdeční rytmus se stejně jako předtím vrátil k normálu. A opět se po pár vteřinách zachvěla staré ženě víčka a hned nato byla při plném vědomí a vůbec netušila, že na okamžik omdlela.

„Sehnali jste kardiologa?“

„To je doktor Price,“ oznámila jí sestřička. „V

nemocnici není. Sháníme ho pagerem, ale zatím se nám neozval.“

„Paní doktorko, jestlipak se dočkám, že mi někdy spravíte tu ruku, co?“ dorážela Házel.

„Hned to bude,“ odbyla ji Abby. „Už zase jste na okamžik ztratila vědomí.“

„Vždyť jsem nic necítila!“

„Já vím.“

Abby sestru požádala, ať pozorně sleduje monitor a má připravený další atropin a injekci Isuprelu. Potom odtáhla Lewa do kouta místnosti.

„Obávám se, že na samotnou medikaci se tady spoléhat nemůžeme.“

„Souhlasím.“

„Kolik pacemakeru jste zaváděl?“

„Jeden a to už bude pár let. A vy?“

„Totéž. Vždycky jsem měla k ruce kardiology. No, ale jsme na to dva a já odmítám nečinně přihlížet a čekat, kdy dojde k nejhoršímu.“

Lew se podíval na monitor.

„Vaše kuráž se mi zamlouvá, paní kolegyně,“ řekl.

„Pustíme se do toho, ale nesmíme před nikým prozradit, jak z toho máme v kalhotách.“

Za téměř ustavičného reptání Házel Cookmanové zavedla Abby s Lewem dočasný pacemaker s absolutní přesností. Abby nejprve stařence umrtvila místečko pod klíční kostí a otřela ho dezinfekcí. Potom do podklíčkové velké žíly pod kůží vpíchla silnou dutou jehlu. Lew zatím obsluhoval elektrokardiograf, radil Abby směr a povzbuzoval ji, když jehlou prostrkovala teninký vodič do podklíčkové žíly a dál až do srdce a skrz pravou předsíň a

trojcípou chlopeň do cíle, kde vodič zaklínila v pravé komoře.

„Koukej držet,“ zašeptala. „Jsi tam. Jsi tam.“

Zahákla vodič k malé krabičce paceru. Hazelin srdeční rytmus se naráz srovnal.

Abby se předklonila, aby zamaskovala, jak se jí třesou ruce. Kdyby tu nebyl Lew, těžko by se o zavedení pacemakeru mohla pokusit, natož ho dokončit.

„Báječná práce,“ poznamenal, když přišívala vodič k Hazelině pokožce, aby se nevyvlékl. „Uchytila jste ho skvěle. Můžete mi taky jeden zavést, kdykoliv se vám zlíbí.“

„Právě volal doktor Price!“ hlásila sestřička. „Odvolali ho zkonzultovat případ do Caledonie. Za půl hodiny je tady.“

„Tak dobře, paní Cookmanová,“ usmála se Abby, „teď se tedy pustíme do vyspravení té ruky. Potom vás pan doktor Price, to je náš srdcař, přijme na lůžkové oddělení.

Přestože ten pacemaker, co jsme vám s doktorem Alvarezem zavedli, funguje skvěle, určitě si vás bude chtít nechat na koronárce až do té doby, než vám voperuje ten stálý pacemaker, o kterém jsem vám vyprávěla. Pochopila jste všechno, viďte?“

„Ale samozřejmě, to se rozumí, miláčku. Vysvětlila jste mi to moc krásně a já bych na tu vaši koronárku šla doopravdy ráda.“

„Tak výborně.“

„Jenže ke svý smůle nemůžu.“

„Ale –“

„Aspoň ne do ty doby, dokud nevypnu vařič, na kterým jsem nechala dusit to kuře. Byla by to věčná škoda dobrýho masa a ještě větší škoda mýho domu, kdyby mi vyhořel do základů.“

Abby se ohlédla po Lewovi, který úspěšně skryl své pobavení.

„Nemáte příbuzné, kteří by to mohli udělat?“ zeptala se.

„Ani živou duši.“

„A co soused nebo policie?“

„Tak to by se Holly a Alexovi nejspíš dvakrát nelíbilo.“

„No, a copak by to nemohl zařídit některý z nich?“

Stařenka pohladila Abby po ruce.

„Miláčku, Holly je padesátikilový německý ovčák a u Alexe si ráčí dvakrát jistá nejsem, ale rozhodně je větší a zlomyslnější než celá Holly. Co mi umřel manžel, chovám jenom velké psy. Tydle dva mě milujou a můžete se spolehnout, že s jejich zamykáním na noc se vůbec neobtěžuju. Jenže pokud se tam neukážu já, do domu se nikdo nedostane, pokud by tedy nechtěl ublížit těm mým drobečkům, nebo pokud by si od nich nenechal ublížit on sám. A já rozhodně nedopustím ani jedno, rozumíte?“

„Chápu… Paní Cookmanová, hned budu zpátky.“

„Jenom ať vám to netrvá moc dlouho, mladá dámo.

Vážně musím jít domů.“

Abby opět odvedla Lewa do rohu místnosti.

„Je to hotové šílenství,“ postěžovala si. „Vážně by mohla odejít?“

„Podepsat revers, aby mohla jet vypnout vařič pod hrncem? Určitě ano.“

„Ale –“

„Poslyšte, ten pacemaker jí funguje prima, o její srdce bych se nebál ani v nejmenším. Bydlí odtud necelé dva kilometry. Napadlo mě, že byste jí mohla dát podepsat revers, naložit ji s nějakými zdravotníky do sanitky a doprovodit ji domů.“

„Víte, já myslela, že když máte po službě, tak byste mohl –“

„Ale prosím vás, to ne, kdepak. Já pomůžu tím, že zůstanu tady. Je to přece vaše pacientka. Zavolám svému veterináři Hanku Tarverovi. Vezme si na starost zvířata.

Počká na vás u Hazelina domu a odveze psy do útulku.“

„Zaboha nemůžu uvěřit, že se chystám na výlet se čtyřaosmdesátiletou paní s úplnou srdeční zástavou jen proto, abychom vypnuli vařič pod kuřetem.“

„Vítejte do starých zlatých časů, paní profesorko. Jen počkejte, až vám začnou platit kuřaty.“

Abby se vrátila sanitkou od Hazelina domu připravená ohlásit, že svůj úkol, vypnout plyn pod hrncem s kuřaty –

splnila beze zbytku. Vlastně si ani nevzpomínala, kdy jí její povolání naposledy vlilo tolik energie do žil.

Hazel, jejíž sporák byl už vypnutý a psi na cestě do útulku, uchopila Abby za ruku, zatímco zdravotníci ji opět připojovali na monitor.

„Děkuju,“ usmála se. „Děkuju, že jste taková hodná.“

„Ale, nesmysl,“ odpověděla Abby. „Na svůj věk si vedete jako zdatná bojovnice. Zasloužíte si, abychom pro vás udělali první poslední.“

Abby napsala příkazy pro personál, kterými se měli řídit do doby, než kardiolog přijme pacientku na koronární jednotku. Potom se vydala pátrat po Lewovi. Seděl v kanceláři a dojídal večeři, kterou mu donesla sestra z nemocniční kuchyně. I po čtrnácti hodinách služby na pohotovosti vypadal svěže.

„Čekárnu máte prázdnou!“ oznámil na uvítanou. „A já jsem připravený nalít si šampaňské, pustit stereo, hodit si nohy na stůl a usnout jako Šípková Růženka. Rozhodl jsem se, že placení účtů klidně počká další den. Nevím, jestli jste se dívala na rozvrh, ale zítra ráno vás osvobodím zase já.“

„Nedívala,“ usmála se. „Tak radši jeďte. Doprovodím vás.“

Když procházeli čekárnou, právě se u příjmu hlásila žena. Abby v ní poznala jeden ze svých diagnostických problémů, rudovlásku, o které Abby někdo prozradil, že kdysi tančívala se skupinou Rakety. Žena zachytila Abbyin

pohled, plaše jí zamávala, protože jí bylo trapně, že už je zase zpátky, a ihned se začala škrábat na paži.

Abby naznačila, že ji za okamžik přijme, a šla s Lewem východem pro personál na parkoviště. Takovou noc ve velkoměstě nikdy nevídala, chvějící se úplněk nízko nad severovýchodním obzorem, na západě sametová obloha ztěžklá hvězdami. Mléčná dráha byla nádherně viditelná.

„Taková krása,“ poznamenal Lew.

V části parkoviště vyhrazené pacientům zastavil taxík, vystoupil z něho muž s berlemi a odkulhal k hlavnímu vchodu pohotovosti. Abby počkala, dokud taxi zase neodjelo a kolem se nerozhostilo ticho.

„Lewe, skutečně si vážím toho, že jste mi dnes pomohl, aby to všechno klaplo,“ řekla.

„Rádo se stalo. To dobrodružství s pacemakerem se mi moc zamlouvalo. A kromě toho mám dojem, že vám dlužím víc, než je kapka pomoci na pohotovosti. Dlužím vám omluvu. Když jste tady nastoupila, připadala jste mi namyšlená a nepřátelská. Nejste ani jedno ani druhé a mě mrzí, že jsem vám křivdil.“

„Vidíte, jak je to k smíchu, protože namyšlený a nepřátelský jste připadal vy mně.“

„Doneslo se mi přes sestry, že jste zajela do hor ošetřit nohu Samu Ivesovi. To bylo od vás hrozně hezké.“

„Má

hlubokou

plísňovou

infekci,

možná

osteomyelitidu. Na kultivaci vyšel aspergillus. Za ním jsem

jela jenom z toho důvodu, že není pravděpodobné, že bychom ho přilákali sem.“

„Rozhodně ne po tom, jak s ním tenkrát večer zacházel Martin Bartholomew.“

„Bartholomew je vážně potížista, ale jinak se mi zbytek personálu zamlouvá. Začínám si na to město zvykat.

Po přistěhování jsem prožívala vážné pochybnosti. Dala jsem výpověď v St. John’s a přišla jsem do Patience, abych mohla být se svým…“

Nedopověděla. Se svým co? „Snoubenec“? To byla ještě vzdálenější možnost než kdykoliv předtím.

„Ano, já vím. S tím člověkem, co má na starosti vývoj nových výrobků v Colstaru.“

„Páni, to je ale vážně malé město!“

Zjistila, že ji maličko štve představa, jak informace o jejích osobních záležitostí kolují městečkem. Ale po pravdě, lidi jsou na své sousedy zvědaví i ve velkoměstech, a v případě nových lékařů to platí dvojnásob.

„A co vy?“ zeptala se. „Vám se tu líbí?“

„Líbí. Tedy, aspoň většinou.“

„Většinou? S čím vy tak můžete mít problémy?“

Naráz poznala, že na tuhle otázku se mu bude odpovídat obtížně. Odvrátil se a zahleděl se k východu.

Když konečně promluvil, vyšel mu z úst sípavý šepot.

„Mám problémy s nimi!“ vyrazil ze sebe s nečekanou vášnivostí.

Abby sledovala směr jeho pohledu. Proti úplňku se rýsovala silueta útesu. Na něm, ozářené nesčetnými reflektory, takže vzdáleně připomínaly věznici s ostrahou, hřadovaly budovy Colstaru. Písmena jeho názvu, která zabírala větší část západní zdi, byla vyvedená z rudě jiskřících neonových trubic.

„Ale proč?“ divila se.

V tu chvíli přijelo ke vchodu další vozidlo. Starší žena vyložila z kufru auta invalidní vozík a rozložila ho. Abby s Lewem jí na něj ze sedadla pro spolujezdce pomohli přemístit manžela.

„Trápí ho zase bolest na prsou,“ vysvětlovala žena.

„Teď už je to dobré, ale pan doktor Robbins sem stejně jede, aby ho vyšetřil.“

Odvezla muže samočinně se otvírajícími dveřmi na pohotovostní oddělení.

„Radši se vrátím, aby se mi to nevymklo z ruky,“

oznámila Abby Lewovi. „Pokud bych měla pauzu a nebylo by moc pozdě, můžu vám zavolat, abychom dokončili naše povídání?“

„Žádné telefonáty o tomhle!“ vyhrkl chvatně.

Uvědomil si, že ji to zarazilo, a honem dodal: „Ale víte co?

Přijdu o hodinu dřív a můžeme si popovídat.“

„Pokud se vám bude chtít vstát tak brzy.“

„Mám farmu, Abby. Vždycky vstávám takhle brzy.

Sejdeme se tady přesně v sedm. Kdybyste měla práci,

počkám. A buďte tak hodná, nezmiňujte se o tom před nikým ani slovem, dokud si nepromluvíme.“

„Tak, dobře,“ přisvědčila, udivená tou opatrností i tónem jeho hlasu.

„Abby, hlavně se nezlobte, pokud vám připadám paranoidní,“ omluvil se polohlasem. „Jenže mám k tomu plné právo.“

*

Žena se jmenovala Claire Buchananová. Narodila se a vyrostla na Severozápadě a v osmnácti odjela do New Yorku, aby se prosadila v šoubyznysu. Vlasy měla obarvené do ohnivě rudého odstínu.

„Odjakživa jsem uměla tančit jako ďábel,“ svěřovala se mnohomluvně, zatímco jí Abby vyšetřovala pokožku, oči a uši. „Aspoň pro Sioux City to byla špička. Jenže New York, to je jiná káva. Ale já měla zaplaťbůh štěstí. Seznámila jsem se s Dennisem Buchananem a ten mě z toho srabu vytáhl.

Pár let jsme žili na předměstí Los Angeles a Dennis prodával koberce. Na tohle on je hotový génius, dokázal by prodat i mrazák Eskymákům. Ale jednou jsme si vyjeli jen tak na výlet a na mapě jsme objevili tohle hnízdo. Dennisovi se líbil název. Rozhodli jsme se tady přespat, ale nebyli jsme tu ještě ani čtvrt hodiny a už jsme narazili na dům s cedulí Na prodej. Claire, povídá mi Dennis, tohle je ono. Přesně to

jsme potřebovali. No, od té doby uběhlo už deset let. Teď si začínám říkat, jestli jsem si na tu zatracenou díru nevypěstovala alergii nebo tak něco. Ale třeba jsem jenom alergická na Dennise. V každém případě mi můžete věřit, že to svědění je nesnesitelné.“

„Paní Buchananová –“

„Klidně mi říkejte Claire. Jako tady každý.“

„Claire, povězte mi, jestli se to svědění zlepšilo po kortizonových tabletkách, co jsem vám předepsala?“

„Na čas možná jo. Ten Benadryl mi taky trochu zabral.

Ale pak se zase zhoršilo. Zvlášť v noci to je hrůza. Byla jsem u pana doktora Oleandera, ale tvrdil, že nedokáže nic moc najít. Ale vás chválil, to zase jo. Tvrdil, že jste mě vyšetřila fakt důkladně.“

„Až na to, že nedokážu zjistit, cos vámi je.“

„Pan doktor to svádí na nervy.“

„Jste snad nervní typ?“

„Neřekla bych, snad jen že trpím klaustrofobií. Moje matka a sestra jakbysmet. Pan doktor Oleander mi dělal vyšetření na magnetické rezonanci kvůli těm mým žaludečním potížím. Kdyby mi nedal sedativum a nezavázal mi oči, nedostal by mě do toho tunelu ani za nic.“

„Žaludeční potíže, říkáte? A kdy?“

„Už nevím přesně, bude to tak šest sedm měsíců.

Všechny testy dopadly negativně a mě se žaludek zase srovnal. Ale jistě mi věříte, paní doktorko, že člověk

nevydrží jenom tak sedět a čekat, až ho přejde svědění po celém těle. Musíte mi pomoct dřív, než se zblázním a skočím Dennisovi pod auto.“

„Namouduši nemám tušení, co se to s vámi děje, Claire, ale na nervy bych to nesváděla. Místy vám pod kůží dokážu nahmatat opuchliny, takovou plnost, ale zvenčí zaboha nic nevidím. A navíc těžko říct, jestli ty vnitřní otoky nejsou od toho, jak se pořád drbete. Podle mě bychom se teď měli poradit s dermatologem a možná udělat biopsii.“

„Ve všem se zařídím podle vás.“

„Vlastně se zařídíte podle toho, co řekne doktor Oleander. On je váš hlavní ošetřující lékař, takže konečné rozhodnutí necháme na něm, ale podle mě vás s největší ochotou pošle na kožní.“

„To pochybuju,“ povzdechla si Claire. „Když jsem u vás byla naposledy, taky jste mi doporučila návštěvu u dermatologa, jenže milý pan doktor O. prohlásil, že to svedení je buď kopřivka, nebo od nervů a že bych se tloukla nějakých padesát kilometrů k odborníkovi jenom proto, abych se dozvěděla přesně to samé.“

„No, ale teď, když vám nezabralo ani orální podávání kortizolu, tak pan doktor zaručeně změní názor,“ ujišťovala ji Abby, která tomu i věřila.

Na oblast s takovým počtem obyvatel měla nemocnice skvěle specializovaná pracoviště. Kardiologie, plicní, dokonce i revmatologie stejně jako většina chirurgických

specializací, jako je urologie, ENT a ortopedie. Ovšem dermatologie tu nebyla. Po pravdě, Abby s Oleanderem v podstatě souhlasila. Většina kožních problémů se dala vyléčit s pomocí selského rozumu. Staré a užitečné rčení, které vystihovalo podstatu této lékařské specializace, znělo: Když je suchá, navlhči ji, když je vlhká, vysuš ji, když je to sporné, nasaď steroidy. Pokud ale mohla Abby posoudit, kožní potíže Claire Buchananové se selským rozumem vyléčit nedaly.

„Víte co,“ rozhodla se. „Je teprve tři čtvrti na deset a pan doktor Oleander má noční službu na lůžkovém. Budete se cítit líp, když mu zavolám?“

„To určitě, paní doktorko. A děkuju. Moc vám děkuju.“

Abby nikdy nebývala nadšená z pacientů, kteří měli strach ze svého praktického lékaře, ačkoliv některé omlouval fakt, že se s tím zřejmě už narodili. Měla však dojem, že v tom případě je lékařovou povinností tuto překážku v komunikaci odstranit. Podle dosavadních zkušeností byl George Oleander proklatě dobrý praktický lékař. Funkci primáře musel dostat díky svým nepopiratelným kvalitám, ale na druhou stranu se choval tak sebejistě, že mohl jisté pacienty odradit od otázek či od žádosti o další vyšetření.

Odebrala Claire krev na sérii dalších laboratorních testů, čistě pro jistotu, a zamířila do kanceláře. Oleander zvedl sluchátko hned po prvním zazvonění.

„Georgi, dobrý den, tady Abby. Nezlobte se, že vás ruším v tak nemožnou hodinu, zvlášť když nejde o pohotovostní případ.“

„To je v pořádku, Abby. Právě jsem si četl a přitom jsme se divil, cože je v nemocnici takový klid.“

„No, moc klidu to nebylo, ale náš jediný příjem byla srdeční zástava, takže o tu se stará Brian Price.“

Na Oleanderovu žádost mu vylíčila svou odyseu s Hazel Cookmanovou.

Když skončila, primář se halasně rozesmál.

„Ty její psy já znám,“ poznamenal. „A jsou pořádně ostří. Jenže já bych se stejně radši nepohodl s jedním z nich než s Hazel. Jak se zdá, odvedla jste pořádný kus práce, Abby. Vsadím se, že do jednoho dvou dnů to už bude vědět celé Patience, tedy, aspoň jednu z verzí. Přesně tohle totiž tahle komunita potřebuje.“

„Děkuju.“

Komunita. Abby se snažila rozpomenout, kolikrát se tímhle slovem oháněl Lyle Quinn.

„A poslechl jsem si to rád taky z toho důvodu, že doktor Bartholomew a vlastně úplně každý v okolí se dozvěděl, že onehdy při noční jste znovu sešila zranění starého Sama Ivese.“

„Ives není tak starý,“ namítla Abby, která cítila, jak se v ní začíná vařit krev. „A doktor Bartholomew sešil ty rány přímo hrozně.“

„To bych neřekl, Abby. Marty Bartholomew patří do téhle komunity už spousty let. Občas dokáže být protivný jak osina v zadku, to uznávám. Ale je ochotný jet za pacientem třeba ve tři ráno, i když zuří sněhová bouře. Než jsme přijali gynekologa, rodil děti. Je tady nesmírně oblíbený.“

Abby věděla, že kdyby si v tomhle případe stála na svém, nezíská vůbec nic. Přesto měla co dělat, aby pečlivě vybírala slova a zachovala rozvahu.

„Udělala jsem jenom to, co jsem považovala pro pacienta za nejlepší.“

„Chápu, Abby. Ale jak jsem vás minulý týden upozornil ve své kanceláři, některé věci jsou v okresní nemocnici dost odlišné od praxe velkoměstské nemocnice.

A teď, co pro mě máte dneska večer?“

Jeho tón už žádnou další diskusi nepřipouštěl. Věc byla vyřízená. Bod, který Abby získala za léčení Hazel Cookmanové, se tak vynuloval tou předchozí urážkou ješitnosti Martina Bartholomewa. Byl tedy nejvyšší čas přejít k něčemu jinému.

Obezřetně mu vylíčila situaci, jen aby si Oleander proboha něco nevyložil jako urážku nebo snižování své odbornosti. Abby nejprve stručně probrala Claiřin případ.

Doufala, že Oleander sám přijde na to, že je vhodná konzultace u dermatologa.

„Mně to ale připadá jako klasická neurodermitida,“

prohlásil, když skončila, čímž uvedl diagnózu používanou při všech kožních projevech, u kterých se za hlavní příčinu považoval emocionální stav.

„Napadlo mě, jestli nejde o neobvyklý případ vasculitidy. Ten stav je opravdu nepříjemný.“

„Je mi jasné, že chcete, abych ji poslal k doktoru O’Brienovi do Caledonie, Abby. Možná to udělám, ale nejdřív chci mít jistotu, že pro své pacienty tady v Patience uděláme všechno, co je v našich silách, než je předhodíme doktorům v jiném zařízení.“

„Rozumím,“ přisvědčila Abby, ačkoliv tomu ve skutečnosti nerozuměla.

„Tak co kdybyste zatím Claire předepsala nějaké mírné sedativum, jako je valium nebo xanax, a řekla jí, aby se zítra zastavila u mě v ordinaci? Udělám si na ni čas. Pokud bude zapotřebí biopsie, mužem to udělat rovnou tady. No a jestli vážně uvízneme na mrtvém bodě, spojím se s O’Brienem.

Snažíme se ho přemluvit, aby si tady v Patience otevřel poradnu. Bohužel, nohy nám podráží právě jeho přesvědčení, že lidi nemají být líní a můžou při každé návštěvě těch padesát kilometrů tam i zpátky klidně ujet,“

„Ráda bych věděla, k jakému závěru dospějete, pane doktore.“

„Poslu vám kopii své závěrečné diagnózy, Abby.

Pokud vynechám tu záležitost s Bartholomewem, pracujete skutečně skvěle, Abby. Tak ať vám to vydrží.“

„Děkuju.“

„Ach, a Abby, vyřiďte Claire, že by příště měla nejdřív zajít za mnou, a ne utíkat rovnou na pohotovost. Vy tam máte svých starostí až nad hlavu. Budu v nemocnici přes noc, kdybyste něco potřebovala.“ Zavěsil bez toho, že by čekal na odpověď. Kdovíjak odhadl a kdovíproč zavrhl Abbyin návrh dřív, než mu jej vůbec stačila předložit. V

důsledku toho bude léčba Claire Buchananové probíhat podle přání jejího praktického lékaře a ne podle Abby. To byla odvrácená strana její lékařské specializace, pro kterou se rozhodla. Abby se vrátila ke své pacientce s lehkými rozpaky nad vědomím, že za ni nebojovala trochu usilovněji.

9

Vytrvalý příliv pacientů na pohotovostní oddělení plynul rovnoměrně celou noc, ale naštěstí se situace nikdy nepřiblížila chaosu. Když jí do konce služby scházelo už jen něco přes hodinu, Abby se v koupelně lékařského apartmá osprchovala a při té příležitosti si místo bílých kalhot vzala

ty, ve kterých přišla. Doktorský plášť si však oblékla. Byla vzhůru od půl šesté, kdy ošetřovala tříletého mrňouse se zánětem středního ucha, a od té doby trávila většinu času přemýšlením o Lewovi a o problémech s Colstarem, které se jí rozhodl prozradit.

Rychle prošla prázdnou pohotovostí, oznámila noční sestře, kam jde, a zamířila ven, kde panovalo podmračené ráno. Skalní útes pod Colstarem pořád ještě tonul v šeru, ale samotnou továrnu už ozařoval bledý ranní úsvit. Lew tam čekal přesně podle svého slibu, postával vedle osamělé lavičky na vzdálenějším konci parkoviště. Dokonce i na tu dálku vytušila jeho nervozitu.

„Dobré ráno,“ pozdravila.

„Dobré. Jaká byla služba?“

„Ušlo to. Dva VNOJ, ale jinak nic zajímavého.“

„Co znamená VNOJ?“

„To je zkratka pro diagnózu Vůbec netuším, oč jde.

Pochytila jsem to od svého šéfa v St. John’s. Mám dojem, že poslední dobou se jich na mě hrne víc, než jsem bývala zvyklá.“

„VNOJ. To se mi zamlouvá, fakt.“

Lewův výraz i smích naznačovaly, že ví něco víc než Abby.

„Takže,“ vybídla ho, „co to má všechno znamenat?“

Lew si přiložil ukazováček ke rtům na znamení, že má mlčet, a obezřetně se rozhlédl. Třicet metrů od nich

přecházely parkovištěm tři sestřičky, očividně, aspoň podle Abby, mimo doslech. Zavrtěl hlavou, aby ji varoval před pokračováním rozhovoru dřív, než trojice vstoupila do budovy nemocnice.

„Rád bych, abyste mi slíbila, že tohle nikomu neprozradíte,“ požádal nakonec šeptem. Naléhavost v jeho pohledu ji polekala.

„Lewe,“ uklidňovala ho. „Tady nás přece nemůže nikdo uslyšet.“

„Jenom si nebuďte tak jistá. Mám podezření, že mi odposlouchávají telefon v domě. Kdo ví, co všechno ještě podnikli?“

„Kdo?“

Lew ukázal očima ke Colstaru.

„Stejní lidé, co vybudovali ten podnik, oni.“

„Lewe, je mi líto, ale vůbec vám nerozumím.“

„Ti pacienti, o kterých jste se zmiňovala, VNOJ?“

„Co je s nimi?“

„Jaképak mívají příznaky? Bolesti hlavy? Vyrážku?

Pocit únavy? Chronický kašel? Nespavost? Náladovost?

Zvýšenou teplotu?“

Měřila si ho udiveným pohledem. To nebyly otázky, nýbrž konstatování.

„Ano, tohle všechno,“ přisvědčila. „Přesně tak.“

„No, tak mám pro vás novinku. Pacientů s podobnými potížemi je tady plné údolí. A je jich mnohem víc, než si dokážete představit.“

„Berte to tak, že jsem úplně natvrdlá, Lewe. Pořád ještě mi to nedochází.“

Znovu se rozhlédl.

„Poslyšte, na vážný hovor tohle není vhodné místo ani čas. Tady v nemocnici nevěřím vůbec nikomu. Nevěřím dokonce ani té budově. To proto jsem chtěl, abyste si dávala pozor na to, co říkáte do telefonu v doktorském pokoji.

Může tam být odposlech nebo ještě něco horšího.“

„Skryté kamery?“

Abby se nad tou představou rozbouřil žaludek. Navíc měla dojem, že se v Lewovi vůbec nevyzná. „Věřte nevěřte, ale vyloučit se to nedá,“ ujišťoval ji, když si všiml jejího pochybovačného výrazu. „Po kamerách či mikrofonech jsem pátral sice neúspěšně, ale na druhou stranu nejsem žádný agent.“

„Třeba byste měl raději přejít rovnou k věci.“

„Abby, poslouchejte přece. Vážně bychom se neměli tady venku zdržovat moc dlouho. Oni už vědí, že jsem nepřítel. Pokud by nás spolu vídali příliš často, v jejich očích se proviníte už pouhým stykem se mnou. Možná máte dojem, že vedu o Colstaru paranoidní řeči, ale zkuste mi věřit, že dočista oprávněně. Všechno pochopíte, jakmile dostanu příležitost vám to vysvětlit.“

„Pokračujte.“

„Tak dobře. Existuje skupina čestných lidí, kteří se snaží s tímhle něco udělat. Kteří se snaží najít řešení pro vaše případy VNOJ. Rád bych vás pozval na jejich nejbližší setkání.“

Abby se ohlédla směrem k útesu a pak se podívala zpátky na Lewa. Byli ti „čestní lidé“ titíž, před kterými ji varoval Lyle Quinn? Všechno tomu nasvědčovalo. Pokud si měla vybrat mezi Lylem Quinnem a Lewem Alvarezem, neviděla v tom sebemenší problém. Byla však ve městě příliš nová a doma měla vlastních starostí až nad hlavu.

„Ach, Lewe, když já nevím,“ namítla. „Nikdy jsem nebyla žádný bojovník a dokonce ani na nějaké spolkaření mě neužije.“

„Tak si aspoň přijďte poslechnout, co se tam říká,“

lákal ji. „Říkáme si Aliance. Scházíme se každé tři čtyři týdny v domě některého z našich členů. Zítra večer je setkání u mě.“ Podal jí obálku, v níž byl plánek cesty. „Ať už přijdete nebo ne, neříkejte to prosím nikomu, a především ne svému příteli, ano?“

„No, mám-li být upřímná, Josh je poslední dobou strašně podrážděný. Nejspíš má potíže v zaměstnání. Takže buďte klidný, protože bych jen těžko získala body hláškou, že jsem se seznámila s lidmi, kteří jeho firmě chtějí dělat problémy.“

„Ne větší problémy, než dělají oni nám všem,“

upozornil ji Lew.

„Lewe, já vám teď těžko můžu říct jasné ano či ne. S

tím, že nejsem typ bojovníka, jsem vám nelhala. Nijak se tím nechlubím, ale při posledních volbách jsem měla službu na pohotovosti a vůbec jsem se o možnost volit v práci nezajímala.“

Lew se tvářil smrtelně vážně.

„Věřte mi, Abby,“ naléhal, „že vaše zapojení se do Aliance by pro naše cíle mohlo znamenat, že jazýček vah se zhoupne v náš prospěch.“

„Chápu, jak to myslíte. Musím si to ale promyslet.“

„Prima. Mezitím si veďte o svých VNOJ záznamy.

Aspoň já to dělám.“

*

Před odchodem z noční služby Abby zavolala Claire Buchananové. Sedativum jí umožnilo několikahodinový spánek, ale silné svědění neustoupilo. Asi tak za hodinku se chystá vypravit za doktorem Oleandrem. Abby jí schválila rozhodnutí dopřát si aspoň najeden den volno a zkusit brát sedativa tak často, jak jen to bude bezpečné. Zavěsila však s pocitem, že přese všechno neudělala pro tu ženu tolik, kolik je v jejích silách.

Josh už byl v zaměstnání, takže nebylo proč spěchat domů. Jak bylo u ní po noční službě obvyklé, a to dokonce i v případech, kdy si vůbec nezdřímla, Abby se nechtělo zalézt rovnou do postele. Kdyby to udělala, okamžitě by se propadla do hlubokého spánku a zaboha by se nedokázala probrat, i kdyby spala sebedelší dobu. Navíc zjistila, že po deseti či jedenácti hodinách spánku bývá často omámenější než po těch sedmi, na které byla navyklá. Považovala za lepší využít k životu aspoň část dopoledne, než se odevzdá do náruče Morfeovy.

Zajela k parku a zaparkovala, aby se prošla kolem jezera. Vládl tam úžasný mír a okolí bylo přenádherné.

Cestou k autu se zastavila a přes fotbalové hřiště se zahleděla k místu, kde kdysi stála Angela Cristoforová a krev se z ní v potůčcích řinula na zářivý a pěstěný trávník.

Abby se přeptala, jak to s Angelou dopadlo, a zjistila, že krátce poté, co jí v místní nemocnici ošetřili tu spoustu řezných ran, převezli ji na uzavřené oddělení státní psychiatrické léčebny v Caledonii. V jednu chvíli to byla dlouholetá a spolehlivá zaměstnankyně Colstaru, a vteřinu nato se proměnila v ubohou sebemrzačící se trosku.

Nedávalo to smysl, ale duševní choroby se skrývaly za tolika převleky, že logiku v nich člověk těžko našel.

Po deváté hodině nastartovala svou mazdu a rozjela se domů. Měla v plánu napsat pár dopisů. A kdyby se jí nějakým zázrakem ani potom nechtělo spát, pak tam čekala

kniha rad, jak ze středního věku vytlouct maximum, kterou se však prokousávala tak pomalu, že ji pravděpodobně dočte dávno potom, co její střední věk vezme za své. Abby odjakživa milovala tu nereálnou a nepředvídatelnou atmosféru nočních služeb včetně těch prapodivných typů lidí, s nimiž se přitom setkávala, ale bez výjimky mívala po každé službě problémy s tím, aby se znovu zapojila do běžného života mimo stěny nemocnice.

Jakmile však zabočila na příjezdovou cestu a spatřila Joshův džíp, ihned pochopila, že to znamená průšvih. Měl už být přece několik hodin v továrně! Zaparkovala těsně za džípem a jediný pohled na něj ji utvrdil, že to bude vážné.

Josh svoje auto miloval a opečovával ho doslova posedle.

Teď ale bylo v úděsném stavu. Celé bylo postříkané zaschlým i čerstvým blátem, jako by za sebou mělo projížďku bažinou. Pneumatiky měly na sobě tlustý nános spečeného bahna. Špinavé bylo dokonce i čelní sklo. Na podlaze vozu se povalovaly tři pivní láhve a zmuchlaný papír od nějakého jídla. Dokonce i sedadlo u volantu bylo zmazané blátem, jako kdyby řidič někde upadl a potom si celý zablácený vlezl za volant.

Zadní dveře do domu byly dokořán. Kuchyň vypadala stejně zbídačele jako džíp. Páchla alkoholem a zkaženým jídlem. Na stole se válel papír od koupeného salátu se dvěma nedojedenými koblihami. Josh byl tak vášnivý vyznavač zdravé stravy, že by se k hotovému salátu uchýlil

pouze v opravdu krizové situaci. A ty koblihy se k němu už vůbec nehodily. Vedle dřezu stály lahvičky s tabletkami Tylenolu, Fioricetu a Ibuprofenu. Víčka byla z lahviček odšroubovaná, ale každá z nich zůstala téměř plná. Vedle nich stála prázdná čtvrtlitrová láhev tequily.

Abby se začala obávat nejhoršího. Zavolala Joshe jménem. Po druhém volání uslyšela z obývacího pokoje sten. Ležel na pohovce, sice o sobě nevěděl, ale nebezpečí mu zřejmě nehrozilo. Oblečený byl do džin, trička bez rukávů a šněrovacích pohorek. Všechno měl špinavé a na koberci se rýsovaly blátivé šlápoty.

Abby mu změřila pulz, který byl uspokojivě silný, a zkontrolovala zorničky, ty měl trochu rozšířené. Po dvouapůlletém soužití ho poprvé viděla opilého. Vlastně ho občas i trochu popichovala, že si na abstinenta hraje ze snobství, když popíjel svoje nízkoalkoholické pivo z vysoké sklenky, zatímco ona pila Budweiser přímo z plechovky.

Teď ale páchl tvrdým alkoholem. Při pohledu na jeho stav však nepociťovala žádný hněv, jen starost typickou pro lékaře a smutek bezmocné ženy, které se milostný vztah rozplývá před očima.

Opatrně, aby ho nevzbudila, si poslechla telefonní záznamník. Jediný vzkaz byl od jednoho z Joshových kolegů, který asi před půl hodinou zjišťoval, co s Joshem je.

Jakoby v šoku se Abby vrátila do kuchyně a pustila se do úklidu, přičemž si v hlavě pořád dokola přehrávala celý ten přízračný scénář.

Je vůbec možné, aby se to zhoršilo ještě víc?

Když se sténání z obývacího pokoje začalo ozývat silněji a častěji, namočila Aby utěrku a vešla dovnitř. Otřela s ní Joshovi obličej. Ztěžka otevřel napuchlé, krví podlité oči. S námahou se snažil zaostřit na ni pohled.

„Volali z práce, shánějí tě!“ oznámila mu. Zaskočilo ji, že právě tohle jsou její první slova a že je pronáší mrazivým tónem.

Promnul si oči a potaženým jazykem se snažil navlhčit si rty. Vzhledem k jeho stavu mu chvíli trvalo, než její sdělení pochopil. Nato bylo zjevné, že je nepředstíraně užaslý.

„Kolik je hodin, Abby?“

„Půl desáté… Dopoledne.“

„V životě jsem ještě nezaspal!“

„Když člověk smíchá prášky s tequilou a projezdí celou noc v džípu, nemůže se divit, že potom zaspí.“

S námahou se posadil a podíval se na sebe.

„V životě jsem neřídil opilý.“

„Mám pocit, že tvůj džíp by si strašně přál, aby ti to vydrželo. Běž si ho prohlídnout.“

„Ježíši!“ Znovu si promnul oči. „Nepamatuju si na nic, než že mě bolela hlava. Tady.“ Ukázal si doprostřed čela.

„Vypadá to, žes měl okno. Džíp je strašně zmazaný, bláto má až na střeše.“

„Já… Já si vůbec nevzpomínám, že jsem jezdil.“

Sklopil pohled k zabláceným botám. „Ale asi jo, když to říkáš.“

Vyhrabal se na nohy a málem přepadl přes konferenční stolek.

„Joshi, potřebuješ pomoc. Říkám ti to už celé týdny.

Hned teď zavolám doktoru Owenovi a domluvím s ním, že tě vyšetří a pošle na tomograf a EEG.“

„Ne!… Chci říct, že už jsem se k němu objednal. Teď se cítím docela dobře. Jen jsem to maličko přehnal s pitím.

Nejsem žádný velký piják, takže jsem to prostě nezvládnul.

No, teď se trochu umyju a převléknu a rozjedu se do laboratoře. Musím dokončit zprávu a –“

„Joshi, já ale odmítám nečinně přihlížet, jak se takhle ničíš, jak ničíš nás!“

„Kčertu, Abby, to si fakt nemůžeš zaboha vtlouct do hlavy, jakou v tomhle všem hraješ roli?“

„Jakou hraju roli?“

„Přesně tak.“

Začal přecházet po pokoji. Takhle rozrušeného ho ještě v životě neviděla. Mluvil hlasitě a pronikavě. Vůbec poprvé, co ho Abby znala, pocítila záchvěv strachu.

„Celou noc jsi v práci!“ vyčítal. „A když nepracuješ, tak pro změnu studuješ… Když nestuduješ, tak spíš. Nemáš

potuchy, jak to lidi v tvém okolí stresuje. A potom, čistě jenom proto, že mě trochu bolí hlava a dám si na to nějakou tu skleničku, mi začneš poroučet, že musím za nějakým prokletým neurologem, a tos mi už předtím chtěla naordinovat psychiatra! Copak vážně nechápeš, v jakém já žiju stresu? Copak nechápeš, že i já mám svoje potřeby?“

Na okamžik ten jeho útok zabral. Abby cítila, že její odhodlání slábne. Stačila se však rychle vzpamatovat.

„Joshi, co jsem řekla, to myslím smrtelně vážně!“ Ta slova ze sebe nutila silou vůle.

„No, a já zase myslím vážně, co jsem řekl já, hergot!“

To už řval. „A nikdo mi nebude diktovat, co mám nebo nemám dělat! Nikdo! A obzvlášť ne ty!“

Chvíli na něho upřeně hleděla, a pak se odvrátila.

Popadl ji za ramena a hrubě ji otočil zpátky k sobě. Oči mu žhnuly vztekem. Byly nepříčetné, téměř nevidomé. Abby se podvědomě připravila na úder. Josh se však náhle prudce otočil a praštil pěstí do stěny pokoje. Potom vyvrávoval zadním vchodem ven a začal na dvoře zvracet.

Ještě celá rozklepaná zděšením z jeho útoku Abby zamířila za ním, aby ho utěšila. Ve dveřích se však zarazila.

Jako by jí v dalších krocích zabránil podivný odstup a nechuť. Zkusila neposlouchat jeho bolestivé dávení, rozběhla se do malé ložnice pro hosty a vrhla se na svoji postel. Ona už pro jejich vztah udělala maximum. Teď je řada na něm.

10

Psychiatr Graham DeShield si zakládal na své pověsti psychoterapeuta hvězd. Ať už šlo o fotbalového superhrdinu, filmovou hvězdu z Carmelu či kteréhokoliv příslušníka mocné a bohaté sanfranciské elity, DeShield byl ochoten je přijmout v kteroukoliv hodinu a na kterémkoliv místě, jak jen si dotyčná celebrita žádala. Ani zdaleka si nedělal těžkou hlavu kvůli řečem, které o něm trousili někteří jeho profesní kolegové, a sice že je kariérista, jenž šplhá po hlavách slavných do bezostyšných výšin, přičemž má pouze minimum akademického vzdělání, zatímco ti ostatní zlehčovali nejen jeho „sportovní“ přístup k psychoterapii, ale i jeho intelekt.

Pracovní rozvrh měl přecpaný a plný oslnivých jmen, a jeho úspěchům, především s léčbou fobií a narcisismu, se dostávalo široké publicity a všeobecného uznání. On sám věděl, že klíč k jeho úspěchům spočíval v předběžném třídění pacientů. Pokud byl případ příliš obyčejný či příliš komplikovaný či měl málo vyhlídek na uzdravení, neměl pro pacienta jednoduše čas. Pokud měl perspektivní pacient dostatečné společenské postavení či byl zajímavě bohatý, mohl DeShield milostivě svolit, že s ním zkusí psychoterapii, ovšem musel si předem být jist, že prognóza vypadá slibně.

Dnes DeShield právě dokončil oběd v Bay Clubu, u něhož přednesl placenou přednášku. Později odpoledne měl přijímací pohovor s Bebe Washingtonovou, herečkou. Viděl několik jejích filmů a musel souhlasil s názorem, že patří mezi nejkrásnější ženy světa. Doporučil mu ji její agent a současně jeho pacient.

Bohužel, mezi polední přednáškou a Bebe Washingtonovou

byl

vmáčknutý

pohovor

se

sedmadvacetiletým Ethanem Blackem. Jakožto syn Ezry Blacka, jednoho z nejbohatších lidí v celém státě, byl Ethan za pacienta přijmut automaticky. Skutečnost, že prozatím na léčbu nijak pozitivně nereagoval, bylo pro DeShielda zdrojem zoufalství a dokonce i úzkosti. Černý Ezra, jak se říkalo jeho otci, měl proslule výbušnou povahu a tradovalo se o něm, že lidi, kteří mu vadili při obchodech či nějakým způsobem ho zklamali, mívá ve zvyku doslova převálcovat.

Pochopitelně však existovali i další, kteří zůstali jenom nadosmrti vyřízení, protože se tomu člověku v tom či onom směru nějak znelíbili.

DeShield zaslechl, jak se dveře čekárny otvírají a zase zavírají. Věděl, že to je Ezra. Dopřál si ještě několikavteřinový pohled na panorama ze své ordinace v třiadvacátém poschodí, pohled na Alcatraz, zátoku a Golden Gate, načež spěšně probral svoje záznamy.

Ethan Black pracoval jako počítačový odborník pro jednu z rodinných poboček v městečku Patience. Jeho

psychiatrická historie začala teprve před rokem. Po autohavárii, při níž utrpěl poranění hlavy a mnohočetné mělké řezné rány, prodělala jeho pasivní a introspektivní osobnost radikální změnu. Po nesčetných rvačkách, při jedné z nich omráčil soka baseballovou pálkou, ho rodina doporučila k DeShieldovi a pracovně ho přeřadila do Hemstead Institute hned na předměstí San Franciska.

Všechny neurologické testy a tomografická vyšetření měly negativní výsledek. S největší pravděpodobností šlo o syndrom po otřesu mozku. Prognóza pro tento stav byla skvělá, přesně jak to mel DeShield rád.

Při každém z jejich předchozích sezení DeShield načrtnul, co se mu pro Ethana zdálo jako rozumný terapeutický program, který měl odstranit jeho agresivitu, nepřátelský vztah k okolí a předvádění se, program, který vyzýval ke kázni to dítě skryté v Ethanovi. Jak se zdálo, pokaždé mezi nimi zavládla dokonalá shoda. Pokaždé dával Ethan na odchodu slib, že bude provádět duševní cvičení a asertivní kroky, než po někom zase vyjede. Pokaždé, když Černý Ezra zavolal, aby se přeptal na pokroky v synově uzdravování, potěšil ho DeShield nadějnými vyhlídkami. A pokaždé ten ďábel v Ethanovi vystrčil rohy a zase někoho na ně nabral. Prozatím se všechny škody daly zamáznout penězi, ale Ezrovi se už to nekonečné uplácení poškozených očividně zajídalo. V DeShieldovi vzrůstal stále silnější dojem, že Černý Ezra z dosavadních selhání viní jeho.

Doporučit

Ethana

jinému

psychoterapeutovi

nepřicházelo pochopitelně v úvahu. Černý Ezra si ho najal právě kvůli tomu, že proslul jako nejlepší. Copak by ho tedy mohl někdo předčit?

DeShield se s povzdechem zvedl od stolu a otevřel dveře do čekárny. Ethan tam seděl se svým řidičem a bodyguardem v jedné osobě a na tváři mu seděl přesně ten ironický úsměv, kterému se terapeut už dávno naučil nedůvěřovat.

„Ethane, prosím, pojďte dál. Jen pojďte.“

Black měřil necelý metr sedmdesát, ale stavěný byl jako zápasník. Měl husté černé kudrnaté vlasy a pleť trvale opálenou do snědá. Po pravdě nebylo na tom chlapovi nic, co by se DeShieldovi zamlouvalo. Ethanův vzhled a chování ho odpuzovaly natolik, že se nedokázal ani soustředit.

Vysoko posazený hlas připomínal kňourání.

„Už zase mě bolela hlava!“ stěžoval si Black.

„Povězte mi o tom něco.“

DeShield se podíval na stolní hodiny a silou vůle se snažil urychlit minutovou ručičku.

„No, pamatujete si ještě na ty sny? Na ty, ve kterých jsem přišel o ruku, potom o nohu, potom o další ruku a nohu, a potom o penis a varlata a nakonec i o hlavu?“

„Ano, Ethane, to si pamatuju.“

Jak jinak, když mi to opakuješ na každém sezení?

„No, tak ten sen se mi vrací úplně každou noc.

Pokaždé je o něco krvavější a bolestivější než ten minulý. Je to něco příšerného. Umírám z toho hrůzou. Mám dojem, že to, o čem mě přesvědčujete, bude pravda.“

„Co myslíte?“

„Že ten zločinec v těch snech, ten co mi z těla odsekává jeden kus po druhém, jsem já sám.“

„Ale samozřejmě že to jste vy. Ale ten pocit nízkého sebevědomí můžete překonat jednoduše tím, že budete provádět pozitivně zaměřená duševní cvičení, kterým jsem vás učil.“

„PZDC. Já vím. Zkoušel jsem to, čestně. Jenže já myslím, že ty sny se mi vrátily proto, že včera i dneska mě zase bolela hlava.“

„Tak mi to trochu popište.“

Popište mi to. Popište mi to. DeShielda by zajímalo, kolikrát ještě bude muset tuhle frázi zopakovat, než bude jejich hodina u konce. Začal si představovat Bebe Washingtonevou.

„Bylo to stejné jako předtím, možná dokonce kapku horší. Nejdřív cítím ten zápach, to už jsem povídal, něco jako shnilá vejce. Jakmile to začne, je mi jasné, že jsem ve srabu. Ten smrad postupně pořád sílí a potom, asi tak po dvaceti minutách, mi prostě exploduje hlava.“

„Ethane, ublížil jste tentokrát někomu?“

„Já… uch… Bylo mi na umření,“

„Ale ublížil jste někomu?“

„Myslím, že jsem praštil vrátného.“

DeShield cítil, jak se mu sevřely útroby. Dalších deset či patnáct tisíc jako náplast od Ezry Blacka. Další černá čárka u DeShieldova jména.

„Ethane, Ethane,“ povzdechl si a sbíral síly na další telefonát s Černým Ezrou. „Zkusíme pár relaxačních cvičení.“

„Jasně.“

„Výborně. Tak teď zavřete oči a soustřeďte se na můj hlas. Musíte mi věřit, Ethane. Musíte mi věřit, že vás mám rád a že vám věřím.“

„Věříte mi,“ zahuhlal Ethan.

„Přesně tak. A teď si zkuste představit, že jste na vrcholku hory. Z mraků na vás září chvějivý paprsek zlatého slunečního světla, omývá vás svými hřejivými plameny.

Cítíte to?“

„Cítím to. Cítím to.“

Ethan se zvedl. S rozpřaženými pažemi, s očima stále ještě zavřenýma, se pomaloučku otáčel a koupal se ve zlatavém slunci.

Zpoza svého stolu ho s pocitem lehké nevolnosti pozoroval DeShield a v duchu si říkal, jaký to je směsný pohled, tančící hroch s duševními problémy.

„To je ono, Ethane. Cítíte to teplo. Cítíte, jak ve vás přebírá vládu to vnitřní dítě.“

Ethan se nepřestával pozvolna otáčet.

„To vnitřní dítě, Ethane. Naslouchejte svému vnitřnímu dítěti a dělejte, co vám řekne.“

„Dobře,“ řekl Ethan.

Zastavil se s rukama v bok.

„Dobře co?“

„Uslyšel jsem svoje vnitřní dítě. Rozumím všemu, co mi chce povědět.“

„Nádhera. Tak to je nádhera.“

Ethan měl teď živější výraz. I držení těla měl výrazně sebevědomější. Vydrž takhle, Ethane, říkal si v duchu DeShield. Možná že to konečně bude ono.

„Pane doktore?“

„Ano, Ethane.“

„Vyřiďte otci, že jsem se snažil.“

Dvěma mohutnými skoky vystřelil Ethan své podsadité tělo vzhůru proti obrovskému panoramatickému oknu. Sklo se roztříštilo skoro bezhlučně zároveň s tím, jak proletěl ven.

Padal naprosto mlčky. Na okamžik tu zavládlo ticho, ticho a proud horkého letního vzduchu, který vpadl do klimatizované ordinace.

Graham DeShield se omráčeně přesunul k oknu.

Odjakživa trpěl závratí při pohledu i z té sebemenší výšky, takže se musel křečovitě zachytit zdi, aby se mohl podívat, co dole zbylo z jeho pacienta. Telefon musel zazvonit několikrát, než ho vzal na vědomí.

„Ha-haló?“ zaslechl vlastní hlas.

„Pane doktore, tady je Ezra Black. Omlouvám se, že vás vyrušuju při sezení, ale musím nutně mluvit se synem.“

*

Abbyin budík zazvonil v sedm hodin. V následujících dvou dnech sice neměla mít službu, ale po celonočním bdění bylo nutné, aby se její tělo vrátilo k normálnímu rytmu.

Většinou stačilo prospat se trochu přes den, vstát a zůstat vzhůru do půlnoci. Žaluzie nechala vytažené, další trik známý lékařům, aby jí podvečerní světlo pomohlo líp se zorientovat. Vykulila se z postele a uvědomila si, že v domě vládne absolutní ticho. Josh buď usnul ve svém pokoji, nebo se vzchopil a odjel do práce.

Pár minut seděla v křesílku u okna, dívala se na hory a snažila se roztřídit své pocity. Chlad, který se jí vkradl do srdce, ji znepokojoval. Ale pravda byla taková, že proti tomu nemohla vůbec nic dělat. Ten pohled v Joshových očích, když ji drapl za ramena a otočil ji k sobě, jí nadosmrti nezmizí z paměti, bez ohledu na to, jak se jejich vztah v budoucnu vyvine.

Protáhla se a zamířila do obývacího pokoje. Ještě předtím, než zahlédla vzkaz na jídelním stole, pochopila, že odešel. Počítač a tiskárna, jež představovaly jeho pupeční šňůru se životem, zmizely spolu s ním.

Abby,

všechno jsem to příšerně pokazil. Vůbec se mi nechtělo ze San Františka, vůbec se mi nechtělo přestěhovat se sem.

Jenže, copak jsem mohl dělat něco jiného? Nabídli mi přece tak vysoký plat a tak vysokou funkci! Ty jsi za mě všechno platila a snažila ses předstírat, že ti to ani trochu nevadí.

No, ale mně to vadilo. A teď se ti přiznám, že vůbec netuším, co se děje, ale ze samého vzteku jsem tě málem uhodil.

Možná začínám přicházet o rozum, možná mám nějak v nepořádku mozek. Třeba za to může jenom to vypětí v práci a skutečnost, že jsem se zdejšímu životnímu stylu nepřizpůsobil. Nijak to nesouvisí s mým city vůči tobě, na těch se nezměnilo pranic.

Vzal jsem si v zaměstnání volno, abych to tady trochu obešel pěšky a zkusil si všechno srovnat v hlavě. Až se vrátím, tady v domě se radši neukážu. Dokud se nedám do kupy, nechci se před tebou vůbec ukazovat. Promluvil jsem si s agentem z realitky a najal si dům na západním konci údolí. V dohledné době ti zavolám a domluvíme se, že si vyzvednu ještě nějaké věci. K těm doktorům půjdu, máš moje slovo. Do té doby se aspoň budu snažit nadělat co nejmíň škody.

Dávej na sebe pozor a odpusť mi, že jsem všechno takhle pokazil. Ozvu se ti.

Miluju tě, Josh

Abby se zhroutila na pohovku a dopis si přečetla ještě jednou. Po té spoustě nedávných hádek a tolika urážkách si uvědomovala jediný pocit, úlevu. Úlevu, že budou od sebe trochu dál, úlevu, že Josh souhlasil s tím, že vyhledá pomoc, a konečně i úlevu, že její vnitřní svár, zda navštívit či nenavštívit schůzi Aliance, je konečně vyřešený.

11

Bylo půl osmé večer, když Abby na sedadle spolujezdce své mazdy rozložila Lewovu mapu a rozjela se napříč údolím. Kvůli zatažené obloze musela rozsvítit reflektory. Ochladilo se, vypadalo to na brzký déšť. Od okamžiku, kdy si přečetla Joshův dopis, uplynulo přesně čtyřiadvacet hodin. Zatím se vůbec neozval, ale ani ona se nesnažila zjistit, kam se vlastně poděl. Přestože se cítila strašně osaměle, přestože se strašně bála toho, jak to s nimi dopadne, uznávala, že odloučení je ten nejlepší krok, jaký mohli udělat. Hojení sice ještě nezačalo, ale krvácení se zastavilo. Zavolala jenom Garrettu Owenovi, což byl neurolog, a dozvěděla se, že Josh se objednal už před několika týdny kvůli neustupujícím bolestem hlavy.

„Kdyby řekl sestřičce, že to je naléhavé,“ oznámil jí Owen, „zašla by za mnou a já už bych našel místečko, kam ho vmáčknout.“

Abby ho o to užuž chtěla požádat, ale včas se zarazila.

Teď to byla Joshova hra, těžko za něho mohla střílet góly.

Cesta vyznačená na Lewově náčrtku ji vedla kolem odbočky k Ivesově stezce a potom podél úpatí severních hor.

Nakonec asi dva kilometry západně od města objevila polní cestu označenou na mapě jako „moje příjezdová cesta“. Na jejím začátku stál neumělý a natřený ukazatel s nápisem: „Meadows, Alvarez.“

Kamenitá polní cesta šplhala skoro kilometr do prudkého svahu. Abby si nedokázala představit, jak se Alvarez dostává domů, když napadne sníh. Jeho farma seděla až na hřebeni kopce, malebná skládačka pastvin obehnaných dřevěnými ploty, jež obklopovaly doširoka roztažený, bíle natřený obytný jednopatrový dům, velikou starou stodolu a několik hospodářských budov. Nádherná vyhlídka na jih a východ nabízela pohled na celé město a zahrnovala i značně vzdálený útes s Colstarem a horské hřebeny nad ním. Poblíž se páslo několik krav. O kus dál se na květinami porostlé louce proháněli dva koně.

Abby neměla tušení, kolik členů Aliance se sejde, takže ji trochu udivilo, když spatřila pouze dva vozy, a jeden z nich patřil zřejmě Lewovi. Alvarez ji přišel přátelsky přivítat ke vchodu. Na sobě měl ošoupané džíny, modrou

flanelovou košili a staré kovbojské boty. Vypadal v tom oblečení stejně přirozeně jako v doktorském plášti.

„Je tady překrásně,“ poznamenala, když ji vedl přes kuchyň s otevřeným ohništěm. Podle všeho byla navržená pro člověka, který rád vaří.

„Já hned věděl, že se vám tu bude líbit.“

Krátkou chodbou s dřevěným ostěním prošli do prostorné pracovny. Stěny chodby i pokoje pokrývaly zarámované fotografie. Většina z nich zřejmě vznikla v cizí zemi a na spoustě z nich byla žena, útlá, tmavovlasá, s oslnivým úsměvem. Abby se zeptala, odkud snímky pocházejí.

„Z Paraguaye. Tam jsem se narodil a tam jsem se rozhodl pracovat, když jsem dokončil studia ve Státech. Ta žena na snímcích je… byla… moje manželka. Už zemřela.“

„To je mi líto.“

Se smutkem se nijak neskrýval.

„Děkuju. Mně taky,“ odpověděl.

Pracovna měla barovou skřínku, stálo tam pár misek s křupkami a bramborovými lupínky, na stole zpětný projektor a zavěšené promítací plátno. Jediným přítomným byla korpuletní žena ve středních letech. Jmenovala se Barbara Torresová a byla místopředsedkyní Asociace pečovatelských služeb pro okres Patience.

„Jsem strašně ráda, že jste přišla,“ uvítala Barbara Abby. „V jednom kuse o vás slyším samou chválu.“

Abby ženě poděkovala a přijala od Lewa sklenici sodovky s citrónovou šťávou.

„Čekáte dneska hodně lidí?“ zeptala se.

Lew a Torresová si vyměnili pohled.

„Za chvíli by se měl objevit Gil Brant, kterému patří městská lékárna,“ odpověděl Lew. Přemýšlel, jak se vyjádřit co nejpřesněji. „Naše asociace má několik desítek členů, ale jak se zdá, pro tentokrát ji budeme reprezentovat jenom my,“

… Jen pár. Jsou neškodní, protože nikdo je nebere vážně.

Lyle Quinn zřejmě velmi dobře věděl, o čem mluví.

Lew jí ukázal na lenošku otočenou tak, aby z ní bylo dobře vidět na plátno.

„A zatímco budeme čekat na Gila,“ pokračoval Lew, „mohli bychom vám s Barbarou stručně vylíčit historii a cíle naší skupiny.“

„To bych ráda.“

„Před vaším příchodem jsem byl na zdejší pohotovosti nejnovější lékař. Ještě před mým nástupem si David Brooks, který tu pracoval už pár let, povšiml znepokojivě vysokého čísla případů, které označujete jako VNOJ.“

„Prosím?“ ozvala se Torresová.

„To je Abbyina zkratka pro Vůbec netuším, oč jde,“

vysvětlil Lew. Barbařin úsměv prozrazoval, že, stejně jako on, i ona oceňuje výstižnost této diagnózy. „Takže,“

vyprávěl Lew, „už v těch prvních měsících po mém nástupu jsme s Davidem probírali tyhle případy, podivné vyrážky, chronickou únavu, astma u dospělých, bolesti hlavy a podobně. Postupně jsme dospěli k přesvědčení, že za těmi potížemi se musí skrývat vliv zdejšího prostředí. A je pochopitelné, že nejpravděpodobnější zdroj trůní támhle na skalním útesu.“

Ozval se domovní zvonek. Lew vyšel na chodbu a vrátil se s Gilem Brantem, vysokým mužem s veselou zarudlou tváří.

„Dovolte, abych vám poblahopřál k vašemu rukopisu a přesným údajům na receptech,“ poznamenal po přivítání. „A taky bych vám chtěl poděkovat, že jste se rozhodla zapojit se do našeho hnutí.“

Abby cítila, jak jí hoří tváře. Lew se honem ozval s vysvětlením.

„Gile, Abby nám dala jasně najevo, že se do ničeho nezapojuje. Přišla se jenom přesvědčit, oč nám jde a zda neexistuje společné vysvětlení pro ty podivné případy, s nimiž se setkává na pohotovosti. Víc v tom nehledej.“

„Jistě, jistě, rozumím. Tak co kdybychom se do toho hned pustili?“

„Barbaro, mohla bys Abby ukázat, co máme?“ požádal Lew.

Torresová vyndala z kufříku počítačovou sjetinu a podala ji Abby.

„Tohle je seznam jednoho sta pětasedmdesáti pacientů, které na pohotovosti ošetřil doktor Alvarez, doktor Brooks, Bůh žehnej jeho duši, a některé z našich pracovnic v pečovatelské službě. U každého jména je uveden věk a diagnóza pacientu. Je možné, že u některých jejich praktický lékař nakonec dospěl ke konkrétní diagnóze, ale to my těžko zjistíme.“

Abby si sjetinu prohlédla. Stejně problémoví pacienti, které na pohotovosti zatím viděla ona, tvořili z tohoto množství pouhý zlomeček.

„Sama bych k tomu mohla připojit dobře dvacítku dalších,“ ozvala se. „Co kdybyste připsali i další případy ostatních lékařů ve městě?“

„Když mi David poprvé potvrdil moje podezření, že nejde o náhodu,“ pravil Lew, „přesně jako jsem to potvrdil já vám, když jste si mi stěžovala na ty nejasné diagnózy, rozhodli jsme se právě tohle udělat. Ani slůvkem jsme nenaznačili, že za to může Colstar, a rozeslali jsme oběžníky se zprávou, že zakládáme hnutí nazvané Aliance za zdraví pacientů. Současně jsme tam popsali nejčastější příznaky.

Na schůzi přišlo asi padesát lidí, a z toho dobře patnáct jich patřilo mezi personál nemocnice.“

„No, a co se stalo?“

Lew se obrátil k lékárníkovi.

„Gile?“

„Víte, lidi v Colstaru dostali z naší činnosti vítr a okamžitě spustili kampaň, aby nás zdiskreditovali. Účast na našich schůzích byla pořád menší a menší. Když jsme se potom pokusili podložit naši teorii důkazy, začali na nás koukat jako na… na –“

„Jen do toho, Gile, neboj se to říct! Jako na cvoky.“

„No, a jakou jste to vlastně měli teorii?“ zajímala se Abby.

Brant se podíval na Lewa, ale ten ho pokývnutím vybídl, jen ať pokračuje.

„Kadmium,“ přiznal. „Ta továrna Colstar má kromě vývojových pracovišť a ředitelství taky výrobní linku na všechny jejich dobíječi baterie. Jedním z hlavních komponentů je právě kadmium. Colstar ho sem dováží tuny.

Hned od začátku jsme zastávali názor, že ty různé symptomy, s nimiž se setkáváme, může mít na svědomí otrava kadmiem, které se do organismu dostalo vodou nebo vzduchem.“

Abby se snažila rozpomenout na to málo, co si pamatovala o nepříznivých účincích těžkých kovů.

„Má toxicitu podobnou jako rtuť, je to tak?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Brant. „V periodické tabulce prvků je s rtutí taky ve stejném sloupci. V chemii se přece vyznáte.“

Lew ztlumil světla stmívačem a zapnul zpětný projektor. První diapozitiv, který sestavoval odborník, měl

název: „Symptomy a znaky otravy kadmiem“. Seznam byl značně rozsáhlý.

„Tyto diapozitivy jsme připravili pro obvodní hygienickou stanici a pro odbor životního prostředí,“

vysvětloval Lew. „Nejspíš však neudělaly valný dojem, jinak bychom tu dnes neseděli.“

Seznam zahrnoval všechny symptomy diagnóz, s nimiž si Abby a ostatní lékaři nevěděli rady, plus množství dalších.

Selhání ledvin, s nímž se Abby na pohotovosti ještě nesetkala, patřilo k těm nejzávažnějším projevům spolu s vážnými respiračními chorobami. Ale byla tu zmínka i o bolestech hlavy, vyrážkách, zánětech dásní a dokonce i sterilitě.

„No tak!“ vybídla je Abby. „Už mě nenapínejte. Jak vypadá nález v krvi?“

Všichni tři členové Aliance si vyměnili další pohled.

„Podařilo se nám odeslat asi čtrnáct či patnáct krevních vzorků od různých pacientů,“ odpověděl Lew. „Všechny byly negativní.“

„Dělali je v nemocniční laboratoři nebo jinde?“

„Převážně tady. Nemocniční laboratoř má smlouvu se zaměstnaneckou klinikou v Colstaru na monitorování niklu, kadmia, lithia a dalších potenciálních toxinů používaných v továrně. Mají všechno vybavení potřebné k expertize.“

„Máme dojem, že nemocniční laboratoř dostala instrukce, aby všechny pozitivní testy zatajila,“ dodala Torresová.

„Další možnost je to, že někdo v laboratoři vymění všechny vzorky krve odeslané na kadmiový test za krev předem ověřenou jako negativní,“ přisadil si Brant.

„Ale proč?“

„Z obvyklých důvodů,“ vysvětloval Lew. „Peníze.

Kdyby se Colstar musel odstavit i na sebekratší dobu, než by se problém odhalil a dal do pořádku, přišlo by to na miliony dolarů. Colstar navíc soutěží s ostatními firmami o získání lukrativních vládních zakázek. Všechno, co by je nutilo k reorganizaci, by je v té ostré konkurenci současně znevýhodnilo nebo rovnou odstavilo. Víte vůbec, že senátor Corman pochází z Patience?“

„Abych nevěděla! To byla vůbec první věc, kterou jsem uslyšela, ať jsem se na Patience zeptala kdekoliv.“

„Corman je ve spolku s Ezrou Blackem. Colstar je jednou z firem v jeho království,“ pokračoval Lew. „Navíc Corman tady může počítat s podporou jenom do té doby, dokud bude poklonkovat ve Washingtonu. Ručí za to, že velké vládní zakázky budou nasměrovány právě k nám.

Jakmile by ale v souvislosti s továrnou došlo k ekologické havárii, pochybuju, že by byl jeho vliv ještě nějak platný.

Ukážu vám ještě další materiál.“

Prvních deset diapozitivů předvádělo z různých úhlů pohledy na Colstar usazený na masivním skalním útesu.

„Ty snímky udělal David Brooks asi před osmi lety.

Povšimněte si kouře, který stoupá z komínů. Firma, a její tvrzení podpořil i krajský hygienik, prohlašuje, že jde pouze o vodní páru. My o tom máme silné pochybnosti.

Navíc veškeré vypouštění, ať už jde o cokoliv, se provádí výhradně v noci, ve dne žádný kouř nevidíte.“

„A co je tohle?“

Abby ukázala na jeden snímek, kde bylo vidět tři totožně tmavá místa s rozmazanými okraji, která měla protáhlý a úzký tvar. Byla umístěna přesně jedno nad druhým svisle na skalní stěně pod továrnou. Ostatní snímky byly brány z takového úhlu, že ani jedna z těch tmavých skvrn nebyla viditelná.

„Nikdy jsem si jich nevšiml!“ podivil se Lew. „Vy dva snad ano?“

„Považovala jsem to prostě za stíny,“ poznamenala Barbara. „Nebo za optický klam, ale teď, když jste na to upozornila, je jasné, že jde o něco konkrétního.“

„Připadá mi to jako škvíry ve skále,“ dodal Brant. „Že by snad nějaká okna? Nevzpomínám si, že by tam bylo něco podobného.“

„To je zvláštní,“ přemýšlel Lew. „No, budeme se muset přesvědčit. Dík, že jste si toho všimla. Mně hned bylo

jasné, že vás sem nezvu zbytečně. A teď se dobře podívejte sem do rohu.“

„Ten potůček?“

„V době tání připomíná spíš říčku. Jenže teď už není vůbec viditelný. Colstar přímo na něm vybudoval mohutný přístavek. Nemám ponětí, kudy teď voda odtéká, ale jisté je, že nakonec musí nutně končit v nádrži v kamenolomu, odkud jde voda do městského vodovodu.“

„Testovali jste vodu z nádrže?“

„Všechny výsledky byly negativní.“

„A co vám vlastně říkají lidi z hygieny a z odboru pro životní prostředí?“

„Většinou se už ani neobtěžujou věnovat nám nějakou pozornost. Před dvěma lety poslali na naši žádost kontrolu do továrny, ale prý tam neobjevili vůbec žádné nedostatky, natož závažné. Ale nezapomínejte, že mluvíme o hrozbě ekonomického zániku celého města. O mocné skupině bohatých, k jejichž vlivu přispívá ještě vlivný senátor.

Domníváme se, že ať už se děje cokoliv, ekologové před tím vědomě zavírají oči.

Teď vám povím něco, co může vypadat k nevíře, ale je to čistočistá pravda. Dole na jihu je firma na výrobu pneumatik, která má ke svému městu stejný vztah jako Colstar k nám. Před pár lety se na ministerstvu práce začaly vršit stížnosti pracovníků. V mnoha případech šlo o ztrátu končetiny nebo zmrzačení v důsledku zastaralých a očividně

nebezpečných strojů. Do města přijel osobně vedoucí pracovník ministerstva práce a nechal továrnu zavřít pro nedodržování bezpečnosti práce. Očekával podporu veřejnosti, protože tady šlo o životy i zdraví zaměstnanců zmíněné firmy. Ale světe zboř se! Odpor tamních obyvatel byl tak obrovský, že den dva po zavření továrny byla výroba znovu zahájena. Od té doby běží dál, a pokud vím, mrzačení dělníků pokračuje neztenčeným tempem.“

„Myslíte si tedy, že bez Colstaru by se Patience úplně vylidnilo?“

Odpověděl Gil Brant.

„Jsem přesvědčený, že by to nějaký čas lehké nebylo, ale že bychom to zvládli, zvlášť kdyby se tu uchytil jiný druh výroby nebo došlo k vylepšení bezpečnosti technologie v Colstaru.“

„Taky by se mohl rozvinout turistický průmysl,“

ozvala se Barbara. „A za čas by se určitě vynořily ještě další možnosti.“

„Ale stejně by se vám nepodařilo získat podporu komunity?“

Zase to slovo! Jenže teď ho použila sama Abby.

„Na samém začátku,“ odpověděl Lew, „jsme byli slušně početná skupina, i když nám strhávali plakáty a v novinách přestali uveřejňovat data našich schůzí a objevily se i výhružné telefonáty. Jenže potom zemřel David.“

„Co tím chcete naznačit?“

„David mi řekl, že má důkaz, magnetofonovou nahrávku a písemné materiály, že Colstar falšuje krevní vzorky odeslané do nemocniční laboratoře. Pár dní nato ho našli mrtvého na úpatí hory Spike. Policie i koroner to označili za nešťastný pád, ale my o tom měli jisté pochybnosti. David byl zkušený horolezec a Spike není nijak zvlášť obtížný. Vylezl na něj bezpočtukrát. Po jeho smrti jsme se rozhodli, že naše schůzky budou probíhat nenápadně. Po pravdě, přešli jsme do podzemí.“

Ne dost hluboko, aby unikli pozornosti Lylea Quinna.

Abby zamrazilo při představě, že smrt jejího předchůdce nemusela být náhodná.

„A pokud by šlo o vraždu, kdo by byl podle vás zodpovědný?“

„To vám za okamžik ukážu,“ odpověděl Lew.

„Takže teď jste zbyli už jen vy tři?“

„Samozřejmě bychom přivítali, kdyby nás bylo víc,“

přikývla Barbara. „Ale pochopte, že na našem odhodlání to pranic neubírá. Jsme přesvědčeni, že vinou té firmy onemocněla spousta lidí, a my nedokážeme jenom tak stát stranou a všemu bezmocně přihlížet.“

„A co když by to do budoucna znamenalo ukončit výrobu Colstaru?“

Barbara pouze bezmocně pokrčila rameny.

„Potom by se Patience prostě muselo vzchopit a hledat zdroje obživy v něčem jiném. Když tady ve dvacátých létech

zavřeli doly, taky se zdálo, že je s Patience konec. Potom sem ale pár průmyslníků přilákalo Colstar a z Patience se stalo prosperující místo. Historie se přece může opakovat.“

„Požadujeme, aby vláda zavřela Colstar, dokud se nevyšetří zdroj kontaminace,“ dodal Brant. „Podle mě je tady dost lidí, kteří smýšlejí stejně jako my, a ti by nás určitě podpořili.“

„Jenže ta podpora závisí na předložení důkazu,“ dodala Abby.

„Přesně tak.“

Lew přecvakl na další diapozitiv, novinový snímek Lylea Quinna.

„Věříme, že tenhle muž a žena, které vám ukážeme, jsou hlavní aktéři v tomto zločinu,“ řekl. „Lyle Quinn je bývalý zaměstnanec CIA. V Colstaru pracuje jako šéf bezpečnostní služby a má vlivné politické styky, především s Cormanem. Navíc je v úzkém vztahu s každým, kdo tady v Patience něco znamená, to je starosta, náčelník policie, vážený prezident naší nemocnice, Joe Henderson, a tak bychom mohli pokračovat. Ptala jste se, kdo by byl podle mě zodpovědný za Davidovu smrt, kdyby to nebyla nehoda.

Odpověď zní: tento muž!“

Abby napadlo, že by mohla popsat své setkání s Lylem Quinnem, ale pak si to rozmyslela. Přišla sem poslouchat a poučit se, a, ať už měli pravdu nebo ne, tito lidé byli vůči tomu člověku zaujatí.

„A ta žena, o které jste se zmiňovali?“ zeptala se. „Ten zločinec číslo dvě?“

Lew přecvakl na diapozitiv se snímkem přísně vyhlížející ženy s želvovinovými obroučky brýlí a krátkým konzervativním účesem. Abby připadala povědomá, ale chvilku trvalo, než si ji zařadila, ta žena z pikniku pořádaného Colstarem, která měla na sobě tričko s nápisem Zachraňte Zemi a jejíž soucit s Angelou Christoforovou byl v tak příkrém rozporu s Quinnovým znechucením a nečitelností.

„Kelly Franklinová,“ vysvětlil Lew. „Ředitelka odboru pro životní prostředí a zdraví obyvatelstva, OŽPZO.

Pracuje pro Colstar přibližně pět let. Chová se, jako by byla schopná položit život za odstranění nebezpečných praktik ve výrobě, ale podle nás je to podvodnice, skáče podle toho, jak Quinn a vedení firmy píská.“

„Proč myslíte?“ zajímala se Abby.

„Franklinová nám při mnoha příležitostech tvrdila, že nechala provést detailní prošetření celého výrobního procesu, a v naší přítomnosti dokonce nechala poslat vzorky krve do zcela nezávislé laboratoře. Nikdy nám ale nedala zapravdu.“

„Třeba jen čeká na objektivní důkaz,“ namítla Abby.

„Nebo bychom měli, vlastně vy byste měli, použít trochu ráznější způsoby přesvědčování, aby projevila svůj zájem jinak než pouhými slovy.“

„To taky máme v úmyslu,“ přisvědčil Lew. Rozsvítil stropní světlo a chvíli mlčel, aby si Abby mohla srovnat v hlavě, co právě viděla. „No tak,“ prohlásil konečně, „co si o tom všem myslíte?“

Abby se dívala do své sklenky a v hlavě se jí míhaly tváře Lylea Quinna, Joshe, ředitele zdravotnické kliniky Colstaru, Martina Bartholomewa, Kelly Franklinové, George Oleandra, Lewa, Claire Buchananové a všech ostatních pacientů s diagnózou VNOJ. Cítila, že v místnosti vládne atmosféra plná vyčkávání. Neměla by z toho náhodou vyklouznout přiznáním, že jí to se snoubencem moc neklape a že si možná bude co nevidět hledat místo ve městě?

„Myslím, že skutečně existuje nějaký vnější vliv prostředí, který většinu, pokud ne všechny pacienty, navzájem spojuje,“ připustila. Pečlivě vybírala slova. „A pokud to tak je, v žádném případě nemůžeme uvěřit, že by zodpovědnost nenesl Colstar.“

„Takže se k nám připojíte?“ vyhrkl Brant.

„Rozhodně ne oficiálně a rozhodně ne hned. Ještě pořád necítím u všech případů takovou jistotu jako vy.

Navíc jsem se do města přistěhovala s člověkem, který je u té společnosti zaměstnaný. Než se jim postavím, musím sehnat naprosto neprůstřelné důkazy.“

„Nenašla byste nějaký způsob, jak byste tohle všechno mohla vysvětlit svému příteli?“ zeptala se Torresová.

„Kdyby se nám tak podařilo do podniku propašovat člověka, kterému se dá věřit –“

„Barbaro, prosím tě!“ okřikl ji Lew. „To není fér!“

Žena se viditelně přikrčila.

„Moc se omlouvám,“ vydechla. „Už jsem bezvýsledně zapojená tak dlouho, že prostě začínám být zoufalá.“

„To chápu,“ uklidňovala ji Abby. „Doneste mi jednoznačný důkaz a já každopádně budu uvažovat o tom, že se svěřím i Joshovi. Ale povím vám, co můžu udělat hned. Začnu si vést záznamy o všech pacientech, u kterých mi bude jejich stav podezřelý. Pokud budu mít čas, zkusím provádět testy na otravu kadmiem. Jakmile usoudím, že to bude případné, pošlu vzorky krve své přítelkyni na toxikologii do sanfranciské nemocnice St. John’s. Pokud mi Sandra Stuartová potvrdí, že krev je v pořádku, pak můžete věřit, že v pořádku je.“

„Souhlasím, ale na poštu to musíte dávat nejmíň v Caledonii a možná ještě dál,“ souhlasil Brant.

Celá čtveřice zamířila ven k zaparkovaným autům.

Torresová a Brant vyjádřili Abby uznání a poděkování za její účast a odjeli.

„Já vám jsem taky vděčný,“ řekl Lew, když ostatní zmizeli. „Namouduši jsem nevěřil, že se ukážete. Slibte mi, že všechno, co jste se tady dozvěděla, si pořádně promyslíte!“

„Slibuju.“

Abby vycítila, že Lewovi se do rozloučení ještě nechce. Byla rozhodnutá, že pokud ji přímo vyzve, zůstane, aspoň na chvíli. Joshovo šílenství ji vyčerpalo a ona se blaženě kochala Lewovou rozumností a jeho kamarádskou společností. Lew jí však nabídl ruku a naproste věcně potřásl tou její.

„Za pár dní se zase uvidíme,“ prohlásil. „Abby, pokud byste to považovala za přijatelné, rád bych se někdy setkal s vaším přítelem Joshem.“

„Přiznám se, že Josh teď na tom není natolik dobře, aby se s někým seznamoval. Poslední dobou měl vážné problémy. Trpí úděsnými výkyvy nálady. A taky bolestmi hlavy. Dělám si kvůli němu vážné starosti.“

„Nechal se vyšetřit?“

„Jenom na zaměstnanecké klinice v Colstaru. Dneska se objednal ke Garretu Owenovi. Těžko však říct, jestli se u něho skutečně ukáže.“

„Vyřiďte mu, že by měl.“

„Vyřídím, pokud dostanu příležitost. Přiznám se vám, že jsme měli další hádku a Josh odešel. Nemám ponětí, kde může být.“

„To mě mrzí. Jste zasnoubeni?“

„Spíš neoficiálně. Dokud se Josh nerozhodne a dokud nebude jasné, co s ním bude dál, nemůžu vědět, jak to s námi dopadne.“

Tak! pomyslela si. A teď mě přece můžeš pozvat, abych zůstala.

„V tom případě vám musíme pomoct, jak jenom je v našich silách,“ usmál se místo toho a přidržel jí otevřená dvířka vozu. „Podle toho, co jste mi řekla a co jsme zpozorovali u mnoha ostatních případů bych doporučoval, abyste vyšetření, které Garrett Owen provede u vašeho přítele, ještě doplnila testem na přítomnost kadmia v krvi.“

12

Abby s návratem domů nijak zvlášť nespěchala.

Zastavila se u samoobsluhy pro krabici nízkotučného mléka a plechovku Maxwellovy polévky. Cestou k pokladně ji přepadl záchvat sebelítosti, a tak popadla i krabici oplatek.

To poslední, po čem teď toužila, byl návrat do prázdného domu na konci slepé ulice ve východní části městečka Patience, stát Kalifornie.

Rozsvítila v mazdě světlo a prohlédla se ve zpětném zrcátku. Kolem očí jí bylo znát napětí, to popřít nemohla, ale jinak pořád ještě velmi připomínala tu dívku, kterou na lékařské fakultě i během stáže pronásledovali přitažliví a zajímaví muži, a vlastně v tom vytrvali až do chvíle, kdy se

seznámila s Joshem. Narážky, které trousila před Lewem Alvarezem, by pochopil snad i šutr, ale přesto teď byla sama a nešťastně se chystala zamířit k domovu. Ten člověk byl buď moderní rytíř, nebo se o ni nezajímal jinak než o další třiatřicetiprocentní přírůstek do jejich Aliance. Při jízdě si v duchu probírala Lewovu teorii, že zdrojem Joshových příznaků může být otrava kadmiem. Emocionální labilita, malátnost a atrofie mozku, to všechno patřilo mezi symptomy otravy kadmiem, jejichž seznam jim Lew ukázal na diapozitivu. Přesto jí to připadalo k nevíře. Josh byl na svoje zdraví až punčtičkářsky opatrný. Copak by vědomě souhlasil, že bude při práci vystaven působení tak známého toxinu? A pokud by k otravě došlo mimo zdi Colstaru, proč by to současně nepostihlo i ji?

Jednou věcí si byla stoprocentně jistá. Až se opět setká s Joshem, bude mít tolik rozumu, aby se o Colstaru a možném znečištění kadmiem vůbec nezmiňovala, aspoň ne do té doby, dokud by si to mohl vykládat jako její pokus vytahovat se na něho či podkopat jeho kariéru. Udělá však to, že zavolá neurologovi a zkusí ho přemluvit, aby Joshe vyšetřil co možná nejdříve a aby také poslal jeho krev na otestování přítomnosti kadmia. Pokud se v téhle záležitosti bude neurolog chovat vstřícně, třeba se Abby dokonce nabídne, že pár zkumavek s Joshovou krví osobně odveze své přítelkyni Sally Stuartové, toxikoložce. Otrava těžkými

kovy je vážná záležitost, ale pokud se na ni přijde včas, dá se léčit a vyléčit.

Když zahýbala na příjezdovou cestu, říkala si Abby v duchu, že otrava kadmiem, i když to je dost šeredná věc, by pořád byla pro Joshe lepší než některá z forem epilepsie, což byla varianta, která se na jejím seznamu možných diagnóz skvěla na čelném místě. Ta se sice léčit dala, ale vyléčit už nikoliv.

V dome panovala absolutní tma. Hlavní zásada, když člověk žije sám, pomyslela si, je nechat při odjezdu svítit světlo. Zamkla vůz, což bylo v Patience zřejmě zbytečné, ale v dobách jejího života ve velkoměstě zásadní, a zamířila k zadnímu vchodu, když tu náhle vytušila, že ji někdo pozoruje. Srdce jí vyskočilo až do krku. Prudce se otočila.

„Joshi… Joshi, jsi to ty?“

A skutečně tam stál muž, hned u garáže. Rozeznala jeho siluetu. Zoufale se snažila vymyslet, jaký krok by teď měla podniknout. Zadní dveře byly zamčené. I když klíče držela v ruce, stejně by se jí nepodařilo ukrýt se v domě dřív, než k ní doběhne. Kousek od jejích nohou se povaloval kámen velký jako pěst. Mohla by se jím bránit a přitom křičet o pomoc v naději, že některý ze sousedů, ovšem žádný z nich nebydlel příliš blízko, ji náhodou uslyší. Než se však stačila rozhodnout, muž vykročil ze stínu.

Na okamžik přestala dýchat, ale potom ho poznala.

Quinn.

„Omlouvám se, pokud jsem vás polekal, paní doktorko.“

Byl oblečený celý do černého, stejně jako tehdy na pikniku. Mnohem hrozivější však byl fakt, že tu číhal ve tmě v půl dvanácte v noci. Abby neměla nejmenší pochybnosti, že výhružně vypadat skutečně chtěl. Stříbrné vlasy mu v matném světle zářily.

„Co chcete?“ zeptala se.

„Promluvit si.“

„Josh mě čeká v dome. Jistě dovolíte, abych zaběhla oznámit, že jste tady.“

„Josh se včera večer odstěhoval k Savickým, na druhý konec Patience. Jsou teď v San Diegu a ošetřují matku Sally Savickové, která umírá na rakovinu. Dnes zavolal a omluvil se, že nepřijde do práce. Ať je tedy dneska večer Josh kdekoliv, tady určitě není.“

„Mám dojem, že mi nejste dvakrát sympatický, pane Quinne. A navíc jsem unavená. A pak mi můžete věřit, že nemám zájem jednat s člověkem, který se mi v noci plíží kolem domu.“

„Deset minut,“ požádal Quinn. „Když potom budete chtít, abych odešel, vyhovím vám.“

„Možná někdy jindy.“

„Potřebuju si s vámi promluvit o té schůzičce, které jste se právě zúčastnila na farmě doktora Alvareze, a taky o práci vašeho přítele Wylera v Colstaru… Deset minut.“

Abby natolik překvapilo, že Quinn ví přesně o Joshově přestěhování, že se už ani nedivila, když prozradil, že ví i o jejích aktivitách. Ten člověk v ní vzbouzel ostražitost, svou mocí a sebejistotou dokonce i strach. Ale navíc v ní probudil zájem. Připomněla si v duchu, že pokud Lewův názor na smrt Davida Brookse je pravdivý, pak se tu bude bavit s vrahem. Na druhou stranu bylo nepravděpodobné, že kdyby jí Quinn chtěl ublížit, vybral by si k tomu tohle místo a tento způsob jednání. V každém případě se však rozhodla, že v dome s ním samotná nebude.

„Deset minut,“ přisvědčila a kývnutím ukázala na dolní konec ulice, kde budou o kus blíž sousedům.

„Předpokládám, že Wylerovo odstěhování se k Savickým znamená, že vám to doma neklape. Škoda.“

„Tak o tomhle si se mnou chcete popovídat?“

„Josh Wyler pracuje na místě, které má pro nás zásadní, možná až klíčový význam. Neshody v rodině by určitě mohly jeho pracovní výkon negativně ovlivnit.“

„Však my to nějak vyřešíme.“

„Výborně. Tenhle přístup vítám. A dejte vědět, kdyby vám Colstar mohl být v něčem platný.“

„Máme spoustu pomoci, děkuju.“

„To byla jen nabídka.“

Quinn vedle ní šel chviličku mlčky.

„Upozorňoval jsem vás, že se pokusí vtáhnout vás mezi sebe,“ ozval se náhle.

„V tom máte pravdu.“

Zřejmě nemělo význam ptát se ho, jestli ji sledoval až k Lewovi nebo jestli některý ze tří členů Aliance je špión. I kdyby jí odpověděl jakkoliv, stejně by se tomu nedalo věřit.

„Vytáhli na vás ty žvásty o kadmiu?“ zajímal se.

„To musíte vědět nejlíp vy.“

„Určitě vytáhli. Takhle to prozatím dělali u každého, koho se snažili naverbovat. Jenže oni se pletou, paní doktorko. Jsou zatraceně vedle. Hlídáme si své toxické kovy stejně pečlivě, jako každá jiná továrna v tomhle státě.“

„Tak proč si kvůli tomu děláte starosti?“

„Na tom podnikovém pikniku jsem vám přece říkal, že mě platí, abych si právě dělal starosti kvůli všemu, co by mohlo ohrozit prosperitu či pověst Colstaru. A nepochybuju, že Wyler vám prozradil, že momentálně jsme hlavním kandidátem na získání několika významných vládních zakázek včetně přenosných zdrojů napětí. Většině našich výrobků se dostává nejvyššího ocenění, a to platí i pro vývojové projekty z Wylerova oddělení. Každá okolnost, která by vedla k odstavení továrny nebo k dlouhodobějšímu omezení její výroby, by mohla způsobit, že o ty zakázky přijdeme. Neříkejte, že těch pár lidí, kteří v Alianci pro zdravé Patience ještě zůstali, vám tohle nevysvětlili.“

„Vysvětlili.“

„Paní doktorko, vadilo by vám, kdybych vám říkal křestním jménem?“

„Zůstaňte radši u té paní doktorky.“

„Jak chcete. Paní doktorko, jsem přesvědčený, že to Aliance myslí dobře, jenže se šeredně mýlí.“

„A co ty symptomy, se kterými se setkáváme?“

„To je příklad toho, co se může stát, když přehnaně horliví lékaři užívají své znalosti a postavení k tomu, aby ovlivnili veřejnost v otázkách zdraví. Je to obyčejný hon na čarodějnice, který zahájil doktor Brooks se svým kolegou Alvarezem. A můžete mi věřit, paní doktorko, že je to jenom plácání do vody. Nijak nesouvisející případy, které slepili navzájem, dělají na lidi dojem jedině z toho důvodu, že jim dva okouzlující lékaři tvrdili, že by to tak mělo být. Když se budete dlouho a hezky zblízka dívat i na tu nejdokonalejší pleť, začnete vidět kazy i na ní. Tady vážně neexistuje žádná ekologická epidemie a už vůbec ne ekologická epidemie způsobená kadmiem. V Patience jejich názor zatím nepodpořil z dalších lékařů ani jediný.“

Teprve já.

Došli na křižovatku Abbyiny příjezdové cesty s dvouproudou státní silnicí, která se klikatila nahoru do hor a spojovala jižní Idaho a severní Nevadu s oceánem. Zastavili se u semaforu. Minutu, možná dvě, se kolem nich ozývaly jenom cikády, pár cvrčků a motor blížícího se náklaďáku.

Konečně se vůz přehnal kolem a svištěl na západ, směrem do městského centra.

„Takže, pane Quinne,“ řekla Abby, když hluk utichl, „jak se zdá, vy jste o svém názoru přesvědčený stejně pevně, jako Aliance o tom svém. Co tedy konkrétně ode mě chcete?“

„Chci, abyste se mezi ně nezapojovala dřív, dokud se neseznámíte se všemi fakty. Aliance už skoro přestala existovat. Skoro každý, kdo s nimi držel na začátku, pochopil pravdu a odpadl. Nová krev, obzvlášť nová doktorská krev, je pro ně životně důležitá, aby úplně nezanikli. Nepředstavují pro nás sice vážný problém, ale o vás, paní doktorko, toho vím dost, abych vás nechtěl mít na jejich straně.“

Vím toho o vás dost… Znovu zahalená výhrůžka.

Znovu používal stejnou taktiku jako na tom pikniku. V

duchu ji však potěšilo, že tentokrát ji tím nezaskočil.

„Pane Quinne,“ odpověděla rozvážně, „je mi absolutně jedno, co všechno o mně víte nebo nevíte. Záleží mi především na mých pacientech. A pokud toho o Alianci a dnešní schůzce víte tolik, mělo by vám být taky jasné, že prozatím jsem se jim vůbec k ničemu nezavázala.“

„Skvělé!“

„Ovšem v tom okamžiku, kdy u některého ze svých pacientů zjistím v krvi zvýšenou hladinu kadmia či jakmile se setkám s jakoukoliv jinou chorobou, kterou zavinil

Colstar, můžete se spolehnout, že se stanu nadšeným bojovníkem v jejich řadách a jako první vytáhnu k útoku.“

„To je naprosto fér. Mezitím by mě potěšilo, kdybyste nám pomohla.“

„Jak?“

„Rád bych vás pro Colstar najal jako konzultanta přes nemoci z povolání a tak podobně. Plat bude záviset na tom, jak často budete zvaná k poradě, ale můžete se spolehnout, že s platem, který vám my, tedy nemocnice, pochopitelně, platíme za práci na pohotovostním oddělení, na tom vůbec nebudete špatně.“

„A součástí smlouvy bude samozřejmě i zákaz styků se členy Aliance.“

Quinn se na ni podíval.

„Ale naopak,“ řekl, „vaší práce konzultanta si budu cenit o to víc, když schůze Aliance budete navštěvovat. Není nad včasné varování.“

„Chcete, abych vám dělala špeha?“

„Ve skutečnosti chci, abyste přišla do Colstaru na exkurzi. Představím vás Kelly Franklinové, která má na starosti odbor pro kontrolu a nezávadnost životního prostředí. Má podrobně zmapovaný každý centimetr čtvereční našeho podniku. Vyberte si místo a ona vás tam zavede a nechá vás tam zkoumat tak dlouho, jak vám bude libo. Pokud objevíte nějaký způsob, jímž může třeba jen teoreticky docházet ke kontaminaci životního prostředí, pak

vám sami pomůžeme objednat prošetření z nezávislé agentury, a přijmeme všechny z toho vyplývající důsledky.

Máte na to moje slovo.“

„Kdy chcete, abych tu exkurzi absolvovala?“

„No, okamžitě. Kelly na nás čeká ve své kanceláři. Je to nejvhodnější doba, protože třetí směna má vlastně jen dozorčí funkci, takže se tam budete moct pohybovat bez problémů.“

„Pane Quinne, dnes v noci se na to necítím. A pochybuju, že takhle pozdě se na to cítí Kelly Franklinová.“

„Paní doktorko, čirou náhodou je mi známo, že dnes jste měla volno a službu nastupuje až pozítří. Tahle záležitost má pro nás prvořadý význam. To proto se Kelly nemůže dočkat, až se s vámi seznámí. A můžete mi jako členu správní rady nemocnice a viceprezidentovi firmy, pro kterou pracuje Josh Wyler, že to je nesmírně důležité i pro vás dva,“

Abby pocítila téměř úlevu. Přinejmenším dosáhla toho, že s ní Quinn přestal jednat v rukavičkách. Jeho varování bylo sice nepřímé, ale Abby nijak nepochybovala, že jeho rukojmím je přinejmenším Joshovo místo, a možná i to její.

Ona by pravděpodobně bez problémů našla místo na pohotovostním oddělení téměř každé městské nemocnice, i když pozici v St. John’s by se to nevyrovnalo, ale v Joshově případě to je jiná káva. A jakmile by ztrátu jeho zaměstnání

u Colstaru zavinila ona, pak by se jejich už takhle ohrožený vztah najisto rozpadl.

Kamínek strachu v jejích útrobách ztěžkl. I když nemohla pro Quinna či Colstar představovat hrozbu, přesto se rozhodli ji systematicky kontrolovat. Ale na druhou stranu, pokud má Lew pravdu a Joshovy příznaky má na svědomí kadmium, pak bude mnohem lepší, když Abby bude přímo v Colstaru, než aby si v dočista jiném městě sháněla práci.

„Nic neslibuju!“ rozhodla se nakonec. „Ať už si na té prohlídce něčeho všimnu nebo ne. Nic neslibuju!“

„Pochopitelně. Já hned věděl, že to pochopíte.“

„A pokud se rozhodnu, že o to… místo konzultanta nestojím, žádám, abyste mě i Joshe nechali na pokoji.“

„Moje slovo.“

„Nesmíte se zlobit, že nemám představu, jak hodně se na něj můžu spolehnout.“

Quinnovo auto, černý rover, parkovalo na sousedově příjezdové cestě. Abby za ním jela serpentinami ke Colstaru.

Zajímalo by ji, jestli Ives leží na své pozorovatelně a sleduje je svým infračerveným dalekohledem. Navíc si kladla otázku, jak dlouho by poustevník směl v lese zůstat poté, co by se Lyle Quinn dozvěděl, že jedním z jeho koníčků je sledování příjezdů do továrny a odjezdů z ní. Uniformovaný člen ostrahy je mávnutím pustil na prostorné, téměř neobsazené parkoviště. Quinn zajel na svoje místo a

naznačil, ať Abby zaparkuje vedle něho, na místě označeném vizitkou Pan Wang. Ještě než došli k budově, otevřel hlavní vchod další muž v uniformě.

„Nepotopitelná loď,“ poznamenala Abby.

„Jsem rád, že to oceňujete.“

Přepychová přijímací hala byla úplně opuštěná. Quinn se zastavil jenom na tak dlouho, aby umožnil Abby prohlídnout si množství čestných uznání, děkovných dopisů a plakátů oznamujících veřejně prospěšné akce a zájem o blaho veřejnosti, jež pokrývaly vysoké stěny.

Sůl Země, akciová společnost, pomyslela si. Ovšem až na to, že tu byl šéf bezpečnostní služby, který číhal ve tmě, aby děsil ženy, bývalá zdejší zaměstnankyně, která se pobodala na veřejnosti, a možná, ale jenom možná, nedbalé zacházení s jedovatými těžkými kovy.

„Kancelář Kelly Franklinové je v hale A, stejně jako kancelář vašeho přítele Joshe. Někde jsem se doslechl, že vy dva plánujete manželství. Doufám, že se vám ty problémy podaří vyřešit.“

„Koukám, že máte strašně sentimentální povahu,“

prohodila Abby.

Všechny tři haly s hlaďounkou betonovou podlahou byly široké jako ulice a jasně osvětlené. Na začátku každé z nich parkoval hlouček očíslovaných elektrických vozíků, jaké se používají k přesunům na golfovém hřišti.

„V průběhu ranní a odpolední směny jsou skoro všechny vozíky v akci,“ pochlubil se Quinn.

„Jaký máte handicap?“

„Prosím?“

„Ale nic, nic.“

Quinn ji vedl halou A, která byla zcela prázdná. Pouze tu a tam potkali zaměstnance v laboratorním plášti po kolena. Daleko od nich, Abby to připadalo jako celý kilometr, se pomalu sunul jeden z golfových vozíků. Další stál zaparkovaný u stěny vedle dveří s mléčným sklem, na kterých visela vizitka: „K. Franklinová, odbor pro kontrolu a nezávadnost životního prostředí“. Quinn rázně zaklepal.

Klepání se obrovskou prázdnou halou rozlehlo jako výstřely z pistole.

Kelly Franklinová přivítala Abby sice profesionálně zdvořile, ale současně s neskrývanou vřelostí. Nevypadala ani zdaleka tak neformálně jako na podnikovém pikniku, ale ani ne tak přísně jako na Lewově diapozitivu. Quinn je vzájemně představil a odešel, předtím však připomněl Abby, že prohlídku továrny nemusí nijak uspěchat, a že obě mají povolení prozkoumat všechno, co si jen sama bude přát.

„Paní doktorko,“ ukončil svou řeč, „my samozřejmě chápeme, že jste odborník na pohotovostní případy a ne na nemoci z povolání a kontrolor bezpečnosti práce. Na druhou stranu si však uvědomujeme, že budete schopná ocenit

bezpečnostní opatření, která tady v Colstaru děláme kvůli zajištění bezpečnosti našich zaměstnanců i celého města.“

Abby mu chladně poděkovala.

„Tak tedy,“ usmála se Franklinová, když osaměly, „můžu vám nejdřív něco nabídnout? Trochu čaje? Nebo vinný střik?“

„Nic, děkuju.“

Abby si prohlédla kancelář, která jí prozradila, že patří matce dvou pubertálních dcer, jež získala diplomy na fakultě hygieny životního prostředí v Cal a na Washington State, miluje turistiku a o svůj obor má hluboký vědecký zájem.

„Nezdá se mi, že byste byla návštěvou u nás moc nadšená, paní doktorko,“ ozvala se Franklinová. „to mě mrzí. Lyle se ke své práci i k metodám, které používá, staví nesmírně osobitě. Pokud se mu podaří dosáhnout cíle, pak se na nepohodlí ostatních ani na jejich námitky vůbec neohlíží.“

„No, to mi došlo. A jako dnešní cíl si umanul, že mě dostane do továrny,“ poznamenala Abby.

Kelly Franklinové to zřejmě bylo upřímně trapné.

„Radši se nebudu ptát, jak to dokázal,“ povzdychla si.

„Ale aspoň se budu snažit udělat tu exkurzi pro vás co nejzajímavější. Můžete mi věřit, že dát někomu, a tím myslím vůbec někomu, volnou ruku při prohlídce Colstaru nemívá Lyle ve zvyku. Na vašem názoru mu tedy určitě hodně záleží.“

„Nevím, proč by mělo.“

„Třeba to má něco společného s Joshem,“ nadhodila Kelly, „Lyle mi prozradil, že vy dva žijete spolu. Josh je báječný člověk. Nesmírně inteligentní, milý a úžasně zábavný. Pro nás znamená skvělý přínos.“

„To jsem ráda.“

Tím měla zodpovězenou otázku, zda Joshovo podivné chování nějak neovlivnilo jeho pracovní výkon. Podle tohoto se dalo soudit, že hlavní obětí byla pouze ona.

Kelly zřejmě počítala s delší odpovědí.

„Tak dobře,“ navázala po chvilce, „co kdybychom se tedy do toho pustily?“ Z podlahy vedle svého psacího stolu zvedla silný štos počítačových sjetin svázaných do desek z tvrdého papíru. „Lyle mi řekl, že pokud jde o Colstar, týká se vaše hlavní starost kadmia. Tady máte podrobně anotovanou bibliografii toxicity kadmia. Nechala jsem si ji poslat z univerzitní knihovny v Bethesdě. Uvítám, když mi ten materiál časem vrátíte, ale nijak na to nespěchám.“

„Děkuju.“

„A tady máte seznam pacientů nemocnice, kterým jsme na žádost jejich ošetřujících lékařů provedli test na přítomnost kadmia v krvi. Připojeny jsou i záznamy o jejich ošetření na pohotovosti včetně diagnózy. Jak sama vidíte, testy všechny do jednoho dopadly negativně. Další seznam obsahuje téměř pět set testů na přítomnost kadmia, niklu a dalších těžkých kovů v krvi našich zaměstnanců. Tyto testy

se provádějí namátkově, průběžně a já za ně nesu osobní zodpovědnost.“

„Testy se provádějí v naší nemocniční laboratoři?“

„Ano, provádějí. Proč se ptáte?“

„Jen tak, ze zvědavosti.“

„Máte k tomu ještě nějaké otázky?… Výborně. Mám na svém vozíku podrobný plán každého podlaží celé továrny. Kdybychom si chtěly prohlédnout úplně všechno, tvrdly bychom tu do zítřejšího večera. Kdybyste mi však mohla povědět, co vás zajímá nejvíc, ochotně vám vyhovím.“

Kelly Franklinová se posadila za volant, rozjela se halou A a Abby zatím studovala plán podlaží. Továrna měla dvě obrovská podlaží, jedno přízemní a druhé v podzemí.

Ve výrobním křídle, umístěném v hale C, se stropy suterénu na dvou místech zvedaly do výšky prvního patra a přízemí zcela chybělo. Ve větší části suterénu probíhala výroba.

Abby se rozhodla, že si chce prohlédnout výzkumné křídlo za halou A. Potom se mohou podívat do té části výrobní haly, kde probíhá sestavování dobíječích baterií, protože tam se v této továrně používá kadmium především.

Kousek po kousku, jak poznávala Colstar, poznávala Abby i svoji průvodkyni. Kelly Franklinová byla rozvedená, už když před pěti lety nastupovala u Colstaru. Její dvě dcerky na otcovo naléhání navštěvovaly soukromou školy v blízkosti San Franciska. Přestože společenský život v

Patience pro nezadanou vzdělanou ženu moc příležitostí nenabízel, Kelly si udržovala kontakty se zajímavými lidmi přes Sierra Club i díky lodním výletům zaměřeným na potápění, které se konaly dvakrát do roka. V Patience ji držela krása okolní přírody, skvělý plat a skutečnost, že svou práci milovala.

Zatímco naslouchala, jak Kelly líčí svůj život, přemýšlela Abby o sobě a o své vlastní situaci. Pokud se z jejího odloučení od Joshe stane trvalá záležitost, pochybovala, že by v Patience sama dlouho vydržela.

Výzkumné křídlo bylo opuštěné s výjimkou ostrahy a jednoho vědce. Byl to obrovský obdélník s velkým proskleným atriem uprostřed, které, jak jí Kelly vysvětlila, sloužilo pro práci s toxickými látkami, i třeba jen potenciálně toxickými. Byl větraný přes sérii filtrů. Vzduch vycházející z filtrů byl pro dýchání naprosto bezpečný.

„Velmi dobře si uvědomujeme, s jak toxickými materiály občas pracujeme,“ vysvětlovala Kelly. „Například pro práci s kadmiem musíme dodržovat předpisy vydané speciální vyhláškou ministerstva školství určenou speciálně pro podobné použití.“

„To je uklidňující vědomí,“ zahuhlala Abby bez valného nadšení.

„Možná by vás skutečně uklidnilo, kdybych vám prozradila, jaké ty předpisy vlastně jsou. V podstatě to jde shrnout do přirovnání, že maximální povolené množství

kadmia ve vzduchu se rovná obsahu dvou tablet aspirinu rozfoukaných na plochu celého letiště.“

„To zní působivě.“

Atrium obklopovala asi desítka samostatných laboratoří, v každé z nich panoval organizovaný nepořádek, který se Abby naučila chápat jako průvodní jev každého rušného výzkumného pracoviště.

„Tohle je Joshovo místo,“ ukázala Kelly. „Je to nejnáročnější úsek provozu, protože konkurence ostatních firem útočí doslova vražedně. Podle toho, co jsem viděla, snáší ten tlak docela obstojně.“

Jen se podívej, říkala si Abby v duchu, když si prohlížela zařízení a laboratoře. Každý kousíček toho obrovského prostoru zářil čistotou a svědčil o pečlivé údržbě.

Hala C nabízela pět metrů dlouhý nápis, který oznamoval:

COLSTAR, PATIENCE. BEZPEČNOST NAŠICH

ZAMĚSTNANCŮ JE NAŠÍ NEJVĚTŠÍ PRIORITOU 101

DNÍ BEZ JEDINÉHO PRACOVNÍHO ÚRAZU.

Výrobní křídlo bylo ošetřované stejně pečlivě jako laboratoře. Všechno kadmium, nikl a další toxické kovy vůbec nepřišly do styku s lidskýma rukama, zaměstnanci s nimi manipulovali pouze pomocí robotů. Objemné nádrže, v nichž se kovy míchaly jako náplně do baterií, byly zavřeny a

zapečetěny. Prvořadá pozornost byla věnovaná větrání a filtraci vzduchu.

Proti její vůli to na Abby udělalo dojem. Colstar měl podle všeho jedno bezpečnostní opatření na druhém.

„Ale pár otázek přece jen mít budu,“ řekla Abby, když se opět rozjeli halou. „Tak za prvé, víte něco o potoku, který kdysi protékal podél továrny?“

„Samozřejmě.“

„Co se s ním stalo?“

Kelly se usmála.

„Mám dojem, že mimo naši firmu to ještě nikdo nikdy neviděl,“ odpověděla. „Ale Lyle vám při prohlídce dal volnou ruku, takže jdeme na to.“

Zavezla Abby až úplné dozadu haly B, a klíčem odemkla velké kovové dveře. Za nimi byl rozměrný bazén vytesaný v přírodní skále, i s vodopádem a vývrtkovitě zatočeným tobogánem. Výstřední a nákladně zřízený vodní ráj s přeobrovským zaskleným oknem ve stropě. Celá jedna stěna byla prosklená a za ní se lesklo přepychové zařízení fitcentra.

„Tenhle prostor je vyhrazený pro pana Ezru Blacka a ostatní vedoucí pracovníky. Členkou klubu jsem i já, ale nijak to nevyužívám. Ve vedení tu tolerují ženy jen tak dlouho, dokud se jim nepletou do cesty nebo se nesnaží jednat jako muži. Přiznám se, že mi je trochu trapné, že tady

v Colstaru vůbec tohle máme. Pokud Josh ještě nemá klíč, co nevidět ho dostane.“

„Ten bazén je tedy napájený tím potokem?“

„Ano, ale voda je ohřátá na třicet stupňů. Přebytek z potoka a přepad z bazénu padá téměř dvacet metrů dolů do čističky umístěné na jižním svahu stolové hory. Odtud odtéká do říčky Oxbow, která běží po severní straně údolí a ústí do přehrady. Vytékající vodu monitorujeme kvůli přítomnosti koliformních bakterií a toxinům. Osobně provádím testy pravidelně každé dva týdny.“

Plavecký bazén pro vedení továrny! Lew a ti druzí budou vyřešením záhady zmizelého potůčku krutě zklamaní!

„Zatím jsem viděla dost,“ povzdechla si Abby a mrkla na hodinky. „A vy už musíte být strašně unavená. Děkuju za doprovod.“

Kelly se zavezla zpět ke své kanceláři.

„Jsem ráda, že jsem vás poznala,“ usmála se. „Třeba bychom si mohly někdy zajít na večeři.“

„Třeba,“ přisvědčila Abby, ale hned si uvědomila, že její odpověď zní nesmyslně chladně. Během té doby, kterou strávily spolu, neměla ani jedinkrát pocit, že by Kelly Franklinová před ní něco skrývala. „Poslyšte,“ vyhrkla spěšně, „sešla bych se s vámi moc ráda. Zítra nebo pozítří vám sem zavolám a něco si domluvíme.“

„Senzace.“

Kelly vyhledala pagerem Quinna, načež srovnala všechny počítačové sjetiny na jednu úhlednou hromádku a podala je Abby.

„Děkuju,“ řekla Abby. „Příštích pár večerů si budu před spaním místo pohádek číst o kadmiu.“

„Hezky se bavte. Zajímá vás ještě něco?“

Abby se snažila rozpomenout, jakou otázku by Lew chtěl, aby ještě položila. Potom si vybavila ty stíny na skále pod továrnou.

„Poslední otázka,“ usmála se. „Jsou pod suterénem ještě nějaká patra?“

„Ani jedno. Podlaha suterénu leží na pevné skále.

Jediná věc pod ní je čistička vody a ta, jak už jsem se zmiňovala, je umístěna zvenčí.“

„Takže na severní straně útesu nejsou vytesané žádné otvory?“

„Kdepak. Proč? Máte nějaký důvod se domnívat, že tam je něco takového?“

Abby se chviličku dívala ženě do tváře a neúspěšně pátrala po známkách neupřímnosti. „Ale ne, to mě jenom tak napadlo,“ řekla.

13

Abby odložila materiál, ve kterém si pročítala informace o toxicitě kadmia, a sbalila si věci nutné pro další výlet k horskému domovu Samuela Ivese. Na setkání s výstředním samotářem se těšila a uvědomila si, že ten člověk představuje jedno z mála světýlek v temnotě samoty a izolace, které ji po jejím přistěhování do Patience nepřestávaly sužovat.

Časné ráno bylo chladné a už teď zářivé. Za jedenapůl hodiny jí začíná denní služba na pohotovostním oddělení, s trochou štěstí bude těch dvanáct hodin naplněno tak zajímavou a hektickou prací, aby jí nezbýval čas na přemýšlení. Její mozek si od venkovní reality odpočinout rozhodně potřeboval. Ode dne, kdy se Josh odstěhoval, uplynul už celý týden. Před třemi dny se vrátil do domu pro pár věcí, ale to byla Abby právě ve službě. Po návratu našla na kuchyňském stole pouze svazeček střapatých lučních květin a dopis.

Myslím, že už vím, kdo nese zodpovědnost za moje potíže, stálo tam roztřeseným písmem. Jakmile budu mít JISTOTU, něco s tím udělám. Potom, teprve potom budu VOLNÝ. MODLÍM se, abys nebyla jednou z nich.

Ten bizarní vzkaz ji vrátil do kruté reality. Během jejich odloučení se jí do hlavy jako příval hrnuly vzpomínky na prvních osmnáct měsíců, které strávili spolu. Jenže teď si

konečně uvědomila, přiznala, že Josh Wyler už není dál člověk, na kterého se může v čemkoliv spolehnout. A co hůř, možná se z něho skutečně stane cizinec, před kterým bude muset mít strach.

Aby nějak utloukla volný čas, začala Abby chodit na kurzy aerobiku a dokonce se pustila do běhání. V důsledku toho jí cesta nahoru za Ivesem připadala snadnější.

Dnes ráno ji zvládla bez toho, že by se silněji zadýchala.

Jak odhadovala od začátku, mikroorganismus, který měl na svědomí Ivesovu chronickou infekci v noze, byla pomalu se rozrůstající plíseň známá pod názvem aspergillus.

Léčit se dala amphotericinem B, silným, intravenózně podávaným

antibiotikem.

Protože

se

smířila

s

poustevníkovým zuřivým odporem vůči nemocnici, po velkém váhání zavedla Ivesovi krátký katetr do žíly na předloktí. V těch dnech, kdy se za ním do hor nedostala, si podával lék sám. Navzdory svým počátečním pochybnostem o účinnosti takto prováděné léčby musela časem uznat, že hluboká infekce den po dni viditelně ustupuje.

„Ivesi, nestřílet, to jsem já!“ křikla, když došla k mýtině.

Zvedl hlavu od pracovního stolu.

„Dneska se žádný střílení nekoná, doktorko. Jen si tu leštím svůj luk.“

„Je vážně krásný.“

Poustevník se láskyplné zadíval na své dílo.

„Už začíná dosluhovat,“ poznamenal. „Ještě mu dávám tak rok.“

„A potom co?“

„Potom si nejspíš udělám nový.“

Abby kývla bradou k slaměnému terči ve tvaru panáka.

„Tak mi to prozraďte,“ řekla, „poslepu nebo ne?“

Stejnou otázku mu položila už několikrát, ale nikdy nedostala jednoznačnou odpověď.

„Pokud nejsem slepý,“ řekl jí Ives tentokrát, „co potom páska na mých očích znamená?“

Zranění v obličeji se mu pěkně hojila a zhmožděniny už téměř zmizely.

„Máte silnou hojivost ran,“ prohodila Abby.

Ives sáhl pod stůl a vytáhl plechovku se špagetami.

„To je tou dietou,“ vysvětlil.

„Ivesi, povězte mi,“ vyptávala se, když mu vyměňovala obvaz na noze, „jak dlouho už tady žijete?“

„Přesně už ani nevím. Devět, možná i deset let.“

„Chtěla bych se zeptat na něco o Colstaru.“

„Tak to zkuste.“

„Viděla jsem diapozitiv továrny starý asi osm let. Bral ji hodně zdálky a není dvakrát kvalitní, ale zdá se, že na stěně skalního útesu jsou tři dlouhé úzké škvíry.“

„Jenže teď už tam nic podobného není,“ dopověděl za ni Ives.

„Přesně tak.“

„Byla to nějaká okna, tak padesát až šedesát centimetrů do šířky a něco přes tři metry do výšky. Trochu to připomínalo střílny v hradbě středověkého hradu, kudy se dalo střílet po nepříteli šípy bez nebezpečí, že lučištníka přitom někdo zastřelí.“

„A kam se poděly?“

Ives pokrčil rameny.

„Jednou zkrátka zmizely, nejspíš je zazdili.“

„Dalo by se odtud na ně dohlédnout?“

„Zkusit to můžeme, ale podle mě při tom zazdívání odvedli namouduši dobrou práci.“

Ives si vyzvedl svůj celtový vak s vojenskou přikrývkou a vedl ji na svou pozorovatelnu. Nebyla tam od toho prvního dne, kdy do tábora dorazila s Joshem. Když se teď rozhlédla po údolí, ptala se v duchu, kde asi Josh je, co dělá a jestli šel skutečně na vyšetření ke Garrettu Owenovi.

Ona neurologovi skutečně zavolala a přemluvila ho, aby Joshe vzal do dvou týdnů.

Slunce začínalo zapadat a v tom podvečerním světle zářil útes s Colstarem jako jantar. Ives rozložil přikrývku a natáhl se vedle Abby.

„Zaboha si nemůžu zvyknout, že je ta továrna tak obrovská,“ přiznala se.

„Je to hotová pevnost.“

Ives zaostřil dalekohled a podal jí ho. Po své návštěvě v Colstaru se teď Abby snadno orientovala. Nejprve se podívala na střechu nemocnice a potom na výrobní pracovní budovy. Vedle nich se táhl úzký pruh trávy s lučními květinami a hned u něj běžel vysoký plot z ostnatého drátu, který měl za úkol oddělovat tovární pozemky od údolí. Za plotem byla široká zvlněná kamenitá louka a z ní se téměř kolmo zvedal útes. Abby vyhledala čističku vody, o které jí pověděla Kelly Franklinová. Potom pečlivě prozkoumala kolmou stěnu útesu. Nic.

„Kde přesně byly ty škvíry?“ zeptala se.

Ives se podíval dalekohledem a zase jí ho vrátil.

„Podívejte se na nápis Colstar po straně budovy. Věřte nevěřte, ale ta písmena jsou vysoká dvaapůl metru. Najděte S a sjeďte po skále kolmo dolů. Mám dojem, že někde tam to bylo.“

Zvětšovací schopnost dalekohledu byla neuvěřitelná.

Abby pozorně prozkoumala celý útes odshora až dolů. A ještě jednou.

„Poslyšte, Ivesi!“ vykřikla vzrušeně. „Mám dojem, že už jsem našla místo, kde bývaly! Když se zadíváte hodně pozorně, zjistíte, že obrysy jsou pořád ještě vidět, ale jak se zdá, zazdili je cementem nebo natřenými prkny.“

Ives se přesvědčil.

„Mně to připomíná překližku s nalepenými kamínky,“

oznámil potom.

„Ale co je za tím? To je záhada!“

A proč pracovnice ručící za ekologičnost provozu o nich nemá ani tušení? To byla ještě větší záhada.

Ives dalekohled odložil.

„No tohle, mně to nejde na rozum,“ vrtěl udiveně hlavou. „Prohlížím si tu skálu tolik let, zleva doprava, odshora dolů, a teď si to přinášíte vy a ukážete mi něco, čeho jsem si zatím nikdy nepovšiml.“ Zašklebil se na ni.

„Tak co, jsem slepý nebo ne?“

14

Bolest hlavy, stejně jako všechny předchozí, začala podivnou nepřirozenou pachutí na kořeni jazyka. Byl pořád navztekanější, dokonce i mezi jednotlivými záchvaty, ale teď cítil, jako by se kdesi hluboko v něm vzňal doutnák a on nemohl udělat nic, aby zabránil explozi. Nezasloužil si to.

Celý život se snažil dělat jenom to, co je správné.

Nezasloužil si zešílet. Tři roky u vojenského námořnictva.

Spousta vyznamenání. Měl tam možná zůstat o pár roků déle. Kčertu, měl tam zůstat nadobro. Kdyby jen tušil, co má pro něho osud v záloze, tak by to udělal. Nejdřív to fiasko s hospůdkou, ti proklatí bankéři, co mu nepočkali, potom se

jedno zaměstnání střídalo za druhým. A nakonec dvě zaměstnání současně, jen aby se udržel nad vodou, a jeden čas dokonce tři, když to bylo výhodné. A teď ho vylili z továrny, a proč? Protože si vybral moc hodin nemocenské.

Jenže zatraceně, copak člověk může dělat na

desetimetrovém žebříku, když mu v hlavě vybuchují granáty?

Cítil, jak mu ta bolest začíná za očima, příšerná pulzující bolest. Pachuť v ústech byla stále ostřejší, nepříjemnější. Tentokrát to bude hodně svinské. Nabral si do úst doušek vody a zase ji vyplivl. Polykat ji nemělo cenu, za chvíli by ji stejně vyzvracel.

Rozběhl se do ložnice a vytáhl uniformu z igelitového sáčku, do kterého ji dali v čistírně. Námořnictvo by s tím nesouhlasilo, ale vem to čert. Celé ty roky ho učili jen zabíjet. Teď se konečně přesvědčí, kolik si z toho zapamatoval.

Ruce se mu třásly tak strašlivě, že málem nedokázal zapnout knoflíky na saku, ale i po patnácti letech mu skvěle padlo. Byla to chyba, že si otevřel hubu na šéfa kvůli narážce, že svoje bolestí hlavy markýruje, ale mnohem horší bylo, že se dal tím hajzlem vykopnout. Jenže šéf tak jenom potvrdil, co beztak už věděli všichni, že je prvotřídní svině.

Bodání v hlavě se změnilo na elektrickou vrtačku, která mu do mozku vyráběla díry. Zhroutil se na podlahu a

chvíli si svíral spánky. Nakonec se nějak vyhrabal na nohy a vyšel z domu. Urovnal si uniformu a skočil do auta.

Venkovský klub, říkal si v duchu. V tom to je. To je ta zasraná potíž. Všechny venkovské kluby existovaly jedině proto, aby lidem jako on připomínaly, že jsou bezcenní žebráci, kteří to zatím nikam nedotáhli a taky to do smrti nikam nedotáhnou. Ale ne, neměl by zapomínat, že ho ti hodní zazobanci do svého elegantního klubu jednou pustili na celé tři týdny… Dokud neskončil s natíráním.

Nastartoval svého chryslera, rachotinu, která měla na tachometru víc než dvě stě sedmdesát tisíc kilometrů a pod kapotou už druhý motor z bazaru. Viděl rozmazaně, mozek měl jako v ohni. Takové svinské živoření, co komu kdy provedl, aby si zasloužil tak krutý trest? Nic. Vůbec nic.

Vyrazil s vozem tak prudce, až od kol vystříkl štěrk, potom dupl na brzdy, zastavil, otevřel dveře a vyzvracel se. Tak tohle je konec, zapřísahal se, zatímco kašlal a plival do hlíny. Dneska zvrací naposled. Můžou po něm šlapat, můžou mu bezdůvodně sebrat práci, ale zlomit ho, to se jim nepodaří. Proklatě, je přece od námořnictva, prokristapána, a i kdyby neuměl nic jiného, bránit se umí.

Ti krásní lidé mají peníze a moc a jaguáry a domy a diamanty a venkovské kluby. On má dvacet let starou plechovku místo auta a odvahu vojáka, námořníka. Nemají šanci!

Devadesát… sto… sto deset…

Chrysler se začal otřásat. Sevřel volant ještě pevněji a přišlápl chodidlo níž k podlaze. Hlava ho bolela stejně úděsně jako jindy, ale tentokrát na to kašlal. Udělali mu to lidi z venkovského klubu. Teď je však na řadě on.

Sto patnáct… sto dvacet…

Kolem se míhaly křižovatky. Stromy a telegrafní sloupy vypadaly jak mlžné skvrny. Auto jím nelítostně zmítalo. Kolem něho začal stoupat kyselý smrad. Nadzvedl se ze sedadla, pravou nohu prkenně nataženou, chodidlo přiražené na akcelerátor. Úkol: zničení nepřítele. Hlásím cíl v dohledu, pane!

„Od síní Montezumových k pobřeží Tripolisu…“

Prudce sjel ze silnice, přesvištěl pruh trávy a vyjel na nízký pahorek. Těsně před ním se objevil plot ukrytý v zeleném pásu z umělé hmoty, který měl zadržovat vítr.

Žádné potíže, pane!

Sto třicet… sto třicet pět…

„Budeme za svou vlast bojovat ve vzduchu, na zemi i na moři…“

Konečně bolest v hlavě ustala. Konečně mu ta hnusná pachuť zmizela z úst. Konečně přestal snášet trest, aniž by ho oplácel.

Vytí motoru… Skřípění kovu o kov… výkřiky… další výkřiky… náraz… bolest… tma…

Úkol splněn, pane…

15

Stanton Carl,

– test na toxické kovy vč. kadmia, niklu, negativní výsledek.

Anderson Jaye,

– test na toxické kovy vč. kadmia, niklu, negativní výsledek.

McElroy Thomas,

– test na toxické kovy vč. kadmia, niklu, negativní výsledek.

– organofosfáty, stopový nález, hranici nelze určit.

Za psacím stolem ordinace si Abby prohlížela výsledky prvních tří případů VNOJ, (kterým nechala zjistit přítomnost kadmia v krvi. Všechny vyšly negativně. Jeden z těch tří, farmář jménem Thomas McElroy, ji vyhledal se stížností na malou fyzickou výdrž a chronický kašel, který neustoupil ani po dvou přeléčeních antibiotiky. Jeho ošetřujícím lékařem byl George Oleander. Abby objednala test na přítomnost kadmia v krvi, ale potom ji kdovíco ponouklo, aby připojila i vyšetření na organofosfáty. Organofosfát je nervový jed, který se během druhé světové války v plynné formě běžné používal jako chemická zbraň. Jinak však tvoří součást mnoha umělých hnojiv. Jak se zdá, Thomas McElroy s ním nějak přišel do styku.

Stopový nález. Neměla ponětí, co to znamená, pokud to má vůbec nějaký význam. Nepsaný zákon, který studentům na medicíně vtloukali do hlavy, kázal, aby se takový test neobjednával, pokud lékař nemá jistotu, že nález bude pozitivní. Doplňkem k tomuto i zákonu bylo poučení, že je dalším nejlepším krokem v případě pozitivního nálezy zopakování testu.

Abby došla k rozhodnutí, že nejlepší bude předložit výsledek Georgi Oleanderovi. Pokud bylo pravda, že příznaky Thomase McElroye skutečně zavinila otrava organofosfáty, pak by se tím určila jasná diagnóza pro prvního z jejích pacientů s VNOJ. A nebylo by to kadmium.

Vykoukla na chodbu, aby se přesvědčila, že na pohotovosti je stále ještě klid. Neděle většinou začínaly klidně, rodiny se vypravovaly do kostela nebo začínaly den se zpožděním.

Protože však nemocnice nabízela jedinou pohotovostní ambulanci pro celé město i přilehlé okolí, odpoledne a večer tu bývalo hezky rušno. Momentálně tu však neviděla jediného pacienta. Mířila právě k telefonu, když se k životu probudil interkom.

„Paní doktorko,“ ohlásili se spojovatelka, „na lince dvě je pan doktor Oleander.“

„Tohle je ale skvělá nemocnice,“ broukla si Abby a ťukla do tlačítka. „Dobrý den, Georgi, právě jsem vám chtěla volat.“

„Doufám že proto, abyste mi něco vysvětlila.“

„A co?“

„Právě jsem dostal kopie několika laboratorních testů, které jste nechala udělat pro dvou mých pacientů, Carla Standona a Toma McElroye.“

„No ano…“

„Abby, pro všechno na světě, proč jste u nich objednávala testy na kadmium? A u kolika pacientů jste to ještě udělala?“

„Pouze u jednoho. Jenom pořád nechápu, v čem vidíte problém.“

„No, ale měla byste. Co vás k objednání těch testů vlastně vedlo?“

„Symptomy jsou u každého pacienta jiné. Četla jsem něco o otravě kadmiem a…“

„Tak já vám jednou provždy říkám, že si nepřeju objednávat zbytečné testy mimo nemocnici bez předchozí konzultace se mnou! A taky vám můžu prozradit, že stejný názor jako já má většina lékařů z naší nemocnice, jasné?“

Abby cítila, jak její sebeovládání začíná selhávat.

Rozhlédla se po malé kanceláři a hlavou jí bleskla myšlenka, jestli snad neměl Lew s tím odposlechem a skrytými kamerami pravdu.

„Já se nedomnívám, že jsou tak úplně zbytečné!“

namítla mrazivě. „Pro pana McElroye jsem objednala i test na organofosfáty a ten vyšel pozitivně.“

„McElroy je farmář. Tím svinstvem hnojí každé léto a každé léto se toho nadýchá a každé léto ho léčím, pokud má hladinu toxinu zvýšenou natolik, aby to bylo nutné. A to taky není ten test, kvůli kterému se hněvám, a vy to moc dobře víte. Pokud chcete začít dělat potíže Colstaru a našemu městu, snad abyste se poohlédla po jiné práci.“

„Nevyhrožujte mi, Georgi. A tenhle tón si laskavě odpusťte! Udělala jsem jenom to, co jsem považovala pro své pacienty za nejlepší.“

„Udělala jste to, protože jistý lékař z pohotovosti na vás tlačil!“

„To není pravda!“

„Tak poslouchejte! Myslel jsem, že minulý týden jsme se tady v mé kanceláři shodli na tom, co práce v tomhle městě obnáší.“

Na tom ses shodl sám se sebou, pomyslela si Abby.

„Naším posláním je sloužit co nejlépe zdejší komunitě,“ pokračoval Oleander. „A snažit se podkopat existenci firmy, která nás všechny drží nad vodou, není ani trochu kolegiální. Navíc vám můžu odpřisáhnout, že Colstar za tyhle nemoci vůbec žádnou zodpovědnost nenese. Moc se divím, že vám to ještě nedošlo.“

Tak vida, říkala si v duchu Abby, George Oleander pokračuje tam, kde Lyle Quinn přestal. Ale Quinn jí přece hned na začátku rovnou oznámil, že sedí ve správní radě nemocnice.

„Georgi,“ povzdechla si. „Dělám všechno, co je v mých silách, abych byla pro zdejší lidi co nejlepším lékařem. Pokud tohle není kolegiální, pak se omlouvám.“

„Abby, ještě jednou opakuju: nepřeju si, abyste nechávala další z našich pacientů testovat na přítomnost kadmia v krvi, pokud si nejdřív nepromluvíte se mnou.

Umíte si představit, jak to dopadne, až ti lidé dostanou účet nebo výpis ze zdravotní pojišťovny a zjistí, že podle názoru lékařky místní nemocnice je Colstar otrávil?“

„Že je mohl otrávit. Já –“

„Prosím vás, Abby, myslím to vážně. Zabrzděte.“

„Jak si přejete, Georgi. Jsou to nakonec vaši pacienti.“

„Výborně. Jinak, dnes sloužím v nemocnici spolu s vámi.“

„Já vím.“

„Teď volám z auta, jedu na oslavu za manželkou k naší známé. Budu mimo nemocnici tak dvacet, maximálně pětadvacet minut. Sestra má na mě číslo. Sama obstarejte všechny případy, které nejsou otázkou života a smrti. Pokud budete chtít někoho přijmout na lůžkové oddělení, počkejte s konečným vypsáním papírů na mě. Tohle je večírek k rodinnému výročí. Zkusím to zvládnout jenom na otočku.

Děkuju.“

Ani nepočkal na odpověď a zavěsil.

„To byla ale lekce z kolegiality,“ zahučela Abby.

Opláchla si obličej, aby se zklidnila. Josh sem, Josh tam, ale pokud bude práce na pohotovosti vypadat takhle, půjde vyzkoušet štěstí jinam. Připadalo jí k nevíře, že před dvěma měsíci ještě sedávala s přítelkyněmi u kávy na pobřeží v Sausalito a probírala s nimi, jakou svatbu s Joshem uspořádají.

Právě se otírala do ručníku, když zaklepala staniční sestra Mary Wilderová a pootevřela dveře.

„Abby, poběžte honem!“ vyhrkla. „Je to hrozné!“

Abby drapla lékařský plášť a vyběhla na chodbu.

„V místním Venkovském klubu došlo k příšernému neštěstí,“ vysvětlovala Mary, která byla zřejmě hrůzou bez sebe, ale úspěšně se navenek ovládala. „Nějaký chlap projel skrz plot na tenisový kurt. Přejel tři ženy a potom narazil do sloupu nebo tak. Ta zranění jsou podle všeho vážná. Jedna sanitka už jede do nemocnice, dvě jsou ještě na místě neštěstí. Všechno to navezou sem k nám. Každou chvilku se má ozvat Tom Webb, náš zdravotní technik.“

Abby cítila, jak se jí srdce zrychlilo pod přívalem adrenalinu. Instinktivně si překontrolovala kapsy pláště, zda tam má všechny nástroje a dva tlusté notesy s vkládacími listy, které za léta praxe zaplnila poznámkami o sporných případech, reakcích na léky a dalšími plody svých zkušeností. Mnohočetná zranění u spousty lidí v neděli dopoledne s minimálním počtem personálu a bez druhého sloužícího lékaře. Její obavy, které před odchodem z útočiště

v St. John’s na zastrčené pohotovostní oddělení na venkově, se měly změnit v realitu.

Honem zamířila do rohu ordinace, kde byla vedle telefonů a přístroje na měření EKG i vysílačka.

„Chcete, abych začala s katastrofickým scénářem?“

zeptala se Mary.

Katastrofický scénář, který se v každé nemocnici jednou ročně nacvičoval, se skládal ze vzájemně provázaných telefonátů, jejich struktura připomínala pyramidu, jimiž se do deseti patnácti minut mobilizoval téměř všechen nemocniční personál, lékaři, sestry, techničtí pracovníci i úředníci. Kolem stovky lidí. Zmatek, panika, výdaje. Dalo se to buď spustit, nebo nespustit. Něco jako poloviční katastrofický scénář neexistovalo. Abby věděla, že tohle rozhodnutí je pouze jedním z několika desítek, ne-li stovek rozhodnutí, která ji příštích minutách očekávají.

„Zatím ne, dokud nebudeme mít víc informací,“ řekla.

„Zjistěte, kdo všechno je v nemocnici, a svolejte je sem dolů, prosím. Taky si obstarejte k ruce všechny sestry, které budete potřebovat pro, kolik jste říkala, že jich je celkem?“

„Myslím že čtyři.“

„Pro čtyři pacienty. Zavolejte na rentgen, ať jsou v pohotovosti a ať si svolají svoje lidi.“

Mary se posadila k telefonu u pultu a začala s telefonáty. V tu chvíli zachrčela vysílačka. „Tady sanitní

vůz číslo tři, mluví Tom Webb.“ Přes jeho hlas Abby rozeznala kvílení sirény.

„Pokračujte, trojko,“ odpověděla. „Tady doktorka Dolanová.“

„Paní doktorko, jsme na cestě do nemocnice, zbývají čtyři minuty. Vezeme dva, opakuji, dva, případy, naléhavost číslo dvě, v obou případech ženy po třicítce. Obě srazil automobil, když hrály tenis. Jedna má tříštivou zlomeninu pod kolenem, druhá má mnohačetná tržná zranění a zhmožděniny. Obe jsou při vědomí a reagují.

Životní funkce u obou jsou momentálně stabilizované.“

„Rozumím, trojko. Kolik bude dalších obětí?“

„Dva. Ještě jedna žena a muž, který řídil auto. Oba jsou ve špatném stavu, oba naléhavost číslo jedna. Na scéně jsou dvě záchranky s kompletními týmy.“

„Rozumím. Čekáme na vás.“

Obrátila se k Mary Wilderové, která právě dokončila telefonát. Sestra se tvářila ustaraně, „V celé nemocnici jsou jenom dva lékaři. Doktor Levin dělá císaře a druhý doktor dává anestezi.“ Abby se rozhodla.

„Spusťte katastrofický scénář,“ nařídila. „Ty dva pacienty, co sem dorazí jako první, nechte tady dole v kójích. Pro dva další připravte velký i malý operační sál.“

Téměř v okamžiku se pohotovost začala plnit sestřičkami a zdravotními techniky. Jen lékaři chyběli. Dva vozíky už čekaly u vchodu, třetí sem právě dopravovali z vyššího

poschodí. Mary Wilderová se sálovou sestrou rychle sestavovala týmy pro péči o každou z obětí. Sestry z příjmu a kartotéky si chystaly materiály. Technická z krevní banky kontrolovala zásoby a zařizovala, aby jim okresní krevní banka dovezla krevní skupiny, kterých neměla dostatek.

Technik z rentgenologického oddělení si připravoval přenosný rentgen. Laborantky si chystaly potřeby na odběry krve a snažily se nepřekážet. Náhle na jednu bezdechou vteřinu zavládlo na pohotovostním oddělení vyčkávavé ticho, potom se zdálky ozvalo kvílení sirény.

„Tak si vyhrňte rukávy,“ vyzvala Abby přítomné a přitom usrkla trochu vody, aby si osvěžila vyschlá ústa.

„Zachovejte klid a předveďte, co všechno umíte.“

Navlékla si gumové rukavice a vyběhla z pohotovosti ven právě ve chvíli, kdy se na parkoviště vřítil policejní vůz se sanitkou v závěsu. Žalostně sténající první oběť měla pravou nohu v mohutných obvazech a provizorních dlahách.

Gázou už začala prosakovat krev. Abby ženu rychle prohlédla, měla zavedenou infúzi a krční límec. Obličej i tenisový úbor měla žena zmazané od krve a zašpiněné červenou antukou z tenisového kurtu. Na levém rameni měla ošklivou odřeninu. Abby se ohlédla po druhé ženě a rozhodla, že dovnitř doprovodí tu první. Jedna ze sestřiček jí už začala rozstříhávat šaty na těle.

„Rebecca Masonová!“ hlásil jeden z týmu sanitky.

„Čtyřiatřicet let. Zatím jiná zranění kromě těchhle dvou

jsme neobjevili.“ Tlumeným hlasem dodal: „Ta noha vypadá dost špatně.“

Abby zastavila vozík a překontrolovala pulz na nártové a lýtkové tepně. Označila si obě místa fixem a kývnutím poslala tým do kóje číslo tři.

Nejprve provedla celkové vyšetření, dýchání, krevní oběh. Abeceda poúrazového stavu. Tlumeně ženu uklidňovala, jak nejlépe to bylo možné, a systematicky ověřovala činnost jejích životních funkcí, tep na kritických místech, vyšetřila jí lebku, hrudník, břicho. Slyšela svůj vlastní hlas podivně vzdáleně, jako by rozkazy za ni vydával někdo jiný.

„Fyziologický roztok nechte běžet na pět set. Všechny rutinní laboratorní testy. Krvácivost a srážlivost. Krevní skupina. Rentgen bederní a krční páteře. To ze všeho nejdřív. Hned mi ukážete snímky. Potom jí přenosným rentgenem uděláte předběžné snímky nohy a teprve pak ji pošlete na rentgenologii. Vycévkujte ji. Ověřte si, že ortoped je už na cestě, a každou minutu jí kontrolujte pulz v chodidle.“

„Ano, paní doktorko.“

„Napadá někoho ještě něco jiného? Výborně. Průběžně mě informujte.“

Jeden případ. Abby si vyměnila rukavice a rozběhla se k druhé ženě. Katherine McNamarová už byla vysvlečená a chvěla se pod prostěradlem. Hlavu měla zachumlanou v

obvazech, které jí kolem pravého oka začínaly rudnout krví.

Stejně jako Rebecca Masonova měla i ona nasazený pevný krční límec a hlavu přivázanou k fixovací podložce, používané k transportu pacientů se zlomeninami. Sestra, kterou Abby znala z lůžkového, honem podala hlášení.

Tržné rány na zádech, které nikdo pořádně neošetřil kvůli nutnosti ochránit šíjové obratle, a hluboká rána na čele.

Jinak žádné viditelné zranění.

Abby věděla, že od této chvíle bude muset upřednostňovat ošetření akutních případů před těmi méně akutními. Bylo to na pohotovosti běžně prováděné třídění, ustavičné hodnocení zraněných i nemocných pacientů, které zajišťovalo, aby ten nejvíce postižený čekal na ošetření nejkratší možnou dobu, a jehož cílem bylo využít personál a zařízení co nejefektivněji. Při neštěstích tohoto typu však do výběru přistupoval ještě jeden aspekt. Ošetření dostávali přednostně ti, kteří měli šanci přežít, a ne ti, jejichž naděje na přežití byla bez ohledu na úsilí lékařů nulová. Pokud nastane taková situace tady, rozhodnutí bude záviset pouze na Abby.

Abby zběžně odhadla, že stav Katherine McNamarové je mnohem méně naléhavý než u předchozího případu.

Prozatím tedy žádné třídění na ty, co přežijí, a na ty odsouzené k smrti. Znamená to, že na rentgen i na odběr krve půjde první Rebecca Masonova. Právě když Abby dokončila vydávání příkazů, přiběhla k ní Mary Wilderová.

„Za čtyři minuty sem dorazí sanitka s dalším zraněným, jednačtyřicetiletý muž, naléhavost jedna. Téměř není při vědomí, hypotenze, mnohočetná zranění.“

„Další tenista?“

Mary zavrtěla hlavou.

„Ne, je to ten řidič. Ten, co má tuhle spoušť na svědomí.“

„Umístěte ho do úrazové kóje,“ rozhodla Abby. „A, Mary?“

„Prosím?“

„Měli bychom se všichni snažit, abychom se chovali maximálně objektivně a profesionálně.“

Nenávistný pohled starší ženy naráz změkl.

„Udělám, co můžu,“ slíbila. „Ale tyhle ženy já obě znám a znám i tu třetí, co sem teprve vezou.“

„Co vám o ní nahlásili?“

„Jmenuje se Peggy Wheatonová. Mnohočetná poranění. Je v bezvědomí. Její manžel Gary je prezidentem zdejší Spořitelní banky. Mají tři děti.“

Navzdory Abbyině prosbě se sestřičce nepodařilo zamaskovat nenávist v hlase.

„Sežeňte tým určený pro toho muže. A ten další tým ať už připravený čeká na Peggy Wheatonovou.“

Vytáhla se na špičky a přehlédla situaci na pohotovostním oddělení. Panoval tam chaos. Mezitím tam dorazilo několik policistů a s nimi zdravotní technici, sestry,

laboranti a dokonce i dva lidé z úklidové čety, to všechno byly produkty rozjetého katastrofického scénáře. Abby odchytila jednoho z policistů a požádala ho, ať všechny přítomné, kteří nemají na starosti ošetřování pacientů, pošle do čekárny. Potom na opačném konci oddělení zahlédla příchod prvního lékaře, nesmírně šikovné mladé pediatričky Susan Torranceové.

„Povězte mi, co mám dělat!“ vyhrkla Torranceová.

„Staňte se ortopedem.“

„S největší radostí.“

„Budete potřebovat někoho k šití?“

„To je bez problémů.“

Znovu sirény. První případ se stupněm naléhavosti jedna. Abby nasměrovala Susan Torrenceovou, aby provedla podrobnější vyšetření Katherine McNamarové, a požádala, aby jí nezapomněla donést snímky krční páteře, než začnou s ženou hýbat.

Další rukavice. Abby se rozběhla ke dveřím pohotovosti.

„Kde jsou další doktoři?“ zeptala se Mary Wilderové.

Všichni, ať ve službě nebo mimo ni, tvořili součást pyramidy telefonátů a měli za povinnost okamžitě nechat všeho a rozjet se do nemocnice.

„Myslím, že většina je na rekreaci nebo ve společnosti.

Když není doma příliš mnoho lidí, tak se ta telefonická řada

přetrhne. Ale přijedou, spolehněte se. Zatím to zvládáte přímo skvěle.“

Abby vymáčkla chabý úsměv.

„Díky,“ vydechla.

„Už jsou tady.“

Další sanitka, před kterou opět jel hlídkový vůz se spuštěnou sirénou, prudce zahnula na dlouhou příjezdovou cestu ke vchodu na pohotovost. Abby si olízla rty a rytmicky zatínala a opět povolovala pěsti. Poranění, stupeň naléhavosti jedna. V St. John’s vždycky tvořila jen součást početného týmu. Během stáže sice prošla školením ve všech aspektech úrazové techniky, ale většinou až na uspaném pacientovi. Průběžně své zkušenosti uplatňovala i na dalších pacientech, ale přesto platilo, že na velkém pohotovostním oddělení fakultní nemocnice působil vždycky početný a sehraný tým. Teď byla na všechno sama.

Nejdříve dovnitř vběhli dva policisté.

„Je zatčený pro pokus o vraždu, paní doktorko,“ hlásil jeden. „Nezapomeňte nás informovat, co se děje.“

„Jak se to vlastně seběhlo?“

„V nejvyšší rychlosti odbočil ze silnice, vyjel na takový pahorek a plotem se proboural na tenisový kurt.

Srazil ty chudinky děvčata jako kuželky a nakonec naboural do kovového sloupu s osvětlením. Ten magor má na sobě uniformu vojenského námořnictva, ale jestli on je námořník, tak já jsem papež.“

„Byl při vědomí? Tedy, myslím tím, jestli neomdlel s nohou přidupnutou na plynu?“

„Ksakru, to ne. Dva lidi ho zaslechli křičet a zpívat těsně předtím, než najel do plotu.“

„Tak dobře. Díky. Mary, jdeme na to.“

Ze sanity bleskově vynesli nosítka a proběhli kolem Abby na oddělení. Spěchala za nimi. Zahlédla pouze mužskou postavu zalitou krví a pokrytou skleněnými střepy.

Pacient sténal a vzpínal se proti řemenům, které ho poutaly k prknu. Krk měl v měkkém krčním límci, ne v tom tvrdém jako předchozí dvě pacientky. Že by zdravotníkům tvrdé límce došly? Nebo dal takhle někdo najevo svůj názor na cenu pacientova života?

Prkno vyzvedli na nemocniční vozík. Abby na okamžik ucouvla, zatímco sestry se bleskově snažily odstřihnout co nejvíc z oblečení. Potom vzala ručník, aby mela čím smést sklo, a přistoupila blíž.

„Tlak sedmdesát!“ hlásila sestra.

„Namočte ručník a podejte mi ho, prosím,“ požádala Abby. Setřela aspoň část střepů nalepených na mužově tváři a uvízlých v koutcích jeho očí. Až na to bude čas, odstraní sestry všechny střípky pomocí náplasti. Teď ale bylo zapotřebí udělat důležitější věci. „Pusťte kapačku naplno a sežeňte mi katetr na zavedení do vnitřní krční žíly.“

„Hned to bude.“

„Moje oko!“ sténal muž. „Mám něco v oku!“

„Podíváme se na to, pane. Snažte se ležet klidně.“

Abby začala s předběžným vyšetřením. Dýchal měkce a chrčivě. K hrudi pod pravou prsní bradavkou měl přilepený chuchvalec gázy. Abby ji odstranila a spatřila hlubokou roztřepenou ránu. Pravá plíce se vůbec neplnila vzduchem.

„Provedeme intubaci,“ řekla Abby a přitiskla tampon nazpátek.

Plíci měl splasklou a nefunkční. Při každém mužově nádechu procházel vzduch rovnou průdušnicí do pravé hrudní dutiny. Vzrůstající tlak z té strany bránil levé plíci, aby nabrala dostatečné množství vzduchu. Ten tlak bylo nutné uvolnit a pravou plíci rozvinout.

Abby otřela muži krev z obličeje, aby posoudila jeho barvu. Měl na tvářích spoustu mělkých řezných ran a oděrek, ale nic, co by mu bránilo v dýchání.

„Pomozte mi,“ naříkal. „Prosím vás, pomozte mi.“

Abby na něho vytřeštila oči.

„Mary, já toho člověka znám!“ vyhrkla polekaně.

„Viděla jsem ho na pikniku Colstaru. Jmenuje se Willie Cardoza.“

16

„Za dvě minuty tady budou s Peggy,“ hlásila Mary Wilderová, když přivezla vozík se zařízením, aby Williemu Cardozovi zavedla dýchací trubici do plic. „Stav nezměněný. Životní fukce stabilizované, dýchá sama, ale je pořád v bezvědomí.“

„Dobře. Všichni se přichystejte! Teď potřebuju zavést infúzi a hned nato dýchací trubici. Tenhle pacient mi dělá těžkou hlavu.“

Maryin výraz naprosto jasně prozrazoval, který pacient dělá těžkou hlavu.

Cardozův stav se zhoršoval. Kromě nefunkční plíce měl téměř stoprocentně vnitřní krvácení. Krevní tlak byl téměř neznatelný a pacient se stále častěji propadal do bezvědomí. Abby na rentgenovém snímku jeho šíjových obratlů žádnou zlomeninu nezjistila, takže mu odepnula měkký límec. Pro úplný klid by potřebovala dalších pár rentgenových snímků, ale na to teď zkrátka nezbýval čas.

Umrtvila místečko po straně mužova hrtanu. Při závažných zraněních byla pro pacienta zásadní rychlá infúze tekutin a krve. Jako většina pohotovostních lékařů Abby mistrně

ovládala jejich zavedení, ať už „naslepo“ do kličkové žíly, jako zavedla pacemaker Házel Cookmanové, nebo „naslepo“ do vnější jugulárky, což se chystala udělat právě nyní.

„Přišli už další doktoři?“ zeptala se.

„Právě sem dorazil doktor Cohen,“ odpověděla Mary.

„Ti dva na porodním budou do deseti minut hotovi.“

Les Cohen, postarší gynekolog, byl sice lepší než nic, ale ne o moc.

Abby ohmatala Cardozovi šíji a našla body, které potřebovala. Zavedla velkou jehlu a nepřestávala natahovat do připojené stříkačky, aby poznala, že je v žíle, a omylem ji nepropíchla. Hledaná žíla byla uvnitř a trochu níž, směrem k důlku nad prsní kostí. Po necelém centimetru vstřelila do injekční stříkačky krev. Sláva! Uvolnila stříkačku, provlékla jehlou katetr a rychle jej přišila na místo. Centrální infúze je zavedená. O jednu starost míň.

„Jak to vypadá s ostatními pohotovostními lékaři?“

zeptala se.

„Doktor Bogarski sem už jede, jenže bydlí až v Millertonu. Mám dojem, že Andersenovy ani doktora McCabea se jim zastihnout nepodařilo. A doktor Alvarez má dnes až do osmi službu ve státní nemocnici v Caledonii.“

„A co chirurg?“

„Pan doktor Bartholomew je na cestě. Bude tu do deseti minut.“

„Požádejte doktora Cohena, ať si vezme na starost tu ženu s frakturou. Ať jí zavede infúzí antibiotika. Nejlíp gram Unisynu. Jakmile se sem dostanou ortopedové, půjde na sál, ale tenhle případ přijde na sál stoprocentně jako první.“

„A ještě nevíme, jak přesně je na tom Peggy,“

připomněla jí sestra.

„Paní doktorko!“ zavolala další sestra ode dveří. „Už jsou tady. Vezou paní Wheatonovou do úrazové kóje.“

„Ksakru!“ zamumlala Abby. „Tlak, prosím!“

„Pořád sedmdesát.“

Cardoza mezitím ztratil vědomí. Měl špatnou barvu a dýchal jen s námahou. Kromě infúze do hrudi potřeboval zavést infúzi do tepny na zápěstí, aby mu mohli tlak monitorovat průběžně, a další infúzi do břišní dutiny, to pro kontrolu, zda nemá vnitřní krvácení. Jakmile by se tohle podezření potvrdilo, musel by okamžitě na operační sál.

Jenom u Cardozy samotného by Abby potřebovala ještě jeden pár zručných rukou. Místo toho ji čekalo vyšetření dalšího pacienta s naléhavostí číslo jedna.

„Než ho tu nechám, musím mu zavést infúzi do hrudníku,“ oznámila.

„Paní doktorko,“ naléhala Mary Wilderová, „jde o Peggy Wheatonovou! Běžte tam, my už tady na to dohlednem.“

Abby pocítila jiskřičku vzteku.

Už takhle je to těžké! chtělo se jí zaječet. Nedělejte mi to ještě těžší!

Honem se vzpamatovala.

„Mary,“ pravila klidně, „jakmile zavedu tu trubici, hned tam běžím. Mezitím k ní pošlete doktorku Torranceovou.“

„Ale vždyť ona je pediatr!“

„No je taky doktor,“ odsekla Abby, která už svou netrpělivost ani neskrývala. „Teď potřebuju zavést tu trubici.“

Sestřička po ní střelila rozzlobeným pohledem a vyběhla na chodbu. Abby si naráz uvědomila mrazivý odstup personálu, který s ní zbyl v místnosti. Těžko však mohla jednat jinak. Bez okamžitého zásahu by Cardoza byl do pár minut po smrti. Byla přece jeho lékař, ne soudce.

Pracovala tedy v absolutním ledovém tichu. Mezi dvěma Cardozovými žebry provedla řez skalpelem a potom protáhla gumovou dýchací trubici, na které byl pevně nasazený hemostat. Vší silou prodrala trubici a špičku hemostatu otvorem, protáhla ji pod žebro a pod svaly hrudníku do prázdného prostoru, který původně zabírala plíce. Ozval se ostrý sykot vzduchu, jak v hrudním koši klesal nebezpečný tlak.

„Připojte to k sukci, prosím,“ požádala obě sestry, když trubici přišívala k pacientově kůži. „Tlak, prosím.“

„Osmdesát, paní doktorko.“ Téměř neochotně sestřička dodala: „Je trochu líp slyšet.“

Cardozovi se okamžitě zlepšila barva v obličeji, i když uspokojivá nebyla ani zdaleka. Krevní oběh v jeho hlavě se taky vylepšil. Začal opět sténat a pohybovat se.

„Budu muset zavést sondu na výplach žaludku, vypadá to na vnitřní krvácení. Teď se skočím podívat vedle, ale hned jsem zpátky.“

„Jak to tam vypadá, paní doktorko?“ zeptal se policista, který hlídal před dveřmi.

„Mám dojem, že vám neuteče,“ vyhrkla v běhu.

Jakmile vešla do úrazové kóje, bylo jí jasné, že to nevypadá dobře. Peggy Wheatonová ležela na vozíku zcela nehybně, s očima zavřenýma, a namáhavě dýchala. Tvrdý krční límec měla pořád na sobě, ale šaty jí sestry rozstříhaly a svlékly, takže bylo vidět pevné svalnaté tělo sportovkyně, na kterém nebylo vůbec znát, že přivedlo na svět už tři děti.

Kolem celé hlavy měla obvaz, na jehož levé spodní straně začínala prosakovat krev. Chodidla a dlaně byly lehce vtočené dovnitř. Jejich odchylka od normální polohy nebyla velká a třeba ani neměla žádný význam. Abby však podle toho vytušila, že jde o velmi vážné zranění hlavy.

„Co jste zatím stihli?“ zeptala se Susan Torrenceové, pediatričky.

„Právě jsem zkontrolovala její dýchací cesty, srdce a plíce. Všechno se zdá v pořádku.“

„Krevní tlak?“

„Sto deset.“

„Zorničky?“

„Ještě jsem se nedívala, ale objednala jsem rentgen krční páteře.“

„Skvěle, vedete si výborně. Ta druhá dáma je stabilizovaná.“

„Dokonale.“

„Skvěle. Mohla byste se tu tedy ještě zdržet? Budu potřebovat pomoc.“

Pediatrička odstoupila od vozíku. Abby se postavila na její místo, vzala do jedné ruky oftalmoskop a druhou rukou Peggy Wheatonové jemně rozevřelo víčko. Ještě než ženě překontrolovala zorničky, povšimla si velmi vážného příznaku, jenž předtím přehlédla. Nad límcem bylo vidět, jak z levého ucha vytéká pramínek krve, krve zředěné čirou tekutinou, mozkomíšním mokem, jenž chrání míchu a mozek. Tohle prosakování znamenalo, že pod obvazem za ženiným uchem se skrývá fraktura lebky. Abby stačilo sáhnout, aby se přesvědčila, o jak vážné poranění jde, ale nejprve zamířila světýlko oftalmoskopu do obou očí.

Zorničky byly rozšířené, ale vůbec nereagovaly. Potom přejela špičatým koncem neurologického kladívka po Peggyiných chodidlech. Na levé i pravé noze reagoval palec tím, že se natáhl ke stropu, místo aby se stočil dolů. Nálezy, jak v očích, tak na chodidlech, svědčily o nejhorším.

U stěn místnosti postávaly tři sestry a pediatrička a čekaly na příkazy. Abby věděla, že v tu chvíli ještě žádná z nich neodhadla jako ona, že Peggyin stav je tak vážný.

Peggy Wheatonová, přestože dýchala a měla normální krevní tlak, měla za sebou mozkovou smrt.

Se strachem, jaký nález ji čeká, rozstřihla obvaz a z obou stran jemně vklouzla prsty pod ženinu lebku. Zranění bylo masivní, široká a hluboko vpáčená fraktura pod velikou tržnou ranou. Abby pomalu odtáhla ruce v rukavicích a pohlédla na zakrvácené prsty. Na několika z nich visela vlákna, o kterých byla stoprocentně přesvědčená, že jde o mozkovou tkáň. I když pacientka dýchala a měla slušný krevní tlak, byla ve skutečnosti mrtvá. Peggy Wheatonovou nemohl zachránit žádný zázrak současné medicíny.

„Objednejte vrtulník,“ nařídila Abby. „Zaveďte jí infuzi, připravte řízené dýchání. Potřebuje neurochirurga.“

Nebo spíš kněze.

„Prosím vás, pusťte mě dovnitř! Promiňte!“

Prošedivělý a nápadně pohledný muž po čtyřicítce se vrhl k vozíku. Opálený obličej měl zsinalý. „Jsem Gary Wheaton,“

představil se.

„Abby Dolanová.“

Abby si svlékla gumové rukavice a vytáhla Peggy prostěradlo až k ramenům.

„Paní doktorko, slyšel jsem na vás samou chválu. Jsem moc rád, že dneska sloužíte právě vy. Jak je na tom?“

Abby sklopila pohled k ženě a v duchu pátrala po vhodných slovech, vhodném tónu, ale přitom stejně věděla, že ať řekne cokoliv jakkoliv, stejně to nikdy nebude vhodné.

„Je na tom špatně, pane Wheatone.“ Abby se rozhlédla kolem a uvědomila si, že na rtech jí visí i přítomný personál.

„Má frakturu lebky a předběžné vyšetření naznačuje, že pod frakturou došlo k rozsáhlému poškození.“

„Ach, panebože! Je… Chci říct, uzdraví se, viďte?“

Abby pokrčila rameny. „Poslala jsem pro vrtulník.

Tady se neobejdete bez neurochirurga.“

Právě v tom okamžiku vpadla dovnitř sestra, která dohlížela na Willieho Cardozu.

„Paní doktorko, tlak mu klesl na padesát!“

„Myslí snad toho chlapa, co to udělal mé manželce?“

rozčílil se Gary Wheaton.

„Paní doktorko,“ obrátila se k Susan Torrenceové a okázale přitom ignorovala manželovu otázku, „buďte tak hodná a dohlédněte tady na to. Vrátím se hned, jak to bude možné. Až ji budete mít intubovanou, spusťte řízené dýchání ihned, jakmile její vlastní dýchání začne selhávat.“

„Já, echm, já bych vás v tom případe radši zavolala,“

zašeptala pediatrička.

„Dobře. Pane Wheatone, pokud chcete, můžete jít do čekárny pro rodinné příslušníky.“

„Zůstanu tady s ní. Paní doktorko, nepřeji si, abyste od mé ženy odcházela.“

„Já vím,“ odpověděla a zamířila ke dveřím. Nepřeje si to nikdo z vás.

Než vstoupila do Cardozovy kóje, chvatně se ještě rozhlédla po pohotovosti. Mezitím přišel ortoped a vyšetřoval Rebecce Masonové zlomenou nohu. Abby však věděla, že na pohotovostní vyšetření břicha není tak vybavený jako ona.

Cardoza už to málem prohrál.

Abby se zoufale snažila zachovat klid a probrat postupně všechny možnosti. Pokud šlo o důsledek silného vnitřního krvácení, nemohla nejspíš dělat vůbec nic. Nejlíp bude, když začne s vyšetřením zase hezky od začátku.

Dýchací cesty měl v pořádku stejně jako srdeční činnost, což bylo vidět na monitoru. Když mu začala vyšetřovat hrudník, ihned ten problém objevila. Dýchací trubice zavedená do jeho hrudního koše se stočila a u Cardozy se objevily původní potíže. Upravila tedy bez námahy trubici a přichytila ji náplastí. Cardozovi naráz stoupl tlak a obličej se mu opět prokrvil.

„Prosím, sežeňte okamžitě krev,“ poručila. „Kdyby neměli jeho krevní skupinu, tak nulku negativní. Přebírám za to zodpovědnost.“

Právě zaváděla břišní trubici, když ode dveří se ozvala Mary Wilderová.

„Peggy má potíže s dýcháním! Už dvakrát úplně přestala. Doktorka Torrenceová se jí snaží zavést dýchací trubici, ale má s tím problémy.“

„Vyřiďte jí, ať se přestane pokoušet o intubaci a použije prostě masku. Budu tam za minutu.“

„Ale –“

„Prosím!“

Abby dokončila zavádění žaludeční sondy a sledovala, jak fyziologický roztok, který do ní vpustila, se vrací zpět zkrvavený.

Vyřítila se na chodbu právě ve chvíli, kdy na pohotovost

vcházeli

George

Oleander

a

Martin

Bartholomew. Oba ji následovali do úrazové kóje. Abby vůbec nepřekvapilo, že oba si s Garym Wheatonem tykají.

„Zaplaťpánbůh, že jste tady,“ přivítal je Wheaton.

„Tahle doktorka tu nechala mou paní jen tak ležet a ošetřuje člověka, který ji srazil. A teď Peggy nedýchá!“

„Nemůže dýchat přes masku, když má ten límec,“

vysvětlovala Susan Torrenceová.

Tak jí ho sundej! nejradši by se rozkřikla Abby.

Dýchání je hlavní, všechno ostatní následuje až po něm!

„Abby, co se to tady děje?“ naléhal Oleander.

Abby se s odpovědí nezdržovala. Uvolnila Peggy Wheatonové límec a přes masku jí několikrát rázně naplnila plíce. Pacientčin srdeční rytmus, který předtím nebezpečně poklesl, se opět zrychlil. Abby však přesto věděla, že to je

marné úsilí. Připravila dýchací trubici a chystala se ji zavést Peggy nosem do plic. V tom okamžiku se však objevil doktor Mehta, anesteziolog.

„Abby, nechte to na starosti doktoru Mehtovi,“

přikázal Oleander trochu moc příkře. „Sandone, paní Wheatonová potřebuje nasotracheální intubaci. Zavedl byste ji, prosím?“

„Hned to bude, Georgi.“

Abby ucouvla. V zavádění dýchacích trubic byla přeborník, ale teď nebyla na ješitnost vhodná chvíle.

Anesteziolog zručně provedl intubaci.

„Objednali jsme vrtulník, pane doktore,“ oznámila Abby Oleanderovi s vynuceným klidem. „Zranění je v jejím levém mozkovém laloku. Měl byste si vzít rukavice a ověřit si to. Pane doktore Bartholomewe, potřebuji, abyste odoperoval toho muže. Má silné vnitřní krvácení. Krev z břišní dutiny sice odsáváme, ale jeho stav bude určitě vyžadovat co nejrychlejší zásah.“

„Je to ten, co má tohle na svědomí?“ zeptal se Bartholomew.

Abby se snažila tu otázku přeslechnout.

„Má tenzní pneumotorax,“ řekla, „ale hrudní trubice to zatím stabilizovala. Přesto se nám nedaří udržet mu krevní tlak na slušné výši.“

„Ptal jsem se jestli to je ten chlap.“

„Ano, je.“

„Přijdu tam, až budu mít jasno, co je s paní Wheatonovou. Dřív ne.“

Abby mlčela ze strachu, co by jí mohlo ujet.

„S vaší paní mě to upřímně mrzí,“ zamumlala na adresu Garyho Wheatonu cestou ven.

Willie Cardoza reagoval na znovuzavedení hrudní intubace a transfuzi dobře. Byl teď při vědomí, i když vypadal omámeně.

„Willie,“ oslovila ho Abby. „Jsem doktorka Dolanová.

Už jste na tom líp, ale něco máte s břichem. Možná jde o natrženou slezinu. Rozuměl jste mi?“

Cardoza přikývl. Snažil se na ni podívat, ale zamrkal.

„Mám něco v pravým oku,“ zachrčel.

Abby si povšimla, že muži ve vlasech a v obočí zůstala tříšť jemných skleněných střepů. Opatrně mu zvedla víčko, ale bolest mu nedovolila udržet oko dokořán. Vkápla mu do něj anestetikum a po vteřince se víčko rozevřelo. Abby si nasadila zvětšovací brýle.

„V rohovce máte zabodnutý střípek, pane Cardozo.

Zadívejte se najedno místo na stropě a já ho vytáhnu. Dívat se můžete, kam chcete, ale nehybně. Nevrťte se.“

I přes svůj vážný stav byl Cardoza vzorný pacient, Abby vzala teninkou jehlu, vsunula ji pod střípek a vypáčila ho. Rohovka, čirá vrstva pokrývající přední část bulvy, zřejmě nebyla poškozená. Aby se však ujistila, že nejde o poškození, které jenom nedokáže rozeznat, vkápla tam

fluorescentní barvu. Každičký vryp v rohovce by se ihned zaplnil barvou a pod černým světlem by oslnivě zazářil.

Nařídila, aby zhasli horní světla. Rohovka vypadala dobře, ale v oku zazářil zlatavý prstenec. Abby nic takového ještě nikdy neviděla. Usoudila, že jde o podrážděné místo, na kterém se shromáždila barva. Potom si však všimla, že v druhém oku září zlatý prstenec stejně jasně a na stejném místě. Přitom v tom oku žádná barva nebyla. Abby se snažila přijít na něco, čím by se ten neuvěřitelný nalez dal zdůvodnit, když tu zaslechla, že na prahu si kdosi odkašlal.

Zvedla hlavu. Ve dveřích, zarámovaný světlem chodby, stál George Oleander.

„Peggy Wheatonová je po smrti. Proč jste ji tam kčertu ležet jen tak?“

17

Ted Bogarski, Abbyin kolega z pohotovosti, dorazil chvíli poté, co Peggy Wheatonová zemřela. Spolu se pustili do ošetřování návalu pacientů, který se nastřádal během těch hodin, co se snažili vypořádat se s tou noční můrou z Country klubu. Přesto se čekárna na pohotovostním oddělení vyprázdnila až kolem šesté.

Willie Cardoza se dostal na operační sáli, z něho živý a teď ležel ve stabilizovaném stavu na JIPce pod dohledem policie. Martin Bartholomew ho poměrně neochotně operoval a, jak Abby od začátku soudila, skutečně šlo o natrženou slezinu. Kromě toho a zborcené plíce jiné závažné zranění neměl. Pokud se neobjeví nepředvídané komplikace, nebylo důvodu k domněnce, že by nepřežil, pokud ovšem nenávist doutnající v nemocničním personálu i obyvatelích městečka někoho nepovede k tomu, aby se neprohlásil jeho samozvaným katem.

Abby se ze všech sil snažila maximálně se soustředit na každého vyšetřovaného pacienta, ale nebylo to nic snadného. Personál se k ní choval se značným odstupem a odmítal spolupracovat. Nakonec se jí přestalo zamlouvat o všechno si stokrát říkat a připravovala si pacientské karty i přístroje sama. Chvíli poté, co Peggy Wheatonovou zanechala v péči lékařů Oleandera, Bartholomewa a Menty, klesl ženě krevní tlak i srdeční rytmus se snížil na minimum.

Masivní dávky medikamentů chvíli udržovaly její životní funkce v chodu, ale ještě než přiletěl vrtulník, srdce se pacientce definitivně zastavilo.

Abby nepochybovala, že patolog uvede jako příčinu úmrtí Peggy Weatonové smrtelné zranění hlavy. Navíc však nepochybovala, že tento případ výrazně ovlivní mínění obyvatel Patience.

Právě skončila se šitím rozbitého dětského kolínka, když ji vyhledal Ted Bogarski. Byl to bodrý táta rodiny a skvělý pohotovostní lékař. Bydlel od nemocnice dost daleko a vždycky se zdálo, že se o politikaření svých spolupracovníků nezajímá. Pokud měl Abby za zlé, že opustila vzornou matku tří dětí kvůli té hnidě, která ji zahubila, pak to Bogarski dobře skrýval.

„Co kdybyste to už zabalila?“ navrhl jí. „Stejně mám dneska noční. A kromě toho jsem se právě dozvěděl, že ten náš desetiletý bude potřebovat rovnátka, takže nějaký ten přesčas se mi šikne.“

„Tede, vždyť už teď přetahujete o kolik hodin! Myslím ale, že bych neměla odcházet dřív. Stejně ještě nevím, co budu lidem vykládat.“

„To chápu. Byl to pekelný den. Vzhledem k tomu, co se všechno semlelo najednou, bych řekl, že jste to zvládla na jedničku, nikdo by to nedovedl líp. Kdybych já byl na vašem místě, určitě bych strašně panikařil.“

„Hlouposti, ale stejně díky. Potřebuju vědět, že někdo rozumí, co tu bylo za hrůzu.“

„Časem to dojde každému,“

„Tede, můžu se vás na něco zeptat? Viděl jste někdy stav, nebo doslechl jste se aspoň o něm, při kterém se pod rohovkou vytvoří prstenec, a sice v obou očích? Normálně není vidět, ale pod silným UV zářením ano?“

„Třeba jako prstence při otravě mědí? Jak se jmenujou?“

„Kayser-Fleischerovy prstence. Ale ano, tak to vypadá.

V očích jsou na úplně stejném místě.“

Bogarsky zavrtěl hlavou. „Proč se ptáte?“

„Jenom jsem něco četla, ale nemůžu se rozpomenout na detaily. Poslyšte, já bych tu vážně chtěla ještě zůstat.

Pokud tu bude prázdno, tak odejdu.“

„Dobře.“

„Za pár minut se ukážu v ordinaci, jen se skočím trochu opláchnout.“

Původně mu Abby chtěla prozradit, že ty kruhy viděla v očích Willieho Cardozy, ale dokud nezjistí něco víc, stejně by to nikam nevedlo. Pokud si pamatovala, žádné články o otravě kadmiem, které dosud četla, se nezmiňovaly o očním nálezu. Ale v jednom padla zmínka o, o něčem, co její paměti stále unikalo. Články měla v kufříku v lékařské kanceláři, ale dnes, než na pohotovosti vypukl ten blázinec, neměla čas přečíst z nich ani jediný.

Vyndala desky na psací stůl. Přitom ji napadlo, jestli někde někdo nesedí u monitoru a nesleduje ji z přenosu skryté kamery. Rychle listovala články a zastavila se u jednoho s názvem: „Lékařské nálezy u pracovníků s niklem a kadmiem“. Studie vyšetřovala osmatřicet dělníků. Třicet čtyři jich trpělo bolestmi hlavy, šestadvacet slabostí, únavou a malátností, šestnáct závratěmi, jeden zemřel na syndrom

podobný Lou Gehringově chorobě. Tomografické vyšetření odhalilo u šesti pracovníků atrofii mozku.

Odložila článek stranou. Byl důležitý kvůli počtu toxických účinků kovů na centrální nervovou soustavu. Po deseti minutách hledání se už chtěla vzdát a vrátit se k Bogarskému, když to objevila. Byl to článek v časopise zaměřeném na chemii.

Kadmium v játrech a v ledvinách, stálo v anotaci, lze laboratorně změřit technikou rentgenového záření.

Článek byl příliš odborný, než aby ho dokázala plně pochopit, ale vodítko to bylo. Za jistých okolností tedy kadmium v tkáních skutečně září. Měla by se pokusit sehnat ten původní článek a nechat si ho vysvětlit třeba od biochemika.

Promnula si bolavý krk a ramena. Námaha, duševní vypětí a téměř deset hodin dřiny se na ní podepsalo krutou únavou. Měla pocit, jako by absolvovala deset kol v ringu s těžkou váhou. Tak dost, rozhodla se. Dnes toho má až po krk. Je tady klid, tak proč by skutečně neodešla? Otevřela dveře a málem se srazila s Joem Hendersonem, prezidentem nemocnice. Joe Henderson byl urostlý, svalnatý, plešatící sportovec, který měl na stěně své kanceláře vycpanou rybí trofej spolu plakátem opěvujícím ústavou zaručené právo nosit zbraň. Ať už se probíralo sebevíc pochmurné nebo důležité téma, zdálo se, že se Henderson pořád zubí. Dnešek ale představoval výjimku.

„Abby,“ pravil, „řekli mi, že vás najdu tady. Mohla byste si najít minutku a promluvit si se mnou a s pár dalšími lidmi?“

„No, jenže nevím, jak to tady bude vypadat.“

„To bude v pořádku, mluvil jsem s Tedem Bogarským.“

„V tom případě minutku mám.“

„S tou Peggy Wheatonovou je to něco hrozného.

Namouduši hrozného,“ prohodil, když ji odváděl do malého poradního šálku hned v sousedství pohotovostního oddělení.

Len McCabe, nejstarší lékař z personálu pohotovosti, tam čekal s Georgem Oleanderem a dalším mužem, který se představil jako Terry Cox. Vypadal jako člověk, který má slabost pro dobré jídlo, dobré víno a spoustu peněz.

„Pracuju pro nemocnici,“ oznámil. „Jsem právník.

Kromě toho jsem však starým přítelem Garyho a Peggy Wheatonových.“

Právník. No to je ale překvapení!

„Neměla bych si taky obstarat právníka?“ zeptala se Abby, příliš unavená, než aby si hrála na zdvořilostní schovávanou.

„Abby,“ ozval se McCabe, „není nutné, abyste se zlobila. Chtěli bychom si jenom poslechnout, co přesně se tu dneska seběhlo.“

„V přítomnosti advokáta?“

„V přítomnosti starostlivého přítele rodiny,“ opravil ji Cox. „A zástupce nemocnice. Jistě nemusím připomínat, že Gary i celá jeho rodina jsou zoufalstvím bez sebe. Říkal jsem si, že bych mohl pomoct všechno jim vysvětlit.“

Abby se zhluboka nadechla, aby se uklidnila.

„Tak dobře,“ souhlasila. „Stalo se tam prostě to, že náš katastrofický scénář nedokázal po celých dvacet minut přivolat jiného lékaře kromě jedné pediatričky. Vyšetřila jsem paní Wheatonovou a usoudila jsem, že v jejím případě nebude mít moje péče tolik smyslu jako v případě pana Cardozy. Pro jeho život ještě pořád zůstávala šance, zatímco ona ho už prohrála.“

Cox se ušklíbl.

„Chcete říct,“ upozornil, „že po necelé minutě strávené vyšetřováním Peggy Wheatonové, mladé ženy se silným pulzem a krevním tlakem a se samostatným dýcháním, jste dokázala poznat, že nestojí za pokus o záchranu, zatímco její vrah za něj stojí?“

„Pane Coxi, tady nejsme v soudní síni!“ rozčílila se Abby. „Ten váš křížový výslech se mi nezamlouvá ani v nejmenším!“ Na chvíli se odmlčela, zatímco právník mumlal omluvu. „Jsem ze smrti paní Wheatonové strašně zoufalá,“

pokračovala. „Jsem ale vycvičená k bleskovému zhodnocení stavu každého pacienta a k okamžitému rozhodování. To je ostatně hlavní náplní práce pohotovostních lékařů. Většina našich rozhodnutí bývá sice rutinní, ne tak důležitá, ale jindy

jde o otázku života a smrti. Moje rozhodnutí soustředit se na pana Cardozu bylo pro mně neobyčejně bolestné a těžké, ale bylo správné. Byla jsem o tom přesvědčena tehdy a teď jsem o tom přesvědčena ještě víc.“

V tu chvíli jí hlavou kdovíproč bleskla vzpomínka na Willieho Cardozu, jak leží na zádech v parku, pevně a přitom něžně svírá Angelu Cristoforovou, aby jí zabránil v sebeubližování.

Ona by udělala totéž pro mě, vysvětlil Abby. My reptalové musíme držet pohromadě.

„Kdybyste měla víc času na rozmyšlenou, jednala byste stejně?“ zeptal se jí Cox.

Abby mu neodpověděla a místo toho se obrátila k Oleanderovi.

„Georgi, ohledal jste paní Wheatonové lebku? Viděl jste rozsah toho zranění?“

Hlavní lékař zrudl.

„Já… Ne. Neohledal,“ přiznal se. „V tom shonu na to prostě nezbyl čas. Abby, snažte se pochopit, že vás z ničeho špatného neobviňujeme! Snažíme se vám vysvětlit rozdíl mezi městem typu San Franciska a hnízdem, jako je Patience. Teď už všichni v našem městečku vědí, co se tady dnes semlelo. Chceme se tedy ujistit, že až budeme líčit verzi naší nemocnice, že mezi námi panuje shoda.“

„A panuje?“

„Co?“

„Ta shoda.“

Abby rozhodně neměla v úmyslu omlouvat se za to, co udělala. Celé roky se děsila toho, že jednou bude muset vysvětlovat něco podobného. Teď se to stalo. A jestli to ten nafrněný pánský klub uzná nebo ne, předvedla perfektní výkon. Ať už se jim to stokrát nezamlouvá, tomu člověku zachránila život. A i kdyby tomu stokrát nevěřili, Peggy Wheatonová měla rozsudek smrti podepsaný dřív, než se vůbec objevila na pohotovosti.

„Já… hm… Myslím, že ano,“ přisvědčil Oleander.

„Joe, Terry, Lene?“

Muži si vyměnili pohledy. Ani jeden z nich nejevil nadšení, ačkoliv zřejmě už neměli co dodat. Abby však měla pocit, že jejich uhýbavé oči a zaťaté čelisti jsou dostatečně výmluvné. Naše komunita jedná s lidmi, co se k ní otáčejí zády, hezky po svém, paní doktorko. Měla jste spoustu příležitostí dokázat, že chcete patřit mezi nás. Nepočítejte s tím, že si vás tu necháme o moc déle.

Potřásla si se všemi rukou a Coxe požádala, aby panu Wheatonovi vyřídil projev její soustrasti. Potom si z lékařského pokoje vzala své věci, předala službu Tedu Bogarskému a vyšla z nemocnice. Trochu ji překvapilo, že ještě není tma. Když přes parkoviště u pohotovosti přecházela k místu vyhrazenému pro auta lékařů, všimla si, že od prodlužujících se stínů se odloupla štíhlá ženská postava a zdráhavě se loudala za ní.

Abby se blížila k zadnímu konci parkoviště, když na ni žena zavolala. Abby se obrátila a sledovala, jak k ní přichází. Neznámé bylo něco po třicítce, tmavé vlasy měla stažené do ohonu, který se jí houpal mezi lopatkami. Úzká tvář vypadala všedně, ale oči v ní byly veliké a dětsky udivené. Na sobě měla žena džíny a batikovanou halenku.

„Paní doktorko,“ zajíkala se nervózně, „nezlobte se, že za vámi takhle běžím. Chtěla jsem vás vyhledat uvnitř, ale pořád tam byla spousta lidí.“

„Co pro vás můžu udělat?“

„Já jsem Colette Simmonsová. Willie Cardoza je můj druh, žijeme spolu už skoro pět let.“

„Proč jste za mnou nepřišla dřív?“

„Pracuju jako číšnice v restauraci třicet kilometrů odtud. Dokud jsme před chvilkou nedorazila domů, neměla jsem o té katastrofě ani tušení. U vás na druhém patře dělá jedna moje kamarádka. Zavolala mi a řekla, co se stalo.

Tvrdila, že jste Williemu zachránila život.“

„Jsem ráda, že se z toho dostal.“

„Paní doktorko, jsem zoufalstvím úplně na dně. Ten policista mi řekl, že je zatčený pro vraždu. Jakmile to bude možné, převezou ho prý do vězeňské nemocnice. Ale já mám dojem, že než to provedl, už byl vážně nemocnej.“

„Nechcete si na chvíli sednout a popovídat si?“

„To bych ráda.“

Abby jí ukázala na nízkou zastrčenou lavičku, na které jí Lew poprvé prozradil existenci Aliance.

„Co tím myslíte, že byl nemocný?“

„Paní doktorko, budeme s Williem pohromadě už pět let. Bydlíme v přívěsu na východ od města. Necháváme lidi na pokoji a oni zase dávají pokoj nám. Jenže Willie se pořád snaží aspoň trochu pomáhat lidem, co jsou starý nebo nemocný, opraví jim plot, donese nákup a podobně.

Dokonce pomoh i tý chudince, co se na pikniku sama pořezala. Nevím jestli jste o tom slyšela.“

„Vlastně jsem u toho přímo byla, Colette. Viděla jsem, co udělal.“

„Takže víte, že to je hodnej chlap.“

„A co se s ním stalo?“

„Už asi čtyři měsíce se chová strašně divně. Byl, no, jak to říct, náladovej. Všechno mu hned lezlo na nervy.

Prostě jako by to ani nebyl on.“

Abby cítila, jak v ní s každým ženiným slovem narůstá napětí.

„Pokračujte, prosím,“ požádala.

„No, a jako by to nestačilo, ještě ho každou chvíli příšerně bolí hlava. Nejdřív cítí takovou divnou pachuť v puse a hned potom mu začne třeštit hlava. Mysleli jsme, jestli to třeba nějak nesouvisí s tím, jak teď v březnu sletěl z žebříku. Rozbil si hlavu a pár vteřin zůstal omráčenej. Měl

na hlavě celkem přetadvacet stehů. A hned potom mu začaly ty potíže.“

„Vypadá to na otřes mozku. Dělali mu vyšetření na tomografu? Víte, co to je?“

„Jasně, vím. Dělali mu to už před pár měsíci, ale doktor na klinice v Colstaru tvrdí, že tam nic nenašel.“

„A jakou diagnózu tedy stanovili?“

„Že prý to je migréna. Dali mu sice nějaký léky, ale stejně se to nepřestalo zhoršovat. Nakonec, je to teprv pár dní, se strašně chytil se svým šéfem, kterej mu vytýkal spoustu vynechaných hodin. No a Willie mu jednu vrazil.

Paní doktorko, tohle přece k Williemu Cardozovi vůbec nesedí! Ani v nejmenším!“

„Chápu,“ přisvědčila Abby. „Máte vůbec tušení, k čemu dneska došlo?“

Colette zavrtěla hlavou.

„Odjela jsem do práce ještě předtím, než Willie vstal.

Ale včera byl na tom špatně, to mi můžete věřit. Namouduši špatně. Pořád jen brblal a nadával a byl plnej nenávisti.

Zazobanci. O ničem jiným nemluvil. Jak prý mu zazobanci zničili život. Ta kamarádka mi prozradila, že podle policie ho za to, co udělal, teď všichni nenávidí. Mám o něho takový strach! Paní doktorko, mohla bych mu nějak pomoct?“

„To nevím, Colette.“

Abby se užuž začala svěřovat s tím, jak se náhle změnil i Josh, ale na poslední chvilku si to rozmyslela. Colette Simmonsová by se mohla někde podříct a to by v téhle situaci ničemu neprospělo. Místo toho jenom napsala svoje telefonní číslo.

„Tady,“ podala ho Colette. „Kdybyste potřebovala někdy zavolat, to je jedno, jestli ve dne nebo v noci, klidně se ozvěte. Najdete mě buď na tomhle čísle, nebo v nemocnici.“

„Prosím vás, snažte se mu pomoct!“

„Pomůžu, co bude v mých silách.“

„Paní doktorko, není náhodou nějaká šance, že to nebyl Willie, kdo to udělal?“

„Není,“ řekla smutně Abby. „To je to jediné, v čem mám teď stoprocentní jistotu.“

„Děkuju.“

Žena vděčně potřásla Abby rukou a odspěchala zpět k nemocniční budově. Znervóznělá a unavená Abby zůstala sedět na lavičce a zkoušela se rozhodnout, jaký příští krok by měla podniknout. Cardoza a Josh, oba zaměstnanci Colstaru, oba s podivnými bolestmi hlavy a stále absurdnějším chováním, oba se záchvaty paranoidního vzteku. Jsou tu ještě další? Patří sem někteří z těch, které má na svém seznamu Aliance? A co ten zvláštní nález v očích, má to Josh taky? Nejvyšší čas, aby si to všechno dala

dohromady. A brzy, možná ještě dnes večer, by se s těmi objevy měla svěřit Lewovi.

Sebrala si věci. Až se doma osprchuje a možná se zastaví i na pizzu v místní italské restauraci, vrátí se do nemocnice, aby zkontrolovala Willieho Cardozu, znovu mu vyšetří oči a znovu a pozorně si pročte údaje v jeho pacientské kartě. Nakonec si vezme seznam jmen, který jí dala Barbara Torresová, a půjde ho probrat do kartotéky.

Obrázek se už začínal rýsovat. Teď ho zbývá vybarvit.

Nad hlavou, vysoko nad korunami stromů, strážila údolí dvaapůl metru vysoká zářící písmena.

Colstar International, Patience. Prvořadým cílem je pro nás bezpečnost našich zaměstnanců.

Abby se cestou k autu tomu nápisu hořce zasmála.

Teprve když odemykala dveře, povšimla si, že na zadním sedadle leží tříšť rozbitého skla. Uprostřed ležel kámen. Nad sedadlem spatřila rozbité zadní okno, tedy to, co z něho zbývalo.

Abby se zmateně rozhlédla kolem dokola. Ani živá duše.

Zkontrolovala pneumatiky. Zdálo se, že jedinou obětí je to okno, pro tentokrát.

„Idioti!“ zamumlala vztekle.

Vzala si kufřík ze střechy vozu, kam jej uložila před chvilkou, a mazdu opět zamkla. Jestli se jí v tuhle chvíli něco nechtělo, pak to bylo ohlásit incident bezpečnostní

službě nebo policii. Jenže na druhou stranu bylo skoro jisté, že v opačném případě by nemohla škodu uhradit z pojistky.

A ona se musela vyhnout každému zbytečnému vydání, protože brzy, možná co nevidět, bude bez místa.

18

Jednotka

intenzívní

péče

na

prvním

patře

pohotovostního oddělení byla, stejně jako skoro všechny prostory v nemocnici, vybavena tím nejmodernějším zařízením. Dokázala se postarat o pacienty po infarktech i vážných zraněních stejně jako o pacienty po operaci, kteří byli v natolik vážném stavu, že nebylo vhodné riskovat jejich převoz do hlavní budovy. Abby na JIPku při pohotovosti chodívala často, kontrolovala pacienty, které sama přijímala. Ještě nikdy tam však nezažila takové rušno jako dnes. Kolem sesterského dispečinku, který zářil obrazovkami monitorů, stálo v kruhu deset prosklených kójí.

Všechny postele byly obsazené.

Abby se nejprve zastavila na sesterně, kde si prohlédla kartu Willieho Cardozy. Přestože kolem padesáti procent záznamů z pohotovostního oddělení bylo pořád ještě v obálkách z manilského konopí, v nemocnici právě probíhal

proces ukládání těchto údajů do počítačového systému přezdívaného KarMen, Karsten, Mendehallův hlasově aktivovaný systém kódování dat. Ve srovnání s ním bylo vedení záznamů o pacientem v St. John’s na úrovni run tesaných do kamene. KarMen, nedávný produkt firmy Silicon Valley, vycházel z bezprostředního převodu diktovaných poznámek do psané podoby. Nadiktované údaje počítač okamžitě vytiskl pro běžné použití, a navíc je uložil do paměti na později. Karty pacientů, které ještě nebyly na počítači, ležely v ohnivzdorném sklepním skladu. KarMen byl tak dokonalý program, že i lékaři a sestry s cizím přízvukem či vadou řeči se mohli „ohlásit“ tím způsobem, že do diktafonu přečetli sled předem vybraných slov či vět.

Systém byl natolik přizpůsobivý, že odlišnosti v individuálním slovním projevu transkripci nijak neovlivnily.

Načítání záznamů bylo pečlivě ohlídáno sériemi klíčových slov, jež se u každého lékaře i sestry lišily a za žádných okolností se nesměly prozradit.

Abby si znovu projela operační záznamy Martina Bartholomewa a musela uznat, že namyšlený chirurg odvedl dobrou práci. Cardoza zůstával po celý zákrok ve stabilizovaném stavu a od chvíle, kdy krevní oběh k jeho slezině byl podvázán, nedošlo už k další ztrátě krve. O

zranění hlavy, které podle přesvědčení Colette Simmonsové zavinilo změnu v Cardozově stavu, tu ale nebyla jediná zmínka. Abby by si to ráda vyhledala v systému KarMen,

ale všechny monitory v sesterně byly vytížené. V duchu si tedy udělala poznámku, že musí Cardozovy záznamy prohlédnout, až skončí s vyšetřováním, a zamířila do jeho kóje. V kapse lékařského pláště si nesla zvětšovací brýle kombinované s infračerveným zářičem. Vedle něho měla složenou kopii zprávy, kterou nemocniční bezpečnostní službě ohlásila škodu na autě.

Když Abby zjistila, že má na voze rozbité zadní sklo, nesmírně zdráhavě vyhledala sloužícího člena ostrahy, což byl obrovský mužský s prasečím obličejem, který během její řeči nepřetržitě přežvykoval párátko. Jeho okázalý nezájem o poškození jejího auta ji přesvědčilo, že už se mu donesla některá z verzí případu Cardoza versus Wheatonová.

„My se na to mrknem, paní doktorko,“ prohodil a odkopl pár střepů z asfaltu za jejím vozem. „Ale jak se zdá, musel to bejt nějakej svalovec. Ten šutr váží nejmíň deset kilo.“

Abby odešla, přičemž si bez obtíží dokázala představit právě tohoto člena ostrahy, jak vlastnoručně zvedá kámen a hází jej na okno její mazdy.

Cestou do patra na JIPku se zastavila v ordinaci pohotovostního oddělení a vyzvedla si oftalmologické brýle s infračerveným zářičem. Než se někomu zmíní o podivném očním nálezu Willieho Cardozy, chtěla si to ještě ověřit.

Cestou do ordinace i ven potkala několik sester a zřízenců.

Nikdo s ní neztratil jediné slovo s výjimkou Buda Perlowa,

kterému její situace zřejmě dělala upřímné starosti. Během své lékařské kariéry se s kolegy či se zdravotnickým personálem nepohodla jen výjimečně. Po pravdě, když bylo nejhůř, čerpala sílu právě z úcty, kterou chovali k jejím schopnostem,

přístupu

a

dokonce

i

k

jejímu

nekompromisnímu způsobu řešení problémů. Teď předvedla téměř stoprocentní výkon v maximálně náročné situaci, a v důsledku toho ohrozila nejen své zaměstnání, ale dokonce celou svou profesní kariéru. Vítejte do Patience, stát Kalifornie.

Před kójí Willieho Cardozy seděl na skládací židličce policista, který v rušném oddělení vypadal dost směšně.

Pokud věděl, kdo je Abby, nedal to nijak najevo. Mžikl po identifikačním štítku, který měla připnutý na plášti, ale těžko mohl v té rychlosti, s jakou ho minula a prošla rovnou do kóje, její jméno přečíst.

Willie s očima zavřenýma dýchal bez pomoci přístrojů.

Nad hlavou mu monitorovací zařízení nepřetržitě vykreslovalo jeho EKG, krevní tlak, centrální žilní tlak, tlak v plicnici i koncentraci kyslíku v krvi. Nejmodernější vymoženosti. Světla byla ztlumená. Předení, syčení a chrčení Willieho okysličovacího systému a sukčního aparátu tiše souznělo se zvuky, které sem doléhaly z ostatních kójí.

V té kakofonii však Abby rovněž zaslechla pípání alarmu infúzní pumpy na znamení, že v hadici došlo k zablokování.

Sestřičky měly plno práce s ostatními pacienty a třeba to

vážně neslyšely. Přesto by Abby zajímalo, jestli si policista skutečně neuvědomoval význam toho zvuku, či zda ho jednoduše ignoroval.

Prohlédla infúzní hadici vedoucí od láhve přes pumpu až k Willieho ruce. Potom mu jemně narovnala paži v lokti.

Pípání téměř okamžitě přestalo a červené výstražné světýlko zhaslo. Abby viděla, jak u dna láhve opět začínají stoupat bublinky na důkaz toho, že roztok volně odkapává. Místo aby sestrám ústně oznámila, že infúze se snadno zablokuje, kdykoliv Cardoza ohne paži v lokti, napsala vzkaz na lístek a přilepila ho náplastí na infúzní láhev. Bude zajímavé zjistit, zda se někdo bude obtěžovat přivázat mu paži k dlaze, aby zamezil opakování problému.

„Je všechno v pořádku?“

Willie k ní vzhlížel pootevřenýma očima. Měl kyslíkovou masku a v nose hadici, která se starala o to, aby se mu v žaludku neshromažďovala kyselina. Rty měl suché a popraskané. Na čele mu byly znát modřiny. Jeho hlas měl typickou chraplavost pacienta donedávna napojeného na řízené dýchání. Abby se přesunula k okraji postele, kde na ni v tom kalném světle bylo vidět nejlépe.

„Prozatím ano,“ přisvědčila. „Jak se cítíte?“

„Kdo jste?“

„Doktorka Abby Dolanová. Měla jsem službu na pohotovostním oddělení, když vás přivezli.“

„Vážně jsem někoho zabil, jak mi tvrděj?“

„Copak vy si nepamatujete, co se stalo?“

„Pamatuju si akorát, že jsem byl strašně navztekanej…

a že mi bylo špatně. A že mě pořád strašně bolela hlava.“

„Nic víc?“

„Takže jsem vážně někoho zabil, že jo?“

Abby vycítila jeho zmatek a strach. Sevřela mu ruku do dlaní.

„Srazil jste autem několik lidí, pane Cardozo. Tři ženy.

Moc mě to mrzí, ale jedna z nich skutečné zemřela.“

Cardoza zavřel oči.

„Ach bože,“ zanaříkal.

Abby by mu moc ráda položila spoustu podrobných otázek o jeho bolestech hlavy a o tom, co v minulých měsících předcházelo jeho násilnosti ve venkovském klubu.

Zapnula infračervený zářič do jedné ze zásuvek.

„Pane Cardozo,“ řekla, „uvědomuju si, že jste unavený a že jste se právě dozvěděl velice nepříjemné zprávy. Pokud byste však byl schopný spolupracovat, chtěla bych vám vyšetřit oči tímhle speciálním světýlkem. Dopoledne jsem vám vytáhla z rohovky střep skla a ráda bych se přesvědčila, že je všechno v pořádku.“

Cardoza ještě několik vteřin ležel nehybně, s očima pevně zavřenýma. Potom pomalu rozevřel víčka. Přitom mu z koutku pravého oka utrhla slza a klouzala podél okraje kyslíkové masky.

„Děkuju,“ zašeptala Abby. „Chci vám pomoct, Willie.

Věřte mi.“

Posvítila Cardozovi do očí. Zářící zlaté prstence byly v obou, tenké jak čára tužkou, ale naprosto zřetelné.

Prohlížela mu oči asi půl minuty a pak dovolila, aby je opět zavřel. Pokud se nepočítaly fotografie v odborné literatuře, ještě nikdy se se zlatohnědými Kaiser-Fleischerovými kruhy, signalizujícími otravu mědí, nesetkala. Podle toho, co si však pamatovala, byla jejich tloušťka a poloha téměř identická s tímto nálezem. A nedělá snad něco s rohovkou i otrava zlatem a stříbrem? Hodinka dvě v knihovně by jí tu mezeru v paměti jistě pomohly zaplnit. Ty kruhy samy o sobě ještě neznamenaly nic, ale vzhledem k tomu, jaký problém by mohly naznačovat, tušila, že může jít o něco závažného. Později večer nebo zítra probere ten bizarní nález s Lewem. Mezitím, dokud jí to její energie vyvolaná vzrušením dovolí, přesvědčí se, jaké odpovědi jí může nabídnout kartotéka s kartami pacientů.

Uhladila přikrývka a urovnala Williemu polštář pod hlavou.

„Vydržte!“ povzbudila ho.

*

Kartotéční sklad byl v nemocničním suterénu, což bývalo u menších nemocnic pravidlem. Abby scházela z

JIPky po schodech a začínala si uvědomovat tu úděsnou tělesnou i duševní únavu, kterou si na ní ten stresující den vybíral svou daň. Jenže těžko se mohla zastavit právě teď, kdy ji mučilo tolik nezodpovězených otázek. A kromě toho ji domů, kde na ni čekala další noc v prázdném dome, vůbec nic nelákalo.

Dveře od kartotéky byly zamčené, ale jejich mléčným sklem prosvítalo světlo. Abby zaklepala, a potom ještě jednou.

„Minutku, prosím!“ křikl ženský hlas. Přes sklo viděla Abby blížící se postavu. Dveře se otevřely a než si Abby stačila vzpomenout, o koho jde, žena se sama představila.

„Dobrý den, paní doktorko, já jsem Donna Tracyová, Billova dcera. Jen pojďte dál.“

„Jak se vede tatínkovi?“

„Už je doma a je na tom skvěle. Jistě víte, že test na Cushingovu chorobu se vrátil s pozitivním výsledkem.“

„To už vím, ano.“

„Tatínek byl na vyšetření u specialisty ve Fakultní nemocnici v San Francisku. Pan doktor Fitzgerald, neznáte ho náhodou?“

„Široko daleko nejlepší kapacita.“

„To ráda slyším.“

Bill Tracy, Willie Cardoza, dva životy, za jejichž záchranu nesla přímou zodpovědnost. Jenže kvůli prvnímu případu ji pokárali, že ztrapnila jiného lékaře, a kvůli

druhému se naráz stala psancem jen proto, že uspěla. Tady se vážně člověk nezavděčí.

„Už jsem taky slyšela o té ženě, co dneska zemřela.“

„Bylo to skutečně hrozné.“

„Nechápu, jak to zvládáte.“

„Občas to nechápu ani já.“

„Co pro vás můžu udělat?“

„Dělám menší výzkum kvůli alergickým reakcím, se kterými se setkávám na pohotovosti. Protože jsem z těch dnešních událostí pořád ještě trochu rozrušená, řekla jsem si, že zkusím dát dohromady nějaké údaje. Nemám totiž ponětí, kolik z těch případů, které si chci prohlédnout, je už v systému KarMen a kolik ještě v původních kartách.“

Donna Tracyhová se hryzla do rtu.

„Paní doktorko, když já nevím, jestli to smím udělat,“

řekla.

„Proč? Mám klíčové slovo, abych mohla do údajů v KarMen, takže předpokládám, že mě opravňuje i k přístupu ke kartám. Vždyť je to totéž. A máte mé slovo, že vám nebudu překážet.“

„Jenže na to bych se musela zeptat vedoucí.“

Abby se podívala na hodinky.

„Bude to jenom chvilka. Maximálně hodinka nebo dvě.

Jsem vážně moc ráda, že je na tom váš tatínek tak dobře.“

„Děkuju. No, myslím, že můžete začít ještě předtím, než se Joanne Ricciové dovolám. Nevidím důvod, proč by to neměla dovolit. Ale přesvědčit se musím.“

„Díky, Donno.“

„Máte u sebe jména pacientů a čísla pojištění?…

Výborně. Tak mi je půjčte a já vám zjistím, kdo je už na počítači a kdo ještě zůstal tady v kartě. Kompletně je v KarMen teprve pohotovost a gynekologie, ale máme tu dvě síly na plný úvazek, které denně převádějí zbylé záznamy.

Samozřejmě se všechny karty stejně schovávají a nejspíš se ještě dlouho schovávat budou, ale s KarMen se pracuje snáz a každopádně zabírá míň místa.“

„Tak do toho. A ještě něco.“

„Prosím?“

„Máte tady plán Patience a údolí?“

„To nemám, ale řekla bych, že ostraha ho mít bude.

Harvey nebude určitě daleko. Mám mu brnknout a přeptat se ho?“

„Ne, ne, to je v pořádku.“

Harvey. Abby předala Donně první polovičku seznamu Aliance a s druhou se usadila k nejbližšímu počítači.

Jméno pacienta, věk, pohlaví, adresa, stav, datum a hodina ošetření, popis zdravotních potíží, diagnóza, praktický lékař, ošetřující lékař, výsledky krevních testů, rentgen. Abby pečlivě sestavila databázi. Po studiu na stáži museli všichni v její skupině strávit tři měsíce psaním

odborného článku s uvedením použitých pramenů či provést retrospektivní zhodnocení výzkumného úkolu. Abbyin výzkum se týkal závislosti míry poškození vnitřních orgánů u poranění střelnou zbraní podle místa vstřelu v případě, že kulka zůstala v těle. Její článek se dokonce dočkal otištění, ale šlo o to, že tehdy spolu s kolegy stážisty brblala nad tím, že se od nich zbytečně vyžaduje ovládnutí techniky založení databáze či sestavení různých statistických testů pro analýzu dat. Teď se jí to však hodilo.

Než Abby sestrojila tabulku, do které hodlala ukládal data, vrátila se Donna s první polovičkou jejího seznamu a štosem pacientských karet.

„Někteří z těch lidí do naší nemocnice ani nespadají,“

upozornila Donna. „Ti označení velkým K jsou už v KarMen. Vyhledáte si je přímo přes svoje heslo. Většina karet patří pacientům, co tu nikdy nebyli hospitalizovaní.“

Než se Abby pustila do prohlížení karet, bylo už hodně po deváté. Práce byla složitější, než původně čekala, a to hned z několika důvodů. Hlavní představovala její smrtelná únava. Nebyla schopná se soustředit, takže přenášela data z karet do počítače bez toho, že by se snažila domýšlet nějaké závěry. Další problém se týkal toho, že neměla jasně formulovanou hypotézu, netušila tedy, co svým výzkumem chce prokázat nebo popřít. Prozatím se tedy spokojila se shromažďováním co největšího počtu údajů v naději, že nakonec se vynoří nějaká podobnost či, což by bylo lepší,

vzorec. Do deseti hodin měla hotových osm případů.

Polovičku tvořili zaměstnanci Colstaru, tři z nich patřili původně k Georgi Oleanderovi. Jeden ze skupiny nepracující pro Colstar se rovněž léčil u Oleandera. Ani jednomu z těch osmi nebyla určena definitivní diagnóza potvrzená pozitivním laboratorním testem, ačkoliv všem provedli skutečně impozantně podrobná vyšetření.

Abby se podívala na hodinky. Některé z těch údajů jí začínaly vrtat hlavou, ale byla příliš unavená, než aby vyhmátla, oč jde. Radši sáhla po poslední kartě. Jestli si co nejrychleji nedá padla, tak určitě spoustu údajů přehlédne. V

tu chvíli si všimla, že v kapse zapomněla infračervený zářič.

Jak už se jí dnes lepí smůla na paty, tak Harvey určitě číhá před nemocnicí a zatkne ji za krádež. Od zářiče se jí myšlenky svezly k nedokončenému pátrání v kartě Willieho Cardozy, kde hledala záznam o jeho poranění hlavy.

Otevřela systém KarMen a vyťukala slovo JOSHWY, první z jejích dvou hesel. Když odpověděla na sérii otázek, jako kdo je a nač tu pacientovu kartu potřebuje, vložila druhé heslo, KILKENNY, což bylo město v Irsku, kde se narodil její otec. Na obrazovce se v mžiku objevil záznam o Williem Cardozovi. Bylo na ní přesně totéž, co do anamnézy poznamenal Bartholomew: ambulantní operace kolena a čtyřdenní hospitalizace z důvodu pneumokokového zánětu plic. Žádné zranění hlavy.

„Donno!“ zavolala. „Nerada vás obtěžuju, ale nemáte náhodou původní kartu Willieho Cardozy?“

„Myslíte toho pacienta na JIPce?“

„Ano.“

„Možná si ji vyžádali nahoru, ale podívám se.“ Na minutku se ztratila mezi kartotékami. „Nevidím ji. Tak to bude –“

Dveře od kartotéčního skladu se prudce rozletěly a dovnitř vpochodovala žena středního věku a jí v patách Harvey, člen nemocniční ostrahy. Bylo zřejmé, že žena sem přiběhla rovnou z nějakého večírku, protože na sobě měla společenský kalhotový kostým a spoustu makeupu a šperku.

„Paní Ricciová!“ vykřikla Donna, kterou ženin příchod očividně vyděsil.

„Donno, místo obyčejného vzkazu na záznamníku jste mě měla sehnat přes pager. Tahle situace je natolik naléhavá, že vyžaduje můj okamžitý zásah!“

Harvey obrátil svůj prasečí obličej k Abby a káravě potřásl hlavou.

„Já… já se omlouvám,“ zajíkla se Donna. „Nenapadlo mě –“

„Tady vás nemá co napadat!“ vyštěkla Ricciová.

„Nejvyšší čas, abyste se začala řídit předpisy!“

Abby se mezitím stačila vzpamatovat. Na Harveyho se neohlížela a postavila se přímo proti nové příchozí.

„Promiňte, ale co to všechno znamená?“ zeptala se.

Joanne Ricciová jí upřela do očí pohled člověka, který má s vedoucí funkcí dávné zkušenosti.

„Donna mi nechala na záznamníku vzkaz, že jste tady.

Podle všeho považovala za normální, že vám dovolí prohlížet si karty našich pacientů, ale já to považuju za zakázané. A stejného názoru je i lékařský výbor této nemocnice. Ještě štěstí, že jsem si z toho večírku zavolala na záznamník a poslechla si došlé zprávy.“

„Ale vždyť nedělám nic jiného, než že probírám pacienty, kterým hrozí alergické reakce!“ vysvětlovala Abby.

„Upřímně řečeno, paní doktorko, je mi naprosto jedno, co hledáte, protože mi záleží na předpisu, který tím porušujete. Teď laskavě vraťte všechny karty na pult. Potom bych vás ráda viděla na odchodu.“

Abby si nebyla jistá, ale měla pocit, jako by ta ženina sebejistota byla násilná a nepřirozená a její reakce, včetně toho, že si dovedla Harveyho, naprosto neodpovídala závažnosti přečinu. Byla vážně tak rozzlobená a pohoršená, jak se zdálo, nebo se spíš něčeho vylekala?

„Paní Ricciová,“ zkusila to Abby. „Já to pořád ještě nechápu. Jaký konkrétní předpis jsem porušila?“

„V této nemocnici existuje nařízení, podle kterého nikdo nesmí prohlížet karty pacientů bez písemného povolení zdejšího lékařského výboru. Je to v nemocničním

řádu, který jste si měla za povinnost prostudovat, když jste tu nastupovala do pracovního poměru.“

Abby sice v životě neslyšela o nemocničním zákonu, který by lékařům znemožňoval přístup k údajům o pacientech bez písemného povolení, ale pochopila, že vedoucí kartotéčního oddělení a nemocniční knihovny nemá náladu na dohadování.

„No dobře, ale mohla byste mi aspoň prozradit, kdo předsedá lomu lékařskému výboru?“

„Pan doktor Martin Bartholomew ho vede už léta.“

Abby v duchu zasténala. Další konfrontace s Bartholomewem. Přesně to jí ještě chybělo! No co, dnes večer skončila. Momentálně měla Oblastní nemocnice v Patience doopravdy plné zuby.

„Promiňte,“ omluvila se Donně Tracyové, která byla bledá jako stěna.

Sebrala svůj kufřík a zamířila ke dveřím. Harvey, s pažemi založenými na prsou, se nadmul jako eunuch strážící vchod do harému, aby jí vlastním tělem zablokoval případný návrat. Ale Abby se ještě obrátila.

„Paní Ricciová,“ řekla, „ráda bych vás jen upozornila, že Donna nechtěla, abych si ty karty prohlížela. Snažila se mi vysvětlit, že se to nesmí, ale já nad tím jenom mávla rukou.“

„No, měla být trochu ráznější.“

„To je těžké, když je člověk mladý a pracuje v nemocnici, kde mu příkazy vydávají lékaři.“

„Možné to je. Ale teprve se uvidí, jestli jde o přijatelnou omluvu. Já namouduši nevím, co se to s vámi na té pohotovosti děje!“

„Jak to myslíte?“

„Pracuju tady už dvanáct let. Ten předpis o zákazu prohlížení karet cizích pacientů tu platil celou tu dobu, a vy jste teprve druhý lékař, který ho porušil. A ten první byl taky z pohotovosti.“

„A který z nich?“ zeptala se Abby a tvářila se přitom ledabyle. Snažila se pohlédnout ženě nebojácně do očí.

„Doktor Brooks!“ odsekla Joanne Ricciová. „David Brooks! Nemám sice tušení, jak ho za to lékařský výbor potrestal, pokud to vůbec udělal, ale všichni jeho členové trvali na tom, aby to děvče, co to dovolilo, dostalo okamžitý vyhazov!“

19

Abby odjela mazdou domů a půl hodiny z ní luxovala střepy. Byla unavená, zmatená a příšerně naštvaná.

Připadalo jí, jako by si koupila lístek do divadla a

zčistajasna tam zjistila, že v ní sama hraje jednu z hlavních rolí, a navíc zlosyna.

Pořád víc a víc si pohrávala s myšlenkou, že z Patience odjede. Rozhodla se, že hned ráno zavolá svému bývalému šéfovi do St. John’s. Pokud by pro ni měl místo, nu… byla by v obrovském pokušení ho vzít. Ať už šlo o otravu kadmiem nebo nervové zhroucení, Joshův podivný výhružný přístup ji nesmírně znepokojoval. Udělala všechno, co bylo v jejích silách, jen aby si nechal stanovit diagnózu a léčil se. Pokud však mohla soudit, teď jednal ještě iracionálněji a nepřátelštěji než dřív. Kde vlastně končí její zodpovědnost za Joshe?

Po jeho poslední návštěvě nezbylo v ledničce žádné pivo. Nakonec se tedy spokojila s ledovým čajem a načatou krabičkou vanilkových oplatek. Z poličky sundala fotografii, na které byla společně s Joshem a postavila ji na stůl. To byli na výletě asi patnáct kilometrů severozápadně za San Franciskem. Josh zahákl svůj nikon za větev strom a udělal jejich společnou momentku pomocí automatické spouště.

Výsledné a nevyhnutelné naklonění snímku mu dodávalo příjemnou, umělecky odvázanou atmosféru. Abby zavřela oči a připomínala si teplo a dokonce i vůně toho nádherného podzimního dne. Ovšem city, ten úžasný pocit vzájemnosti, blízkosti, se vyvolávaly mnohem obtížněji.

Náhle se rozhodla a donesla si ke stolu místní telefonní seznam. Josh si najal bydlení u nějakých Sawických, aspoň

to říkal Quinn. Těch v seznamu moc nebude. Třeba se něco dozvěděl od neurologa, slibovala si. Možná se Josh příliš stydí za to, jak se k ní v poslední době choval, a netroufá si zavolat, nebo je příliš tvrdohlavý.

Právě chtěla to jméno vyhledat, když se ozval její pager. Číslo, které se objevilo na displeji, vůbec neznala. A pak že se náhody nedějí! pomyslela si. Vytočila je a čekala Joshův hlas. Hned po prvním zazvonění se však ozval Lew Alvarez.

„Abby, to jsem namouduši rád, že jsem vás sehnal!

Odkud voláte, z nemocnice?“

„Z domova. Nejspíš se vám už doneslo, co se dnes dělo.“

„Vím jenom tolik, že došlo k nějaké nehodě s mnoha zraněnými, víc jsem ze vzkazu, kterým mě sháněli, nepochopil. Když jsem se tam odpoledne zastavil, dozvěděl jsem se, že už je všechno pod kontrolou. Taky jsem slyšel, že manželka Garyho Wheatona to nepřežila, a je mi z toho hrozně. Volám vám právě proto, abych se dozvěděl, oč šlo a jestli jste v pořádku.“

„Oč šlo, to záleží na tom, s kým budete mluvit. A já v pořádku jsem, i když by to mohlo být lepší.“

„Povězte mi o tom trochu víc.“

Abby pohlédla skrz prázdnou jídelnu do prázdného obývacího pokoje. Byla tak strašně unavená, že představa osamělé jízdy nocí ji vůbec nelákala. Nešlo jí o sex, ale

cítila, že to náhodné Lewovo zavolání přesně v tom okamžiku, kdy se chystala vzdát se a pokusit se o navázání přetrženého vztahu s Joshem, je ve skutečnosti zásah osudu.

„Máte teď hodně práce?“ slyšela náhle vlastní hlas.

„Nijak zvlášť. Sloužil jsem ve Státní nemocnici jenom dvanáctku a nebylo to tak zlé. Chtěl jsem si chvíli číst a potom zalézt na kutě.“

„No, a nechtěl byste se na chvíli sejít? Mám vám hodně co povídat.“

Lewovo zaváhání bylo sice kratičké, ale přesto v ní vyvolalo nepříjemný pocit. Určitě někoho má. Nic jiného v tom nebude. A ta žena tam nejspíš zrovna sedí vedle něho.

„Noc je krásně jasná,“ řekl, „a vyhlídka z mojí louky je skutečně jedinečná. Pokud máte chuť sem nahoru zajet, budu moc rád.“

Abby položila momentku z výletu lícem na stůl.

„Za dvacet minut. Nebude to příliš brzy?“

*

„Tak tohle mě vůbec nepřekvapuje,“ prohlásil Lew, když mu Abby vylíčila průběh dne na pohotovostním oddělení a svoje následné setkání s Oleanderem, Hendersonem, McCabem a advokátem Terrym Coxem.

„Moc bych se divil, kdyby ti papaláši v Patience předtím vůbec tušili, že existuje nějaký Willie Cardoza. A kdyby

ano, pochybuju, že by o něm měli slušné mínění. I předtím, než jsem si tady nadělal nepřátele tím, že jsem se přidal k Davidu Brooksovi, se mnou stejně jednali jako s outsiderem.

Najímali mě v době, kdy zoufale potřebovali zaplnit prázdné místo na pohotovosti, a to navíc natolik zoufale, že byli ochotni zapomenout i na můj latinskoamerický původ. Ale členství ve Venkovském klubu mi nikdy nenabídli.“

Abby si vzpomněla, jak ji Oleander i Lyle Quinn už ohledně vstupu do Venkovského klubu nenápadně oťukávali.

„Myslím, že byste na to měl být spíš pyšný,“

prohodila.

Seděli na opršelé dřevěné houpačce postavené na pahorku na louce za Lewovým domem. Noc byla neuvěřitelně jasná a chladná jen natolik, aby ospravedlnila otřepanou přikrývku, kterou přes ně přehodil. Během necelé hodiny Abby napočítala šest padajících hvězd. Ovšem přestože Lew se k ní choval přátelsky, dával jí najevo tolik podpory a porozumění, kolik si jenom mohla přát, romantická situace v něm zřejmě žádnou odezvu neprobouzela.

Seděl slušně na své polovičce houpačky, bezvýhradně se soustředil na Abbyino vyprávění, ale ani zdaleka se v jejích očích netopil.

„Jak byl na tom Cardoza, když jste odcházela?“

zajímal se.

„No, to si asi dokážete představit. Je obviněný z vraždy, hlídá ho policista a personál mu dává neskrývaně najevo, že měl radši zatřepat bačkorama. Pokud odhlédneme od tohohle, nebyl na tom nejhůř.“

„V Las Rosas je vězeňská nemocnice. Pravděpodobně ho tam co nevidět převezou, třeba už zítra.“

„Tak brzy snadné!“

„Jen abyste se nedivila. Ale ta vězeňská nemocnice není špatná, mají tam dokonce JIPku a pár vlastních chirurgů. Naše město určitě nestojí o to, aby se v jeho nemocnici povaloval šílený zabiják.“

„No dobře, v tom případě mám ještě další pokračování příběhu, které by vás mohlo zajímat.“

Abby začala popisovat podivný oční nález u Willieho a svou schůzku s Colette Simmonsovou na parkovišti.

„Takže vy se domníváte, že ty prstence v jeho očích by mohly svědčit o otravě kadmiem?“ ujišťoval se neskrývaně vzrušený Lew.

„Možné to je.“

„Jistě vám nemusím říkat, že jsem o tomhle problému hodně četl. Jak je možné, že jsem na zmínku o podobném symptomu nenarazil?“

„Nejsem si jistá, jestli o tom bylo vůbec něco publikováno, a to hned ze dvou důvodů. Za prvé byste neměl zapomínat, že ty prstence jsou vidět jenom v

infračerveném světle a že tímto způsobem žádnou otravu kadmiem zřejmě ještě nevyšetřovali.“

„Pravděpodobně.“

„No a za druhé je možné, že ve Willieho případě je hladina kadmia v jeho krvi nebývalé vysoká. Většinou jsem četla popis účinků nízkých a dlouhodobě se kumulujících dávek. Je možné, že ty prstence ve Willieho očích jsou příznakem jednorázového či krátkodobého působení vysoké dávky toxického kovu.“

„Jednorázového. Myslíte třeba při nějaké nehodě.“

„Vodou či vzduchem,“

„Abby, musíme ho nechat okamžitě otestovat!“

„Já už se beztak rozhodla, že co nevidět odešlu jeho krev na vyšetření hladiny kadmia, ale dokud jste mi neprozradil, že ho nejspíš převezou do vězeňské nemocnice, nenapadlo mě s tím obzvlášť spěchat.“

„Ale měla byste.“

Abby by se mu ráda svěřila se vším, tedy i o podivné příhodě s Joannou Ricciovou v kartotéce a o návštěvě Lylea Quinna a následující exkurzi po Colstaru v doprovodu Kelly Franklinové. Mohla by to však udělat bez toho, že by se tím nevratně připojila k Alianci? V nemocnici měla značně nejistou pozici. Otevřené spojenectví s Aliancí by jí zaručilo místo ve frontě před úřadem práce.

Sama si nebyla jistá, jak hodně se jí ještě chce pomáhat Joshovi s vyřešením jeho problému. Jakmile by však přišla o

zaměstnání ve zdejší nemocnici, už by si to nemohla rozhodovat sama, stejně jako by neměla příležitost přesvědčit se, že záchranou Willieho Cardozy zachránila člověka, který za svůj zločin nenesl zodpovědnost. Vstup do Aliance by jí momentálně problémy spíše způsobil než vyřešil. A navíc se věc měla tak, že zatím se nemohla opírat o nic jiného než o ten oční nález Willieho Cardozy. Všechno ostatní byly jenom dohady.

„Lewe, jenže s těmi testy pro Willieho si nevím rady,“

povzdechla si. „Dneska ráno jsem měla problémy s Georgem právě kvůli tomu, že jsem objednala testy na kadmium u tří jeho pacientů.“

„To jste vážně udělala?“

„Měla jsem pocit, že příznaky mě k tomu opravňují.“

Poznala, že ta zpráva ho nesmírně rozjařila.

„Já hned věděl, že na vás ta přednáška na schůzi udělala dojem. V tom já se vyznám. Testy se dělaly v nemocnici?“

„Ano.“

„V tom případě soudím, že byly negativní.“

„Lewe, musím si to ještě promyslet. Willie je pacient Martina Bartholomewa. On i George mě hlídají jak ostříži.

Jakmile by se George dohmátl, že jsem poslala na otestování kadmia další vzorky, tak jsem skončila.“

„A to je právě ono, Abby. Žádné testy objednávat nebudeme.“

Vzrušení, které Lewovi plálo v očích, mu propůjčovalo ještě větší přitažlivost.

„Nerozumím,“ přiznala se.

„Nabereme tu krev sami. Hned teď. Na té schůzi jste se zmínila, že máte známou toxikoložku v St. John’s.“

„Sandy Stuartovou. Je skvělá.“

„V tom případě dopravíme krev na testování k ní.“

„A když test vyjde pozitivně?“

„Tak použijeme výsledek k tomu, abychom hygieniky a ministerstvo zdravotnictví donutili ke spolupráci. Ti si Willieho najdou i ve vězení a odeberou mu krev k přetestování sami. Konečně bychom se měli o co opírat.“

„A co když bude výsledek negativní?“

„V tom případě couvnu a vy už o Alianci neuslyšíte ani slovo. Jenže on negativní nebude. Jsem o tom skálopevně přesvědčený. Ach Abby, my se tolik nadřeli, abychom sehnali klíčový důkaz. Teď se bez vaší pomoci neobejdeme.

Bez vás jsme skončili.“

Než si Abby stačila uvědomit, co dělá, vztáhla k němu paže. Uchopil ji za dlaně a něžně ji k sobě přivinul. Jeho polibek byl zpočátku váhavý, tázavý.

Když já nevím, Lewe! křičela v duchu. Nemám tušení, co to kčertu vyvádím… Ale prosím té, nepřestávej!

Uchopila jeho obličej do dlaní a přitiskla se mu rty k ústům. Pevněji objal. Když se z jejich polibku vytratila nejistota, rozevřel rty.

„Takhle tě objímat a líbat jsem toužil hned od prvního dne, kdy jsem tě spatřil,“ svěřoval se. „Jenže… Netušil jsem, jak na tom jsi. Nechtěl jsem udělat něco špatně.“

Schoulila do klubíčka a položila mu hlavu na prsa. Na opačné straně údolí padala hvězda a její let trval déle, než u těch předchozích.

„Špatné by teď bylo jen to,“ zašeptala, „kdybys mě pustil z náruče.“

*

Do nemocnice přijeli každý zvlášť a zaparkovali na různých parkovištích. Lew měl vejít do budovy první a

zamířit na JIPku přes pohotovost, kde měl vyzvednout oftalmologický ultrafialový zářič. Svou přítomnost na JIPce může zdůvodnit tím, že se přišel podívat na pacienta se srdeční příhodou, kterého přijímal den předtím. Abby vejde na pohotovost pět minut po něm a zamíří rovnou k laboratoři. Tam vyzvedne dvě sady zkumavek s antikoagulantem a velkou injekční stříkačku.

Abby k nemocnici ujížděla s puštěnou kazetou Van Morrisona a myslela na to, jaký je to pocit, když ji po dvou letech hladí a líbá jiný muž než Josh. Joshovy polibky bývaly vždy naléhavou předehrou milování, ale Lew se zdál spokojený s pouhou její blízkostí a s tím, že na něho vůbec reagovala. Jeho doteky byly pátravé, smyslné, ale rovněž něžné a dokonce i ochranitelské. Kdyby se s ní snažil pomilovat, nejspíš by odmítla. Vytušila však, že i kdyby po ní toužil sebevíc, nepodnikne v tomhle směru nic, dokud od ní nedostane jasný signál, že vhodná chvíle nastala. Na okamžik pocítila závrať jako na první schůzce, kdy člověk toho druhého, a druhé pohlaví vůbec, teprve poznává.

„Další zásoby pro Starého Ivese?“

Dvacetiletá laborantka polekala Abby právě ve chvíli, kdy si do kapsy pláště schovávala velké injekční stříkačky a sady se zkumavkami.

„Ach, dobrý večer, Grace. Uhodla jste. Ta noha se mu krásně hojí. Jsem moc ráda, když vidím, že se kvůli tomu na

mě lidi nezlobí. A Ives to taky oceňuje. A jakpak se daří vám?“

„Jde to. Slyšela jsem, co se dneska semlelo na pohotovosti, paní doktorko. Ten zdravotní technik, co s vámi sloužil, mi vyprávěl, že jste absolutně skvělá.“

„Vážně?“

„Že prý ještě v životě neviděl doktora na pohotovosti dělat tak specializované věci, jaké jste tam předvedla, a navíc tak bleskově.“

„Vyřiďte mu, že mu za tu chválu děkuju. A vám děkuju, že jste mi to řekla. To se vážně moc hezky poslouchá.“

Kdybys tak věděla.

Abby se rozběhla do patra na JIPku. Jakmile vstoupila na oddělení, naráz vytušila, že Lew tam už je a že splnil svůj úkol. V kóji, která byla od Willieho Cardozy nejdál, panoval shon a ruch. Lewem přijatý pacient byl osmdesátiletý dědeček, který strašně špatně slyšel a při sebemenším vyrušení dostával záchvaty vzteku. V anamnéze měl sice stále se opakující zmínky o bolestech v hrudníku, ale žádné poškození srdečních stěn se dosud neprokázalo. Lew se rozhodl chvíli staříka vyšetřovat, aby ho pořádně popudil, a potom sestrám naznačit možnost, že má u něho podezření na začínající infarkt. Aby ušetřil sloužícímu lékaři práci, sám nařídí provést všemožné odběry k všemožným testům, natočení EKG, vyšetření ultrazvukem i okamžité zjištění

hmotnosti kvůli kontrole, zda stařík nezadržuje vodu.

Pacient nyní dával ošetřujícímu personálu vehementně najevo, co si o tomhle téměř půlnočním vyšetřovacím běsnění myslí.

Abby se přátelsky usmála na hlídkujícího policistu, kterého však nejspíš nezajímalo, pokud si toho vůbec povšiml, proč se opět vrací do Cardozovy kóje. Zastavila se u lůžka a pozorně studovala monitory, přičemž přes skleněnou stěnu současně viděla i na klímajícího policistu.

V dohledu nikdo další nebyl. Rychle lůžko obešla, aby stála k policistovi zády a skryla tak, co dělá. Záznamy na Willieho monitorech byly skvělé. Stoprocentně je zachráněný.

Abby se teď soustředila na arteriální katetr, který dopoledne Williemu zavedla do tepny na pravém zápěstí.

Zavřela záklopku ve spojce s kohoutky, jedním z nich protékala infúze, druhý byl napojený na monitorovací zařízení a třetím bylo možno odebírat krev bez dalšího napichování cév. Vytáhla z kapsy pláště velkou injekční stříkačku a vsunula ji do třetího vývodu spojky. Její pohyb probudil Willieho, který k ní rozespale vzhlédl.

„Dobrý den, paní doktorko,“ pozdravil pořád ještě chraplavým šepotem.

„Jenom vám odebírám trochu krve, Willie.“

„Tak do toho.“ Zadíval se jí do obličeje. „Poslyšte, nebyla jste náhodou taky na pikniku od Colstaru? Že jsem vás tam zahlíd?“

„Ano, a já vás taky viděla,“ odpověděla a připravovala přitom stříkačku. „To, jak jste pomohl té chudince, bylo od vás moc hezké a statečné.“

Otevřela kohoutek a stříkačka se okamžitě naplnila zářivě rudou tepennou krví. Potom kohoutky přehodila do původní polohy.

„To nic nebylo,“ řekl Willie. „Angela má spoustu problémů.“

Však ty taky, pomyslela si Abby.

Co nejrychleji připojila k injekční stříkačce jehlu a prostrčila ji gumovou zátkou zkumavek. Vakuum krev ze stříkačky bleskově nasálo. Dvě zkumavky byly plné, třetí z polovičky. Potom na hrot jehly pečlivě nasadila kryt a všechno si schovala do kapsy pláště.

„Koukám, že jste se znovu našla s naším kamarádíčkem Williem.“

Po těch slovech, jež hlasitě zazněla přímo za ní, se jí bezmála zastavilo srdce. Otočila se. Nohy se jí třásly tak příšerně, že měla co dělat, aby se nezhroutila.

„Pan Quinn! Přišel jste na vizitu?“

Dostávala tu otázku ze sebe s nadlidským úsilím. Jak je tu dlouho? Co všechno viděl? Co si myslí, že tady Abby dělá? Myšlenky jí v hlavě pádily jak splašené. Přejela si

dlaní přes kapsu pláště. Zkumavky s čerstvě nabranou krví byly schované, ale injekční stříkačka asi dva centimetry vykukovala. Z Quinnova ironického úsměvu jí běhal mráz po zádech.

„Právě jsem vám chtěl položit stejnou otázku,“ řekl.

„Myslel jsem, že služba vám už dávno skončila.“

„Já… Byla jsem v knihovně. Jak už nejspíš víte, tady s panem Cardozou jsem dneska strávila pár společných chvil.

Před odjezdem domů jsem si jen chtěla ověřit, jak se mu vede.“

Quinn věděl. Vyčetla mu to z obličeje. Věděl, co tady dělala, a teď se chystal přijít s co nejpádnější odpovědí. S

největší pravděpodobností byla vyřízená, tady v nemocnici skončila. Měla pocit, že je ve tváři rudá stejně jako ta krev v její kapse.

„No ano, ten dnešek,“ přikývl Quinn. „Slyšel jsem, že jste si vedla skutečně obdivuhodně.“

„Obdivuhodně natolik, aby se na mě vztekal každý, primářem počínaje a vrátným konče.“ Obrátila se k Williemu, vzala ho za ruku a shýbla se k němu. „Willie, dávejte na sebe pozor. Zítra se tady zastavím.“

„Vy dejte pozor na tu krev, paní doktorko,“ odpověděl.

Prudce se napřímila a otočila se ke Quinnovi, protože si samou nervozitou nebyla jistá, jestli Willie ta slova zašeptal nebo křikl nahlas. Jenže šéf ostrahy Colstaru k ní teď stál obrácený zády a bavil se s policistou. Upravila si

plášť a obsah v jeho kapse, jak nejlíp to šlo, a vyšla na chodbu.

„Takže,“ oslovila Quinna, „co vás sem přivádí?“

„Willie dělal v Colstaru. Zajímá mě všechno, co se Colstaru týká.“

Abby měla pocit, že by tu pokryteckou odpověď mohla odříkávat zároveň s ním.

„Zvládáte dobře.“

„Rád bych řekl, že mě to těší.“

Tak ledové oči ještě Abby v životě neviděla.

„Ano… hm,“ zajíkla se. „Vždyť je zatčený. Určitě ho spravedlivě potrestají.“

„Peggy Wheatonová byla výjimečná žena a moje nesmírně dobrá přítelkyně.“

Abby po těch slovech málem vyletěla. Už zase jí vyčítali, že zachránila Cardozu. Ovšem jak bylo pro Quinna typické, výčitka byla velmi nepřímá. Ještě pořád existovala nepatrná naděje, že skutečně neviděl, jak Williemu odebírá krev, i když o tom velmi pochybovala. Daleko pravděpodobnější byl fakt, že jí pouze dával možnost objasnit, k čemu ji bude potřebovat. Ať už to bylo jakkoliv, teď se ho chtěla jedině zbavit. Rozruch kolem stařečkovy kóje na zadním konci JIPky pomalu utichal. Na zlomek vteřiny zachytila Lewův pohled a honem se zase podívala na Quinna.

Drž se stranou. Nesnaž se vyšetřit Willieho oči.

Lew něco řekl jedné ze sestřiček a odešel dveřmi vedle sesterny. Abby však bylo jasné, že Quinn je natolik všímavý, aby mu Lewova přítomnost neušla.

„Takže,“ ohlásila, „už musím běžet.“

„Ani vy ani doktor Alvarez nemáte službu, a přitom jste oba v nemocnici. Že by to byla jen náhoda?“

Abby se ohlédla ke kóji, v níž předtím pracoval Lew, a snažila se přijít na vhodnou odpověď.

„Oba jsme na JIPku přijímali pacienta, proto jsme tady.“

Jako výmluva to bylo dost chabé, ale pokud ji Quinn zahlédl nabírat Cardozovu krev, tak na tom stejně nesešlo.

„Správně,“ souhlasil Quinn. „Proto jste tady.“ Ohlédl se, aby si ověřil, že jsou mimo policistův doslech. „Od té vaší návštěvy v Colstaru jste se mi ještě neozvala. Moje nabídka prozatím ještě platí, ale nemůžu vám zaručit, že budu čekat donekonečna. Jak jste sama upozornila, ve městě je spousta lidí, které jste tím svým dnešním rozhodnutím pořádně popudila.“

„To mě mrzí. Dělala jsem pouze to, co jsem považovala za naprosto správné.“

„O tom nepochybuju… No, ale je neděle a skoro už noc. Dohodneme se, že pokud o vás neuslyším, řekněme, do úterního poledne, mohu definitivně usoudit, že za žádných okolností u nás nechcete jako konzultantka pracovat.“

„Nechám si to projít hlavou.“

„Doufám, že si navíc pečlivě promyslíte i upozornění doktora Oleandera, jaký postih by vás čekal, kdybyste nezávisle na něm odeslala krev na vyšetření přítomnosti kadmia.“

Měla dojem, že jí zírá přímo na kapsu pláště. „Ani na to nezapomenu.“

„Buďte tak laskavá,“ Teď už mu v hlase zazněla ta výhrůžka nezastřeně. „Jen tak mimochodem, nemáte náhodou ponětí, proč se pan Wyler posledních pár dnů neukázal v práci? Lidé se mu snaží dovolat do toho domu, co si pronajal, ale telefon je hluchý.“

„Neslyšela jsem o Joshovi už týden,“ zalhala Abby.

„Pokud ho potkám, vyřídím mu, že se po něm sháníte.

Dobrou noc, pane Quinne.“ Zamířila pryč.

„Paní doktorko!“ křikl za ní. Obrátila se opět k němu.

„Prosím?“

„Paní doktorko, chtěl jsem se jenom ujistit, že víte, jak tenká nit vás drží tady v nemocnici. Prosím, abyste nám nezavdala příčinu ji přestřihnout.“

20

Zaměstnanci patientského autoservisu zřejmě patří k opačnému konci místní hierarchie než členové venkovského klubu, říkala si v duchu Abby. Byla nadšením bez sebe, když už hodinu po jejím telefonátu zabočila na příjezdovou cestu červenožlutá dodávka. Počítala spíš s tím, že jakmile se

vzájemně

si

odporující

verze

případu

Wheatonová/Cardoza rozletí po údolí, budou se jí podobné služby shánět pořád obtížněji.

Bylo šedavé ráno, mžilo. Rozhodně ne počasí, které by si přála pro svoji trucjízdu přes hory do Sacramenta a odtud dolů k San Francisku. Ale i tak byla odhodlaná vyrazit.

Zkumavky s krví Willieho Cardozy byly pečlivě zabalené v látce a pěnovém polystyrénu a skryté v přenosné chladicí nádobě, která se užívala pro převoz lidských srdcí. Sandy Stuartová ji měla čekat někdy po obědě. Test na kadmium potrvá asi den, aby byl kompletní, i když v naléhavých případech se dá pochopitelně provést rychleji. Abby však přítelkyni ujistila, že takhle naléhavý ten případ zase není.

Teď, zatímco jí opravář v lehkém deštíku zasazoval do vozu nové sklo, postávala u zadních dveří, nervózně přešlapovala a v duchu si opakovala, kudy pojede. Cestovat z Patience kamkoliv nebylo nikdy snadné.

„Ale nepočítej, že prostě pojedeš odtud tam,“ tak jí začal Josh popisovat cestu, když se za ním chystala poprvé

na návštěvu. „Můžeš to vzít na sever a pak zahnout na východ, nebo na západ a pak na sever a pak na východ, nebo prostě jen kličkovat celým údolím k hornímu konci.“

Rozhodla se, že dnes vyjede úzkou státní silničkou, která vybíhala z města na západ. Klikatá dvouproudá silnice patřila k jejím nejoblíbenějším trasám, stoupala a zase klesala hustým divokým lesem. V takhle vlhkém dni tam bude vzduch provoněný jehličím a mechem a tak bohatý na kyslík, že bude stát dočista nehybně a i pouhý nádech v něm vyvolá proudění. Asi po třiceti kilometrech odbočí jižně na další státní, která se bude proplétat mezi úpatími hor až k dálnici 1-80. Odtud posviští osmiproudovou dálnicí přes Sacramento do sanfranciské zátoky.

Opravář už byl skoro hotový, když zavolal Lew.

„Mám teď službu ve Státní nemocnici,“ ohlásil jí.

„Myslel jsem, že tě už nezastihnu.“

„Bylo to o vlas.“

„Neměla jsi potíže s tou opravou auta?“

„Vůbec žádné. Mám dojem, že majitel autoopravny je jedním z mála lidí v Patience, co není drahý přítel Garyho a Peggy Wheatonových.“

„Jako kdyby ses nad její smrtí netrápila už dost, ještě si musíš nechat líbit, aby ti to pořád otloukali o hlavu.“

„Přesně tak… Lewe, včera večer mi s tebou bylo moc krásně.“

„Díky. Mne s tebou taky.“ Odmlčel se.

Přestože to nevyjádřil slovy, Abby věděla, jak mu je. A navíc si uvědomovala, že je blízko, nebezpečně blízko tomu, aby cítila totéž. Když včera večer odjel Lew z nemocnice, počkal na ni v málo frekventované uličce, jak měli předem domluveno. Zaparkovala za jeho blazerem a vklouzla si na přední sedadlo k němu. Srdce jí po setkání s Lyle Quinnem ještě nepřestalo zběsile bušit. Bez dechu mu to všechno vylíčila.

„No, a co si o tom myslíš ty sama?“ zeptal se Lew, když skončila. „Viděl tě nabírat tu krev nebo ne?“

„To nevím. Spíš hádám, že viděl. Nezmínil se však o tom ani slovem. Panebože, jak já toho chlapa nesnáším!“

„Zvládneš to dneska večer?“

„Všechno… bude v pořádku.“

„Musím být ve Státní nemocnici v sedm ráno, ale pokud bys –“

„Kdepak, nic se neděje. Vážně.“

„No, kdybys mě potřebovala z jakéhokoliv důvodu, klidně mi do Caledonie zavolej. Ale počkej, ta zdejší spojovatelka je dost nemožná. Radši zkus můj pager. Číslo máš, nebo snad ne?“

„Mám… Lewe?“

„Ano.“

„Nejspíš to říkám úplně zbytečně, ale stejně bych chtěla, abys pochopil, proč tohle zkouším. Ráda bych odhalila tu záhadu, co je vlastně s Williem, a navíc mám

velké starosti o Joshe. Přesto mě za žádného bojovníka nepovažuj, ano?“

„Abby, tohle všechno si uvědomuju možná víc, než si umíš představit. Řekl jsem ti to už jednou a zatím to nepřestalo platit: kvůli Alianci na tebe nikdo tlačit nebude, a já už vůbec ne.“

Políbili se jednou, podruhé. Přejel jí rty po čele, po zavřených víčkách, po uchu a opět se jí vrátil ke rtům. Jeho ústa ji uchvátila. Vůně i zvuk jeho dechu jí byly nepovědomé, ale neuvěřitelně uklidňující. Dlaní jí zavadil o ňadro, ale zdržel se na něm jenom tak dlouho, aby jí prozradil, jak silně po ní touží. Křečovitě se k němu tiskla a hladila ho po vnitřní straně stehna.

„Brzo…“ Víc vyslovit nedokázala.

Abby vyhlédla z kuchyňského okna. Opravář si už balil nářadí a vyplňoval formulář pro pojišťovnu, aby jí ho nechal podepsat.

„Poslyš, Lewe, jsme domluvení,“ řekla do sluchátka.

„Okno je už zasazené a já vyrážím navštívit čarodějku.“

„Ale buď hodně opatrná, Abby. Nevěřím Quinnovi, co by se za nehet vešlo. Když jsi včera odjela domů, dělal jsem si o tebe trochu starosti. Víš, vlastně jsme ti to nechtěl prozradit, v noci jsem párkrát přejel kolem tvého domu.“

„To je škoda.“

„Cože?“

„Ale nic. To bylo od tebe hrozně hezké, zvlášť když jsi musel tak časně ráno do služby.“

„Hlavně si dávej pozor,“ připomínal opět Lew. „A jakmile zítra dorazíš domů, hned mi zavolej.“

Abby zavěsila a naposledy se rozhlédla po domě.

Potom podepsala opraváři formulář, na zadní sedadlo hodila kabelu s věcmi na přespání, na podlahu postavila chladicí nádobu s krevními vzorky, a rozjela se. Mžilo tak hustě, že musela nechat zapnuté stěrače, ale jinak se mazda i v tak nepříjemném počasí držela na vozovce s jistotou. Probrala se přihrádkou s kazetami a vybrala si nahrávky Tracy Chapmanové a Mary-Chapin Carpenterové. Sedavé ráno s Tracy krásně ladilo.

Na silnici byla téměř nulová doprava. Abby pootevřela střešní okénko a zrychlila na osmdesát, což byla největší rychlost, jakou jí klikatící se silnička dovolila. Zakroutila hlavou do stran a na okamžik ji zaklonila. Napětí v šíji a ramenou začalo postupně polevovat. Přestože měla mimo údolí strávit pouze jednu noc, cítila se jako osvobozená.

Bylo to pekelných šest týdnů, které strávila mimo domov.

Domov. Zajímalo by ji, jak dlouho bude muset žít v Patience, než na San Francisko přestane takhle vzpomínat.

Nejspíš celou věčnost.

Minula ji dodávka od McDonalda, která nepochybně mířila k třpytícímu se novému podničku u Five Corners. Po obou stranách silnice houstly lesy. Abby zvedla střešní

okénko ještě o centimetr. Do auta vnikl sladký vlhký horský vzduch.

Všechno dobře dopadne, slibovala si v duchu. Bylo velmi pravděpodobné, že řešení pro Willieho Cardozu a Joshe je stejně blízko jako ta chladicí nádoba za jejími zády.

A potom, jakmile bude tahle záležitost vyřízená, bude se moct konečně soustředit na to, aby našla odpovědi pro Abby Dolanovou.

Právě sahala po tlačítku přehrávače, aby si znovu pustila „Fast Car“ od Chapmanové, když tu do mazdy zezadu něco narazilo. Přestože sám náraz nebyl velký, Abby leknutím málem omdlela a nechápavě, prudce se napřímila.

Zasáhla vozem nějaké zvíře nebo přejela přes něco? Druhý náraz, tentokrát i zaskřípění kovu o kov, jí naráz všechno vysvětlil. Mrkla do zpětného zrcátka a potom riskovala ohlédnutí přes rameno. Velká otřískaná červená dodávka s černě natřeným chladičem se za ní držela sotva metr. Měla terénní pneumatiky, takže kapota se zvedala nad mazdu skoro padesát centimetrů.

Abby sevřela volant tak křečovitě, až jí klouby zbělely.

Instinktivně přidupla akcelerátor. Pod koly se míhala deštěm kluzká vozovka, zvedala se a zase klesala jako dráha lochnesky na pouti, nepředvídatelně se svíjela nalevo i napravo. Dodávka za ní vyrazila. Abby se podívala do zrcátka právě v tom okamžiku, kdy do ní vůz opět narazil.

Náraz byl tvrdší než ty předchozí, přestože ji pořád ještě nezbavil vlády nad řízením vozu.

Nepřerušovaná žlutá čára se ustavičně plížila pod vůz, místo aby zůstávala po jeho straně. Abby musela točit volantem doprava, aby se udržela ve svém pruhu. Zčista, jasna, když opět klouzala přes středovou čáru do protisměru, vystřelil z ostré zatáčky traktor s přívěsem a prorachotil sotva dvacet centimetrů od mazdy. Hluk byl ohlušující a vzdušný vír za traktorem málem strhl mazdu z vozovky. Abby s hlasitým zaječením rvala volant doprava.

Dodávka, která na chvíli zůstala vzadu, se opět začala přibližovat. Má vážně takovou smůlu, že zkřížila cestu šílenci? Nebo je terčem konkrétně ona? Zpětným zrcátkem se jí podařilo zahlédnout řidiče. Zpočátku měla dojem, že za volantem dodávky sedí přízrak, ale po chvilce jí to došlo.

Řidič měl na obličeji lyžařskou kuklu. Tak tohle nebyl žádný náhodný útok, musel to být Quinn nebo někdo, kdo pro něho pracuje.

Odhodlaná nedovolit, aby se mu podařil další náraz, Abby opět zrychlila. Už jela víc než stodesítkou. Bylo jen otázkou času, kdy nezvládne zatáčku nebo se prostě vřítí mezi stromy. Ruce se jí na volantu zběsile klepaly. Mozek jí však pracoval reflexivně, jak byl vycvičený za těch dvanáct let lékařské praxe v krizových situacích. Myšlenky se jí vyjasnily a soustředily. Všechno kolem ní se, jako tolikrát na pohotovosti, začínalo zpomalovat.

Dodávka se na ní dotahovala, blíž a pořád blíž. Bylo vyloučeno, aby si mohla troufnout na ještě vyšší rychlost.

Jakýkoliv silnější náraz by ji zbavil vlády nad vozem.

Tentokrát to však bylo spíš jen šťouchnutí, polechtání, které jí mělo připomenout, že je vydaná na milost a nemilost šílenci. Její tachometr vytrvale ukazoval sto deset. Dodávka se přesunula doleva, zřejmě s úmyslem vytlačit ji do pravého jízdního pruhu. Hned nato však bleskově couvla, protože kolem nich se s výstražně vyjícím klaksonem prohnal sporťák.

Silnice se ostře stáčela doprava a začala klesat.

Dodávka na chvíli zmizela Abby z dohledu. Abby si lámala hlavu nad otázkou, proč na ni Quinn, či kdo to vlastně je, neútočí silnými nárazy zezadu tak dlouho, až by přestala ovládat řízení. Jedno z vysvětlení, byť poněkud chabé, bylo to, že ji chce pouze zastrašit a ne ji zabít. Daleko pravděpodobnější se však zdála možnost, že si s ní pohrává.

Pohrává. Hajzl Quinn.

Protože řidič dodávky dovolil, aby mezi nimi vznikla jistá vzdálenost, Abby doufala, že to snad konečně vzdal.

Současně jí však bylo jasné, že se utěšuje marnou nadějí.

Iniciativu tedy musit převzít ona. Pokud si dobře vzpomínala, podél téhle silnice nebyla žádná benzínová pumpa, domy ani restaurace a jistě nemělo význam snažit se upoutat pozornost některého z protijedoucích vozidel.

Mohla si vybrat mezi tím, že buď zastaví a uteče, nebo že najde nějakou odbočku ze státní.

Horská silnička teď po stupínkách stoupala, chvíli běžela nahoru, nepatrně poklesla, zase běžela nahoru. Mazda na jednom místě smykem sjela až na krajnici. Abby prudce zaťala zuby, až si přitom skousla vnitřní stranu tváří.

Pocítila chuť vlastní krve, to jak si představila, že skončí přímo tady, s proraženou benzínovou nádrží, v ohnivé explozi. Ale mazda jen tvrdě poskočila a uháněla dál.

Náhle, když se vůz vyhoupl na hřeben další terénní vlny, z lesa se po pravé odbočce vynořilo auto. Chviličku jako by váhalo a potom přesvištělo kolmo přes oba jízdní pruhy a zmizelo mezi stromy vlevo. Takže tam musí nějaká křižovatka! Abby mžikla do zpětného zrcátka. Dodávka zůstávala zatím v trochu vetší vzdálenosti, ale zřejmě začínala zrychlovat. Třeba se jí podaří dostat se ke křižovatce dřív, než se pronásledovatel vyhoupne na hřeben pahorku. Nezbývá čas na rozmýšlení. Nezbývá čas zvažování pro a proti. Zbývá jen čas jednat.

Pořád v té zběsilé rychlosti sjela Abby z jízdního pruhu, a smýkla vozem ke krajnici, před stromy přibrzdila, ale okamžitě zase dupla na plyn a zahnula na odbočku, která se křížila se státní v dokonale pravém úhlu. Auto při tom necitlivém manévru zařvalo jak dávka ze samopalu. Ještě než si stačila vůbec uvědomit, že to dokázala, už vůz nemilosrdně poskakoval úzkou lesní cestou, kterou zřejmě

využívali především na svážení dřeva. Ráda by se ohlédla, ale zatáčky před ní byly příliš zrádné. Mohla se jedině řítit dopředu a doufat, že jí štěstí přálo. Ujížděla teď sedmdesátkou, ale vzhledem k podmínkám to byla přímo sebevražedná rychlost. Rozhodla se trochu zpomalit. Řízla další ostrou zatáčku a zjistila, že lesní cesta se před ní rozdvojuje. Snad jenom proto, že byla pravák, stočila volant tím směrem. Dvě koleje vyjeté v trávě se náhle začaly strmě svažovat, skoro to vypadalo, že cesta končí. Do předního skla bičovaly větve a škrábaly po karosérii. Auto poskakovalo kupředu, dřelo se podvozkem o kameny, zřejmě přejelo vyschlé koryto potoka, a pak prudce vyrazila zase do kopce.

Jak je to dlouho, co sjela ze silnice, minuta? Pět minut? Nebo třicet vteřin? Abby se bála zpomalit, hnala auto nejvyšší rychlostí, na jakou si jenom troufala. Paže jí příšerně bolely. Dlaně jako by měla k volantu přirostlé.

Mazda se drala statečně kupředu, až jí od kol odletovala hlína a kameny. Vyhoupla se na břeh bývalého potoka a opět se rychle rozjela. Tentokrát se však ocitla na asfaltu další silničky, sice užší, než byla státní, ale docela slušně udržované. Abby zajela k levé krajnici a smykem zastavila.

Celá se třásla, jako by se máčela v ledové vodě. Silnice byla naprosto opuštěná. S námahou se jí podařilo vypnout kazetu s Tracy Chapmanovou a otevřít dveře. Kolem se rozhostilo absolutní ticho. Natočila se k lesní cestě, z které před

chvilkou sjela, a zaposlouchala se. Nic. Pořád ještě ostražitě se silou vůle postavila na roztřesené nohy a otevřela chladicí nádobu, která teď ve voze ležela vzhůru nohama, zaklíněná mezi přední a zadní sedadlo. Zkumavky byly neporušené.

„Díky bohu za pěnový polystyrén,“ zašeptala.

Naplnila si plíce silně okysličeným vzduchem.

Postupně se jí rozbušené srdce uklidnilo a přestala se i klepat. Myšlenky se jí však nepřestávaly zběsile honit hlavou. Lyle Quinn, či někdo jím najatý, se ji právě pokusil zavraždit.

Opravdu?

Dodávka na mamutích kolech by přece snadno dokázala zastavit, obrátit se a v lese ji dohonit. Třeba její pronásledovatel skutečně přehlédl, že odbočila. Třeba se mu dodávka porouchala. Jedna věc byla však stoprocentně jistá.

Quinn věděl, co veze. Musel to vědět. Pohladila mazdu po střeše a vklouzla zpět za volant. Ale je možné, že šéf bezpečnostní služby Colstaru jí chtěl jenom vyděsit natolik, aby se už do městečka nikdy nevrátila. Pokud sledoval tenhle cíl, pak se v Abby šeredně spletl. Čím víc na ni tlačil, tím zarputileji se snažila dotáhnout věc až do konce. Byla taková odjakživa a tenhle případ nebude představovat žádnou výjimku.

Abby otočila klíčkem v zapalování. Stroj se s předením probral k životu, jako kdyby se vůbec nic nestalo. Lehký deštík ustal a mezi mraky začal vykukovat náznak modři.

Naposledy se nadechla, aby se definitivně uklidnila, a rozjela se směrem, který odhadla jako východ. Výlet do San Franciska jí potrvá trochu déle, než původně plánovala, ale kčertu, ona stejně zvládne cestu tam… i nazpátek.

Lyle Quinn se bude divit.

21

Bylo už pozdě odpoledne, když Abby dorazila do pracovny Sandry Stuartové v budově patologie nemocnice St. John’s. Toxikoložka, která měla provést vyšetření krve Willieho Cardozy kvůli přítomnosti kadmia, nechala ve své laboratoři vzkaz, že přednáší a setká se s Abby v půl šesté.

Mezitím si má u knihovnice vyzvednout bibliografii a články, které by si měla prostudovat.

Když se vymotala z úzké lesní silničky, trvalo Abby skoro půl hodiny, než objevila benzínovou stanici, kde se nechala nasměrovat na San Francisko. Chvíli se sice rozmýšlela, jestli předchozí útok nemá nahlásit policii, ale rychle ten nápad zavrhla. Co by tím získala? Dodávku by stejně nikdy nenašli a navíc neměla chuť vysvětlovat na úředních místech, co se jí přihodilo, a především proč.

Sandy ji po svém příchodu našla zahrabanou za hradbou svázaných časopisů. Většině lidí připadala toxikoložka zamlklá a ponořená příliš do sebe, ale Abby ji považovala za přemýšlivou citlivou ženu, která uměla báječně poslouchat. A jakmile přednášela studentům, změnila se jako zázrakem na živou, fascinující učitelku.

Úzkostlivě pečlivá vědecká pracovnice, která byla o pár let starší než Abby, měla doma dva malé chlapce a manžela, rovněž patologa, zaměstnaného však v jiné nemocnici, který byl zřejmě ženatý spíš se svým povoláním než se svou manželkou. Abby však nikdy nezažila, že by si její přítelkyně na manžela postěžovala třeba jen slůvkem.

„Promiň, že jdu tak pozdě,“ omlouvala se Sandy, „ale měla jsem přednášku o otravě exotickými jedy, a to se mi ke konci na hlavu vždycky sesype hotové krupobití otázek, protože všichni chtějí vědět všechno od Sokrata přes Napoleona až po případ Howarda Hughese.“

„Ale jdi, já jsem ráda, že se tu se mnou zdržuješ.“

„Nesmysl, jsem strašně ráda, že tě vidím. Až tady skončíme, Fred si vezme na starost kluky, abychom si mohly posedět někde u večeře a poklábosit o novinkách. Co třeba Ristorante Milano?“

„Fantazie. Nezapomeň, že jsi mě tam poprvé vzala právě ty a že se mi tam strašně líbí. Mám teď tvou vinou pro italskou kuchyni takovou slabost, že nejspíš začnu sponzorovat šikmou věž v Pise.“

„Ani se ti nedivím. No, tak se do toho pustíme. Zítra se v laboratoři do těch testů hned pustí. Skoro celý den ale budu přednášet, takže výsledky budou až k večeru, možná dokonce až pozítří ráno.“

„Nevadí, já jsem ráda, že to vůbec jsi ochotná udělat.“

„Přiznám se ti, že testy na kadmium moc často neděláme, ale určitě to zvládneme. Říkáš, že se do toho možná namočil i Josh?“

Abby popsala hrozivé změny v Joshově chovám, které trvaly už šest měsíců a v poslední době se ještě vystupňovaly. Sandy pozorně naslouchala, občas na papír načmárala poznámky, chvíli si je prohlížela a odstrčila je stranou. Když Abby skončila, Sandy si k ní s povzdechem přisedla a objala ji kolem ramen.

„Strašně mě to mrzí, Abby,“ řekla. „Byla jsem tak ráda, že jste se s Joshem našli.“

„Však já jakbysmet.“

„Musím ale přiznat, že jsem měla vždycky pocit, jako by svoje pocity držel pod pokličkou, zvlášť v té době, kdy nemohl zavadit o práci, a přitom se pořád tvářil optimisticky. Na druhou stranu máš pravdu, že je nepředstavitelné, aby se choval tak, jak líčíš, pokud by za to nemohla choroba, ať už vyvolaná nějakým toxinem nebo třeba nádorem.“

Abby zesmutněla. „Škoda, že na kadmium nemůžu otestovat i jeho, ale to vůbec nepřichází v úvahu, aspoň ne za těchhle okolností.“

„No, přes otravu kadmiem sice nejsem žádný odborník, ale doufám, že než se probereme těmi články, které jsi mi poslala a které jsem tu vyhledala já, budem o trochu moudřejší.“

Zůstaly v nemocniční knihovně ještě tři hodiny, probíraly se ročenkami a skripty, pátraly především po zmínkách týkajících se fluorescentních kruhů v očích a psychotických násilných projevech u pacientů s diagnostikovanou otravou kadmiem. Narazily na nesčetné zmínky o akutních duševních poruchách, obzvlášť u dělníků, kteří velkou dávku kovu vdechli nebo přijali v potravě. Pak tam byl jeden nesmírně zajímavý, a děsivý, článek o jistém pekaři, slušném člověku, který byl pilířem společnosti, dokud zčistajasna neubodal manželku i obě své děti. Zdraví se mu začalo prudce zhoršovat a po mnoha vyšetřeních se zjistilo, že v krvi má vysoký obsah kadmia.

Ukázalo se, že jeho zdrojem byla kadmiem kontaminovavá zlatá plomba. Po jejím odstranění a následné léčbě vyšly po čase testy negativní a všechny příznaky toxicity ustoupili.

Takže se vyléčil, pomyslela si Abby. Naneštěstí to bylo pro jeho pani a děti s menším zpožděním.

O tom podivném očním nálezu, který Abby objevila u Willieho Cardozy, se však nevyskytovala nikde ani zmínka,

což ovšem nic neznamenalo, protože žádný lékař neměl důvod vyšetřovat těmto pacientům oči infračerveným světlem.

„Hele, Abby, nevím, jak ty, ale v posledních minutách každé slovo, na které se podívám, čtu jako Ristorante nebo Milano.“

„Jsem hotová.“

„Můžeš se spolehnout, že výsledky o panu Cardozovi dostaneš nejpozději pozítří. Až budeme s testy hotoví, nechám provést ještě kontrolní rozbor ve státní laboratoři, ať už tam najdeme cokoliv.“

„To bude prima.“

„Ale ještě mi pověz, co uděláš, když budou výsledky negativní?“

Ta otázka Abby zaskočila. Nechala se Lewovým nadšením strhnout natolik, že o druhé možnosti vůbec neuvažovala.

Chvíli přemýšlela a pak prohlásila: „Pokud test vyjde negativně, vrátím se do San Franciska. Jsem přesvědčená, že nějaká nemocnice tady ve městě pro mě místo na pohotovosti najde. A kdyby ne, tak třeba skončím u nějaké firmy jako závodní lékařka. Už jsem viděla horší konce.“

„Jenže já si nedokážu představit horší konec, než že pohotovostní medicína přijde o tebe, víš?“

*

Co uděláš, když výsledky budou negativní?

Tahle otázka Sandy Stuartové se při zpáteční cestě do Patience nepřestávala Abby honit hlavou. Čím víc však o tom přemýšlela, tím pevněji věřila, že Willie Cardoza otravou skutečně trpí. Přespala u Sandy, dopoledne strávila ještě dvě hodiny v knihovně a rozjela se na sever. Vyhýbala se horským silničkám a kde to šlo, držela se na dálnici.

Okolní krajina nebyla ani zdaleka tak malebná jako v horách, ale vzpomínky na úděsný zážitek z předchozí cesty jí nedovolovaly, aby se zklidnila a přestala se pořád dívat do zpětného zrcátka.

Co jí však nedopřávalo klidu především, to byl ten základní fakt, že je pořád ještě naživu. Kdyby měl Quinn na svědomí smrt Davida Brookse, proč se nevytasil s další „nehodou“? Třeba si myslel, že to tajemství Colstaru, pokud nějaké existuje, není pohřbeno dostatečně hluboko, ale dvě tragická úmrtí lékařů z jednoho oddělení by mohlo vést k vyšetřování, obzvlášť když Aliance by se o spoustu nepříjemných otázek jistě postarala.

Abby přijela do Patience od západu, podél téže státní silnice, po níž včera ráno z městečka vyrazila. Pršet sice přestalo, ale nad údolím ležela těžká přikrývka mraků. Do čtyřiadvaceti hodin se od Sandy Stuartové dozví výsledek.

Kvůli Williemu doufala, že test bude pozitivní. Peggy Wheatonové život nevrátí vůbec nic, ale odsoudit za vraždu

člověka, jehož k šílenství dovedly chemikálie, by k její smrti nepřidalo ani kapku důstojnosti. Té lze dosáhnout jedině tím, že trest potká všechny, kteří nezodpovědným zacházením s toxinem udělali z Willieho zabijáka.

Náhle bez velkého rozmýšlení Abby u Five Corners sjela na odbočku a zamířila na severní konec údolí. Lewova farma byla jen pár kilometrů odtud. Než by čekala s telefonátem až domů, radši mu zavolá z telefonní budky.

Všimla si, že v hlase mu zazněla úleva.

„Tak honem, jaký je výsledek?“ vykřikl vzrušeně.

„Neříkej mi, že Cardozova krev není pozitivní!“

„Test ještě není hotový, Lewe. V Sandyině laboratoři se do něj pustili až dneska. Výsledky budou hotové buď dneska v podvečer, nebo až zítra, přesně mi to povědět nemohla.“

„Ale doufám, že zavolá ihned, jak bude něco vědět?“

„Hned v tu vteřinu… Lewe, cestou se mi přihodilo něco zvláštního, o čem bych s tebou ráda mluvila.“

„O co jde?“

„O to, že někdo v červené dodávce mě včera málem srazil ze silnice. Podle mě to byl buď Lyle Quinn, nebo některá z jeho goril, a snažili se mě zabít.“

„Ale jsi v pořádku?“

„Taktak.“

„Zaplaťpámbu. Po tom, co se stalo Davidovi, nás od té zrůdy nemůže překvapit vůbec nic. Měl jsem o tebe strach –

hned od té chvíle, cos mi pověděla, že Quinn tě viděl, jak bereš Cardozovi krev. Vážně se ti nic nestalo?“

„Ale kdepak, nestalo. Lewe, jestli máš teď chvilku, chtěla bych ti to vylíčit mezi čtyřma očima. Jsem kousek od Five Corners.“

„V tom případě můžou krávy počkat.“

„Mám dovézt něco k obědu? Naproti přes ulici vidím nějaké lahůdkářství.“

„Nejspíš se nevzmůžu na nic extra, ale stejně to zkusím. Co třeba… Měla bys nějaké námitky proti krevetám nebo artyčokům?“

„Mám dojem, že dvojitý hamburger, kterého jsem plánovala, taky může počkat,“ zasmála se Abby.

*

„Vařím moc rád,“ svěřoval se Lew, když postavil talíře s obědem na kuchyňský stůl z javorového dřeva.

„A taky se podceňuješ. Vypadá to báječně.“

Abby už dokončila podrobné vylíčení toho, jak měla cestou po státní namále i o čem si povídala se Sandy Stuartovou. Teď nad studenou jahodovou polévkou a salátem z krevet a artyčoků, k němuž přikusovali kvašený chléb, Lewovi vůbec poprvé vyprávěla, jak ji po schůzi Aliance navštívil Lyle Quinn a pozval ji na exkurzi po Colstaru v doprovodu Kelly Franklinové.

„Moc dobře vědí, že jsme jenom krůček od pravdy, Abby. To proto se tě snaží nalákat do svého tábora. Čím víc lidí do toho šťourá, tím je pravděpodobnější, že někdo kápne na to, co prováděli a co provádějí i teď, i když to maskují. Je to sebranka.“

„Souhlasím pokud jde o Lylea Quinna, ale Kelly Franklinová se mi docela zamlouvala.“

„V tomhle ale přisluhuje Quinnovi, dej na mě.“

„Možná ano, ale pokud vážně něco tají, tak je to proklatě dobrá herečka.“

„Je to jeden podvodník větší než druhý. Poškozují zdraví lidem, spoustě lidí, a nebudou se štítit ničeho, jenom aby se vyhnuli obvinění. Colstar je společností Ezry Blacka a každý ví, že ten člověk je štír v lidské podobě. Jakmile jde o jeho majetek, myslí si, že má dovoleno všechno.“

„Možné to je,“ připustila znovu Abby.

„Však o tom přestaneš pochybovat, až dostaneš výsledku testu od té své kamarádky ze San Franciska, obzvlášť jestli uděláme nějaké pokroky s analýzou ostatních případů VNOJ.“

Zasmála se, protože Lew tu zkratku použil s tak vážným výrazem, jako by šlo o skutečnou lékařskou diagnózu.

„Když už je řeč o VNOJ, Lewe, začínám se bát, aby Josh nevyvedl něco podobného jako Willie. Dělám si kvůli

němu velké starosti a nemám tušení, kde bych mohla hledat pomoc. Doufám, že ti není trapné, když o tom mluvím.“

Lew jim naplnil šálky silnou voňavou kávou a posadil se znovu naproti ní.

„Abby, byl bych trouba a lhář, kdybych ti namlouval, že bych uvítal, aby to mezi vámi dvěma klapalo. Na druhou stranu v žádném případe nechci, aby se mu stalo něco ošklivého. Co se vlastně děje?“

„Už jsem se ti zmínila, že některé z Joshových symptomů připomínají příznaky, které mi Colette Simmonsová popisovala u Willieho.“

„Ano. Ta podobnost byla zarážející.“

„A potom je tu ještě ten článek, o tom jsem ti taky povídala. Ten o polském pekaři, co ubodal vlastní rodinu.“

„Myslíš tu zlatou zubní protézu kontaminovanou kadmiem.“

„Přesně tak. No, a Josh je vážně pořád podrážděnější a dokonce už se začal chovat si násilnicky. Vystěhoval se vlastně ze strachu, aby mi nakonec doopravdy neublížil. A teď se zdá, že se dočista propadl do země. Quinn tvrdí, že v zaměstnání se neukazuje a doma že se ho nikomu nedaří zastihnout. Včera večer jsme se mu do toho pronajatého domu snažila taky dovolat, ale telefon ani nevyzvání.

Strašně se o něho bojím a nevím, co si počít.“

Lew chvíli přemýšlel a potom jí podal telefon a místní telefonní seznam.

„Tumáš. Zkus to ještě jednou.“

„Děkuju, Lewe.“ Abby vyhledala číslo a při jeho vytáčení se zeptala. „Adresa je Orchard Road. Víš, kde to je?“

„Samozřejmě. Kousek od toho McDonalda, odkud jsi mi telefonovala.“

„Vůbec to nevyzvání,“ postěžovala si. Našla si číslo ústředny v Colstaru a zavolala tam. „Kancelář Kelly Franklinové, prosím.“

„Ta peleš lotrovská!“ zašeptal Lew významně.

„Kelly, tady je Abby Dolanová.“

„Abby, to je milé, že voláte. Co se děje v Joshem?“

„Po pravdě, kvůli tomu volám. Neslyšela jste náhodou, co podniká?“

„V práci se neukázal už pár dní. Podle všeho nikdo neví proč. Dneska tu padl návrh, že pokud se do zítřka neozve nebo neukáže, přijmou místo něho někoho jiného.

Má tu několik rozdělaných projektů.“

„Kristepane.“

„Můžu vám nějak pomoct, aby se našel?“

„Stačí, když mi zavoláte, pokud se ozve nebo za vámi přijede. Moje telefonní číslo máte, viďte?“

„Mám. Abby, doslechla jsem se, co se tuhle stalo v nemocnici. To muselo být něco hrozného, když jste stála před takovým rozhodnutím.“

„To bylo, Kelly. Děkuju, že si to uvědomujete. Nebojte se, nezapomněla jsem, že vám dlužím telefonát a pozvání na večeři, až se tenhle blázinec trochu uklidní.“

„Kvůli tomu si hlavu nelámejte, hlavně najděte Joshe.“

Abby zavěsila s přesvědčením, že Kelly Franklinová svou starost o Joshe nepředstírá. Lew byl však do svého odhodlání odhalit zločinecké praktiky v Colstaru zabraný tak hluboko, že podobné objektivity už schopný nebyl.

Tentokrát se však určitě mýlil.

„Lewe, potřebovala bych si zajet do Orchard Road,“

prohlásila nečekaně. „Mohl bys mi popsat cestu?“

„Mám lepší nápad,“ odpověděl a navlékl si hnědou větrovku. „Jdeme.“

Vyjeli z Meadows a zamířili zpět k Five Corners.

„Lewe, pověz mi jedno,“ požádala Abby. „Pokud bude ve Willieho krvi pozitivní nález kadmia, co uděláme pak?

Na koho se obrátíme? Na policii? Na Joe Hendersona v nemocnici? Na státní orgány? Na federální?“

„A co takhle úplně na všechny?“

„Mluvím vážně.“

„No, já bych začal připomínkou, že Colstar tohle město v podstatě vlastní, a zdejší nemocnici především. Tím ze hry vypadává Henderson, místní orgány a dokonce i státní policie. Pokud prokážeme, že Willie byl otráven, mohl by ho dobrý právník z obvinění vysekat, ale my chceme dosáhnout toho, aby se ta továrna zavřela okamžitě a zůstala mimo

provoz, dokud nedojde k nápravě a navíc k odškodnění poškozených. Pokud mužů soudit, zbývají nám hygienické stanice a ministerstvo zdravotnictví. Pokud předložíme jednoznačný důkaz, že Colstar jedná nezodpovědně a znečišťuje životní prostředí, ať už jde o vzduch či vodní zdroje, může kterýkoliv z těch orgánů zasáhnout.“

„Jenže tys mi říkal, že krajský hygienik i ministerstvo sem už své vyšetřovací komise jednou poslalo.“

„Jistě, proto taky nemůžeme počítat s tím, že bychom je sem nalákali zpátky bez nevyvratitelného důkazu, který bude jednoznačně ukazovat na ten betonový kolos na colstarské skále. To proto potřebujeme přesně tak podrobnou a hloubkovou studii, na jaké jsi začala pracovat v neděli večer. Pohlaví, věk, bydliště v rámci údolí, vodní zdroj, trasa cesty do zaměstnání, léky, rekreační sporty, nevím, o co přesně jde, ale jsem přesvědčený, že klíč k té záhadě spočívá právě v téhle studii, případně v kombinaci několika studií a dotazníků týkajících se případů VNOJ.

Musíme prosto sesbírat co nejvíc údajů.“

„Jenže to je vyloučeno, Lewe. Joanne Ricciová počítačový systém uzamkla. Bez pomoci pracovníka kartotéky se k dalším pacientským kartám nedostanu. Ta ženská je dočista neprůstřelná.“

„S Davem Brooksem jsme jí přezdívali Dračí lady.

Jestlipak víš, že ta chudinka, co ti v neděli večer pomáhala, dostala vyhazov?“

„Donna Tracyová?“

„No jasně. Volal jsem dneska ráno Lenu McCabeovi, abych si domluvil prohození nějakých služeb. Varoval mě, ať si nedovoluju další nepovolené prohlížení karet, a prozradil mi to s tou Tracyovou. Ta nemocnice začíná připomínat koncentrák.“

„Připadá mi k nevíře, že by Donna mohla ztratit práci jenom kvůli mně. To je hrozné. Vždyť má malé děti. Až se podívám, co je s Joshem, hned jí zavolám.“

„Třeba by mohla vymyslet způsob, jak se nabourat zpátky do KarMen.“

„Lewe, o to bych jí přece v životě neřekla!“

„A proč ne? Co ještě může ztratit, práci? Zkus si, Abby, zapamatovat, že tohle je válka! A dokud jsi nepřišla, moc munice jsme neměli.“

Poprvé od chvíle, kdy Lewa Alvareze poznala trochu blíž, se Abby na něho lehce naštvala.

„Nepřišla jsem se připojit k žádné z těch dvou armád, Lewe,“ připomněla mu. „Copak ti to pořád neopakuju? Chci jenom pomoct pacientovi, jehož zachránění mi má každý za zlé, a taky člověku, který ještě před měsícem byl pro mě nejdůležitější na světě!“

„A co ti všichni VNOJ? Copak na těch ti absolutně nezáleží?“

„Ale ano, ano, záleží. Lewe, nenuť mě do ničeho laskavě! Jakmile mě lidi k něčemu nutí, hodím bez výjimky

zpátečku. Nerada bych, aby to mezi námi dopadlo právě tak.“

„Rozumím. Promiň. Budu se snažit nechat si svoje city pro sebe.“

*

Orchard Road byla část vilové čtvrti určené pro střední vrstvy. Podle velikosti stromků a pozoruhodně bezvýrazné architektury nemohla být čtvrť starší než pět let. Dům Sawických měl číslo sedmnáct a byl ve stylu ranče, bílý, s hnědými okenicemi, umístěný na typicky mrňavém předměstském pozemku. Trávník byl tak vyschlý, že se jen těžko mohl ještě vzpamatovat, a nízké keře lemující cestičky zoufale potřebovaly zahradnické nůžky. Představa, že Josh bydlí na takovémhle místě, i když jen dočasně, Abby nesmírně rozesmutnila. Připomněla si, s jakým nadšením jí oznamoval, že se mu podařilo najmout dům na konci slepé ulice, zády obrácený k borovému lesu a plný osobitého kouzla.

Příjezdová cesta vedoucí ke garáži se střechou z vlnitého plechu, byla prázdná. Zaparkovali před domem a zazvonili u předního vchodu. Nic. Abby obešla řadu keřů a nakoukla oknem do obývacího pokoje. Kam dohlédla, panoval úděsný nepořádek, všude hromady novin a zmuchlané sjetiny z počítače. Tu a tam vykukovaly obaly od

jídla, prázdné pivní láhve a plechovky od minerálky, načaté sáčky s brambůrky a slanými tyčinkami.

„Pojď, podíváme se k zadnímu vchodu,“ požádala polohlasně.

Následovala Lewa na zadní dvůr s pocitem stále se prohlubující beznaděje. Postranní dveře, nad které přesahovala střecha garáže, byly taky zamčené. Dvůr za domem byl stejně jako zahrada u příjezdové cesty zanedbaný a suchem rozpukaný. Začínal se tam roztahovat plevel a psí víno. Abby odkopla jednu z mnoha prázdných plechovek. Na všech oknech byly stažené žaluzie. Abby se snažila pod jednu z nich nakouknout, ale moc toho neviděla.

Nakonec zkusila malé plechové dveře, které vedly do suterénu. Ztěžka se otevřely. Když sestoupila po krátkém schodišti, našla tam otevřené i dveře do přízemí.

„Lewe, rychle, za mnou!“ křikla ven.

„No, nevím, nevím, jestli to je dobrý nápad,“

odpověděl, zavřel za sebou a shýbl se, aby prošel nízkou chodbou.

Suterén byl přeplněný nářadím a zahradnickými potřebami, běžnými krámy i vyhozenými kusy nábytku.

Zamířili nahoru a opatrně vešli do dveří vedle kuchyně.

Pokoj, stejně jako všechny ostatní místnosti v domě, byl neudržovaný a zanesený svinstvem. Přikrývky z postele se válely po podlaze. Všude byly roztroušené kusy Joshova oblečení. Telefon byl buď odpojený, nebo vyrvaný ze zdi.

Abby bojácně přecházela z místnosti do místnosti, dívala se i za postele a pohovky a děsila se, že každou chvilku může spatřit Joshovo tělo. Celým domem se vznášel zápach zkaženého jídla.

Na umakartovém stole v koutě obývacího pokoje stál Joshův počítač s tiskárnou. Podlaha kolem něho byla vystlaná papíry zmuchlanými do koulí. Abby jeden z nich uhladila. Byl to ublábolený a nesouvislý dopis guvernérovi, obviňující průmyslové magnáty v celém státě, kteří ze svých bývalých zaměstnanců nadělali bezdomovce a žebráky.

Druhý list, obsahem i tónem velmi podobný, byl fragmentem dopisu prezidentovi. Abby se právě natahovala po třetím listě, když na ni Lew zavolal z koupelny.

Nechala papír papírem a rozběhla se chodbou, přičemž se obávala nejhoršího.

Žádné tělo tam však neleželo. Místo něho uviděla jenom vzkaz, neobratně napsaný rudohnědou barvou na zrcadle.

POMSTA PATŘÍ MNĚ ODPLATÍM VŠEM

„To je z bible,“ upozornil Lew. „Ale nevím přesně z čeho.“

Abby přistoupila blíž a pozorně si ta písmena prohlédla. „Lewe,“ řekla, „to je zaschlá krev.“

22

Oddělení policie v Patience mělo sídlo v centru, v elegantní nové budově postavené z cedrového a sekvojového dřeva a skla. Rada satelitů a antén na střeše naznačovala, že stejně jako nemocnice je i policejní stanice vybavena

veškerými

nejnovějšími

technickými

vymoženostmi. Abby si opět vzpomněla na Colstar.

Přijela z Lewovy farmy na stanici sama, aby nahlásila Joshovo zmizení a ten děsivý nález u Sawických. Seržant, který vyslechl její hlášení, byl podsaditý chlap s býčí šíjí, který se podle jmenovky na kapse jmenoval Sullivan.

Choval se k Abby téměř pohrdavě.

„Moc rád bych vám pomohl, slečno Dolanová, namouduši moc rád,“ pronesl okázale ochranitelským tónem. „Ale upřímně řečeno, nemám představu, jak bych měl v téhle situaci postupovat.“

Abby začínala pěnit.

„Tak za prvé jsem pro vás paní doktorka. A za druhé bych si chtěla promluvit s vaším kapitánem.“

Sullivan zrudl.

„Kapitán Gould tu momentálně není, pani doktorko, a nevrátí se dřív než k večeru. Ale můžete se spolehnout, že by vám řekl navlas to, co já. Pokud Sawických podají na toho Wylera trestní oznámení za vandalismus, seženem si zatykač a půjdem po něm. Jinak ale jak to vidím já, jedná se akorát o jediný zločin, a tím je neoprávněné vniknutí do cizího domu, vámi.“

Ty se modli, aby se ti nic nestalo, zrovna když budu sloužit na pohotovosti, toužila mu odseknout Abby, ale uvědomovala si, že podobná výhrůžka by ji dostala do ještě větších potíží. Navíc bylo vyloučeno, že by se seržantem Sullivanem někdy dokázala jednat jinak než s ostatními pacienty, snad by mu nanejvýš mohla nechat změřit teplotu rektálně.

V duchu se té představě usmála, podepsala zprávu a zamířila domů. Bála se zavolat Joshovým rodičům i hrstce jeho přátel, aby je zbytečně nepoplašila. Jenže jak si ověřit, zda o něm nevědí, a nevylekat je přitom? A ostatně, proč by se vylekat vlastně neměli? Ona vylekaná je, ne?

Než se ale pustí do těch telefonátů, čekal ji jeden mnohem důležitější, telefonát Donně Tracyové. Mladá pracovnice z kartotéky se stala obětí Abbyina pátrání po odpovědích. Omluva jí sice zaměstnání nevrátí, ale prozatím bude muset stačit.

Donna zuřila na svou šéfku Joannu Ricciovou, ale na Abby se nezlobila ani v nejmenším.

„Tak za prvé jste zachránila život taťkovi,“

připomněla, „takže to byste musela udělat něco fakt příšerného, abych na to zapomněla. A za druhé, pokud vím, snažila jste se obstarat si akorát informace o pacientech, co jsou zrovna nemocní. A právě tomu já nerozumím. Podle mě jste si nezasloužila, aby s vámi Joanna Ricciová mluvila takovým způsobem, a taky jsem jí to řekla. To proto jsem dostala padáka, ne za to, že jsem vám pomohla, ale že jsem jí řekla, že není v právu a že kdybyste někdy zase požádala o přístup k pacientským kartám, pomohla bych vám znovu.“

Najednou se Abby přistihla, jak v duchu rozhoduje, zda Donnu o to skutečně nepožádat. Lew sem, Lew tam, pořád v ní ještě přetrvávala touha udržet mezi sebou a Aliancí jistý odstup. Mnohem víc však toužila zjistit pravdu.

A Donna Tracyová k ní už jednou pootevřela dveře.

„Donno, o něco vás poprosím, ale klidně mi můžete říct ne,“ rozhodla se.

„Paní doktorko, klidně mluvte. Se mnou nikdo zametat nebude.“

„Tak poslouchejte, co se děje.“

Pečlivě a dopodrobna Abby vylíčila několik případů, které ji vedly k přesvědčení, že lidé v Patience jsou vystavení působení toxických kovů.

„Takže vy se potřebujete dostat zpátky do KarMen,“

pochopila Donna, když Abby domluvila. „Máte počítač s modemem?“

Abby napadlo, jestli by se neměla vrátit do Orchard Road a odvézt si Joshův počítač nebo tam na něm aspoň pracovat. Jenže neměla jistotu, že telefon v jeho podnájmu vůbec funguje, a navíc na ten dům upozornila policii, takže by zřejmě nazažila vteřinku klidu. Odvézt si počítač k sobě domů by sice bylo proveditelné, ale nechtěla riskovat, že Josh se po návratu naštve. Navíc mela obavy, že její bezpočtukrát prokázaný technický antitalent by jí jen těžko dovolil, aby tu soustavu doma opět sestavila.

„Napadá vás, kde bych si mohla nějaký vypůjčit?“

zeptala se.

„No jasně. Knihovna na koleji jich má asi deset a poplatek je nízký. Sejdeme se tam, řekněme, v sedm. Aspoň budu mít jistotu, že Joanna už odjela domů. Do systému bych proniknout měla, a potom už je to na vás.“

„To je přesně to, co potřebuju, Donno. Jsem vám velice vděčná, ale nezapomeňte –“

„Já vím, já vím. Že vám v tom nemusím pomáhat.

Jenže pamatujete si, paní doktorko, jak tatínek vypadal, když tak ležel na pohotovosti a monitor neukazoval skoro žádnou srdeční činnost?“

„Samozřejmě. Na to nezapomenu nikdy.“

„No, tak dneska odletěl s maminkou na Havaj.“

Bylo už skoro deset večer, zbývala hodina, než se v knihovně patientské koleje mělo zavírat. Abby patřila do čtveřice lidí, kteří v zadní pracovně seděli u počítačů.

Odhalení vazeb mezi jednotlivými pacienty, jejichž kartami se probírala, na ni teprve čekalo, ale zatím aspoň shromažďovala co nejvíce informací. Byla si jistá, že dříve či později se nějaké souvislosti ukážou. Donna Tracyová vnikla do systému KarMen bez sebemenších potíží. Když se jí Abby zeptala, čí klíčové slovo použila, odpověděla stručně: „Mám kamarády.“

Jakmile se Abby ujistila, že se v systému sama orientuje, trvala na tom, aby se Donna vrátila domů. Věkový rozdíl mezi nimi byl sice nejmíň dvanáct let, ale Abby byl Donnin jízlivý humor sympatický. Cítila se v její přítomnosti nesmírně příjemně a ani za nic jí nechtěla způsobit další potíže.

„Těžko vám vysvětlím, jak strašně moc si vaší pomoci vážím,“ děkovala Donně. „A jak velice mě mrzí, že jste přišla o zaměstnání.“

„Na světě jsou důležitější věci. Například zjištění, že to místo pro mě nebylo to pravé. Začíná mi docházet, že další studium by se mi proklatě šiklo.“

„To je skoro vždycky ten nejlepší nápad,“ souhlasila Abby. „Ale zvládnete to?“ zeptala se, čímž se oklikou chtěla zeptat, jak Donna vyřeší finanční otázku.

Donna se okázale zadívala na počítačové sjetiny a na obrazovku monitoru.

„Nevím,“ usmála se Donna. „To ukáže čas.“

Přátelsky poklepala Abby na rameno a zmizela.

Teď, o téměř tři hodiny později, si Abby vyhledala dvacátou pacientskou kartu, která patřila Henrymu Postovi, pětačtyřicetiletému otci tří dětí. Post pracoval jako zahradník a údržbář v Colstar Parku.

Jméno… Věk… Datum narození… Adresa…

Abby každý údaj zapisovala do tabulky. Potom vyhledala mapku údolí, kterou si sestrojila a rozdělila do pětadvaceti stejně velkých segmentů. Barevnými tečkami si vyznačila adresu mužova bydliště i pracoviště, segment osm a dvaadvacet, ten druhý byl park. Zdálo se, že tečky nepatrně houstnou na jihozápadním konci údolí, šlo o oblast, jež byla od továrny nejvzdálenější. Ale zatím ten výskyt nebyl nijak významný.

Statut: ambulantní pacient. Lékař: G. Oleander.

Diagnóza při příjmu: chronický kašel. Konečná diagnóza: chronická bronchitida. Fyzické nálezy: žádné. Laboratorní nálezy: krevní testy v normě, rentgen plic v normě, MŘI Abby pečlivě zapisovala každý útržek informace o pacientovi. Při té práci si znovu uvědomila, že ji na těch faktech cosi znepokojuje, něco ještě závažnějšího než skutečnost, že většina těchto pacientů měla za ošetřujícího lékaře George Oleandera. Vyšetření totiž byla převážně příliš důkladná. Příliš mnoho pacientů bylo posláno na tomograf, nápadně mnoho jich absolvovalo magnetickou rezonanci, což bylo nesmírně složité vyšetření, k němuž se lékaři uchylovali při stanovení diagnózy jako k poslednímu

útočišti, protože bylo sice úžasně přesné, ale také neuvěřitelně drahé. Pacienta zasunuli do jakéhosi tunelu, kde musel nehybně ležet hodinu, zatímco počítač trojrozměrně zobrazoval jejich tělo i orgány, a pro mnoho lidí to představovalo psychicky náročný zážitek. Navíc tu byl však netypicky vysoký počet krevních obrazů, biochemických vyšetření a standardních rentgenů. Ve věku omezovaném výší nákladů na každé lékařské vyšetření byla taková hojnost laboratorních a technických testů téměř neslýchaná.

Výsledky však nepřinesly nic, co by vysvětlilo symptomy VNOJ, ale těch bylo tolik a navzájem se sobě tak podobaly, že těžko mohlo jít o náhodu, o pouhou shodu okolností. Nešlo tedy vyloučit, že roli tu může hrát i dohoda, kdy se o zisk dělil lékař s rentgenologem či vedoucím laboratoře. Na druhou stranu se zdálo k nevíře, že by prosperující a solidní člověk jako George Oleander riskoval svou pověst a kariéru kvůli takovému zlodějíčkovství.

Abby se snažila nevnímat rozbolavělá záda, na kterých se začínala podepisovat tříhodinová práce bez jediné přestávky. Dokončila poznámky o Henrym Postovi a přešla k další pacientce s diagnózou VNOJ, třiatřicetileté učitelce Mildred Mooreové.

… Diagnóza při příjmu: chronické kožní abscesy.

Diagnóza při propuštění: totéž. Lékař: G. Oleander…

Hromádka dat narůstala. S každým dalším údajem se Abby zdálo, že zase cosi významného přehlédla, že stovky těch jednotlivých údajů zapadají do jistého vzorce, jehož struktura jí pořád uniká. Ale oč jde?

Promnula si oči, vstala a protáhla se. Ještě hodina. To vydrží. Zítra nastupuje do služby až večer, takže jí zbyde dost času, aby zajela zkontrolovat Ivesovu nohu a vrátila se sem, aby si u počítače pročetla v KarMen další várku pacientských karet. A někdy během dne zavolá Sandy Stuartová.

Abby kroutila krkem, dokud jí v něm hlasitě neluplo, což byl zlozvyk, který jí přinášel úlevu, ale Joshovi lezl příšerně na nervy. Jeden ze zbývajících studentů polekaně vzhlédl. Abby se plaše zazubila a zašeptala omluvu. Když se opět usadila k počítači, byla obrazovka prázdná. Znovu vyťukala vstupní kód do KarMen. Nic. To zavánělo průšvihem. Byla o tom přesvědčená.

Chvatně sebrala svoje poznámky a rozběhla se k pultu.

„Právě jsem ztratila spojení,“ vyhrkla. „Jsou snad nějaké potíže?“

„O ničem nevím.“

„Kolik vám dlužím?“

„Čtyři hodiny, šestnáct dolarů.“

Abby hodila na pult dvacetidolarovku a vyběhla ven, ani nečekala na drobné.

Ujela autem od knihovny sotva padesát metrů, když kolem ní prosvištěl hlídkový vůz a mířil ke knihovně.

Pokračovala v jízdě a ve zpětném zrcátku sledovala, jak policisté bleskově vjíždějí na parkoviště.

„Promiň, Donno,“ zašeptala.

Rozjela se rychle domů. Pro počítačové sjetiny, na kterých si vezla údaje o pacientech, existovala spousta bezpečných úkrytů, ale ji by moc zajímalo, jestli totéž platí i pro Abby Dolanovou.

23

Abby právě na pohotovosti zašívala dítěti tržnou ránu, když zvenčí zaslechla výkřiky, po nichž následovalo úděsné skřípění pneumatik a brzd.

Přestřihla jemné nylonové vlákno a zrovna ukládala nástroje, když vchodem z parkoviště doprostřed prostor pohotovostního oddělení vpadl Joshův džíp prudce jak granát, zasypal podlahu krupobitím skla a trosek a čelně narazil do sestry Mary Wilderové. Její tělo prolétlo vzduchem a ve výši Abbyiných očí udeřilo do zdi s dutým zvukem, z něhož se dělalo zle. Na pohotovosti naráz vypukl

chaos, pacienti i personál ječeli, zběsile pobíhali a hledali úkryt.

Džíp se prodral do centrální vyšetřovny jako tank, v kóji číslo sedm převálcoval vozík se starší ženou. Vozík se složil jak tahací harmonika a ženino tělo opsalo oblouk přes celou místnost, ochablé jak hadrová panenka. Potom džíp narazil do stěny, střecha se shrnula dozadu a přední sklo se roztříštilo. Z motoru v mžiku vyšlehly plameny.

Abby se rozběhla k houstnoucím chumáčům černého kouře. Přes popraskané čelní sklo viděla Joshe, jak zápasí se zaseknutými dveřmi. Hlavu i obličej měl celé od krve.

Křičela jeho jméno, znovu a znovu, ale její křik se ztrácel v jekotu ostatních. Rozběhla se, klopýtla o těla Mary Wilderové. Sestra měla hlavu stočenou v nechutném úhlu. Z

koutků úst jí vytékal pramínek krve. Zírala na Abby prázdným pohledem smrti.

Abby se ztěžka vyškrábala na nohy právě ve chvíli, když se Josh vykulil z džípu. Vypadal jako přízrak, jako ďábel. Zuby měl odhalené v nenávistném šklebu. Po tváři se mu proudem řinula krev, ale i přes tu nachovou oponu mu viděla do očí, žhnuly mu jako žhavé uhlíky.

„Joshi!“ zavřískla, když pozvedl pistoli a namířil ji zblízka na sestru. „Joshi, ne!“

Zaslechl její hlas a pistoli o vlásek sklonil. Potom pomalu, promyšleně, otočil hlaveň a namířil jí přímo do obličeje. Snažila se na něho zakřičet, prosit ho, ale z úst jí

nevyšel ani hlásek. Všechno kolem ní se jakoby rozmazalo.

Pohyby se zpomalily. Zpanikařený jekot ostatních se utopil v dálce. Rozvířený dým znehybněl. A nakonec zbyl jenom zející otvor hlavně a nad ním Joshovy oči, ze kterých sršely laserově sžíravé zlatavé záblesky. Náhle se kdesi daleko rozřinčel telefon. Abby se snažila odhadnout, odkud se ten zvuk nese. Hlaveň vybuchla a zmizela. Příšerné oči zajiskřily a utopily se v pološeru. Kouř a výkřiky se vytratily. Zbylo jenom to řinčení.

Otřesená, dezorientovaná Abby, která ztěžka lapala po dechu, se překulila a prudce připlácla dlaň na sluchátko. Jen málokdy si své sny pamatovala a takhle úděsně živou noční můru snad ještě nezažila. Ústa měla zdrsnělá a vyschlá.

Tričko, ve kterém spala, bylo nepříjemně zvlhlé potem.

„Haló?“ zachraptěla.

„Abby Dolanová?“

Abby si odkašlala a namáhavě se opřela o loket.

Výjevy z toho strašného snu jí pořád visely před očima.

„Ano.“

„Abby, omlouvám se, pokud jsem vás vzbudil. Tady Joe Henderson.“

V mžiku seděla a zoufale se pokoušela o soustředění.

Prezident nemocnice jí domů ještě nikdy předtím nevolal.

To znamená průšvih. Ohlédla se po budíku, skoro půl desáté. Tak dlouho nezaspala už kolik měsíců!

„Nechte mi jenom vteřinku, ať se vzpamatuju, Joe. Šla jsem spát pozdě.“

„Já vím.“

Och, och.

Abby usrkla z poloprázdné sklenice vody, která stála na jejím nočním stolku, pak do ní smočila konečky prstů a přetřela si jimi oční víčka. Ta noční můra s Joshem byla proklatě opravdová. Jak se zdálo teď, pro změnu se v noční můru měla změnit realita.

„Tak do toho,“ vybídla ho.

„Chtěl jsem se zeptat, Abby, jestli byste se nemohla zastavit u mě v kanceláři, abychom si spolu promluvili.“

„A o čem?“

Pokud ji chtěl Joe Henderson vyšoupnout z pohotovosti, nehodlala mu to nijak usnadnit. Následovalo dlouhé ticho, během něhož pátral po nejvhodnější odpovědi.

„Jak se zdá, Abby, v posledních týdnech jste popudila hezkou řádku lidí. Myslím, že by bylo vhodné, abych vám situaci vyložil tak, jak ji vyložili mně. Tak aspoň dostanete příležitost patřičně na ni reagovat.“

Henderson vždycky mluvil trochu patlavě, ale Abby teď měla dojem, že z rozčilení patlá ještě víc než obvykle.

„Bude tam na mě čekat zase komise?“ zeptala se.

„Prosím?“

Abby se vykašlala na tenký hlásek, který ji v její vlastní hlavě prosil, aby zachovala klid a jednoduše to tomu chlapovi odkývala.

„Když jste mě o popovídání požádal naposledy, toho dne, co se stala ta tragédie, měla jsem nakonec pocit, že jsem zabloudila na schůzi mužského kláštera.“

„Bohužel, pořád jsem to ještě nepochopil.“

„Joe, zkuste si, sakra, představit, že byste musel svou práci obhajovat před čtyřmi ženami!“

Byla přesvědčená, že Henderson nepochyboval, že přiběhne na první zapísknutí. Představila si ho, jakou námahu mu teď dá, aby si udržel svůj věčný zdvořilostní úsměv.

„Budem tu jen my dva, Abby. Máte moje slovo.“

„V kolik?“

„V jednu?“

Znovu se podívala na budík. Pořád by jí zbyla spousta času, aby stačila zajít do Ivesova tábora. „Přijdu,“ slíbila.

*

Abby se plahočila stezičkou ke srubu Sama Ivese. V

hrudi ji tížilo olověné závaží. Během své kariéry na pohotovosti už byla svědkem tragédií, které nikdo nemohl předvídat předem. Než ale přišla do Patience, mimo nemocnici vedla klidnější život než většina lidí. Teď to

vypadalo, že na ni všichni útočí ze všech stran. Oleander, Quinn, Josh, a teď i Joe Henderson. Nikdy se nebála rozhodnutí, které na ni bude klást nároky. To byla jediná část jejího povolání, která zasahovala do jejího osobního života. Ze všeho nejvíc nenáviděla ten svazující pocit, že za ni rozhoduje někdo jiný. A teď měla plné právo k domněnce, že asi tak za hodinu Henderson udělá přesně tohle.

Než zajela za Ivesem do hor, zastavila se v nemocnici a nabrala si zásobu obvazů, značně větší než obvykle. V

případě, že dostane vyhazov nebo bude přeložená někam jinam, bude mnohem obtížnější, ne-li přímo vyloučeno, aby sehnala obvazy, nástroje a především léky, které Ivesovi podávala. Antibiotika byla příliš drahá, než aby je nemocniční lékárna mohla rozdávat, ale na Abbyino naléhání se hlavní lékárník dohodl s jednou firmou, a výsledná cena byla pro Abby přijatelná.

Navíc si dělala starosti kvůli léčbě, pravidelnému odstraňování infikované tkáně, jež dovolovala Ivesově ráně, aby se hojila hezky z hloubky. Doufala, že v případě jejího nuceného odchodu z města převezme péči o poustevníka Lew. Ovšem, pokud bude Colstar trvat na kompletním vyčištění města od nepohodlných rebelů, z Lewa se klidně může stát další nezaměstnaný. Když se však nad tím zamyslela, nikdy od něho ani od kohokoliv jiného neslyšela jedinou narážku, že by snad jeho zdejší pozice

byla ohrožená. Přitom Oleander o jeho činnosti v Alianci věděl, a Quinn jakbysmet. Kdovíjak se vsak Lewovi dařilo držet se mimo centrum jejich pozornosti a neplést se pod nohy těm, kteří by mu mohli pěkně zatopit. Možná by jí měl co nevidět udělat školení na téma „Absolutní neviditelnost“.

Abby se zastavila na okraji mýtiny a právě se chystala křiknout své varování, aby nestřílel, když ho zahlédla.

Houpal se v podomácku vyrobené houpací síti zavěšené mezi dvěma stromy asi sedm metrů vysoko. Na břiše mu ležela brožovaná kniha.

„Hej, doktorko!“ zavolal na ni, „já si říkal, že se tu dneska možná ukážete, ale jistý jsem si nebyl.“

„Ivesi, jak jste se tam dostal?“

„Stejně, jako se teď dostanu dolů.“

Popadl silné lano a beze všech cavyků se vyhoupl ze sítě. Dolů sjel nesmírně šikovně, dokonce jízdu ani nebrzdil chodidly. Tehdy si Abby poprvé uvědomila, že Ives musí mít obrovskou sílu v pažích.

„Povězte mi něco,“ řekla, „tu noc, co vás ztloukli, proč jste těm hulvátům nevrazil ani jednu slušnou ránu na oplátku?“

„Odpověď přece znáte.“

„Lidem neubližujete.“

„Neubližuju ani hmyzu, když si můžu pomoct.“ Pleskl knihou na desku svého ponku. „Louis L’Amour,“ prohlásil.

„Znáte nějaké westerny?“

„Ale já myslela, že si potrpíte na klasiky.“

„Tak to jste nejspíš nikdy nečetla Louise L’Amoura.

Prokažte si někdy tu laskavost. Vlastně si ho rovnou odneste. Já už ho četl kolikrát.“

Abby měla dost rozumu, aby nabídku neodmítla, třebaže nepřečetla jediný román už od chvíle, kdy se rozhodla pro práci na pohotovostním oddělení. Poděkovala a strčila otřepanou brožurku do svého batohu.

„Tak fajn, mrkneme se na to.“

Dvojitý útok antibiotik a chirurgického odstraňování odumřelé tkáně viditelně zabíral. Kolem okrajů rány se začínala objevovat zdravě růžová pokožka. Abby se však neubránila obavám, jak by to s Ivesem dopadlo, kdyby musela z Patience ihned odejít.

„Tak copak se to s vámi děje?“ vyptával se, když čistila poslední stopy infekce.

„Jak to myslíte?“

„Něco s vámi není v pořádku.“

„Jak jste to poznal?“

„Hm, buďto bude ta aura negativních iontů, co z vás vyzařuje, nebo ten příšerně smutný výraz ve vašem obličeji.“

„Nenapadlo mě, že to je tak znát.“

„Nechtěla byste si o tom popovídat?“

„Dostala jsem předvolání k prezidentovi nemocnice.

Asi za hodinu mám schůzku. Mám dojem, že dostanu vyhazov.“

„Kvůli čemu?“

„Nemám tušení, jaký ušlechtilý důvod si vezme za záminku on, ale ve skutečnosti jde jenom o to, že jsem si v nemocnici prohlížela pacientské karty. Měla jsem podezření, že některé z jejich potíží by šlo připsat na vrub jedovatému odpadu z Colstaru.“

„Když jste tu byla naposledy, zmínila jste se o kadmiu.“

„Přesně tak. Jenže všechny testy, které udělali v nemocnici, zatím vycházely jako negativní. Čistě jen pro jistotu, že by třeba nebylo v naší laboratoři něco v pořádku, jsem odvezla krev jednoho pacienta do San Franciska, aby rozbor provedli v mé bývalé nemocnici.“

„To byl chytrý tah.“

„Snažila jsem se prostudovat nemocniční karty těch pacientů, které podle mých dohadů můžou být oběťmi otravy, ale zadělala jsem si tak na pěkný průšvih, protože jsem si předem nevyžádala písemný souhlas nějakého pitomého výboru. Zatím jsem neobjevila ani příčinu otravy ani přibližnou dobu, kdy ke kontaktu s toxickou látkou došlo, ale že všechny ty pacienty určitě spojuje nějaký společný

jmenovatel,

o

tom

nemám

sebemenší

pochybnosti.“

„V tom případě pokračujte v hledání.“

„To je stejné, jako byste radil želvě převrácené na záda, aby pokračovala v chůzi.“

„No, kdybych měl nějaké peníze, všechny bych vsadil na to, že vyváznete spíš jenom s napomenutím. Podle toho, co vím, je Colstar proklatě sebevědomá firma. Hádám, že jim děláte těžkou hlavu mnohem míň, než si sama představujete.“

„Odkud toho o nich tolik víte?“

„Už jsem vám přece povídal, že to místo držím tak trochu pod kontrolou. A navíc mě čas od času navštíví pár přátel, kteří tam dělávali. Samozřejmě si trochu poklábosíme.“

„Nemohl byste mi nějak pomoct? Takhle, myslíte, že by ti vaši přátelé věděli něco o úniku toxických látek nebo o nezodpovědném zacházení s kadmiem?“

Postevník zavrtěl hlavou.

„Pochybuju. Zato já vám můžu povědět, že v posledních pár dnech je v té továrně hezky rušno. Jakmile mi zavážete tu nohu, donesu notes a ukážu vám, co tím myslím.“

Abby skončila s obvazováním a sledovala, jak Ives míří do srubu pro svůj plátěný vak. Přestože rána měla do úplného zhojení ještě daleko, kulhal už téměř neznatelně.

Vzpomněla si, jak šeredně napadal na nohu před pouhými pár týdny. Napadlo ji, kolik bolesti musel zakoušet, že se jí v

tomhle podvolil. O své minulosti Ives nikdy moc nemluvil, ale svěřil se jí aspoň s tím, že býval profesorem filozofie na státní škole a předtím že sloužil ve Vietnamu. Názory na svět měl nekomplikované, někdy až dětinsky zjednodušené.

Přesto vychutnával každodenní smysl života mnohem víc, než kdokoliv z Abbyiných známých. Pokud, ach kčertu, až, bude jí Ives scházet.

Ives položil vak na ponk a otevřel notes.

„Tak tady je počet těch přepychových auťáků, co v posledních čtyřech dnech mířily do Colstaru. Dva jaguáry, mercedes, porsche. Ani jeden z nich mi není povědomý.

Hlavní událost se však odehrála včera,“ hlásil. „Limuzína s nikým menším než se senátorem Markem Cormanem. Znáte ho?“

„Vím o něm.“

„S ním tam seděl chlápek v obleku, možná jeho tajemník, a další chlápek, kterému říkám Muž v černém.

Podle mých známých je to nějaký Quinn. Ten si vážně ušetří každodenní rozhodování, co na sebe, protože v ničem jiném jsem ho nikdy neviděl.“

„Jmenuje se Lyle Quinn. Je tam šéfem bezpečnostní služby. I kdyby se oblékal jako manekýn, podle mého názoru je to strašně nebezpečný člověk.“

„Hmmmm. Velký pan senátor navštěvuje továrnu na baterie. Co to podle vás může znamenat?“

„No, tak on za prvé pochází z Patience.“

„To je fakt. Už jsem o tom slyšel.“

„A za druhé, aspoň podle Joshe, se Colstar snaží vyhrát nad konkurencí ostatních firem, aby získal vládní zákazy.“

„Tak to si dovedu živě představit. Corman si tak nejspíš bude moct zvětšit svoje zásoby na zimu. Když už mluvíte o našem příteli Joshovi, už se vám ozval?“

Abby zavrtěla hlavou. Svěřila se už předtím Ivesovi s tím, co s Joshem zažila, ale teď neměla dost času, aby ho informovala o nejnovějším vývoji situace.

„Poslyšte,“ řekla, „moc mě mrzí, že se už nemůžu zdržet, ale musím teď padat do nemocnice na kobereček.

Ale ať už to dopadne jak chce, vyhazov nevyhazov, budu se snažit ukázat se zase za tři dny, ve stejnou hodinu, ano?“

„Však oni vás nevyhodí. Dejte na mě.“

„Uvidíme.“ Už odcházela, ale ještě se vrátila a krátce Ivese objala. „Dávejte na sebe pozor.“

„Vy si dávejte pozor,“ upozornil ji. „A než se spolu zase uvidíme, budu tu svou milovanou továrničku hlídat a přemýšlet nad záhadou, proč je senátor Spojených států takový fanda do baterií.“

24

Joe Henderson oslňoval v modrobíle proužkovaném obleku. Jeho kancelář byla v prvním patře nemocnice a Abby si povšimla, že z ní je skoro stejný výhled jako má George Oleander, přes louky na skalní útes s Colstarem.

Henderson s ní dělal pohovor při její první návštěvě v nemocnici, a přestože utrousil řadu dvojznačných poznámek, které by si leckdo mohl vyložit jako sexistické, měla Abby dojem, že se spolu celkem rozumně shodli.

Trůnil v pracovně s ostěním z borového dřeva a nesčetnými loveckými trofejemi a Abby si snadno dokázala představit, jak nesmírně necitlivý musí být muž, kterého ani náhodou nenapadne, že je něco nepřijatelného na řečech typu, jak neobvyklé je potkat tak přitažlivou lékařku, jako je ona.

Proto ji zvlášť nepřekvapilo, když jejich rozhovor korunoval skrznaskrz netaktní lichotkou, když poznamenal: „Jak se vlastně stalo, že jste skončila jako doktorka, he he?“

Teď seděla prkenně v koženém křesle s nízkým opěradlem a vyčkávala, až ten člověk naproti ní přestane vychvalovat její schopnosti jakožto pohotovostní lékařky a dostane se k jádru věci.

„Tady vůbec nejde o zpochybňování vašich vědomostí či schopností. Rád bych, abyste si to uvědomila,“ vykládal.

„Tak o co jde?“

„No, upřímně řečeno, někteří poměrně významní členové správní rady a také někteří členové zdejšího lékařského personálu jsou toho názoru, že mají dost důvodů pochybovat o vaší vyzrálosti a zralém úsudku.“

Abby cítila, že její odhodlání nerozzlobit se výrazně slábne.

„Vysvětlete mi to.“

Henderson si prsty pročísl řídnoucí vlasy a chvíli se přehraboval v ozdobných propisovačkách.

„Dobře, začneme tedy s tím, že někteří z našich lékařů mají pocit, že děláte všechno proto, aby si vedle vás připadali jako druhořadí. Pokud vím, vaše poznámky ještě žádnému z nich příliš neublížily, ale v naší komunitě mají lidé k sobě proklatě blízko. Nejvíc ze všeho si tu vážíme své pověsti a taky ji ze všech sil ochraňujeme.“

Abby křečovitě sevřela opěrky křesla.

„Pokračujte, prosím,“ vybídla ho.

„Potom je tu ta záležitost s Peggy Wheatonovou. Jistí lidé, kteří u té tragédie byli, prostě cítí, že jste neměla právo ji opustit v tak kritické situaci, abyste ošetřila toho… toho chlapa, co ji chladnokrevně zavraždil. Přestože tvrdíte, že podle vás neměla Peggy na přežití šanci, lidi ve městě se domnívají, že jste tím krokem dala najevo špatný úsudek.“

Odmlčel se, aby jí umožnil něco dodat, ale Abby mlčela. Čelisti zatínala stejně pevně jako pěsti. Ives se pěkně pletl. Henderson tady předváděl dokonale gradované

crescendo, jehož velkolepým vyvrcholením bude její vyhazov.

„A nakonec,“ pokračoval Henderson, „je tady ta stížnost na vaše nepovolené prohlížení nemocničních záznamů. Vnitřní řád téhle nemocnice je zcela jasně popsán v nemocničním řádu. A protože naše komunita je tak pevně spjaté společenství, personál nemocnice považuje za svoji základní povinnost maximálně chránit soukromí pacientů.

Navíc tak hodláme zabránit nepoučeným kritikům, aby rozeštvávali lékaře mezi sebou. Onehdy večer vám v kartotéce paní Ricciová nemocniční řád připomněla. Přesto máme všechny důvody věřit, že včera večer jste znovu pronikla do pacientských karet, tentokrát z počítače zdejší koleje. Musím se přiznat, že nemáme stoprocentní důkaz, že jste to byla vy. Ovšem bezpečnostní systém vbudovaný do KarMen nám oznámil neoprávněné vniknutí do systému a identifikoval telefonní číslo knihovny. Dostali jsme podrobný popis od děvčete, které tam mělo službu u pultu.“

„To jsem skutečně byla já,“ potvrdila Abby.

„Ale proč? Proč jste to udělala, když jste přitom věděla, že to nemocniční řád zakazuje?“

Abby zaváhala, protože si nebyla jistá, kolik toho může nemocničnímu prezidentovi prozradit. Očividně měl na Colstar těsné vazby. To platilo v Patience pro každého. Ale kromě toho přece řídil instituci, která měla všechny tyto pacienty v péči. Byla si jistá, že když o existenci Aliance ví

Oleander a Quinn, ví o ní i Henderson. Ale třeba si jenom neuvědomil, jak je ten problém s toxicitou rozsáhlý, a jak nebezpečný. Možná je nejvyšší čas jít se svým podezřením ven. Snažila se představit si, jak moc by jí Henderson mohl házet klacky pod nohy, pokud byl odhodlaný pomáhat Colstaru se zamaskováním zločinu, i kdyby byl sebehorší.

Pravda, mohl jí dát padáka. Jenže tohle on udělá tak jako tak. Rozhodla se, že využije šance, aby se svěřila aspoň s některými body svého podezření.

„Joe, říkal jste, že nemocniční řád byl sestaven s ohledem na ochranu soukromí pacientů. Dobře, ale já ten řád porušila jedině proto, že jsem věřila, že život některých těch pacientů je ve vážném nebezpečí. A navíc jsem přesvědčená, že vinu na tom nese Colstar.“

Henderson se předklonil a svou sbírku propisovaček odsunul stranou.

„Tak proč jste si o tom kčertu s někým nepromluvila?“

zeptal se.

„A s kým asi? Doktor Oleander mě málem uškrtil, když jsem pro pár jeho pacientů objednala test na přítomnost kadmia v krvi.“

„Pokud jsem slyšel, vyšly všechny negativně.“

„Vidíte? Tohle je dokonalý příklad, jak v tomhle městě neexistuje žádné tajemství. Věřím, že Colstar nemá na svědomí pouhé přestupky, ale zločiny. Jeho vinou můžou lidi začít i umírat. Společnost by čekaly obrovské pokuty a

možná dokonce i zavření. Pokud někdo ty zločiny záměrně maskuje, mohl by leckdo skončit ve vězení. S kým bych podle vás tedy měla promluvit? Vy po mně chcete, abych si k lékařské komisi dala žádost o povolení studovat karty pacientů za účelem výzkumu? Uvědomte si, že Martin Bartholomew je nejen šéfem té komise, ale taky šéfem zaměstnanecké kliniky v Colstaru!“

„Chápu.“

„Takže jsem se rozhodla, že zájem mých pacientů, náhodou taky vašich pacientů, protože všichni byli ošetřeni na zdejší ambulanci, případně skončili až na lůžkovém oddělení, stojí za to, abych porušila nemocniční řád.“

„Abby, jak můžete věřit, že společnost nese zodpovědnost za otravu lidí kadmiem, když nemáte jediný důkaz? Ani jediný pozitivní test. Absolutně nic!“

„Čekám na telefonát z nezávislé sanfranciské laboratoře, která mi má oznámit výsledky dalších vzorků krve, které jsem jim dovezla.“

„Vy tedy naší laboratoři nevěříte?“

„Mám-li být upřímná, momentálně nevěřím vůbec nikomu.“

„O kterého pacienta jde?“

Abby se do přímé odpovědi opět nechtělo. Nehrozilo by Cardozovi náhodou nebezpečí, kdyby prozradila, že jde o jeho krev? Ovšem vzhledem k jejímu setkání s mužem v

lyžařské masce za volantem dodávky jí bylo jasné, že ať řekne cokoliv, rozhodně to nebude nejžhavější novinka.

„O Willieho Cardozu,“ přiznala.

V duchu si řekla, že Hendersonův pokus o úžas vyzněl dost uboze.

„Myslíte tedy, že byl otráven kadmiem?“ zeptal se.

„Vlastně ano. Tím by se vysvětlilo to násilí, ta nepříčetnost jeho útoku. Prostudovala jsem si to velmi důkladně. Násilnické psychotické chování k otravě kadmiem skutečně patří, obzvlášť při vysoké dávce. Cardoza má navíc v očích jistý nález, který podle mého názoru může klidně souviset s jistým typem otravy těžkými kovy. A kadmium se mezi těžké kovy řadí. Každopádně bych se cítila o moc líp, kdybych věděla, že za svoje jednání nebyl zodpovědný, i když platí, že bych se zachovala stejně, ať už test dopadne jakkoliv. Pořád budu stát za svým názorem, že šanci měl jedině on, zatímco Peggy Wheatonová bohužel ne. Udělala jsem přesně to, k čemu je každý lékař na pohotovosti pro takovou situaci vycvičený, ošetřovala jsem přednostně pacienta, který měl šanci přežít.“

„Ovšem šanci jen podle vašeho názoru.“

„Kčertu s tím, Joe! No dobře, no dobře. Když vám to udělá radost, tak tedy podle mého názoru. A teď už bychom toho mohli nechat.“

„Ten nález v Cardozových očích viděl ještě někdo?“

„Zatím ne, ale najde ho každý, kdo o to bude stát.“

„To nebude nijak snadné. Dnes ráno převezli Cardozu do vězeňské nemocnice.“

„Do které?“

„Bohužel, nemám oprávnění poskytnout tuto informaci vůbec nikomu.“

Abby si povzdechla.

„Tohle je ale šaškárna.“

Henderson neskrýval, že ho ta poznámka nesmírně urazila.

„My si to nemyslíme, paní doktorko!“ utrhl se na ni.

„Naše nemocnice a Colstar Corporation berou zdraví obyvatel v této oblasti velmi vážně! Před dvěma a půl roky, když se v naší komunitě poprvé objevily obavy, že firma ohrožuje zdraví svých zaměstnanců, došlo k šetření ze strany ministerstva životního prostředí a komise vyslané krajským hygienikem. Dostali v továrně naprosto volnou ruku. Oba týmy tu pracovaly skoro týden. Objevily několik drobných přestupků, které podnik okamžitě napravil, ale rozhodně nic, co by mohlo znamenat sebemenší ohrožení zdejších obyvatel městečka nebo zaměstnanců firmy. Sama jste nahoře byla, takže jste viděla, jak to tam vedou.“

Další veřejné tajemství.

„Odkud víte, že jsem tam byla?“ zeptala se.

„Abby, copak na tom záleží? Problém je jedině v tom, že vy jste odhodlaná hledat problémy tam, kde nejsou.

Zastáváme názor, že vaše povaha a váš přístup k řešení

otázek by se víc hodil na… na místo, které není… není navzájem tak těsně provázané jako naše údolí. Doporučující dopisy od vašich šéfů v St. John’s překypovaly chválou.

Možná byste měla uvažovat o návrat do poněkud akademičtějšího prostředí, kde podobné spory patří k životnímu stylu.“

„Joe, já bych rozhodně neřekla, že pacienti jako Bill Tracy a Hazel Cookman a spousta ostatních, které jsem ošetřila, by vám odkývali, že vyvolávám spory a konflikty.

Přiznávám, že mám jisté potíže s tím, abych se přizpůsobila jistým aspektům životního způsobu vaší komunity, ale jakmile překročím práh pohotovostního oddělení, cítím se absolutně přirozeně. Než jsem u vás nastoupila, měla jsem dost strach z práce na oddělení bez týmu odborníků pořád za zády. Teď jsem ale zjistila, že ta hozená rukavice se mi ve skutečnosti nesmírně zamlouvá. Nechci odtud odejít, aspoň ne teď.“

Henderson zavrtěl hlavou.

„Doneslo se mi, že někteří z lékařů a sester s vámi dokonce ani nemluví.“

„Jsou nešťastní kvůli Peggy Wheatonové. To se dá pochopit. Dotklo se to ostatně každého. Však oni se s tím časem smíří. A i ti ostatní se mnou stejně budou spolupracovat při péči o pacienty.“

„Abby, mrzí mě to, ale prostě to neklape.“

Zhluboka se nadýchla, aby se trochu uklidnila.

„Joe, když jste mi dnes zavolal, přečetla jsem si znovu svoji pracovní smlouvu. Důvody, pro které mohu dostat výpověď, tam jsou formulovány velmi jednoznačně. Nezdá se mi, že mezi ně spadá cokoliv, co jste mi teď řekl o mně a mých pacientech.“

„Ale já vám nechci dát výpověď, Abby. Chci, abyste sama uvažovala o rozvázání pracovního poměru.“

„A když odmítnu?“

Henderson zabubnoval prsty na stůl a potom ze zásuvky vytáhl desky.

„Vzpomínám si, že mezi důvody výpovědi uvedené ve vaší smlouvě patří projev špatného odhadu v krizové situaci.

Mám tady pitevní protokol Peggy Wheatonové.“

Otevřel desky a přelistoval v nich na konkrétní stránku, deset či patnáct vteřin ji velmi okázale studoval, načež ji spolu s další stránkou podal Abby.

Ta se na něho tázavě podívala.

„U pitvy jsem osobně byla,“ ozvala se. „U celé. Od začátku do konce. Nechápu tedy, co –“

První stránka byla počítačová sjetina popisu pitvy lebky Peggy Wheatonové a vyšetření poškození její lebky a mozku. Většinu stránky pokrýval hustý text bez odstavců a Abby jej pročítala v šoku, protože nevěřila vlastním očím.

Popisované zranění bylo mnohem méně závažné než masivní fraktura a poškození mozku, jež Abby poprvé diagnostikovala na pohotovosti a potvrdila si během

sledování pitvy. Bylo to dokonce tak nezávazné zranění, že Peggyinu smrt snadno mohlo nezavinit.

„Tohle je lež!“ vybuchla. „Do slova a do písmene lež!“

„Mám dojem, že byste si měla přečíst i druhou stránku.“

Ta popisovala nález v Peggyině hrudní dutině, krev v osrdečníku. Kdyby ten nález byl pravdivý, a Abby věděla, že není, protože na vlastní oči viděla Peggyino naprosto normální srdce, pak by se provinila přehlédnutím velmi lehce odstranitelné příčiny, jež následně vedla k ženině úmrtí.

„Jste blázni, jestli si představujete, že vám to projde.

Budu trvat na novém vyšetření tkání.“

„Jen si poslužte. Jsem skálopevně přesvědčený, že všechno, co z nich zbývá, bude v naprostém souladu s touto zprávou. Tenhle protokol je oficiální, podepsaný naším patologem, doktorem Barrettem.“

Abby zasténala. Barret byl šéfem patologického oddělení patientské nemocnice a řídil rovněž laboratoř, která nenašla kadmium u žádného z pacientů.

„Nechce se mi věřit, že byste se snížili až k tomuhle.“

„Abby, můžete se spolehnout, že nikdo z nás nestojí o to, aby se tahle zpráva dostala na veřejnost. Poškodilo by to pověst nemocnice a vás by to zničilo. Vlastně by mě vůbec nepřekvapilo, kdyby pak Gary Wheaton se svým advokátem

pohnali celou věc až k soudu. To by vás vyřídilo jednou provždy.“

„To pro Colstar představuju tak velkou hrozbu, že jste se museli uchýlit až k takovému triku? Co se to kčertu tady děje?“

„Chceme vám dát dvoutýdenní výpověď.“

„A když odmítnu?“

„Potom se bohužel budu muset rozhodnout, co je nejlepší pro tuhle nemocnici i naši komunitu.“

V tom okamžiku se ozval Abbyin pager a téměř současně s ním se rozezněl reproduktor před Hendersonovou kanceláří.

„Pacient v komatu. Na rentgenu. Pacient v komatu.“

Abby sklopila oči ke svému pageru.

„To je z pohotovosti, naléhavé,“ vyhrkla a chvatně se zvedla od stolu. „Potřebují pomoc.“

„Tenhle rozhovor můžeme dokončit později,“ souhlasil Henderson mrazivě. „Možná bychom se měli nejdřív telefonicky přesvědčit, oč jde.“

„Požádejte svou sekretářku, ať na pohotovost vzkáže, že jsem na cestě. A pro případ, že bych to náhodou později zapomněla říct, Joe, tak jste pěkná svině.“

Zatímco se Abby řítila chodbou ke schodišti, reproduktory na chodbách nepřestávaly hlásit, kde se případ nachází. Radiologické oddělení bylo v přízemí, kousek od pohotovosti.

Snažila

se

rozpomenout,

který

z

pohotovostních lékařů má dneska službu. Ať je to kterýkoliv z týmu, určitě bude u pacienta. Právě když proběhla otevřenými dveřmi na radiologii, vzpomněla si, že službu má Jill Andersonová. A to, jak naráz pochopila, může znamenat pěkný průšvih. Jill byla nesoustředěná a nejistá a snadno jí ruply nervy. Mně bude povídat o špatném odhadu v kritické situaci! Abby se už kolikrát divila, proč si Jill vybrala zrovna pohotovostní medicínu, která vyžaduje především chladnou hlavu. Kdykoliv si ta ženská oblékla doktorský plášť, představovala pochodující časovanou bombu.

Rentgenoložka u dveří jí ukázala na konec zářivě osvětlené chodby.

„Magnetická rezonance, paní doktorko!“ vykřikla.

„Pospěšte si, prosím!“

Oddělení magnetické rezonance sestávalo z maličké čekárny, šatny a místnosti, v níž se nacházel mohutný přístroj. V ní byl vozík s pacientem. Houfek lidí včetně dvou sester stál venku. Všichni se snažili dohlédnout dovnitř stěnou ze silného skla.

„Sotva ji tam šoupli, tak dostala záchvat,“ prohodil jeden z přihlížejících.

Za ty roky, které na pohotovosti strávila jako studentka, stážistka a posléze i lékařka, zažila Abby stovky naléhavých případů, ale bizarní scéna ve stísněné prostoře s magnetickou rezonancí patřila mezi ty, na jaké se

nezapomíná. Jill Andersenova, jíž se po tvářích proudem valily slzy, si něco mumlala a zběsile zápasila s nástroji nutnými k zavedením podklíčkové infuze ženě, která kopala a zoufale máchala pažemi. Každičký kousek pacientčiny kůže, který Abby viděla, byl rudý jako oheň. Vedle Jill stál doktor Marshall, radiolog, kterému se už přehoupla šedesátka, a snažil se pacientce pomoct s dýcháním pomocí ambuvaku. Dokonce i od prahu Abby naráz poznala, že vzduch se mu do plic pacientky dostat nedaří.

„Co se děje?“ zeptala se Abby, když od lehátka ucouvla jedna ze sester a udělala jí místo.

„Anafylaktický šok,“ naříkala Jill. „Popadlo ji to uvnitř tunelu. Čelisti má zaťaté tak křečovitě, že ji nemůžu intubovat. Skoro nedýchá.“

Proč jsi ji kčertu nedala vyvézt z tohohle kamrlíku na pohotovost? nejradši by se rozkřikla Abby. Těch pětačtyřicet vteřin, které by se tím ztratily, by se dalo tisíckrát vynahradit prostorem a přístrojovým vybavením, které tam je k dispozici. Teď Abby těžko mohla určit, jestli jim na tohle ještě zbývá čas.

Přesunula se za Del Marshalla, aby si pacientku líp prohlédla a zjistila, jak si radiolog vede. Nad černou gumovou maskou zahlédla hřívu zářivě rudých vlasů.

Marshall odstoupil a dovolil Abby, aby převzala dýchací vak. Nadzvedla masku z ženiny tváře. S očima vytřeštěnýma zděšenou panikou se tu zoufale a marně snažila protlačit

trochu vzduchu nateklými tkáněmi dýchacích cest Claire Buchananová.

25

Obličej Claire Buchananové, napuchlý a zrudlý dofialova, byl téměř k nepoznání. Nešťastnice se zmítala, jako by ji někdo dusil polštářem.

Jill Andersenova sama vypadala jenom o chloupek líp.

Pod oběma očima se jí začala rozmazávat maskara a normálně bledou pleť měla doslova bezkrevnou.

„Potřebuju jí zavést infúzi, abychom ji mohli paralyzovat anektinem,“ vyhrkla Jill. „Až uvolní čelisti, třeba se mi podaří ji intubovat.“

Paralyzovat. Intubovat. Pokud mohla Abby soudit, Claire Buchananová zůstávala stále při vědomí. Použití takových slov v téhle situaci bylo absolutně nepřijatelné. A co bylo ještě horší, ztráta času, který Jill ztratila pokusy zavést pacientce infúzi, se mohla ukázat jako osudná.

Kyselina mléčná, jejíž hladina v Claiřině krevním oběhu rychle stoupala v důsledku nedostatečného okysličení, mohla každým okamžikem vyvolat srdeční zástavu.

Podle obecně platných pravidel rozhodovala o ohroženém pacientovi Jill. Bylo však naprosto vyloučeno, že Abby mohla dovolit, aby se situace vyvíjela takhle dál.

Ostatně, co mohla ztratit? Henderson ji přece právě v žil!

„Jill,“ pronesla s neskrývanou rázností, „dovolte, abych vám pomohla.“

Na okamžik Jill připomínala pološílené zvířátko v koruně stromu, kterému došlo, že nemá kam utéct.

„Převezměte to,“ vydechla.

Díky bohu.

Abby už opět pocítila ten důvěrně známý dojem, že okolní pohyby i zvuky se zpomalily, jak se duševně i tělesně soustředila na kritické momenty aktuální situace.

Během pouhých několika vteřin krizi rozumově zhodnotila a uvědomila si, co musí ona i všichni kolem udělat, aby vývoj stavu pacientky zvrátili příznivým směrem.

„Jill, prosím vás, stlačte jí cévy na paži turniketem,“

poručila. „Měřte jí někdo femorální pulz, dokud ji nenapojíme na přenosný monitor.“ Pak se obrátila k sestřičce Mary Wilderové. Před smrtí Peggy Wheatonové si tykaly, spojenci v pohotovostní válce. Od tehdejší tragédie však na ni Mary nepromluvila jediné milé slůvko.

„Paní Wilderová, dejte prosím paní doktorce Andersenové osmičku epinefrinu v injekční stříkačce sedmadvacítce.“

Wilderová jí věnovala lhostejný pohled.

„Ano, paní doktorko.“

Navzdory situaci a navzdory vlastnímu přání si Abby v duchu promítla sestřinu příšernou smrt ze své noční můry.

Kdybys tak věděla…

„Jill, s infúzi si hlavu nelamte,“ pokračovala Abby.

„Prostě si najděte menší žílu a vpíchněte tam epi. Tohle dokážete, to přece víte. Když to nepůjde jinak, můžete to píchnout do femorálky nebo vnější jugulárky. Hlavně se přesvědčte, že to je nitrožilně.“

Zkontrolovala Claire čelisti, které však byly křečovitě zaťaté. Snažit se dostat do ní dýchací trubici ústy nepřicházelo v úvahu. Existoval však další způsob, popravdě, byly hned dva. Jednou z těch možností byla nasotracheální intubace, kterou by nejspíš mohla provést tady na místě. Druhá technika, tracheotomie, by vyžadovala chirurgické vybavení a schopného asistenta, provedená ve spěchu mohla znamenat nebezpečí.

„Potřebuju

naseotracheální

hadici

šedesátku,“

požádala.

Naseotracheální trubice byla uzpůsobena k tomu, aby se dala protáhnout nosem až do hrdla a mezi hlasivkami.

Protože ji na místě pevně držela dlouhá nosní trubice, poškodila při dlouhodobém řízeném dýchání tkáň mnohem méně než volnější endotracheální trubice zaváděná pacientovi do úst. Ovšem nazální technika byla pomalejší a

obtížnější a v případě chybného provedení mohla poškodit vnitřek nosu. Při zavádění nasotracheální trubice se pacientovi do úst zasunul většinou osvětlený laryngoskop, kterým se stlačil jazyk a umožnil tak lékaři při protahování trubice mezi hlasivkami použít klíšťky s dlouhými držadly.

Tentokrát však tyto pomůcky nepřicházely vinou Claiřiných pevně zaťatých čelistí v úvahu. Abby bude muset zavádět trubici naslepo, pouze podle citu a sluchu. Tuto techniku sice prováděla často, ale takhle narychlo zřídka, obzvlášť u pacienta, který je stále při vědomí a zběsile se zmítá.

Na okamžik se od Claire Buchananové odvrátila a tiše dodala: „Zaběhněte prosím vás někdo na operační sál a připravte všechno na tracheotomii pro případ, že by se tohle nepovedlo.“

Otočila se opět k lehátku a snažila se Claire uklidnit.

Pomocí masky a vaku se pokusila s tou troškou vzduchu, který žena dokázala vdechnout, dopravit jí do plic více kyslíku.

Abbyinými nejhoršími nepřáteli teď byl čas a stísněné prostory, ve kterých se Jill rozhodla pracovat. Abby vybrala osoby, jejichž přítomnost pro daný okamžik nebyla nejnutnější, a požádala, ať počkají venku. Delu Marshallovi ukázala, aby odstoupil stranou, do rohu. Rentgenolog, který na podobné krizové situace nebyl navyklý, ochotně poslechl.

Křečovitě svíral rty a byl bílý jako křída. Abby dostala na okamžik strach, že před ní omdlí. Když se podívala, jak Del

Marshall couvá a opírá se zády o zeď, zahlédla Joea Hendersona, který vše sledoval a poslouchal přímo od prahu. Na kratičký okamžik se střetli očima. Potom se bez jediného mžiknutí opět odvrátila.

Claire teď měla obličej příšerně napuchlý a posetý rudými skvrnami. Rty připomínaly párky. Oční víčka a okolní tkáň byly tak nateklé, že už se nedalo poznat, jestli vůbec dokáže otevřít oči. A aby to bylo ještě horší, její zápas ji očividně vyčerpával.

Pospěš si, Jill, naléhala v duchu Abby. V píchni jí už ten epi… Kčertu, hoď sebou, přece!

Sestřička u vozíku s nástroji podala Abby nasotracheální trubici.

„Překontrolovala jste balónek?“ zeptala se Abby.

Příliš často byla svědkem toho, jak po bezchybném zavedení dýchací trubice se přišlo na to, že obvodový balónek, který měl utěsnit prostor mezi trubicí a vnitřní stěnou průdušnice, je vadný. Procedura se pak musela zopakovat, ale tentokrát už byly hlasivky namožené a napuchlé od předchozího pokusu.

„Nepřekontrolovala,“ zašeptla sestřička. „Promiňte.“

„Udělejte to, prosím,“ poručila Abby. „A musíte ji lépe namazat.“

Ještě chvíli takhle štvi lidi, jako teď štveš Jill a tady sestřičku, a unikneš lynčování jenom zázrakem, pomyslela si.

„Už to mám, Abby!“ vykřikla Jill náhle. „Epi je tam!“

„Výborně. Já věděla, že to zvládnete. A teď se pusťte do práce na té infúzi pod kličkovou kostí a nespěchejte.

Jakmile to bude zavedené, dejte jí nitrožilně nějaké steroidy, dejme tomu čtyřicítku solumedrolu, a taky padesátku benadrylu.“

Claire už přestala úplně dýchat. Za pár vteřin se budou muset pustit do resuscitace, ale jakmile nebudou mít k dispozici způsob, jak jí do krevního oběhu vpravit kyslík, řízené dýchání bude vyloučeno. Abby si ani nevzpomínala, kdy naposled viděla na pohotovosti umřít pacienta po anafylickém šoku. Léčba většinou zabrala a v nemocnici St.

John’s bylo k dispozici mnoho odborníků včetně skvělých chirurgů na traumatologii, kteří během jedné dvou minutek dokázali zavést dokonalou tracheotomii. Ovšem v téhle chvíli je závažnost Claiřiny alergické reakce spolu s Jillinou nerozhodností a špatným úsudkem dostala do slepé uličky.

Abby se pokusila ještě jednou do Claire dostat trochu kyslíku z ambuvaku. Claire měla šíji strnulou stejně jako čelisti. Odpor proti vzduchovému proudu byl značný. Na druhé straně lehátka pracovala Jill k zešílení pomalu. Bylo vyloučeno, aby si Abby mohla dovolit čekat na zavedení infúze.

Snažila se oprostit mysl od všech vnějších myšlenek.

Ale jisté vzpomínky na Claire Buchananovou, útržky z jejich předchozích dvou setkání, se zahnat nedaly.

„Jste nervózní typ?“

„Neřekla bych, jen trpím hroznou klaustrofobií…“

Abby se zadívala do dlouhého lesklého tunelu magnetické rezonance. Jak by mohl člověk trpící skutečnou klaustrofobií tady vydržet celých pětačtyřicet minut nutných ke kompletnímu vyšetření?

Vydržte, Claire… Prosím vás, vydržte ještě chvilku…

Abby cítila, jak ji začínají ochromovat ledové prsty paniky.

„… Bývala jsem proklatě dobrá tanečnice, aspoň pro Sioux City…“

Neopouštějte nás, Claire… Teď nás neopouštějte…

„Tak výborně. Honem zavedeme trubici. Paní Wilderová, položte jí dlaně z obou stran hrudního koše.

Kdykoliv požádám, rytmicky ho stlačíte. Tím mě budete aspoň trochu navádět. Udělám pouze jediný pokus. Pokud nevyjde, musíme na operační sál na tracheotomii. Víte určitě, že v nemocnici není žádný chirurg?“

„Toho ve službě sehnali pagerem, ale teprve sem jede ze své ordinace.“

Od chvíle, kdy Abby provedla svou poslední tracheotomii, uběhlo nějakých šest sedm let. Pokud se jí ale nepodaří zavést nasotracheální trubici, jiná možnost prosté nebude. V případě nutnosti nechá Claire Buchananovou tryskem převézt na pohotovostní oddělení, sebere všechnu odvahu a udělá to.

„Jill, počkejte s tím, dokud nezavedu trubici. A vás všechny prosím o absolutní ticho, abych slyšela, jak jí protéká vzduch mezi hlasivkami. Jste připravená, paní Wilderová?“

V místnůstce se naráz rozhostilo ticho. Abby se shýbla a přiblížila se rty ke Claiřinu uchu.

„Claire, slyšíte mě?“ Žádná odpověď. Ani jediný pohyb. „Claire, teď ucítíte, jak vám nosem prostrkávám hadičku. Pomůže vám s dýcháním.“ Pořád ještě žádná reakce.

Na další vysvětlování nezbýval čas a navíc bylo zbytečné. Claire Buchananová, přestože měla čelisti pořád pevně zaťaté, balancovala na rozhraní mezi životem a smrtí, Dvě sestřičky, které tu momentálně nebyly nezbytné, vycouvaly na chodbu, takže Abby měla na práci víc místa.

Uchopila hadici natřenou gelem a prostrčila ji Claiřinou pravou nosní dírkou. Volnou rukou podložila ženin zátylek a lehce jí pozvedla hlavu. Trubice se krátce zachytila na jedné nosní přepážce, ale nepatrné pootočení a lehký tlak ji uvolnily a dovolily, aby se Abby dostala Claire až do hrdla.

První krok hotový, ten snadnější.

Abby se nad pacientkou shýbla a přiložila k otvoru hadice ucho.

„Tak teď, paní Wilderová,“ pronesla do ticha, „stlačujte přibližně po třech vteřinách.“

Abby zaslechla slabounký pohyb vzduchu. Posunula hadici asi o centimetr. Tentokrát neslyšela nic. Usoudila, že minula otvor do průdušnice a dostala se na začátek jícnu.

Hadici opět povytáhla o centimetr a nepatrně ji pootočila, aby koncem ukazovala víc dopředu.

„Paní doktorko, na stehenní tepně už necítím pulz.“

Abby překontrolovala Claiřinu karotidu. Pulz tam byl, i když velmi slabý. Čas dobíhal.

„Pokračujte v kompresi, paní Wilderová,“ požádala.

„Pokud budeme utíkat na pohotovost, musíme se obejít bez resuscitace až do chvíle, dokud se nedostaneme na místo.

Tak buďte všichni připraveni.“

Už byla na to zralá. Ještě jeden pokus, dalších deset vteřin, a bude muset ztrácet drahocenný čas tryskem na pohotovost, kde bude muset provést tracheotomii za naprosto nevyhovujících podmínek.

„Ticho, všichni!“ poručila opět, ačkoliv nikdo se ani nepohnul. „Tak jedeme, paní Wilderová, komprese, prosím.“

Abby se opět naklonila nad trubici.

Sestřička stiskla jednou, dvakrát. Paže a nohy Claire Buchananové se teď křečovitě a naslepo svíjely. Náhle to Abby zaslechla opět, teninké syčení proudícího vzduchu.

Posunula trubici níž o pár milimetrů. Zvuk zesílil. Opět narazila na překážku. Opírá se o epiglotis hluboko v hrdle?

Nebo snad přímo o napuchlé hlasivky?

Abby cítila, že opět začíná propadat panice. Celá ta situace se proměnila na noční můru. Na totální katastrofu.

Má zkusit zatlačit dolů v naději, že je u hlasivek, nebo se vzdát a riskovat šílený úprk na pohotovost kvůli nouzově provedené tracheotomii, když ji nedělala už spoustu let?

Vyčkala na další syknutí vzduchu a jakmile ho zaslechla, zatlačila trubici dolů, co nejsilněji si troufla. Pokud protrhla nebo zlomila nějaký životně důležitý orgán a způsobila tak smrtelné krvácení do Claiřiných plic, pak za své rozhodnutí ponese plnou zodpovědnost.

Na okamžik cítila pevný odpor. Potom se s tichým lusknutím trubice posunula téměř o centimetr. Abby věděla, že je uvnitř. Špička trubice pronikla mezi sevřenými hlasivkami a byla teď v dolní průdušnici, těsně nad jejím rozdvojením na průdušky vedoucí do levé a pravé plíce.

Jistý otok by tam taky mohl být, ale vzhledem k tomu, že epinefrin byl už v krevním oběhu, blokáda by neměla být tak výrazná, aby zabránila v řízeném dýchání.

„Ambuvak, prosím,“ požádala. „Honem!“

Mary Wilderová jí ho podala. Abby jej připojila k hornímu konci trubice a začala ventilovat, jak nejrychleji uměla. Pod lehátkem stála kyslíková bomba. Abby ji trubičkou připojila k dýchacímu vaku.

„Mám dojem, že na stehenní tepně cítím pulz,“

vykřikla sestřička.

„Skvělé. Jill, zaveďte infúzi do podklíčkové tepny.

Potom, ať už bude při vědomí nebo ne, odvezeni ji na pohotovost. Ale nespěchejte, zvládnete to stejně jako předtím epi.“

Jill Andersenova vypadala, jako by se odtamtud nejradši nadobro vypařila. Stačil jí však jediný pohled na Abby a už vyhledala vhodný bod a zasunula injekční stříkačku pod Claiřinu klíční kost. Okamžitě se objevila krev. Vynikající práce.

„Už!“ zvolala Jill bez zábran. „Už!“

Jedna ze sester zatleskala.

Díky dobře zavedené intravenózní infúzi mohli Claire podat nitrožilně steroidy, další epinefrin a antihistamin i benadryl.

Ani ne po minutě začala Claire pohybovat končetinami už mnohem koordinovaněji.

„Má teď mnohem silnější pulz,“ hlásila sestřička.

„Mnohem silnější!“

„Senzace,“ usmála se Abby. „A teď ji kčertu odvezte z téhle kukaně na pohotovost. Paní Wilderová, mohla byste prosím dohlédnout na převoz?“

Prošedivělá sestra se na Abby zadívala s neskrývanou úlevou.

„Pro vás jsem přece Mary,“ řekla.

26

Než Claire Buchananovou převezli z pohotovosti na JIPku, příznaky anafylaktického šoku začaly ustupovat. Byla omámená, ale naprosto jednoznačně při vědomí. George Oleander, který ihned přijel do nemocnice, aby o ni převzal péči, vyjádřil Abby vděčnost za její úspěšný pohotovostní zásah, ale žádné vysvětlení Claiřiny tak silné alergické reakce nenabídl. Rovněž také nijak neobhajoval svoje předchozí rozhodnutí nedoporučit pacientku k vyšetření na dermatologii. Abby by mu moc ráda navrhla, aby jí odebral krev kvůli vyšetření na kadmium, ale vzhledem k těm průšvihům, ve kterých se už takhle plácala až po uši, usoudila, že tento návrh může chvíli počkat.

Vlastní služba na pohotovosti jí začínala až za pár hodin a ona rozhodně neměla náladu na to, aby se nabídla vystřídat Jill Andersenovou s takovým předstihem. Místo toho se rozhodla, že zaskočí do patra podívat se na Claire, pak si udělá menší procházku a možná si zajde na večeři do čínské restaurace. Vzhledem k tomu, co měla dnes všechno za sebou, si zaslouží tu nejlepší lahůdku na celém jídelním lístku.

Než ale zamířila nahoru na JIPku, zašla Abby k telefonní budce, aby zkusila zastihnout Sandy Stuartovou v nemocnici St. John’s. Toxikoložka měla být ještě dvě hodiny na konferenci a její sekretářka vůbec netušila, kdo by

mohl mít provedení kadmiového test na starosti. Abby jí nechala číslo svého beeperu a žádost pro Sandy, ať zavolá okamžitě poté, co bude mít jakoukoliv informaci.

Na JIPce panoval poměrně klid, zčásti taky proto, že Willieho Cardozu už převezli jinam. Abby okamžitě vycítila změnu, s jakou se k ní teď choval ošetřující personál na jednotce. Dvě ze sester dokonce přišly až k ní, aby jí poblahopřály „k záchraně“. Jedna z nich navíc ještě připojila chápavé zamumlání na téma o „tom případu s Wheatonovými“. Bylo jasné, že vážky nemocničního mínění se opět přehouply v její prospěch. Abby by moc zajímalo, jak dalece by se opět zhouply opačným směrem, kdyby Henderson nechal na veřejnost prosáknout lež, že nejenom že přecenila závažnost Peggyina zranění hlavy, ale ve spěchu, aby užuž ošetřila jejího vraha, zcela přehlédla poranění srdce, což nešťastnou ženu pravděpodobně stálo život.

Zaplavila ji vlna osamělosti. Podívala se na hodinky a zauvažovala, kde může být Lew. Byl nucen trávit teď ve Státní nemocnici víc času než dřív, protože lékař, který tam pracoval na celý úvazek, odešel bez výpovědi. Napadlo jí, jak by to asi dopadlo s jejich zárodečným vztahem, kdyby se musela skutečně vzdát místa a odstěhovat se z Patience.

Byla přesvědčená, že jejich vztah by mohl vyrůst v něco výjimečného, ale prozatím neměli dost času se navzájem dobře poznat natolik, aby ona kvůli němu zůstala v Patience

nebo on aby odtud odešel kvůli ní. A kromě toho, její vztah s Joshem není ještě dořešený. Možná by bylo nejlepší, kdyby to všechno prostě hodila za hlavu, Joshe, Lewa, nemocnici, každého a všechno, a začala někde jinde úplně od začátku. Ta představa ji ale příliš nelákala, především proto, že útěkem by dopřála vítězství těm slizkým podrazáckým metodám Joe Hendersona, o tom tvrdém kalibru, který na ni vytáhl pan Maskovaný v červené dodávce, ani nemluvě.

Láska, manželství, děti, aspoň trochu zajímavé zaměstnání, příjemné místo k bydlení. Naděje, které ji přivedly do Patience, jí původně připadaly nesmírně prostinké, ani sobecké, ani neuskutečnitelné. Všechno to začínalo tak správně, tak nevinně. Jak se to kčertu mohlo takhle zamotat?

Byla v tom jistá ironie, že Claire Buchananovou uložili do stejné kóje, v níž předtím ležel Willie Cardoza. Stále ještě měla zavedenou tu nasotracheální trubici, která jí zachránila život, ale Abby si povšimla, že je napojená nikoliv na řízené dýchání, ale na zvlhčený kyslík. To bylo velmi dobré znamení. Vedle Claiřina lůžka seděl tělnatý muž v roláku a sportovním saku a hladil ji po ruce. Dennis Buchanan, muž, který by dovedl prodat mrazák i Eskymákovi, muž, který vytáhl Claire z Raket. Při pohledu na jeho něžné a ustarané projevy lásky se Abby hořkosladce sevřelo hrdlo. Kdysi se o ni Josh staral úplně stejně. A díky

vědomí, že mu na ní tolik záleží, připadal tehdy Abby skoro každý problém snesitelný.

Zaplašila melancholii, jak nejlépe dovedla, a přistoupila blíž ke kóji. Rty měla Claire napuchlé už mnohem míň a oči, přestože víčka zůstávala oteklá, měla dokořán. I ta příšerně rudá barva její pleti začínala zvolna vybledat. Když všechno půjde dobře, za chvíli jí sestra hadici odstraní. Abby neviděla jediný důvod, proč by se měla snažit s Claire mluvit právě teď, zvlášť když je u ní manžel. Ale později večer sem ještě zaskočí. Claire bude určitě natolik při vědomí, aby mohla psát. Abby by moc ráda znala odpověď na spoustu otázek, z nichž ta nejnaléhavější zněla: Co se vlastně stalo?

Zamířila z JIPky ke schodišti, ale pak, protože ji nepřestal užírat pocit, že něco přehlédla, se zčistajasna obrátila a zamířila k sesterně. Claiřina stará nemocniční karta ležela rovnou pod volně položenými stránkami se záznamem dnešní příhody. V kartě toho moc nebylo. Zatím tu ještě nikdy nebyla hospitalizovaná, pokud se nepočítá porod zdravé holčičky před šestnácti lety, a na pohotovosti se ukázala dohromady celkem pětkrát: při dvou příležitostech ji viděla Abby, jednou šlo o vymknutý kotník, potom vytažení skleněného střepu z chodidla a jednou bolesti v oblasti žaludku, které byly diagnostikovány jako gastritida.

Gastritida. Claire se v téhle souvislosti o něčem zmínila, o něčem, co Abby tenkrát připadalo velmi neobvyklé. Prolistovala laboratorní výsledky a zprávu z rentgenu. Toho večera, kdy Claire přišla na pohotovost s bolestmi břicha, jí dělali krevní obraz. Druhý den následovalo vyšetření na magnetické rezonanci, které bylo normální. To je ono! Tohle jí připadalo tak zvláštní, když o tom Claire poprvé utrousila poznámku.

Vyšetření na magnetické rezonanci, jež přicházelo v úvahu, pokud měl lékař podezření, že jde o stav nesnadno zobrazitelný na běžném rentgenu, jí vzhledem ke Claiřiným symptomům připadalo jako velmi nečekaný a výstředně nákladný krok. A pro člověka trpícího klaustrofobií jako Claire to musel být hotový očistec. Navíc čas nutný pro každé vyšetření znamenal, že pacient byl často zapsaný na dlouhou čekací listinu. Přesto George Oleander nařídil právě tohle vyšetření bez toho, že by nejprve dal udělat rentgenové snímky nebo vyzkoušel tradiční formu léčby. Proč?

A proč dnes nařídil druhé vyšetření na magnetické rezonanci?

Abby vyšla z JIPky a vrátila se do prostor MRI. Úplně poprvé ji napadlo, že pro nemocnici okresního typu, jako je ta v Patience, je neobvyklé magnetickou rezonanci vůbec vlastnit. Pravda, zdejší zařízení pokrývalo značně velkou zeměpisnou oblast, ale jinak menší nemocnice posílaly své pacienty na vyšetření do samostatných středisek

specializovaných výhradně na vyšetření pomocí magnetické rezonance, případně si objednaly mobilní přístroj zabudovaný do přívěsu, který putoval mezi nemocnicemi podle potřeby. A tady prosím byla okresní nemocnice nejen s vlastním MRI, ale navíc i s nejmodernějším počítačovým tomografem. Přitom se diagnostické schopnosti těchto dvou zařízení z velké části překrývaly.

Místnost s lesklým tunelem magnetické rezonance sebemenším náznakem nevypovídala o dramatu, které se tu před pouhými dvěma hodinami odehrálo. Podlaha byla vyleštěná a přístroj už opět pracoval. Před místností seděl Del Marshall u ovládacího pultu a sledoval neuvěřitelně přesné obrazy, které přístroj dokázal nabídnout. Uvnitř tunelu bylo vidět pouze prostěradlem zakrytá pacientova chodidla.

„Nazdar,“ pozdravila Abby. „Jak to jde?“

Marshall k ní vzhlédl a přátelsky se usmál. Byl to šlachovitý otcovský typ s brýlemi a la Ben Franklin a s krátce sestříhanými šedinami.

„Nemám tam uvnitř žádného infarktáře, jestli myslíte tohle.“

„Tak bych řekla, že jste to zvládl skvěle.“

„To je od vás hezké, že to říkáte, ale já vím své. Jedna věc je absolvovat všechny ty základní i specializované přednášky o resuscitaci, ale ocitnout se tváří v tvář pacientovi z masa a krve, který najednou přestane dýchat, to

je něco dočista jiného, zvlášť když se to člověku stane při vyšetřování v jeho tunelu. Na druhou stranu dokážu pochopit, že jsem byl trochu mimo já, ale přiznám se, že mě dost zaskočilo, že Jill Andersonová nebyla v tomhle směru o nic lepší. Nemám ponětí, jak by to s tou nešťastnou paní Buchananovou dopadlo, kdybyste se tu neukázala vy.“

„Díky. Dele, máte ponětí, co se to vlastně stalo?“

„To teda ani náhodou,“ odpověděl upřímně a bez rozmýšlení. „V jednu chvíli ležela úplně klidně a hned nato se zmítala jako blázen a kopala zevnitř do tunelu. Vytáhli jsme ji hned ven, ale to už otékala a začínala krvavě rudnout.“

„No, právě jsem se zastavila na JIPce a jak se zdá, docela hezky se zotavuje. Zajímalo by mě, jestli tu nemáte žádanku o její vyšetření. Potřebuju pár údajů, abych mohla napsat zprávu.“

Abby si svou otázku předem pečlivě připravila.

Samozřejmě nemohla tušit, jaký vztah má rentgenolog k Hendersonovi či Georgi Oleanderovi. To poslední, oč stála, bylo, aby se kterýkoliv z nich dozvěděl, že Abby kolem slídí po informacích.

Marshall na jedné obrazovce vyvolal Claiřinu kartu.

Ten konkrétní řádek, který Abby hledala, se nazýval Předběžná diagnóza. Podle něj Oleander požádal o vyšetření kvůli recidivě kopřivky, možnému symptomu maligní choroby.

Diagnóza skryté zhoubné choroby byla odůvodněná.

Kopřivka občas skutečné byla vnějším projevem vážného interního onemocnění. Ovšem tohle vyšetření se stejně jako to první, kdy Claire byla na magnetické rezonanci, zdálo poněkud předčasné. Jistě, nedalo se vyloučit, že v Oleanderově ordinaci ležely výsledky mnoha předchozích vyšetření, o kterých se Abby nedozvěděla. Kdovíproč si však byla jistá, že tomu tak není. Oleander měl zvláštní zálibu v objednávání MRI stejně jako ostatní lékaři s pacienty, kteří měli diagnózu VNOJ. Na těch vyšetřeních magnetickou rezonancí však bylo ještě něco, a Abby zaboha nemohla přijít na to, oč jde.

Před začátkem její služby zbývalo právě tolik času, aby si zajela domů a probrala údaje, které se jí doposud podařilo shromáždit, a tentokrát by se zaměřila právě na magnetickou rezonanci. Nejlepší chod v čínské restauraci bude muset počkat na jindy.

Abby rentgenologovi poděkovala a při odchodu z nemocnice se snažila utřídit si zjištěná fakta podle toho, co ví a co zřejmě mezi nimi chybí. Co kdyby zkusila předpokládat, že všechny vzorky krve pacientů s diagnózou VNOJ, včetně Cardozy, Claire Buchananové a dokonce i Joshe, obsahují vyšší či nižší hladinu toxického kadmia? Jak by to ale souviselo k těmi netypicky častými vyšetřeními na magnetické rezonanci?

Na rozdíl od obyčejného rentgenu nebo i počítačového tomografu, kdy šlo o počítačovou integraci stovek samostatných rentgenových paprsků, magnetická rezonance vyžadovala umístění pacienta do magnetického pole a jeho bombardování radiovými vlnami. Miliardy vodíkových iontů v těle, většinou ve vodě, vibruje pod vlivem magnetů takovým způsobem, že lze změřit jejich hustotu a potom výsledky přeměnit na neuvěřitelně přesné výřezy celého těla. Výřezy se pak užívají k vytvoření trojrozměrného obrazu libovolného orgánu. Vědecké poznání vedoucí ke vzniku magnetické rezonance dělil jen krůček od Star Treku, a význační vědci měli roky co dělat, než získali stoupence.

Ale Newtonovi se vědci přece taky vysmívali.

Pokud Abby věděla, vyšetřovací metodě magnetické rezonance nikdo nikdy nepřipisoval žádné negativní ani vedlejší účinky. Na loňské přednášce se dozvěděla, že u vyšetřovaných pacientů dochází k mírnému, ale znatelnému vzestupu tělesné teploty, způsobenému pravděpodobně intenzivním bombardováním radiovými vlnami. Až se časem nashromáždí dost materiálu o pacientech, jistě se ukáže ještě něco dalšího. Prozatím se vsak vědělo pouze o té vyšší teplotě, pokud se ovšem psychické trauma z více než hodinového pobytu v kovové rouře bez možnosti pohybu a za zvuků hučení, šumění a cvakání zapínaného a vypínaného elektromagnetu nedá rovněž považovat za vedlejší negativní účinek.

Jak to viděla Abby, problém spočíval v přijatelném zodpovězení otázky, jak četná vyšetření na magnetické rezonanci souvisejí s různými klinickými projevy případů s diagnózou VNOJ. Poznatky o biochemii mozku byly zatím ještě v plenkách. Možná, uvažovala, že roli hraje magnetické pole. Nebo klaustrofobické pocity poté, co člověka zastrčí do tunelu, odstartují chemicky ovlivněný mozkový zkrat. Možná. Možná. Možná.

Po pravdě, vysvětlení, které právě slepila dohromady, žádný smysl nedávalo. Na některé případy by platilo, na jiné ne. Nebyl to prostě dost široký vzorec. Willie Cardoza absolvoval vyšetření magnetickou rezonancí po zranění hlavy. Josh před příchodem do Patience nebyl nikdy nemocný a tohle vyšetření tedy nepodstoupil. Claire Buchananová měla zřejmě v nepořádku imunitní systém, především imunitní chemikálie v pokožce. Jiní pacienti s VNOJ neměli zas jiné příznaky než chronickou únavu, a další zase chronický kašel, na který nezabírala žádná antibiotika.

Než Abby stačila dorazit domů, nejlepší teorie, na jakou přišla, bylo, že čirou náhodou odhalila způsob, jakým si nemocnice zvyšuje platby od pojišťoven a navíc se pokouší ospravedlnit zakoupení magnetické rezonance tím, že provádí nezvykle vysoký počet vyšetření. Jak ale tyhle podvodné

praktiky

souvisejí

s

pacienty

VNOJ?

Pravděpodobně vůbec nijak.

Po svém spěšném návratu z knihovny, kde ji vyhmátli u počítače, Abby dlouho pátrala po místě, kam ukrýt blok s poznámkami opsanými z pacientských karet uložených v počítači. Tenkrát usoudila, že je velmi pravděpodobné, že někdo, nejspíš Lyle Quinn, po nich bude pátrat, aby je mohl zničit. Nakonec se rozhodla pro výklenek za kotlem ústředního topení v suterénu. Při podrobném prohledání by ta skrýš asi neobstála, ale hledající by se musel probrat celou hromadou krámů.

Odnesla si notes nahoru do obývacího pokoje a připravila si čistý list papíru. Teď se chtěla soustředit výhradně na magnetickou rezonanci. Vypsala si data vyšetření, lékaře, diagnózu, výsledek. Nic. Jediné, co případy spojovalo, byla skutečnost, že většinou byl výsledek negativní. Promnula si oči a začala neklidně procházet domem. Něco tu nesedělo. Byla si tím jistá. Možná by potřebovala víc případů. Daleko pravděpodobněji však k záležitosti přistupovala předem zaujatě. Kdyby se tak dokázala oprostit od předem očekávaných závěrů…

Stále ještě chodila, když se ozval její beeper. Číslo, které se objevilo, nebylo místní, ale mělo stejnou volačku.

Lew se ozval hned po prvním zazvonění. Abby ho ještě nikdy neslyšela tak rozrušeného.

„Jsem ve Státní nemocnici v Caledonii,“ ohlásil se.

„Mezi zdejšími pacienty je Angela Cristoforová. Víš, o koho jde?“

„Jistě, ta dívka, co se sama pořezala.“

„Přesně tak. No, tak tohle je už podruhé od té příhody na pikniku Colstaru, co ji sem přivezli. Tentokrát ji její matka přistihla, jak si dělá spáleniny kulmou. Nejspíš se jí podařilo zapálit i vlastní postel.“

Abby bleskla hlavou scéna z Colstar Parku, Angela vřeští na Lylea Quinna, Willie Cardoza se k ní blíží zezadu, nesmírně opatrně.

„… Nechte mě umřít! Zasloužím si umřít!“

„Chudák holka.“

„Chudák holka, možná,“ souhlasil Lew. „Ale navíc je i tím klíčem, na který čekáme. A to díky tobě.“

„Vůbec ti nerozumím.“

„Její oči. Dokončil jsem její vyšetření při příjmu a pak jsem začal uvažovat o těch kruzích, co jsi objevila v očích Willieho Cardozy. A Angela Cristoforová je má taky, Abby!

Přesně takové, jaké jsi mi popsala! Při normálním osvětlení neviditelné, ale při infračerveném světle žhnou jako oheň.

Oba jsou otrávení, oba jsou zuřiví šílenci a oba pracovali, však víš pro koho. Už se ti ozvala ta tvoje přítelkyně ze San Franciska?“

„Ještě ne. Ale určitě to bude co nevidět. Původně jsem myslela, že mi volá právě Sandy. Odebral jsi Angele krev?“

„Chystám se na to. Abby, my je spolu dostaneme. Já to hned věděl. Jakmile ses zmínila o těch svých pacientech s diagnózou VNOJ, bylo mi jasné, že jsme je usvědčili. Teď

už to je jenom otázka času, a podle mě nemůže trvat nijak dlouho, než shromáždíme všechny důkazy a najdeme jejich vzájemnou souvislost.“

Nijak dlouho mě tu taky už nenechají.

„Lewe, to je vážně báječné! V těch posledních pár letech ses příšerně nadřel. Zasloužíš si konečně vysadit.“

„Ale hlavní objev jsi způsobila ty, Abby. Jedině ty.

Zavoláš mi ihned potom, co se dozvíš výsledky Cardozova testu?“

„Samozřejmě? Kde právě jsi?“

„V přijímací ordinaci. Budu ale muset obejít pár pacientů. Máme úplněk.“

„Propána! To je ale špatná předpověď pro moji dnešní službu.“

Abby se rozhodla, že mu nepoví o svém setkání s Joem Hendersonem ani o zfalšovaném pitevním protokolu. Tohle byl okamžik Lewova vítězství a bylo by sobecké mu ho zkazit.

„Abby, už se nemůžu ani dočkat, až tě zase uvidím. Co třeba zítra? Mohli bychom se naobědvat u mě.“

„Jistě. To by bylo prima.“

„Moc nadšeně to ale neříkáš.“

„Ale jdi, to víš, že se těším, Lewe. Mám jenom spoustu starostí. Ty s Colstarem bojuješ už kolik let, ale já se tu snažím akorát udržet hlavu nad vodou.“

„Rozumím. Nezlob se, v jednom kuse dělám o tobě a o Alianci nesprávné závěry.“

„Nic se neděje. Jsem na tvé straně. To přece víš.“

„Máš teď namířeno do nemocnice?“

„Mám. Na JIPce leží pacientka, které chci oči vyšetřit zase jí.“

„Nezapomeň mě informovat.“

Abby zavěsila, vrátila notes do výklenku za kotlem ústředního topení a přichystala se k odjezdu do práce.

Lew měl pravdu. Jeho pozvání na zítřejší oběd přijala skutečně vlažně, i když si to nezasloužil. Byla oprávněně zhnusená ze schůzky s Hendersonem a neoprávněně navztekaná na Lewa, že nebyl nablízku, aby jí pomohl patřičně reagovat. Chudinka Abby Dolanová utopená v sebelítosti. Tak je to. Lew šel teď překontrolovat hospitalizované pacienty, ale jakmile bude mít později příležitost, hned se mu ozve s omluvou. Vztekala se na jediného spojence, na něhož se tady v Patience může spolehnout. Přece si to spojenectví nemůže pokazit.

Když se vracela zpět do restaurace, začínal se snášet už soumrak. Přestože ze srpna zbývaly ještě skoro dva týdny, ve vzduchu voněl podzim. Léto, které začínalo tak slibně, bylo už skoro u konce. Co bude dál? ptala se v duchu.

Lewův nález v očích Angely Cristoforové každopádně rozpoutá bouři. Abby doufala, že Lew bude mít dost rozumu, aby nedošel k předčasným závěrům. Až mu dnes

večer znovu zavolá, aby se omluvila za svou nevychovanost, měla by ho trochu varovat. Ten zfalšovaný pitevní protokol Peggy Wheatonové dokazoval, že soupeři jsou vynalézaví a bez boje neustoupí ani o centimetr.

Opět se zastavila na pohotovosti a znovu si nenápadně šoupla do kapsy pláště oftalmologický infrazářič. Nejprve Willie Cardoza, teď Angela Cristoforová. Symptomy měli podobné, oba dřív pracovali u Colstaru a oba měli zrádný nález v očích. Teď bylo načase zjistit, jestli do toho spolku patří další případ s diagnózou VNOJ.

Claire Buchananová ležela na JIPce ve své kóji úplně sama. Abby s povděkem zjistila, že nasotracheální trubici má už odstraněnou. Místo ní měla pouze kyslíkové brýle.

Protože ještě nezapomněla, jak ji v kóji překvapil Lyle Quinn, dávala si Abby pozor, aby celou dobu zůstávala otočená čelem ke dveřím.

„Ahoj,“ usmála se. „Poznáváte mě?“

„Paní doktorka Dolanová z pohotovosti.“

Claire měla hlasivky po intubaci i alergické reakci tak nateklé, že hovořila téměř neslyšně. Na rtech a víčkách jí přetrvávaly znatelné otoky, ale byly výrazně menší, než když ji Abby viděla naposled. Pleť měla dosud skvrnitou, ale šlo spíš o růžové mapy než o rudé ohraničené skvrny.

Tak silnou alergickou reakci, kterou Claire Buchananová prodělala, Abby ještě nezažila snad za celou svou kariéru.

Ale díkybohu ji nakonec zvládla.

„Jak se cítíte?“ zeptala se Abby.

Bývalá Raketka se chabě pousmála.

„Bývalo to lepší.“

„Jestli jste na hovor příliš unavená, můžu se ukázat později.“

„Ale to zvládnu. Snažím se rozpomenout, jak jste se mi u toho tunelu snažila pomoct. Děkuju.“

Claire stále ještě musela po každých pár slovech popadnout dech. Rozhovor musí být krátký.

„Bylo to o fous,“ připustila Abby. „Jsem moc ráda, že to s vámi dobře dopadlo. Nechcete něco? Napít se vody?“

„To by bylo prima.“

Abby jí přidržela papírový kelímek a slámku.

„Claire, nerada bych, abyste se musela moc namáhat s mluvením, ale co myslíte, dokázala byste mi popsat, co se tam dole seběhlo?“

Žena pouze pokrčila rameny.

„Když já to namouduši nevím. Toho vyšetření v tunelu jsem se bála tak strašně, že jsem si vzala pilulky na uklidnění, co mi předepsal doktor Oleander.“

„Pilulky? Takže jich bylo víc?“

„Myslím že tři. Fakt si nevzpomínám. No a potom, těsně předtím, než mě šoupli dovnitř, mi zakryli oči, víte, takovou tou černou páskou, kterou si někdo bere na spaní.“

Zarazila se, aby se trochu rozdýchala a usrkla vody.

„Claire, neměly bychom s tím počkat na později?“

„Ale ne, to je v pořádku. Nejdřív se mi zdálo, že to…

že to zvládám bezvadně. Ale zčistajasna jsem měla pocit, jako bych se nemohla nadechnout. Vzduch mi připadal strašně těžký, jako kdyby byl tekutý nebo tak něco. Dokonce dostal takovou hnusnou pachuť.“

„Pachuť?“

„No, prostě mi to tak připadalo. A najednou se to moje svědění zhoršilo. Úděsně se zhoršilo a taky jsem se nemohla už vůbec nadechnout. Bylo to něco příšerného. Můžete vzít na to jed, že do toho krámu mě už v životě nedostanou.“

„Víte, radši se takhle nezaříkejte. Tohle vyšetření zachraňuje pořád víc lidských životů.“

„Můj teda ne.“

„Claire, jsem moc ráda, že je vám líp. Zastavím se tu později a přesvědčím se, jak si vedete. Ale než půjdu, ještě bych vám chtěla vyšetřit oči tímhle světýlkem.“

Abby se rozhlédla kolem kóje. V dohledu nebyla živá noha. Honem zatáhla závěs a zhasla světlo. Cítila, jak jí zběsile buší srdce. Rozsvítila malý infračervený zářič, naklonila se nad postel a zadívala se připojeným zvětšovacím sklem. Claire mela nález v očích naprosto normální. Žádné prstence. Žádné abnormální žhnutí. Abby si promnula vlastní oči a podívala se ještě jednou. Nic.

„Našla jste něco, o čem bych měla vědět?“ zajímala se Claire.

„Vypadají v pořádku,“ uklidnila ji Abby, která se pořád ještě snažila najít aspoň stínek té zrádné žluté barvy.

„V absolutním pořádku.“

Konečně vypnula zářič a roztáhla závěsy. Ten pohyb upoutal pozornost jedné ze sester, a ta hned vyšla ze sesterského dispečinku a zamířila ke kóji.

„Claire, později sem za vámi znovu zaskočím,“

vyhrkla Abby a hlasitě dodala: „Hlavně buďte klidná a hezky poslouchejte sestřičky!“

Usmála se na sestru a odešla dřív, než jí sestřička stačila položit sebekratší otázku. Ale teď, když Claire neměla očekávaný oční nález, trápila Abby hromada vlastních nezodpovězených otázek, a na celém světě neznala jediného člověka, jenž by na ně dokázal odpovědět.

Už byla skoro na pohotovosti, když se jí znovu ozval pager, tentokrát ukazoval telefonní číslo se sanfranciskou volačkou. Abby se rozběhla k budce a cestou hledala po kapsách telefonní kartu. Na okamžik jí blesklo hlavou, jestli náhodou nevolá Josh. Po zazvonění se však ihned ozvala Sandy Stuartová.

„Promiň, že jsem se tak dlouho neozývala, Abby,“

omlouvala se. „Ale projeli jsme ten vzorek rovnou dvakrát dvěma různými metodami. A potom jsem zase trčela na schůzi. Sama jsem se konečné výsledky dozvěděla až před pár minutami.“

Po negativním očním nálezu u Claire Abby předem tušila, že neuslyší dobrou zprávu. Negativní výsledek v krvi Willieho Cardozy by znamenal, že jsou zase na začátku, pokud vůbec něco takového existuje, aby to mohlo mít začátek.

„Poslouchám,“ odpověděla. „Tak co jste našli?“

„Trefila jsi do černého, Abby. Tvůj pacient kadmiem doslova přetéká. Tohle svinstvo je toxické v jakémkoliv množství, ale tady jsme naměřili víc než deset mikrogramů na decilitr. Lidi dokážou vážně onemocnět už při jednom celém, pěti desetinách či dvou mikrogramech, takže tenhle mládenec se musel setkat s pěkně vysokou dávkou. Pro kristapána, to sis musela k bydlení vybrat právě tohle město?“

27

„Jak dlouho vás ten zarostlý palec trápí?… Tři týdny?

Pane, je pul třetí ráno. To jste s tím musel přijít zrovna teď?… Ale ano, ano, rozumím. Nemohl jste spát…“

Vytrvalý přísun pacientů s potížemi, které rozhodně nebyly urgentní, by ji demoralizoval i za těch nejlepších podmínek. Jenže obzvlášť dnes, během té zdánlivě

nekonečné dvanáctihodinové služby, Abby ustavičně hrozilo, že vzteky vybuchne.

Navíc jí rovněž pořád hrozilo, že nedodrží základní zákon pohotovostních lékařů: Nikdy nedělej ukvapené závěry. Téměř ztracený v tom moři chronicky bolavých krků, šest dní starého vymknutého kotníku („Doktor mi řekl, že do týdne to bude lepší, ale já bych neřekla, že zítra se budu cejtit líp, než se cejtím dneska večer“) a ufňukaných nastydlých dětí byl postarší pán, který si stěžoval „na zažívací potíže“. Abby, zabraná do úvah nad zprávou z laboratoře Sandy Stuartové a otupělá sledem případů, z nichž se bez výjimky vyklubaly prkotiny, vyšetřila muže velmi zběžně a užuž mu chtěla předepsat nějaký prostředek proti překyselení žaludku spolu s obvyklým „zase-se-ukažte-pokud-se-vám-neuleví“

doporučením,

když

tu

ji

prozřetelnost přiměla zpomalit tempo a pohlédnout pacientovi do tváře. Bylo tam cosi, popelavost pleti nebo podvědomý strach číhající v pohledu, co ji přimělo rozmyslet si jeho propuštění a místo toho objednat elektrokardiogram, na kterém se ukázal rozvíjející se rozsáhlý srdeční infarkt. Za hodinu po přijetí na JIPku došlo u pacienta k srdeční zástavě, kterou připravené sestry s přehledem zvládly.

Než přišlo ráno, bylo Abby dávno jasné, že se drží jen posledními zbytečky vůle. Každých deset minut se dívala na hodinky, děsila se každého dalšího pacienta, každého

dalšího potenciálního omylu. Zpráva o tom, že Willie Cardoza je otrávený kadmiem a že oční nález u Angely Cristoforové vypovídá o podobné diagnóze, pro ni osobně znamenala zadostiučinění a pro ně pravděpodobně záchranu života, ovšem navíc v ní vzbouzela děs představami, co všechno to může znamenat v Joshově případě. Na rozdíl od Willieho a Angely, kteří byli v nemocnici a zanedlouho podstoupí léčbu, Josh se potuloval kdovíkde, pokračoval na svém pomstychtivém tažení proti bůhvíkomu. Willie zabil Peggy Wheatonovou, Angela málem zabila sama sebe.

Copak je možné vyloučit, že Josh by nebyl podobně vražedné zuřivosti schopný?

Spousta jeho chování z posledních týdnů teď vypadala zcela logicky. Ovšem kde on a ostatní mohli přijít k tak vážné otravě kadmiem, to dál zůstávalo naprosto neproniknutelnou záhadou. Ten těžký kov musel někudy uniknout, zřejmě šlo o jednorázové znečištění vody nebo vzduchu, přičemž v epicentru toho znečištění se musel ocitnout nejen Josh, Willie a Angela, ale pravděpodobně i další.

Zatímco Abby psala záznamy do karty posledního pacienta, které během své směny vyšetřila, požádala noční sestru, aby zavolala do kartotéky a zjistila, jestli Angelu Cristoforovou někdy vyšetřovali na magnetické rezonanci.

Abby nepochybovala, že kdyby si o to řekla sama, následoval by okamžitě telefonát od Joanne Ricciové nebo

dokonce Joea Hendersona. Noční sestra vyhověla a její dotaz zřejmě žádné otázky nevyvolal. Po patnácti minutách, když se Abby chystala k odchodu, se sestra vrátila s výsledkem. Angela na vyšetření nebyla.

Místo domů se Abby rozjela k čtvrti Five Corners na opačném konci města. Zoufale potřebovala najít Joshe.

Jediné místo, kde mělo smysl začít s pátráním, byl dům na Orchard Road. Pokud se nevrátil a neuklidil po sobě, budou se tam na podlaze dál povalovat ty nenávistné dopisy, z nichž je přinejmenším jeden adresovaný prezidentovi. Navíc je tam i Joshův počítač. Někde v jeho textech se určitě skrývá klíč.

Nejdřív však musela vyřešit problém se snídaní. Od půlnoci neměla v ústech nic kromě pár hrstí krekrů a misky nemocničního moučníku, což byl jahodový rosol. Jelikož vynechala i původně plánovanou večeři v čínské restauraci, připadalo jí jedině spravedlivé, když se někde zastaví na vaječnou omeletu se sýrem a koblihy. Na svoje stravovací návyky zvlášť pyšná nebyla, ale na druhou stranu se kvůli nim ani netrápila. Její rodiče zůstávali i po pětašedesátce v báječné kondici a to navzdory skutečnosti, že maminka proslula jako příšerná a absolutně lhostejná kuchařka.

Trochu ironické bylo, že z Abbyiných přátel se její slabosti pro oficiálně nezdravou stravu nejméně děsil právě Josh, který by vaječné omelety, jež sám kdy snědl, lehce spočítal na prstech jedné ruky.

Vzpomněla si na obaly od kupovaných koblih a podobných věcí, které předtím spatřila v jeho džípu, a na přepravku od piva, jež se povalovala v jeho podnájmu.

Pokud by někdy potřebovala spolehlivý důkaz o jeho šílenství, pak to bylo právě tohle. Její city k Joshovi, jako k možnému celoživotnímu partnerovi možná vyhasly nadobro, ale pořád jí na něm záleželo natolik, aby se nesmířila s představou, že Josh někomu ublíží, případně že ublíží sám sobě nebo onemocní. Prostě ho musela najít.

Seděla v rohu u McDonalda a usrkávala kávu. Všude kolem ní se lidé chystali začít nový den. V Patience, stát Kalifornie, běžel život jako obvykle.

Ale určitě tu musí být někdo, kdo kromě ní a tří členů Aliance ví, že město je nemocné. Pokud jde o Lylea Quinna nebo Kelly Franklinovou, či pravděpodobně o oba, vědí o konkrétním znečištění životního prostředí, které se tu odehrálo či odehrává. A Joe Henderson stoprocentně jedná na cizí rozkaz, který mu káže vypudit Abby Dolanovou z nemocnice i z Patience dřív, než stačí odhalit, co se tu vlastně děje.

Znovu se rozhlédla po restauraci a v duchu se ptala, jak by tito lidé i ostatní obyvatelé údolí reagovali, kdyby se dozvěděli, že Colstar ohrožuje jejich zdraví a zdraví jejich milých a blízkých. Po pravdě, přesvědčit kteréhokoliv z nich by nebylo snadné. Byly by k tomu zapotřebí jednoznačné a početné důkazy, neprůstřelné. A dokonce i pak by to mohlo

dopadnout různě, protože Lewova historka o texaské továrně na pneumatiky dokazovala, že lidé se mohou chovat iracionálně dokonce i tehdy, když je v sázce jejich vlastní život.

Ale možná že v zájmu většiny je skutečně nejlepší zvolit status quo, bez ohledu na to, jak se situace nakonec vyvine. Možná že to nejlepší, co může Abby pro vypátrání Joshe udělat, je rázně ho sbalit, poskytnout mu potřebnou lékařskou péči a nadobro ho dostat z města. Další boj může přenechat Lewovi a Alianci a každému, kdo bude ochotný dát se zverbovat.

Vycházela z restaurace právě ve chvíli, kdy před vchodem vystupovala z autobusu horda rozesmátých a žvatlajících sedmdesátníků a osmdesátníků. Podle poznávací značky na vozidle přijeli z Las Vegas. Jeden z turistů, čilý dědula s baseballovou čapkou, se rozhlédl po ulici s obchody a po horách za střechami domů.

„Příjemný městečko,“ zaslechla, jak si pochvaluje.

„Moc příjemný.“

*

Podle vnějšího vzhledu domu v Orchard Street se nedalo poznat, jestli se tu v průběhu posledních dvou dní někdo zastavil. Zadní dveře byly pořád odemčené. Suterén i

přízemí byly pořád ještě zavalené tím úděsným nepořádkem.

Na zrcadle zůstal i zaschlý, krví psaný hrůzný vzkaz.

POMSTA PATŘÍ MNĚ

Zápach shnilého jídla byl mnohem silnější než minule.

Abby otevřela pár oken a v jedné kuchyňské zásuvce vyhledala sáček na odpadky. Nejdřív posbírala prázdné obaly od jídla a očividný odpad. Potom se soustředila na popsané listy papíru, které se válely na podlaze zmuchlané do koule. Jeden po druhém dopisy uhlazovala a pročítala. Za tři čtvrti hodiny měla sepsaný seznam devatenácti jmen a funkcí, včetně prezidenta, guvernéra, generálního ředitele firmy IBM a dokonce i paní, kterou Josh uváděl jako svou učitelku z třetí třídy. Podle tohoto obzvlášť záštiplného dopisu plného vulgarismů, které Abby z Joshových úst nikdy neslyšela, se učitelka provinila tím, že potlačovala fantazii svých žáčků a snažila se dětem v ovlivnitelném věku vnutit své zkostnatělé životní názory.

V každičkém odstavci, v každičkém slově Abby vycítila bolest, zmatek a úzkost své bývalé lásky. Ovšem žádný z adresátů nevypadal na kandidáta vraždy.

Pomsta patří mně.

Zahodila poslední list papíru do pytle s odpadky a zapnula Joshův počítač. Používala ho pro vlastní korespondenci a dvakrát si na něm připravovala přednášku, takže se v jeho programech orientovala docela dobře. Blížila se desátá. Venku se z olověné oblohy začal řinout déšť.

Abby si promnula oči, které ji pálily únavou. Energie čerpaná z vybičovaných nervují začínala docházet.

Zauvažovala, jestli si nemá uvařit šálek kávy, ale rozmyslela si to. Vyvolala první z Joshových souborů pojmenovaný Korespondence A. Následovaly další soubory abecedně seřazené až ke Korespondenci H.

K jejímu nevýslovnému úžasu obsahoval soubor pětatřicet dopisů a dokonce i pár básní, a téměř bez výjimky šlo o výlevy ryzí nenávisti a vzteku. Některé z nich byly první verze dopisů, které si přečetla ze zmuchlaných stránek.

Abby je zběžně pročítala a postupně přidávala ke svému seznamu další jména. Musela postupovat pořád rychleji, protože únava jí začínala bránit v soustředění. Dokončila A a přešla k B. Když si uvědomila, že pod B je dalších pětadvacet dopisů, rozhodla se, že dojde k souboru C a dá si pauzu. Může poobědvat s Lewem a třeba si u něho i zdřímnout. Potom se nadopuje kofeinem a bude pokračovat.

Bude muset pokračovat.

Dopisy v souboru B byly víceméně stejné, dopis restauraci, kde mu nabídli špatně připravené telecí medailonky. Dopis majiteli právě tohoto domu, který si pronajal, se stížností na četné stavební závady. A tu si najednou všimla, že jeden soubor je označený jejím jménem.

Obsahoval pouze jediný odstavec a podle data byl napsaný před pěti dny. Začetla se do něho.

Moje milovaná,

já o tohle nežádal. Nechápu, proč si vybrali právě mě.

Vím jenom to, co musím udělat. Je mi jasné, že už tě dál nesmím mít, nesmím tě milovat, dokud nebudu zase volný.

To proto se mě zmocňuje šílenství. Bojoval jsem proti tomu a bránil se, a přitom se nedalo dělat nic jiného, než se vzdát.

Vzdej se také a smiř se s tím, že to je moje zkouška. Pomsta náleží Bohu a mně. Musím si zasloužit tvou úctu a lásku.

Musím je potrestat za to, co mi provedli, musím pomstít svou hanbu. A právě teď vyrážím za tímto posláním. Až se jim postavím tváří v tvář, vezmu jim život, jako oni mi vzali ten můj. Potom budu připraven ucházet se znovu o tvou lásku.

To zabití nepřátel chápej jako dar, dar sobě, dar nám, dar člověku, kterým jsem kdysi býval. Modli se za mě, Abby.

Modli se za nás. Modli se, aby ta bolest skončila už jednou provždy. A modli se hlavně za ně. Pomsta patří mně.

Odplata.

Bricker…

Goldenová…

Gentry…

Forrester.

BrickerGoldenováGentryForresterBrickergoldenovágentryf orrester

Abby vytřeštěnýma očima zírala na jména. Znala je všechny. Steve Bricker býval Joshovým přímým nadřízeným v Seradyne a kdysi se s ním přátelil. Nancy Goldenová byla Joshovou kolegyní z laboratoře. Když se snižoval stav zaměstnanců, Josh byl skálopevně přesvědčený, že Nancy, jež odváděla podřadnější práci než on, mohla zůstat díky svému mimopracovnímu vztahu s

Petem Gentrym, šéfem výzkumného a vývojového oddělení.

Alan Forrester byl prezidentem celé firmy.

V roce následujícím po jeho propuštění zvládal Josh celou záležitost s filozofickým nadhledem a svým typickým suchým humorem. Nyní však jeho šílenstvím živená zášť, která byla téměř stoprocentně projevem otravy těžkými kovy, odsoudila tyto čtyři zaměstnance firmy Seradyne k smrti.

Abby neměla ponětí, kde Josh může být, ale teď aspoň zjistila, kam má zamířeno. Únava se z ní naráz vypařila.

Vytiskla kopii dopisu, vyřítila se z domu a zběsile se rozjela směrem k Lewově farmě, přičemž se celou cestu modlila, aby Josh svůj plán už mezitím nezačal uskutečňovat.

Krátká příjezdová cesta jí tentokrát připadala nekonečná. Před plotem parkoval Lewův blazer. Smykem zastavila na štěrkem vysypané polní cestě a klaksonem mu oznámila svůj příjezd. Nebylo to nutné, protože přibíhal k mazdě dřív, než stačila vůbec otevřít dveře.

„Slyšel jsem, jak pod kopcem řežeš zatáčku na příjezdovou cestu,“ ohlásil. „Jsem tady navyklý na takové ticho, že občas poznám i to, že některá kráva při dýchání vypadla z rytmu. Co se děje?“

Abby vyskočila, zlehka ho políbila na rty a podala mu dopis.

„Tohle jsem vytáhla z Joshova počítače,“ ohlásila a zamířila k domu. „Celá ta čtveřice s ním pracovala v laboratoři ve Fremontu. Musím jim zavolat a varovat je.“

*

Fremont se nacházel na oaklandské straně zátoky, asi ve dvou třetinách cesty směrem k San José. Abby se s centrálou ve firmě Seradyne spojila bez obtíží.

„Stevea Brickera, prosím,“ požádala.

Zatajila dech a předem zpola počítala s tím, že po chvilce váhání najde spojovatelka ta pravá slova, aby jí profesionálně zdvořile oznámila, že Steve Bricker je po smrti.

„Steve Bricker u telefonu!“

„Díkybohu!“ zašeptala Abby. „Steve, tady je doktorka Abby Dolanová. Vzpomínáte si na mě?“

„Abby Joshe Wylera?“

„Správně.“

„Vede se mu dobře?“

„Po pravdě, vůbec ne.“

Abby si představila, jak muž u druhého sluchátka ohromeně naslouchá jejímu líčení důkazů, že Josh zešílel po otravě těžkými kovy a má zamířeno k Seradyne s úmyslem vykonat pomstu.

„Abby, mně to připadá těžko k uvěření. Josh byl přece odjakživa tak milý mládenec! Chápu, že byl nazlobený kvůli snižování stavu zaměstnanců a reorganizaci v podniku, ale ksakru, podle mě dostal docela slušný balík na odstupném.“

Abby absolvovala se Stevem Brickerem pouze jedno osobní setkání a pamatovala si, že byl nesmírně samolibý.

Teď stačila i takhle krátká chvilka, aby pochopila, proč v ní nevzbouzel žádné velké sympatie. Ten člověk byl citlivý jako kopací míč.

„Josh o žádné odstupné nestál, Steve. Stál o svou práci.

Tady nahoře mu to nijak zvlášť nevychází, a on, ať už právem nebo neprávem, má všechno za zlé vám.“

„To je šílenství.“

„Přesně tak, Steve. A o to tu jde, protože Josh zoufale potřebuje pomoc. Pokud ho dokážeme objevit, existuje spolehlivá léčba, která mu z organismu kadmium odstraní.“

„No, už kvůli němu bych mu radil, aby nic nezkoušel.

Mám legálně drženou pistoli a vím zatraceně dobře, jak se s ní zachází.“

Abby zasténala. Tohle bylo přesně to, oč nestála, aby nějaký chvástavec bránil svůj revír se zbraní v ruce, typ nejdřív-střílím-a-teprve-potom-se-ptám-cizinče.

„Steve, obvolám ještě ty ostatní. Nerada bych, aby se Joshovi něco stalo.“

„Dokud sám něco nezkusí, nikdo mu nezkřiví ani vlásek. Alan Forrester odjel na dovolenou. Nancy

Goldenová je o patro níž a Centry jakbysmet. Můžu s nimi promluvit sám. A taky upozorním ochranku. Možná že ještě postaví další lidi. Ne snad, že bychom to potřebovali, sem neproklouzne ani myš.“

„Steve, ať se stane cokoliv, nedovolte, aby se mu něco stalo, prosím vás. To byste snad mohl zařídit.“

Bricker odmítal dát se obměkčit.

„Kdyby to vypadalo, že chce něco udělat mně nebo ostatním, můžu vás ujistit o jednom, jako první to schytá on. Tak je to. Abyste věděla, když se snižovaly stavy, namouduši jsem zkoušel Forrestera přemluvit, aby tu Joshe nechal. A koukněte, jak mi to oplácí.“

Abby si povzdechla a zavěsila. Mohla by se sice pokusit o podrobnější vysvětlení Joshovy choroby, ale Steve Bricker by to nikdy nepochopil. Měla by radši zavolat na fremontskou policejní stanici a potom ještě Joshovu bratrovi do Los Angeles. Dělat těžkou hlavu i jeho matce by nemělo smysl, už takhle byla po Abbyině posledním telefonátu starostí bez sebe. Potom jí už moc dalších možností, jak Joshovi pomoci, zbývat nebude.

„Jak to vypadá?“

Lew se usadil ke stolu naproti ní a upřel na ni oči přetékající starostmi.

„Bricker si pucuje revolver. Už se nemůže dočkat, jak si zastřílí na nebezpečného zločince,“ povzdechla si.

„Přesně to ti ještě scházelo.“

Lew obešel stůl a začal jí mnout ramena a spánky.

„Páni, to je příjemné!“

Abby si na minutku dopřála ten luxus, aby zavřela oči.

Zabořil se jí tváří do vlasů a přitiskl jí do nich rty.

„Však ho najdeme,“ ujišťoval ji šeptem.

„Děkuju, Lewe. Vůbec nevím, co bych si počala, kdybys aspoň ty nepochopil, jak to s Joshem doopravdy je.

Podařilo se ti dovolat do vězeňské nemocnice?“

„Podařilo. Ten trouba doktor mi ani nepotvrdil ani nevyvrátil, že tam je Willie Cardoza hospitalizován. Pověděl jsem mu, co bylo podle mého soudu nutné, a myslím, že mi rozuměl, i když ruku do ohně bych za to nedal. Možná by ses mohl zkusit zkontaktovat s Willieho děvčetem. Ta bude vědět určitě, kam ho převezli.“

„Skvělý nápad. A co Barbara Torresová a ten lékárník, jak že se jmenuje?“

„Gil Brant. Zavolám jim a dohodnu s nimi schůzku v co nejkratším termínu, ale upřímně, Abby, podle mě to jsou oba spíš plakátoví bojovníci. Jedna věc je chodit na schůze a druhá věc je dát v sázku svoje místo i společenské postavení díky útoku na zdejší smetánku. To proto byl David Brooks tak nedocenitelný. Neznal v boji bratra, neměl z ničeho strach. V tomhle směru ho hodně připomínáš.“

„Nesmysl. Pořád častěji myslím na to, že zvednu kotvy a vypařím se.“

„To přece nemůžeš udělat, Abby! Ne teď, když jsme tak blízko odhalení celého toho svinstva!“

„Tak blízko cíli zase nejsme, a ty to moc dobře víš!

Máme pozitivní nález v jednom odebraném vzorku a tobě musí být jasné, že to je strašně málo! Navíc máme nález v očích, který naznačuje, že někteří lidé trpí otravou kadmiem.

Pořád ještě však ani v nejmenším netušíme, jak k tomu mohlo dojít. A já pochybuju, že Colstar se zhroutí pod výčitkami svědomí a předá nám důkaz, co to vlastně provedl. Po pravdě jsem přesvědčená, že pokud teď prozradíme na veřejnosti, že Willie Cardoza a Angela Cristoforová trpí otravou kadmiem, vystavili bychom je vážnému nebezpečí. A kromě toho se ti přiznám, Lewe, že se můžu snažit sebevíc, ale stejně nemám dojem, že tohle je moje město nebo můj boj. Zapojila jsem se jedině kvůli Williemu a Joshovi. Teď je jasné, že jednoho z nich začnou léčit a druhého doufám taky co nevidět. Colstar má tady v kraji vliv na všechny a na všechno.“

„Já vím, že jsou mocní, ale –“

„Lewe, zfalšovali důkaz, že jsem zavinila smrt Peggy Wheatonové. Pokud nedám výpověď, tak ho zveřejní.“

Lew s ohromeným mlčením naslouchal, zatímco mu líčila svoje odpolední setkání s Joem Hendersonem.

„Kčertu s nimi,“ na víc se nevzmohl. „Kčertu s nimi, ať se propadnou!“ Přiklekl k ní. „Strašně mě to mrzí, Abby.

Strašně mě mrzí, jaký podraz ti provedli. Ale i přesto všechno tě potřebuju. Potřebuju tě.“

Přitáhl si její ústa ke svým rtům. Současně s tím, jak je rozevřel, zesílil svoje objetí. Jeho jazyk i ruce začaly pátrat dychtivěji než kdy předtím. Abby si v duchu představila, jaké by to asi bylo, kdyby ležela vedle něho nahá, kdyby ho cítila na sobě, v sobě.

„Lewe, prosím tě,“ podařilo se jí nakonec odtáhnout se.

„Je to nádhera, když mě hladíš, je to nádhera, když můžu být s tebou. Ale momentálně jsem hrozně rozrušená. Musím pokračovat v pátrání po Joshovi.“

„Promiň. Máš pravdu, teď na tohle není vhodná chvíle.“

„Proč by ses měl omlouvat? Až k tomu doopravdy dojde, chtěla bych být při tom na sto procent, to je celé.“

Opět ho políbila, jen tak v letu, a znovu sáhla po sluchátku. „Komu voláš teď?“

„Na policejní stanici do Fremontu a potom nejspíš Joshovu bratru do Los Angeles. A nakonec bych možná mohla zavolat znovu Kelly Franklinové.“

„Nemyslíš, že to je riskantní? Sama jsi přece před chviličkou naznačila, že Colstar se může pokusit ty otrávené pacienty zlikvidovat!“

„Colstar možná, ale Kelly ne. Nevěřím, že by toho byla schopná.“

„Vidíš, v tomhle se my dva rozcházíme,“ nedal se zviklat Lew. „Podle mě je stejná zmije jako všichni ostatní.“

„Budeš se prostě muset smířit s mou ženskou intuicí a nějak to vydržet.“

Přesně podle očekávání se fremontská policie nechovala nijak vstřícně, stejně jako Joshova nudná a na peníze opatrná švagrová. Rozhovor s Kelly Franklinovou nezačal o nic líp.

„Jak moc jste si jistá ohledně nálezu v krvi Willieho Cardozy?“ vyptávala se Kelly.

„Značně. Ta žena, která test provedla, patří k našim předním toxikologům.“

„Já tomu proste nemůžu uvěřit. Prolezla jsem tuhle továrnu do posledního čtverečního centimetru a jejich metody zacházení s těžkými kovy mám v malíčku. Všechno jsem překontrolovala nejmíň stokrát. Nevidím jedinou možnost, jak by se něco podobného mohlo stát.“

„Znečištění se mohlo týkat vypouštěného odpadu,“

upozornila Abby. „Mám seznam asi sto padesáti pacientů, kteří trpí podivnými a špatně definovatelnými symptomy, které však plně odpovídají projevům otravy kadmiem.“

„Jsou to ti, o kterých jste se zmiňovala v souvislosti se zbytečným vyšetřením na magnetické rezonanci?“

„Přesně tak.“

„Ale já tady nevidím žádnou souvislost.“

„Já taky ne. Aspoň prozatím ne. Jsem ale silně přesvědčená, že existuje. Otrava kadmiem není žádná náhoda a ta vyšetření jakbysmet.“

„Co chcete, abych v tomhle směru podnikla já?“

„Kelly, já vlastně nevím. Všechno nasvědčuje tomu, že spousta lidí onemocněla vinou Colstaru, a v některých případech onemocněla velmi vážně. Co byste s tím měla udělat vy?“

„Pochopte, že to je trochu šílené. Máte jeden pozitivní výsledek u člověka, který u nás kdysi pracoval, a nějaké prstence v očích ženy, která je pravděpodobně přecpaná spoustou léků na své mnohočetné psychiatrické problémy, a chcete po mně, abych zavřela továrnu! Podívám se na to, Abby, ale abych podnikla nějaký konkrétní krok, k tomu bych potřebovala mnohem víc důkazů.“

„Tak mi prokažte aspoň jednu laskavost.“

„Jakou?“

„Pokud už nechcete něco podniknout, tak aspoň nic z toho neprozrazujte Lylemu Quinnovi. Nevěřím mu.“

„Abby, ale to vám můžu slíbit jen těžko, nemyslíte?“

„Prosím vás! Tak aspoň do zítřka. Aspoň čtyřiadvacet hodin!“

„Budu o tom uvažovat, ale zaručit nemůžu vůbec nic.“

„Děkuju.“

„A Abby –“

„Prosím?“

„Já si vážně nemyslím, že Lyle je takhle špatný. Když necháme stranou to jeho divadýlko a siláctví, tak není ani zdaleka tak tvrdý, jak by rád vypadal.“

„Pokud je to pravda, tak já ji neprokoukla,“ povzdechla si Abby.

Položila sluchátko.

„Co říkala?“ zajímal se Lew.

„Přibližně to, co se dalo čekat. Ale aspoň ji přinutím trochu se zamyslet. Lewe, nezlob se, ale dneska tu na oběd nezůstanu. Ráda bych se ještě zastavila v nemocnici a promluvila si s pacientkou, která měla tu alergickou reakci v tunelu magnetické rezonance. Potom se pořádně osprchuju, abych se zbavila napětí po té hrozné noční službě a na pár hodin zalezu do kanafasu.“

Dobře si všimla jeho zklamání.

„No dobře, tohle si musíš rozhodnout sama. Stejně umím připravit líp večeři než oběd. Až se vzbudíš, určitě budeš padat hlady.“

„Na večeři bych přišla moc ráda. Zavolám ti, hned jak se probudím. Kdybych se náhodou neozvala do pěti, ozveš se mi sám, viď?“

„Tak platí. Když už tě sem nepřiláká náš boj, tak se to třeba povede lososovi dušenému v černém pivu.“

„No tak, Lewe.“

„To byl jenom vtip. Jako bych nevěděl, že uděláš všechno, co považuješ za svou povinnost.“

Abby ho k sobě přitáhla a políbila ho na ústa.

„Jsem strašně ráda, že to chápeš,“ zašeptala.

28

Abby neměla sebemenší chuť potkat se v téhle situaci s Joem Hendersonem, ale s Claire Buchananovou mluvit potřebovala. A pokud léčba Claiřiny alergické reakce bude pokračovat stejně úspěšně jako doposud, mohli by pacientku už zítra ráno propustit.

Abby si svou cestu do nemocnice sama před sebou zdůvodnila tím, že se chce přesvědčit o Claiřině stavu a popřát jí rychlé uzdravení. Společně čelily hrozbě smrti a společně tu bitvu vyhrály, ale Abby bylo jasné, že to je pouze střípek celé mozaiky. V hlavě jí nepřestávala strašit ta nevysvětlitelná vyšetření na magnetické rezonanci, záhada, která se třeba vyjasní, když si ještě jednou vyslechne Claiřino vyprávění. A Abby si navíc uvědomovala, že jakmile podá výpověď z nemocnice, ke které se už pevně rozhodla, druhou příležitost už zřejmě nedostane.

Všechno, co řekla Lewovi, byla čistočistá pravda. Byla ochotná zůstat v nemocnici a ve městě pouze do té doby, než Williemu Cardozovi stanoví lékaři správnou diagnózu a

začnou ho léčit. Totéž dlužila i Joshovi. Teď už však dalším pobytem ve městě neměla co získat, a na druhou stranu mohla hodně ztratit. Podcenila odhodlanost a lstivost Colstaru a, to především, Lylea Quinna. Bitva za odhalení pravdy kolem továrny na baterie může pokračovat sebedéle, ale ona stejně měla podezření, že Aliance nakonec prohraje.

Kdyby se rozhodla zůstat a bojovat po jejich boku, téměř stoprocentně by se stala obětí. Joe Henderson držel všechny trumfy, důkaz, že tehdy při krizové situaci nesprávně odhadla stav pacientky. Místní komunita byla proti ní už takhle nabroušená. Na zdejší pohotovosti prostě skončila.

Na tom se nedalo změnit vůbec nic. Ovšem soudní žaloba pro zanedbání povinné lékařské péče v případě Peggy Wheatonové by ji profesionálně zničila a vyloučila by naději, že ještě někdy vůbec najde slušné místo na kterémkoliv pohotovostním oddělení.

Nebylo pochyb, že pro Abby Dolanovou teď může udělat jenom jedinou věc: přiznat si, že stojí proti přesile, a honem prásknout do bot. Colstar poškozuje zdejším obyvatelům zdraví. To bylo očividné. Ale nezodpovědné firmy a vlády poškozují lidi na celém světě. Za ty tragédie ona zodpovědnost nenese, a zrovna tak nemůže hrát roli spasitele ani tady. Kčertu, vždyť to přece zkoušela. Kvůli Lewovi a Alianci nastavovala vlastní krk a sekera se užuž chystala dopadnout.

Argumenty pro odchod z města zněly skrznaskrz logicky. Přesto však před rozhodným krokem váhala.

Nepracovala v nemocnici ještě ani dva měsíce, ale už se stala součástí života tolika pacientů a takovým způsobem, jak to v St. John’s nikdy nepoznala. Pocit, že je zradila, že zradila sebe, by bolel stejně jako vědomí, že utrpěla krutou porážku, přestože byla v právu.

Potom tu byl její prohlubující se vztah s Lewem.

Kdyby se rozhodla, že v Patience zůstane a pomůže mu bojovat proti Hendersonovi, Quinnovi i celému Colstaru, mohla by pro jejich vztah udělat to nejlepší, nebo to nejhorší. Už takhle kvůli jednomu muži obětovala své perspektivní místo ve fakultní nemocnici. Byla však ochotná riskovat kvůli druhému celou svou lékařskou kariéru? Ale co Lew, odpustil by jí někdy, že utekla z jeho boje?

A nakonec nesměla zapomenout ani na Joshe. Kdyby se ocitli v obrácených rolích, on by přinesl sebevětší oběť, jen aby ji zachránil. O tom vůbec nepochybovala. Měla by mnohem lepší šanci ho objevit, kdyby nemusela trávit dlouhé hodiny v nemocnici.

Kdepak, rozhodla se. Tentokrát musí nad jejími city a svědomím zvítězit rozum. Dalším pobytem v Patience by mohla ztratit příliš mnoho. Předá Lewovi všechny údaje, co vytáhla z nemocničního počítače, a co nejdřív odjede do San Franciska. Když jí bude jen trochu přát štěstí, podaří se jí Joshe odchytit dřív, než zkusí vtrhnout do Seradyne.

Po tomhle rozhodnutí se jí ulevilo. Vešla do nemocnice vchodem u pohotovosti a zavolala na JIPku, aby se přeptala, jak si vede Claire Buchananová. Bývalá Raketka tam už neležela, převezli ji teď na jednolůžkový pokoj, který byl na opačném konci chodby. Abby našla pacientku ve světlém a vzdušném pokoji, jak si z lenošky oknem prohlíží vzdálený Colstar na kulise hor.

„Páni, to jsem ale ráda, že vás zase vidím!“ vyhrkla Claire. Hlas už neměla ani zdaleka tak chraptivý jak dřív.

„Sestřička mi vyprávěla, že jste mi zachránila život zavedením té dýchací trubice. Já si pamatuju, že jste tam byla, ale namouduši jsem vůbec nevnímala, co se vlastně se mnou děje. To proto jsem vám předtím nepoděkovala.“

„Pomáhala vám spousta lidí. Hlavně když jste v pořádku.“

„Byla bych, kdybych se dokázala zbavit toho svrbění.“

Claire ukázala na pár stejně zarudlých skvrnek, s jakými ji tehdy Abby přijímala na pohotovosti. I teď se zdálo, že jde o zánět drobných žilek.

„Claire, pokud můžete, zkuste mi něco vysvětlit. Vás na magnetické rezonanci vyšetřovali celkem dvakrát, je to tak?“

„No ano.“

„A dělali vám i rentgen?“

„Vlastně ne. Před nějakou dobou jsem byla jenom na rentgenu plic.“

„A předtím?“

„Nikdy.“

„A co vyšetření krve?“

„Nějaké testy mi dělal pan doktor Oleander a nějaké vy. Ale před prvním vyšetřením na magnetické rezonanci mi krev nebrali vůbec. To bylo tenkrát, jak jsem měla ty potíže se žaludkem.“

Abby na ženu vytřeštila nevěřícně oči.

„Víte to určitě?“

„Možná že nejsem víc než sboristka ve výslužbě, ale paměť mám jako slon. Krev na vyšetření mi bral Oleander až potom, co dostal výsledky z magnetické rezonance, ale dřív ne.“

Teď to byla Abby, kdo se zadumaně zahleděl z okna přes louky až k plotu z ostnatého drátu. Skalní útes a mohutná továrna na jeho vrcholu vypadaly v šedém poledním světle přísně a zlověstně. Zavřela oči. Vysvětlení té záhady, které jí až doposud unikalo, které se zdálo nehmatné, náhle začínalo dostávat jasné obrysy. Claire Buchananová jí nasadila brýle. Nejenom že vyšetření na MRI se v patientské nemocnici objednávala a prováděla v nebývalé míře, ale mnohá z nich se dělala předtím, než pacienta do nemocnice přivedl jeho skutečný problém.

Skoro se zdálo, jako by tato vyšetření byla sama příčinou těch podivných chorob. Potvrzení této teorie se skrývalo v systému KarMen, kde byly uloženy pacientské karty. Potom

jí napadlo, že v bloku schovaném doma ve výklenku za kotlem ústředního topení bude mít třeba údajů dost.

„Claire, popovídala jsem si s vámi moc ráda,“ vyhrkla, náhle nedočkavá, aby už byla doma. „Mám velkou radost, že jste na tom tak dobře.“

„Děkuju. Poslyšte, paní doktorko, je možné, abych se někdy zbavila té vyrážky a svědění?“

Abby uchopila ženiny ruce do svých.

„Víte, Claire, od prvního dne studia na lékařské fakultě vtloukají studentům do hlavy, aby pacientům nikdy nic neslibovali. Ale já vám povím tohle, můžu vám s klidným svědomím slíbit, že co nevidět budeme mít jistotu, co je s vámi v nepořádku. A s trochou štěstí nám ta odpověď ukáže cestu ke správnému způsobu léčby.“

Claire Buchananová vstala a objala ji.

„Buďte hodně opatrná, paní doktorko,“ řekla. „A nezapomeňte, že byste si měla vyšetřit i chvilku na vlastní zábavu.“

Abby sešla po schodišti do suterénu a vyšla z nemocnice východem pro personál. Blok a vysvětlení skryté v jeho popsaných stránkách bude dědictví, které odkáže Lewovi a Alianci. Značná část pacientů s diagnózou VNOJ

absolvovala vyšetření na magnetické rezonanci ještě předtím, než se u nich objevily jejich hlavní zdravotní potíže. Usoudila, že v patientské Okresní nemocnici se děje nějaké svinstvo, úplatkářské podfuky s rentgenology,

vedením nemocnice nebo se všemi. Zatím nikoho nenapadlo, že většina pacientů odeslaná na drahé a zbytečné vyšetření byla vystavena vysoké dávce kadmia. Kdovíjak se stalo, že magnetické pole a silný ultrazvuk spolu s kadmiem měly za následek vznik pozdějších symptomů.

Abby si cestou domů tu teorii pořád přetřásala v hlavě.

Přiznávala si, že je slabá, že je křehká jak namočený hedvábný papír. Jako by se snažila zatlouct hranatý kolík do kulatého otvoru. Přese všechno to však byla teorie, kterou bylo lze podepřít aspoň nějakými údaji. A to bylo víc, než byla Aliance schopná dokázat i po třech letech úsilí.

Neexistoval jediný důvod, aby se trápila nad tím, že snad selhala.

Zabočila na svoji příjezdovou cestu. Na jízdu domů se vůbec nerozpomínala, ale to byl známý jev, který si Abby už dávno označila jako autohypnózu, jeden z nejvýraznějších příznaků totálního vyčerpání. Už skoro devětadvacet hodin, od okamžiku, kdy jí v ložnici zazvonil telefon a ozval se Joe Henderson, byla vzhůru a v akci. Rozhodla se, že pročítání zápisů v bloku může počkat. Bez pár hodin spánku nesvede vůbec nic.

Vešla do domu zadním vchodem a okamžitě zamířila k záznamníku. Zoufale se v duchu modlila, aby ji čekal vzkaz od Joshe. Našla dva vzkazy. Ženský hlas z patientského servisu se zajímal, jestli byla spokojená se zasklením okna u vozu. Druhý vzkaz byl němý, zakončený cvaknutím

zavěšeného sluchátka. Abby vzkaz přetočila zpátky a poslechla si ho ještě jednou. Ať volal kdokoliv, čekal tak dlouho, dokud nedozněla její výzva na pásku, a potom trvalo ještě deset vteřin, než zavěsil. Zesílila zvuk a poslechla si záznam potřetí. Byl kratičký, ale ona by přísahala, že slyší něčí dech. Josh!

„Řekni něco!“ zaprosila. „No tak, řekni mi něco!“

Svlékla si volné kalhoty a halenku, oblečení, které si vybrala na svou nešťastnou schůzku s Hendersonem, a vklouzla do lehké bavlněné noční košilky. Potom otevřela hlavní dveře, aby se podívala na poštu nastřádanou za dva dny. Kovová poštovní schránka byla připevněná ke stěně domu těsně vedle vchodu. Otevřela její horní kryt a právě se chystala sáhnout dovnitř, když tu se jí dřevěný rám dveří těsně u obličeje roztrhl a zasypal ji deštěm třísek. Vteřinku nato zaslechla kdesi zprava, daleko v horách tiché prásknutí.

Než stačila jakkoliv zareagovat, ozvalo se kovové lupnutí z poštovní schránky, jejíž celá přední strana prudce odlétla.

Abby vykřikla a instinktivně se přikrčila a uskočila dozadu.

Teprve tehdy spatřila nad místem, kde předtím měla hlavu, otvor po kulce. Padla naplocho k zemi a špičkami prstů začala otevírat síťové dveře. Přitom síť protrhla další kulka a vyštípla díru v pootevřených dveřích. Kromě toho prvního zdušeného lupnutí neslyšela z dalších výstřelů už ani jediný.

Tělo teď měla ve střehu jako štvaná zvěř, srdce jí bušilo zevnitř do žeber jak gumová pěst a plíce samým

zděšením odmítaly přijmout vzduch. V Kelly Franklinové se tedy totálně zmýlila. Ta ženská ji musela prásknout Lylemu Quinnovi ihned poté, co spolu domluvily. Takže teď začali s její likvidací.

Podle mě není tak tvrdý, jak by rád navenek vypadal.

Přesně tohle Franklinová tvrdila o tom svém kámošovi Quinnovi. Běž do prdele, huso! běsnila v duchu Abby. Běž do prdele!

Zoufale se po všech čtyřech prosmýkla do chodby a patou kopla do dveří, aby se zabouchly. Potom, se po břiše doplazila k telefonu v ložnici. Za ní se v obývacím pokoji roztříštilo sklo ve francouzském okně. Střepy vletěly dovnitř, pokryly pohovku a zapíchaly se do koberce.

Zděšená tím hlukem se schoulila mezi postel a zeď. Právě se natahovala přes přikrývku, aby dosáhla na sluchátko a zavolala policii, když tu telefon zazvonil. Zaváhala, ale pak po sluchátku nervózně drapla.

Hlas, téměř stoprocentně mužský, zněl sípavě a přidušeně.

„Vypadni!“ poručil. „Okamžitě odtud vypadni!“

Zalitá ledovým potem opět zavěsila, ale ihned zase sluchátko zvedla a vytočila číslo policejní stanice. Policista, který se ozval, okamžitě věděl, kdo je a kde žije.

„Co nejdřív vám tam někoho pošleme, paní,“ pravil nevzrušeně, jako by právě oznámila, že zahlédla u domu toulavého psa.

Nejradši by mu odsekla: Radši ať je to někdo jiný než ten chlap, co po mně právě střílel!

Znovu zavěsila a potom, přeplněná adrenalinem z mohutně vzduté vlny strachu a hněvu, se hlasitě rozplakala.

Než za patnáct minut zastavily před domem dva hlídkové vozy, měla už opláchnutý obličej, na sobě džíny a tričko se znakem své univerzity a před sebou šálek čerstvě uvařeného čaje. Přes roztříštěné okenní sklo viděla, jak se z prvního vozu vynořil seržant Sullivan a se smíchem se bavil s mužem v džínách a větrovce. Aniž by se policisté obtěžovali ohlásit jí svůj příjezd, začali prohlížet tu spoušť kolem vstupních dveří. Abby si povšimla, že na druhém hlídkovém voze je nad modrým pruhem na nárazníku výrazný nápis „Kapitán“. Policista, který vystoupil z auta, kapitán Gould, vzpomněla si Abby na Sullivanovu poznámku, byl v uniformě včetně služební čepice. Mohl měřit přes metr devadesát, měl zrcadlové sluneční brýle a vysoké kovbojské boty.

Z bláta do louže, pomyslela si Abby.

Když se Gould blížil k přednímu schodišti, povšiml si, že ho pozoruje, a nedbale jí zasalutoval. Pokývla a naznačila, ať jde dál. Na okamžik se zastavil a promluvil s oběma muži, kteří prohlíželi otvory po kulkách, načež bez klepání vešel dovnitř. Abby přesně odhadla, jak budou znít jeho první slova.

„Paní doktorko, jsem kapitán Gould. Hodně už jsem o vás slyšel.“

„No, tak teď ještě uslyšíte, že se mě někdo pokoušel zabít.“

Gould si s nedbalostí hodnou Clinta Eastwooda sundal sluneční brýle a strčil je do pouzdra u opasku.

„Kdo?“

Abby se rozmýšlela, jakou na to dát odpověď, ale nakonec jenom pokrčila rameny a řekla: „Myslím, že to má na svědomí Lyle Quinn.“

Policista se hlasitě rozesmál.

„Promiňte, pane kapitáne,“ vybuchla Abby, „ale podle mě ta situace není dvakrát k smíchu!“

Uvědomovala si, že její schopnost sebeovládání, která nebyla nijak kolosální ani za těch nejlepších podmínek, se teď vinou totálního vyčerpání a oslepujícího vzteku ocitla na samém pokraji výbuchu. To poslední, co jí k těm dosavadním průšvihům ještě chybělo, byla hádka s kapitánem místního policejního okrsku.

„Vy promiňte mně, paní doktorko,“ odpověděl. „Ale podle mě byste měla vědět dvě věci. Tak za prvé, Lyle Quinn a jeho manželka jsou momentálně v kostele svaté Margarety a spolu asi s desítkou dalších dobrovolníků pomáhají mé paní s přípravou aukce a taneční zábavy, které se mají konat dneska večer.“

Abby cítila, jak jí tváře hoří rozpaky spolu se vztekem nad dalším důkazem patientského bratříčkování.

„A ta druhá věc?“ zeptala se upjatě.

„No, nesmíte se zlobit, pokud vám to bude připadat trochu necitlivé, paní doktorko, ale seržant Sullivan a detektiv Jacques mi právě řekli, že střely, které zasáhly váš dům, byly s největší pravděpodobností vypálené z té římsy na boku támhleté hory.“ Ukázal, které místo má na mysli.

„Odhaduju to na dvě stě sedmdesát metrů, možná trochu víc.

Lyle má z vojny hromadu medailí za střelbu. Se správnou zbraní a zaměřovačem, který se dá sehnat v každém kšefte s armádními potřebami, by vám dokázal ustřelit knoflík, kdyby se mu zachtělo.“ Ukázal jí bradou na tričko. „A totéž platí pro většinu lovců v tomhle městě, což jsou skoro všichni zdejší muži. Můžete mi věřit, paní doktorko, že podle toho, že jste zůstala naživu, bych řekl, že se vás nikdo zabít nepokusil.“

„Hned potom, co padly ty výstřely, zavolal mi nějaký muž. Přitlumil si hlas kapesníkem nebo tak něčím, ale vyjádřil se dostatečně jasně.“

„A sice jak?“

„Vypadněte. To je všechno, co řekl. Hned odtud vypadněte.“

„Chápu. Mám dojem, že ať z té římsy střílel kdokoliv, chtěl vám jasně vysvětlit, oč jde.“

„Vypadněte, kapitáne,“ pravila Abby líbezně.

„Cože?“

„To byla jeho výzva mně. Teď je to moje výzva vám.

Po mně stříleli, kapitáne, nedloubali do mě špendlíkem. Já proste nemám náladu na nějaké vaše vtipné sarkasmy. Takže mě prosím nechte o samotě. Jsem unavená, bolí mě hlava, chci se trochu prospat a je mi jasné, že tahle fraška na vyšetřování nikam nevede.“

Gould pár vteřin váhal a potom jen pokrčil rameny a zabručel: „Jak je libo.“

Zamířil ke dveřím, ale ještě se k ní jednou obrátil.

„Paní doktorko, já metody toho pána, co vám volal, rozhodně neschvaluju, ale přesto doufám, že se podle jeho rady zařídíte. V tomhle městě je spousta věcí, které jste jednoduše nepochopila. Jsme tady na sobě navzájem velmi závislí. Když někomu šlápnete na palec u nohy na východním konci údolí, můžete se spolehnout, že na západním někdo řekne: Au!“

„Krásně řečeno. Vřelé díky za radu. Budu si dávat pozor, kam šlapu.“

Gould ji chvíli upřeně pozoroval, jako by se chystal ještě něco říct. Potom však jenom odrazoval ke svému hlídkovému vozu a odjel. Po pár minutách, aniž by se namáhali povědět jí třeba jen jediné slovo, ho následovali i Sullivan s detektivem.

Abby si v místním telefonním seznamu vyhledala řemeslníka, který byl ochotný ihned dopravit kus překližky a

přitlouct ji přes rozbité okno. Když skončila s úklidem skleněných střepů v obývacím pokoji, napadlo ji, že by mohla až do příchodu řemeslníka podřimovat v lenošce, ale byla příliš rozrušená z toho útoku a málem se dusila vzteky na každého, kdo měl třeba jen vzdáleně co do činění s Patience, stát Kalifornie.

Nejprve červená dodávka, teď zase tohle. Vypadněte!

Okamžitě odtud vypadněte! Lyle Quinn jí své přání sdělil s ohleduplností buldozeru.

No dobře, mám pro tebe novinku, Lyle, pomyslela si Abby. Už jsem přestala váhat, ale nerozhodla jsem se tak, jak sis představoval.

Sestoupila do suterénu, vyhledala blok a znovu se začala probírat záznamy. Ovšem na rozdíl od svých předchozích pokusů tentokrát věděla, jakou otázku položit: co přišlo první, nemoc nebo vyšetření?

Abby nepřekvapilo, když řemeslník přijel mnohem později, než původně slíbil do telefonu. Přestože bylo vyloučeno, aby měl ten člověk představu, co ona nad popsaným blokem dělá, byla natolik paranoidní, že papíry srovnala a ukryla je ve skříňce kuchyňské linky až do chvíle, než řemeslník skončí. I její předběžná prohlídka údajů však potvrdila její podezření. Nějak se stalo, že vyšetření magnetickou rezonancí jistým symptomům předcházelo, místo aby je diagnostikovalo.

Minula třetí hodina. Už téměř třicet hodin bez spánku.

Řemeslník při práci ustavičně něco vykládal, štědře ji zasypával místními drby bez ohledu na to, jestli Abby dotyčné lidi zná nebo ne. Jeho zvědavé otázky, jak došlo k poškození v přední části domu, nejprve zkoušela odbýt jen tak, ale nakonec odpověděla tak mile, jak jen svedla, to se odvázali nějací vandalové.

Ale otvor po kulce je otvor po kulce a Abby si dokázala představit, jak šťavnaté sousto předloží řemeslník dalšímu zákazníkovi o té potrhlé ženské z velkoměsta.

Usmála se při představě, jak se sebefantastičtější historka, na kterou se řemeslník vzmůže, ani zdaleka nepřiblíží pravdě, když tu zazvonil telefon.

Abby se podvědomě rozběhla k přístroji na nočním stolku. Tam se ale zastavila a váhavě poslouchala, jak telefon zvoní podruhé, potřetí. Ještě jedno zazvonění a naskočí záznamník. Tu si však vzpomněla, že předtím někdo do záznamníku mlčel a že to byl nejspíš Josh, a přiměla se sáhnout po sluchátku.

„Haló?“

„Abby, tady je Kelly Franklinová.“ Kelly hovořila skoro šeptem. „Jste sama?“

Abby cítila, jak se v ní při zaslechnutí ženina jména začal vařit vztek.

„To nejsem,“ odvětila mrazivě. „Mám tu opraváře, zasklívá mi rozbité okno v obýváku. Co potřebujete?“

„Prosím vás, zbavte se ho, Abby. Musím mít jistotu, že jste sama, než si budeme moct promluvit. Potřebuju si najít telefonní budku a hned se vám ozvu nazpátek. Bude vám stačit deset minut?“

„Čeho se to týká?“

„Prosím vás. Je to strašně důležité.“

„Kde jste?“

„Momentálně v knihovně. Prosím, důvěřujte mi.“

Abby zmoženě padla na postel. Proč bych měla, dámo?

„Tak dobře, Kelly,“ povzdechla si. „Za deset minut.“

29

Chtělo to chvíli horečného přesvědčování a dvacetidolarovku jako úplatek, ale nakonec řemeslníkovi došlo, že Abby si přeje, aby si udělal přestávku, teď hned.

Došel sotva do polovičky příjezdové cesty, když se Kelly Franklinová ozvala podruhé. Tentokrát Abby po telefonu přímo skočila.

„Váš přítel Quinn mi přes někoho poslal ultimátum s odstřelovací puškou, Kelly,“ vyhrkla. „Naslibovala jste mi, že s ním o tom nebudete čtyřiadvacet hodin mluvit, ale nemohla jste to vydržet déle než čtyřiadvacet minut.“

„Neřekla jsem mu ani slovo. Přísahám, že ne!“

„Šetřte si dech. Tvrdila jste mi, že akorát štěká, ale nekouše. Můžete mi věřit, že ty kulky byly opravdové ažaž.

Roztřískaly mi fasádu na domě a vyděsily mě k smrti. Náš neohrožený ochránce kapitán Gould, nad tím vším akorát mávl rukou. Představuje si, že spoušť mačkal zkušený střelec, který mě chtěl pouze vyděsit a vyhnat z vašeho města. Ani jsem se nezdržovala vysvětlováním, že stačilo jediné škytnutí, jediná muška ve střelcově oku, a už se s mým dalším zastrašováním obtěžovat nemusel.“

„Abby, prosím vás, věřte mi. Po tom našem rozhovoru jsem Lylea vůbec neviděla. Ale nevylučuju, že mi neodposlouchává telefon, k tomu by se nejspíš dokázal snížit. Ale jemu ani nikomu jinému jsem neřekla ani slovo.

Měla jsem dost vlastních starostí, protože jsem šla po tom, co jste mi prozradila.“

Byla z Abbyina obviňování neskrývaně nešťastná, ale Abby si opět připomněla, jak ji Lew varoval, že ta ženská je dokonalá herečka. Ale podle kapitána Goulda byl Lyle Quinn celé odpoledne v kostele. Pokud mu sama Kelly nevolala, mohla mít pravdu s tím odposloucháváním telefonu, Abby cítila, že největší příval jejího vzteku na Kelly začíná opadávat.

„Odkud voláte teď?“ zajímala se.

„Ze svého vozu. Těm aparátům v kanceláři už nevěřím.

A kolem každé telefonní budky se pořád potlouká spousta lidí, co si nutně potřebují zavolat.“

„Koukám, že zčistajasna vás začíná pronásledovat stejný stihomam jako nás ostatní.“

„Je to tak, Abby, nemůžu si pomoct. Víte, lámala jsem si hlavu kvůli pár věcem, o kterých jste se zmínila tenkrát v noci, když jsme se viděly poprvé. Obzvlášť mi v hlavě ležel ten váš dotaz, pokud jde o otvory v severovýchodní stěně útesu. Sice jste mi nevysvětlila, co tím sledujete, ale samozřejmě mi bylo jasné, že kdybyste něco nevěděla, těžko se takhle budete vyptávat.“

„Viděla jsem starý snímek té stěny a podle něj se zdálo, že v ní jsou otvory. Se svým přítelem jsem si tedy stěnu prohlédla silným dalekohledem. Skoro na sto procent tam kdysi otvory bývaly, ale teď jsou nějak zacpané nebo zamaskované.“

„Já vím.“

„Cože?“

„Vím, že tam jsou tři okna. Jedna z mých dobrých kamarádek pracuje v knihovně. Vysvětlila jsem jí, že potřebuju knihu o patientských dolech. Objevila jednu zamčenou v archívu. Nechala jsem ji pro vás rezervovat.“

„Zítra se tam zastavím.“

„Kdyby to jen trochu šlo, radši byste měla vyrazit okamžitě. Zítra má knihovna zavřeno až do jedné.“

„Jenže já nespala už od včerejšího rána,“ postěžovala si Abby a promnula si pálící oči.

„Abby, já už vám věřím. Něco se v Colstaru určitě děje. Něco, o čem nemám ani tušení. A jde z toho na mě děs. Nechala jsem vám v té brožurce lístek s vysvětlením, co všechno jsem objevila. Já… já bych to ale nejspíš dělat neměla.“

Rezignovaně stejně jako zvědavě zastrčila Abby jednou rukou noční košili pod polštář a protáhla si vlasy kartáčem.

„Za patnáct minut jsem v knihovně,“ slíbila.

„Děkuju. Až si přečtete můj vzkaz, spoustu toho pochopíte. Ale nejdřív se zastavte v katastrálním archivu v suterénu městské radnice. Vyžádejte si svazek osmapadesát a nalistujte si stránku sto sedmnáct.“

„Stránka sto sedmnáct, svazek osmapadesát.“

„V archivu mají otevřeno do čtyř a knihovna zavírá až v pět.“

„Ještě něco?“

„Ano. Odpusťte mi, že jsem vám nevěřila. Jsem odhodlaná za každou cenu zjistit, proč vedení v téhle továrně přede mnou tají spoustu věcí.“

„Buďte ale opatrná.“

„Budu. Přečtěte si ten můj vzkaz a udělejte, co vám v něm radím. V podvečer nebo v noci se s vámi spojím přes pager. A moc vás prosím, nevolejte mi do kanceláře.“

Opět mluvila nesmírně rozrušeně, slova se z ní řinula o překot.

„Berte to s klidem, Kelly. Však my nakonec zjistíme, oč jde.“

„Ne!“ utrhla se Kelly. „Lhali mi! A já strašně nesnáším, když mě někdo vodí za nos! Nic si tak nehnusím jako lež!“

Ani nečekala na odpověď a práskla sluchátkem.

Abby se toužebně zadívala na postel. Jako stážistka jednou vydržela rovné čtyři měsíce šestatřicetihodinových služeb proložených pouhými dvanácti hodinami volna, a přežila to v docela slušném stavu. Během studia tohle „dělání šestatřicítek“ obklopovala dokonce jistá aureola hrdinství. Teď jí však bylo z hlediska lékařských zkušeností proklatě jasné, že na dlouhých hodinách bdění není pranic statečného, a že nejde ani tak o pouhou hloupost jako spíš o hezky nebezpečné hrátky s ohněm.

Radnice města Patience stála na malém travnatém náměstíčku nedaleko policejní stanice. Jako všechny ostatní stavby v údolí vypadala pohlednicově dokonale, okolní trávníky byly skvěle udržované a vzadu se leskl vrbami olemovaný kachní rybníček. Podle data vytesaného nad vchodem pocházela radnice z dvaadvacátého roku.

Cestou do města se Abby zastavila v lahůdkářství na šálek silné kávy a dortík, kterým aspoň částečně doplnila zásoby docházející energie. Za patnáct dvacet minut bude

mít pocit, že by byla v pohodě schopná vydržet dalších třicet až čtyřicet hodin bdění. Ten chemicky vyvolaný příliv sil jí hodinku dvě vydrží, ale následující zhroucení bude biologickým ekvivalentem černého pátku na burze.

Když přešla po mramorové podlaze vstupní haly a sledovala šipky ukazující cestu do suterénního archivu, zřejmě nevzbudila sebemenší pozornost. Vrásčitý dědoušek usazený za pultem tam klidně mohl pracovat už ode dne, kdy položili základní kámen radnice.

Abby si odkašlala a vyděsila stařečka natolik, že vyletěl ze židle, jako by byl na pérko.

„Promiňte, potřebuju si ověřit pár záznamů,“ usmála se Abby. „Svazek padesát osm.“

„Ale odtud se svazky nesmějí odnášet!“

„Já vím.“

„Za hodinku zavíráme.“

„To taky vím.“

„Vy jste z realitky?“

„Přes medicínu.“

„A jo.“

Než Abby prošla kolem pultu do kalně osvětleného archivu, stačil se stařeček opět propadnout do své předchozí polodřímoty. Místnost páchla plísní, zatuchlinou a starým papírem. Stovky svazků svázaných do tmavě zeleného sukna se zlatě raženými písmeny vyplňovaly pět či šest dlouhých řad polic uprostřed místnosti, další plné police lemovaly

neomítnuté kamenné stěny. Svazek padesát osm vyhledala bez problémů, ale zajímalo by ji, jak by se k němu dostala, kdyby se musela spolehnout na dědouška za pultem. Navíc jí neslo do hlavy, co sem Kelly Franklinovou původně vůbec přivedlo.

Stránka sto sedmnáct byla první z řady dokumentů týkajících se patientského dolu. Šlo o zápis z roku devatenáct set devatenáct o převodu pozemku známého pod názvem Patientský starý důl z rukou soukromého majitele do vlastnictví obce Patience. Důvodem bylo dlouhodobé neplacení daní a dalších poplatků. Dalším dokumentem byl zápis o prodeji pozemku, který se uskutečnil mezi obcí Patience a California Battery Company na výrobu baterií dne patnáctého října roku devatenáct set dvacet pět.

Několik

následujících

stránek

popisovalo

a

upřesňovalo plány vybudovat na místě starého dolu závod na výrobu alkalických baterií. Abby si prohlédla architektonické plány a naráz pochopila, proč Kelly začala právě tady. Asi osmnáct metrů od okraje útesu začínala hlavní šachta patientského dolu, která pokračovala více než třicet metrů pod povrch a pod patou útesu mizela ještě v hlubinách pod úrovní země. K nákresu šachty vedla šipka s poznámkou: „Zapečetit.“ To bylo všechno.

Do vazby byl zastrčený tenký proužek papíru. Stálo na něm: A, neměla jsem vůbec tušení, že ta šachta existuje.

Jsem přesvědčená, ze ji nikdy nezapečetili. Podpis: K.

Abby si načrtla hlavní obrysy plánku na list papíru a po špičkách se proplížila kolem teď už tvrdě spícího úředníka.

Existence šachty nebyla ani v nejmenším překvapivá, zato její zatajování před pracovnicí pro dohled nad bezpečností práce ano. Účinek kofeinovo, cukrového koktejlu, kterým si Abby před chvílí nadopovala organismus, teď ještě podpořila dávka vzedmutého adrenalinu. Její počáteční sympatie ke Kelly Franklinové, které vznikly tehdy při pikniku v Colstar Parku, měly nakonec přece jenom svoje opodstatnění.

Lyle Quinn dohnal Abby k činu kulkami a červenou dodávkou. Abby totéž provedla Kelly, když ji zasypala zdánlivě nesmyslnými obviněními. Domeček z karet, který si Colstar tak pečlivě budoval, se začínal nebezpečně otřásat.

Knihovna stála na opačném konci zeleného náměstíčka, hned naproti radnici. Abby však nešla přímo a náměstí raději ostražitě obešla, přičemž si dávala pozor, aby se držela co možná nejdál od policejní stanice. Před knihovnou stála u trávníku telefonní budka, z té jí Kelly pravděpodobně volala. Abby vylovila z kapsy číslo firmy Seradyne ve Fremontu a zavolala Stevemu Brickerovi.

„Steve, tady je Abby Dolanová,“ ohlásila se. „Něco nového?“

Rozřehtal se.

„Klid jak v Betlémě,“ řekl. „Abby, nemáte pocit, že celou tu záležitost záměrně zveličujete?“

„To nemám ani náhodou. Tady zemřela žena. Srazil ji autem muž, který –“

„Já vím, já vím. Který trpěl otravou kadmiem stejně jako Josh. To už jste říkala.“

„V myšlenkách těchhle lidí se objevuje nepotlačitelná nenávist k jistým lidem.“

„A Josh nás čtyři už takhle nenáviděl, protože jsme ho vyšoupli z místa. Abby, klid, tady se nic nestane. V podniku jsme posílili ostrahu o dalšího muže a fremontská policie projíždí každých dvacet minut kolem brány. Pro jistotu nosíme ještě já i Peter Centry pistole. Na vašem místě bych spíš obvolával nemocnice. Pokud je Josh skutečně tak vážně nemocný, třeba nakonec v některé uvízne.“

„To není špatný nápad, nejspíš to udělám.“

„A ještě něco, poslyšte, Abby. Říkala jste, že sem dolu zajedete.“

„Jakmile si domluvím zástup v nemocnici.“

„Odjakživa jsem vás považoval za fakt zajímavé děvče. Co kdybychom se někde sešli u skleničky, co?“

„Na shledanou, Steve.“

Osel.

Kniha, kterou jí Kelly nechala zamluvenou, Stručná historie panenského dolu, byla tenká a odrbaná. Přes ní byla navlečená gumová páska, která zřejmě držela pohromadě i chabou vazbu a navíc za ní byla zastrčená obálka s dopisem

od Kelly. Na předsádce se skvělo velké razítko s nápisem „Majetek Patientské historické společnosti“.

Abby si knížečku odnesla do jednoho ze čtenářských boxů a otevřela Kellyin vzkaz.

A –

pracuju pro Colstar už pět let a modráky s podrobnými plány továrny jsem studovala hodiny a hodiny. Dokud jste se o tom nezmínila vy, neměla jsem vůbec tušení, že pod továrnou jsou nějaké podzemní prostory. Ale ony tam vážně jsou.

Až dočtete tuhle brožurku, požádejte prosím knihovnici Esther, aby vám ukázala dvě čísla Patience Valley Chronicle, o která jsem ji požádala. Vyhledejte si nekrolog pana Schumachera a životopis a nekrolog pana Blacka.

Hodně štěstí.

K.

Patientský zlatý důl, který zahájil těžbu v roce osmnáct set padesát, vydával vytrvalý proud zlaté rudy, který vyschnul až téměř po padesáti letech. Abby listovala stránkami knížečky, kterou sepsal jeden z posledních vlastníků dolu, jistý William H. Gardner. Kromě toho, že pro jisté osoby znamenal důl zdroj pohádkových zisků, roztočil kolem sebe i kolotoč intrik, finančních krachů, sebevražd a dokonce i jedné vraždy.

Osudu se prostě neuteče, pomyslela si Abby, když se probírala brožurkou. Colstar International jako by přes

California Battery Company zdědila něco ze zlotřilých genů bývalého zlatého dolu.

Mezi stránkami třicet osm a třicet devět vykukoval útržek papíru, tu záložku tam nechala Kelly. Na označených stránkách i na těch dalších byly nákresy dolu.

Do hloubky třiceti až pětatřiceti metrů se z hlavní šachty táhly k vnější stěně útesu tři ventilační šachty, které přesně odpovídaly třem oknům na Lewově diapozitivu. Nejvyšší z otvorů byl asi osm metrů pod úrovní plošiny útesu, druhý asi osm metrů pod prvním a třetí, zase o osm metrů níž, se nacházel přibližně osm metrů nad zemí. Po obou stranách hlavní šachty se táhly dvě obrovské, ručně vytesané jeskyně, které se rok od roku zvětšovaly, jak horníci odsekávali zlatonosnou horninu. Jedna z jeskyní se nacházela asi patnáct metrů pod horním okrajem útesu, druhá byla těsně pod úrovní země. Náčrtky byly poměrně neumělé, ale jeden z nich, nadepsaný „Průřez hlavním masivem“ ukazoval větrací otvory naprosto zřetelně.

Abby si ho překreslila na průsvitný papír a zbytek brožurky jen zběžně přelétla. Minula půl pátá a povzbuzující účinek kofeinu začal polevovat. Vrátila se k pultu v půjčovně a vyhledala Esther, ženušku s andělským vzezřením, které se na halence skvěla placka s heslem Čtenářům patří svět.

„Tady je Chronicle z dvanáctého,“ usmála se Esther.

„A číslo z loňského února máme na mikrofiši. Prohlížečky jsou v hlavní hale, hned tady za dveřmi.“

„Děkuju.“

Abby si zastrčila noviny do podpaždí a obrátila se k odchodu.

„Kelly je báječná holka, viďte?“ poznamenala Esther.

Bylo to konstatování, nikoliv otázka. Abby se obrátila zpátky a věnovala knihovnici unavený úsměv.

„Ta nejlepší,“ potvrdila.

Jedna prohlížečka byla volná, takže Abby se rozhodla začít s mikrofišem. Noviny pocházely z třetího února, šest a půl měsíce staré. Titulky na první stránce ohlašovaly nadcházející volby, jež měly vyplnit uvolněné křeslo v okresní plánovací komisi. Sportovní stránka velebila basketbalový tým místní střední školy za další vítězství v krajské lize. Všechno bylo absolutně normální, s výjimkou jednoho z nekrologů, který byl pravým opakem normálna.

Gustav „Gus“ Schumacher, 44 let. Provozní mistr firmy Colstar. V Kongregačním kostele se za účasti dvou set příbuzných a přátel konala vzpomínková mše za Gustava W.

„Guse“ Schumachera, který byl téměř dvacet let zaměstnancem Colstaru a pracoval jako mistr v balicím oddělení. Pan Schumacher, přítel mnoha obyvatel Patience a oddaný otec rodiny, zemřel 15. ledna při přestřelce s policií v Las Vegas. Těsně před svou smrtí měl pan

Schumacher údajně zastřelit tři pracovníky kasina Golden Nugget.

Rodinní příslušníci si vzpomínají, že pan Schumacher kdysi v tomtéž kasinu přišel o značné peněžní částky, ale hazardu se vyhýbal již mnoho let a ve skutečnosti se aktivně zapojil do zakládání a činnosti místní protialkoholní a protihazardní ambulantní léčebny. Navíc uvádějí, že pan Schumacher měl poslední dobou zdravotní potíže a nedávno se svěřil do péče lékařů.

Pan Schumacher po sobě zanechal manželku Dorothy, dva syny, Gregoryho a Lance, dceru Heidi a dvě vnoučata.

Příspěvky pozůstalým můžete poukázat na konto zdejší Charity, která se zaručí za jejich předání adresátům.

Abby ohromeně dočetla a potom od začátku znovu přelétla celý nekrolog. Trojnásobný vrah zastřelený policií, a přesto o něm ve zdejší komunitě panovalo natolik dobré mínění, že měl bohatě navštívenou vzpomínkovou mši. Pan Schumacher měl zdravotní potíže a nedávno se svěřil do péče lékařů. Neměla sebemenších pochyb, že mezi jeho symptomy patřily i oslepující bolesti hlavy a

nepředvídatelné záchvaty zuřivosti. To by jí stačil potvrdit jediný telefonát jeho vdově.

Druhá smrt byla stejně fascinující, a zneklidňující, jako ta Schumacherova. Psalo se o ní jednak na titulní stránce Chronicle z dvanáctého srpna, jednak se znovu vyskytla ve sloupku s nekrology. Abby o ní tehdy četla a

dokonce ji probírala v nemocnici s kolegy. Tehdy ovšem neměla žádný důvod, aby se o ni zajímala trochu blíž, pokud se nepočítá obyčejná zvědavost. Teď tomu bylo jinak.

Sedmadvacetiletý Ethan Black, syn průmyslového magnáta Ezry Blacka, udělal za svým životem tečku skokem z dvacátého třetího patra, kde měl ordinaci proslulý sanfranciský psychiatr Graham DeShield. Ethan získal diplom z ekonomie na univerzitě Cal State Fullerton a v posledních dvou a půl letech pracoval jako revizor účtů v Colstaru. Složil pilotní zkoušky a byl aktivní sportovec.

Kromě rodičů Ezry a Estelle Blackových z Feather Falls v Kalifornii po něm zůstala ještě sestra Elle St. Germaine, žijící ve švýcarském Bernu.

DeShield odmítl poskytnout tisku jakoukoliv informaci kromě prohlášení, v němž se pravilo, že Ezra reagoval na léčbu skvěle a že pacientova smrt pro něho představovala úděsný šok.

Miliardář Ezra Black na svém ranči ve Feather Falls vyjádřil svůj hluboký žal nad synovým úmrtím a dal najevo rovněž své zoufalství nad stavem současné medicíny, která není schopna vyřešit záhadu depresí. Ironií osudu zůstával fakt, že jedna z Blackových společností, Coulter Pharmaceuticals, vyráběla antidepresivum s názvem Xerane, což byl jeden z nejvíce používaných léků na celém světě.

Abby si o článku i nekrologu vypsala pár poznámek.

Doktora Grahama DeShielda znala a jednou dokonce

navštívila jeho přednášku v přeplněné mamutí posluchárně.

Od té doby sice uběhlo už pár let, možná pět či šest, ale dosud nezapomněla na svůj dojem, že popis jeho pacientů byl natolik podrobný, aby je dokázal identifikovat každý, kdo jen trochu čte noviny či se občas dívá na televizi.

Jeho přednáška plná sebechvály byla sice nesmírně zajímavá, ale Abby stejně byla vděčná, že během toho krátkého životního období, kdy sama docházela na psychoterapii, nebyl jejím lékařem právě DeShield. Odložila své poznámky a pozorně se zadívala na fotografii mladíka, který měl zdědit miliardářovo jmění.

Byly to bolesti hlavy, viď, Ethane? ptala se v duchu.

Ale jak jsi mohl přijít k otravě těžkými kovy? Pracoval jsi přece v účtárně. Jak jsi k tomu u všech všudy přisel?

CARDOZA… CRISTOFOROVÁ… SCHUMACHER…

BLACK… JOSH…

Abby si napsala ten seznam velkými tiskacími písmeny a připojila k němu:… KOLIK DALŠÍCH?

Sbalila si věci do kufříku a ještě před odchodem si zapsala další dvě informace. Tou první bylo telefonní číslo vdovy po Gustavu Schumacherovi, tou druhou adresa ranče ve Feather Falls. Městečko na břehu jezera Oroville a na okraji rozsáhlých lesů bylo sotva viditelnou tečkou na mapě.

Abby však měla podezření, že většina té tečky navíc patří Ezru Blackovi. Vzpomněla si, že četla v časopisech články o jeho obrovském ranči a pozemcích, nádherně izolovaném

venkovském paláci s vlastní startovací a přistávací plochou pro vrtulníky a s rezervací lovné zvěře. Odtud to mohlo být tak jednu až dvě hodiny jízdy autem, podle stavu silnic.

Nebude to poprvé, co použije svůj titul, aby od spojovatelů vylákala telefonní čísla neuvedená v seznamech. Jestli tam Ezra bude a jestli ji přijme, to je ovšem dočista druhá stránka věci.

Pokusit se proniknout k majiteli firmy Colstar kvůli velkoplošné otravě kadmiem, kterou zavinila jeho vlastní společnost, se zdálo jako hotové šílenství. Jenže jeho syna potkala strašlivá smrt. Je možné, ale jenom možné, že Ezra Black netuší proč.

30

Dorothy

Schumacherová,

vdova

po

Gusu

Schumacherovi, bydlela na západním konci údolí na skromném ranči pokrytém střechou z červených tašek. Abby zastavila před jeho hlavním vchodem krátce po osmé hodině ráno. Předcházejícího večera se jí podařilo přesvědčit spojovatelku, že kvůli naléhavému případu musí nutně mluvit s Ezrou Blackem ve Feather Falls. Magnát sluchátko zvedl, i když vztek nad její lstí vůbec neskrýval.

„Moje dcera je v Evropě, moje žena je tady se mnou a můj syn je po smrti, paní doktorko,“ zuřil. „Neexistuje tedy žádný naléhavý lékařský případ, který by mě mohl sebemíň zajímat! Laskavě mi tedy sdělte, jaká záležitost je tak důležitá, že jste kvůli ní zneužila výsady svého povolání.

Jakmile dojdu k závěru, že se ze mně snažíte vyždímat peníze, ať už v jakékoliv podobě, ihned zavěsím a vy můžete počítat s tím, že hned ráno se o tom doslechne správní rada vaší nemocnice!“

I proti své vůli cítila Abby strach při rozhovoru s mužem, jehož obličej vídala na obálkách Time a jehož pověst tvůrce i ničitele kariér byla světoznámá.

„Chci s vámi mluvit o vašem synovi.“

„Pokračujte.“

„Raději bych to s vámi probrala osobně, pane Blacku.“

„Proč?“

„Mám důvod, dobrý důvod, věřit, že Ethan mohl být v době své smrti otrávený jistou chemikálií.“

„Jakou chemikálií?“

„Prosím vás, pane Blacku. Tohle by se vám snadněji vysvětlovalo z očí do očí.“

„Paní doktorko, my se ještě neznáme, ale je mi dokonale známo, jakou roli jste sehrála při smrti manželky Garyho Wheatona. A to, co vím, se mi ani trochu nezamlouvá. Takže mi laskavě ihned odpovězte, nebo jsme spolu domluvili!“

Abby byla zoufalá a zděšená. Black byl navyklý na roli Velkého šéfa. Bylo naprosto vyloučeno, že by si od ní nechal diktovat třeba jen v maličkosti. Kdovíproč si představovala, že nejtěžší ze všeho bude se s ním spojit. Teď zjistila, že to byl omyl. Snažila se volit slova co nejpečlivěji, s vědomím, že když svou opatrnost zase přežene, Black to naráz vycítí a přestane se s ní bavit. Zalitovala, že si nezjistila nějaké podrobnosti z předchozí anamnézy Ethana Blacka, ale na to prostě neměla čas. K dispozici měla pouze údaje z jeho nekrologu a spoustu nejasných dohadů. Věděla, že byl zaměstnancem Colstaru, že trpěl depresemi a že spáchal sebevraždu skutečně hrůzným způsobem. Zbytek byly pouhé spekulace.

„Jsem přesvědčená, že se dostal do styku s kadmiem.“

„V továrně?“

„Přesně tak.“

„K smíchu!“

„Mám výsledky z vyšetření krve jednoho pacienta, u něhož byla objevena vysoká hladina kadmia, a důkazy, že působení toho toxického kovu byli vystaveni i další lidé.

Všichni z nich byli nebo jsou zaměstnanci Colstaru a všichni ti pacienti se projevovali násilnicky vůči sobě samým nebo svému okolí.“

Následovalo dlouhé ticho. Abby věděla, že něčím z toho, co řekla, trefila do černého.

„Přijmu vás zítra v poledne tady, ve Feather Ridge,“

poručil jí Black. „Projedete přes celé město Feather Falls a za ním budete pokračovat ještě necelý kilometr. Hlavní ulice končí přímo u našeho ranče. Vrátný u brány vás bude čekat.“

„Děkuju, pane Blacku.“

„Dejte si ale proklatě záležet na tom, abyste dovezla dost pádných důkazů, kterými mě přesvědčíte o tom, co jste mi právě naznačila. Jak se věci mají teď, tak vám nedůvěřuju a rozhodně vám ani nevěřím!“

Ale věříš aspoň něčemu z, toho, co jsem právě řekla, pomyslela si Abby, když pokládala sluchátko. Otázka zní: Čemu? A proč?

Zoufalá touhou po spánku, která jí rychle ubírala síly, se Abby neúspěšně pokusila zastihnout přítelkyni Willieho Cardozy. Telefon Colette Simmonsové byl odpojený. Druhá možnost byla Angela Cristoforová, která podle Lewa žila s matkou. Abby vytočila číslo, ale sluchátko nikdo nezvedal.

V pacientské kartě Angely Cristoforové, kterou měla ve Státní nemocnici v Caledonii, se pár poznámek o bolestech hlavy sice objevilo, ale jinak nic zvlášť podrobně doloženého. Navíc ani k tomu se Abby nemohla stihnout před odjezdem do Feather Ridge dostat. Zbývala tedy pouze vdova po Gusu Schumacherovi. Její telefonní číslo našla Abby v místním seznamu pod manželovým jménem.

„Gus byl tak strašně hodný mužský,“ povzdychla si Dorothy Schumacherová. „Já hned věděla, že to, co provedl, nemohl udělat sám od sebe, něco ho přinutilo!“

„Nemůžu vám vůbec nic slíbit,“ řekla jí Abby, „ale stejně bych se u vás zítra ráno na chvilku zastavila, pokud vám to nevadí.“

Dorothy jí popsala cestu a prosadila si, že Abby si nechá po snídani místo na kávu a domácí štrůdl.

Abby si nařídila budíka na šestou, vyhledala Joshův malý kazeťáček a připravila ho na jídelní stůl. Potom se zabořila obličejem do polštáře a vyčerpaná k smrti se propadla do spánku. Osmatřicet hodin bdění. Měla pocit, jako by zestárla nejmíň o rok.

*

Dorothy Schumacherová, naducaná a předčasně zešedivělá ženuška, vypadala, jako by ji Bůh stvořil výhradně za tím účelem, aby chodila v kuchyňské zástěře a rozmazlovala vnoučátka. Přivítala Abby s vrozenou vlídností, ale bylo znát, že se do statečnosti nutí. Odvedla návštěvnici rovnou do kuchyně, která byla na stěnách hojně zdobená malovanými talíři, naleštěnými lžičkami a výstavními kousky tepaného kuchyňského náčiní. Lew Abby poradil, aby si na tu stotřicetikilometrovou cestu do Feather Falls nechala aspoň jedenapůl hodiny. Abby bylo

jasné od první vteřiny, co ji Dorothy začala obskakovat a přitom nepřetržitě mluvila o svém zemřelém manželovi, že bude mít těžkou práci, aby tenhle rozhovor časově ukočírovala a stihla dojet k domu Ezry Blacka bez problémů.

„Pokud by vám to nevadilo, paní Schumacherová, ráda bych si nahrála všechno, co mi můžete povědět.“

„Buďte tak hodná a říkejte mi Dotty. Nejsem pro nikoho ani paní Schumacherová a dokonce ani Dorothy.

Dotty mi připadá úplně nejlepší, protože –“

„Dotty, nevadilo by vám tedy, kdybych si části našeho rozhovoru nahrála?“

„Ale božínku, to se rozumí, že ne! Samosebou se to rozumí! Když jsme se před třiadvaceti lety brali, nechali jsem si náš svatební obřad taky nahrát. No jen považte, třiadvacet let! Zrovninka tuhle večer jsem to poslouchala a, Dáváte si do kávy smetanu?“

„Trochu mléka, prosím. Bez cukru.“

Abby pustila magnetofon, ale opět ho rychle vypnula, protože řečná paní se začala lítostivě šířit o poslední kuželkářské lize, které se její Gus ještě zúčastnil. Abby bude muset použít nějakou zatraceně mazanou taktiku, aby paní přiměla vyjádřit se tak stručně, aby si byl nahrávku ochotný poslechnout i netrpělivý Ezra Black. Vyčkávala až do chvíle, kdy se Dotty odmlčela, aby popadla dech, a znovu magnetofon zapnula.

„Dotty, nerada bych vám vkládala slova do úst,“

vyhrkla chvatně, „budu se tedy snažit, abych se tomu vyhnula. Mohla byste mi ale laskavě popsat, jak se Gus choval v těch posledních týdnech předtím, než dojel do Las Vegas a… a dostal se tam do těch potíží?“

Dotty se opět pustila do mnohomluvného líčení, popisovala podrobně Gusův život hezky den po dni až do okamžiku, kdy se vydal na ten osudný výlet do kasina Golden Nugget. Abby strávila na lékařské fakultě spoustu hodin studiem toho, jak se vyhnout kladení příliš návodných otázek, které by pacientům mohly vsugerovat i potíže, které je netrápí, například: „A vystřeluje vám ta bolest až do čelisti?“ Bylo lepší strpět mnohem delší a těžkopádné dolování informací nekonečným omíláním otázek typu: „Popište mi tu bolest v prsou… Povězte mi o ní ještě něco…

nevzpomínáte si v téhle souvislosti na další potíže?“ Bylo jí jasné, že, stejně jako je tomu s pacienty, když bude muset klást přímé otázky, značně tím sníží hodnotu Dottyiny výpovědi, což určitě ví i Ezra Black. Přesto jí nic jiného nezbývalo, protože neměla k dispozici ani řadu hodin ani dostatek trpělivosti.

„Dotty, trpíval Gus bolestmi hlavy?“

„No bože, a někdy to bývalo moc šeredné. Jednou, to zrovna dělal na zahradě, si dokonce musel lehnout na zem přímo na místě, kde zrovna byl –“

Nápad to byl dobrý, jen herec to nezvládal. Abby cítila, že všechna naděje, že by mohla Ezrovi Blackovi pustit tenhle pásek, se zvolna vytrácí. Znovu magnetofon vypnula.

„Dotty, nemám bohužel moc času, takže se musím snažit, aby ty otázky i odpovědi byly co nejkratší.“

„Nemáte chuť ještě na kousek štrúdlu? Dávám do něho to nesolené nízkocholesterolové máslo!“

„Je báječný, ale ne, děkuju.“ Už pokolikáté pustila znovu pásek. „Dotty, souviselo s Gusovými bolestmi hlavy něco neobvyklého?“

Ženuška přestala s balením štrúdlu, který chtěla dát Abby jako výslužku, a překvapivě dlouho mlčky přemýšlela.

„Tím něčím neobvyklým,“ poznamenala konečně, „myslíte třeba to, jak si stěžoval na ty záblesky před očima vždycky chvilku předtím, než se mu hlava rozbolela?“

Abby zaťala pěst schovanou pod stolem a vzrušeně s ní několikrát zamávala. Jde to skvěle, Kelly, zaradovala se v duchu.

„Ano, Dotty,“ přisvědčila. „Přesně to mám na mysli.

Povězte mi o těch záblescích…“

*

Jak Lew předvídal, zvládla Abby jízdu překrásnou krajinou do Feather Falls skoro přesně za dvě hodiny. Byla by ho ráda vzala s sebou, aby měla společnost, morální

podporu a aby mohla Ezrovi Blackovi představit jednotnou frontu, jenže na něho vyšla služba na pohotovosti. Čekala ho prodloužená směna, od osmi ráno skoro do půlnoci, protože Jill Andersenova a její manžel dostali pozvání na svatbu.

Abby ujížděla pečlivě udržovanou hlavní třídou městečka, které končilo už po pár blocích. Úzká silnička se stáčela nahoru mezi zvlněnými pahorky, vysoko nad jezero Oroville. Potom, za malou cedulí, na které stál prostý nápis Feather Ridge, ústila do bujného a dokonale ošetřovaného sadu, pomerančovníky, pekanové ořešáky, avokáda, dokonce i několik korkových dubů. Asi po sedmdesáti metrech se objevila vrátnice a vedle ní ozdobně tepaná, tři až tři a půl metru vysoká brána, která přehrazovala silnici.

Na obou křídlech brány byl bronzově vytepaný monogram „EB“. Po obou stranách brány se, kam až se dalo dohlédnout, táhl přes dva metry vysoký plot z drátěného pletiva, nad nímž běžel napjatý tenký drát, o kterém Abby předpokládala, že je pod napětím. Za bránou a plotem se rozpínala travnatá plocha a pokračovala lehce stoupající silnička lemovaná stromořadím.

Tak takhle vypadá místo, kde žije asi jedna tisícina procenta lidí, řekla si v duchu Abby. Nevypadá to špatně. To tedy ani náhodou.

„Paní doktorko Dolanová, už vás čekáme,“ přivítal ji vrátný. „Mohla byste mi ukázat, co vezete v kufru, a vystoupit z vozu?“

Možná to zase tak báječné nebude, usoudila mlčky, zatímco vrátný s dalším uniformovaným členem ochranky kontrolovali detektorem kovů ji samu i celý vnitřek a vnějšek mazdy včetně prostoru pod kapotou. Shromáždit bohatství takového rozsahu se zřejmě neobešlo bez spousty obětí, a nepřátel. Jeden ze strážců prohlédl i magnetofon a vrátil jí ho.

„Mohla byste mi ten pásek přehrát, prosím?“

Abby mu vyhověla. Vrátný se jí omluvil za to, že ji obtěžoval, někam zavolal z mobilního telefonu a dálkovým ovládáním otevřel bránu.

„U domu na vás budou čekat, paní doktorko. Přeji vám příjemný den.“

Abby pomalu projela vraty nahoru po cestě a připadala si trochu jako Dorotka blížící se ke Smaragdovému městu.

Silnice pokračovala v mírném stoupání skoro kilometr, načež se prudce přehoupla do širokého zeleného údolí. Na vzdálenější straně údolí se na úbočí nevysoké hory rozkládalo velkolepé venkovské sídlo, hrubě tesané trámy, masivní okna, verandy a balkony, sedm komínů. Abby na okamžik zastavila vůz, aby se tím nádherným výhledem pokochala. Vyhlídka na severní stranu zahrnovala i jezero.

K jihu se táhl hustý les, o kterém předpokládala, že jde

právě o tu proslavenou oboru s lovnou zvěří, a za ním bylo vidět nekonečnou pahorkatinu, která klidně mohla pokračovat až do Japonska. Abby až běhal mráz po zádech při představě, kolik magnátů, světových veličin a pilířů společnosti sem přijíždělo po téhle silničce či přilétalo vrtulníky. A vůbec si nevšímej toho člověka, co tě vyhlíží schovaný za záclonou.

Abby sjela do údolí kolem desítky pasoucích se koní dolů do údolí a pak pokračovala nahoru k sídlu Feather Ridge. Dveře domu otevřel člen ochranky a požádal ji, aby mu předala klíčky od vozu. Bylo zřejmé, že Ezra Black nemá rád, když mu před domem zaclánějí auta. Vystoupila po širokém schodišti a vzpomínala na skromný domek, v němž žili Gus a Dorothy Schumacherovi. Není zvláštní, jak se jejich osudy zčistajasna důvěrně propletly s životem Ezry Blacka? I bez podrobných vědomostí o osudu Ethana Blacka však vůbec nepochybovala o tom, že k tomu skutečně došlo.

Problém teď spočíval jedině v tom, aby se jí podařilo přesvědčit Ezru Blacka.

Do jeho studovny ji uvedl vyzáblý sluha v bílé kosili a černé vestě, ale bez saka. Byl to první člověk, o kterém na panství Ezry Blacka usoudila, že nebude mít u sebe zbraň.

„Vítám vás ve Feather Ridge,“ pozdravil. „Pan Black přijde za chvilku dolů.“

Nabídl Abby něco k pití a ona se rozhodla pro dietní kolu, bude dobré zaměstnat si ruce. Místnost vypadala

přibližně tak, jak Abby očekávala, mohutné, hrubě otesané trámy na stropě, příjemně ošoupaná kožená sedací souprava.

Deska Blackova psací stolu, zřejmě mahagonového, musela mít plochu pár metrů čtverečních. Nepředstavitelné bohatství. Přesto nic z něj nedokázalo Ethanoví zabránit, aby se nevrhnul z třiadvacátého patra.

Na psacím stole stálo několik zarámovaných fotografií.

Protože si netroufala stůl obejít, aby si je mohla prohlédnout, otočila nejbližší snímek k sobě a potom ho zvedla. Byla to černobílá fotografie Ezry Blacka v přátelském objetí se senátorem Cormanem. Trvalo hezkých pár vteřin, než Abby poznala pozadí, záměrně rozostřené, aby obě postavy vyšly o to zřetelněji. Muži stáli před hlavní branou Colstaru.

Vrátila snímek na místo a sáhla po dalším. Tenhle byl barevný a ukazoval Ezru s mladým mužem, který nemohl být nikdo jiný než Ethan. Byl trochu vyšší a mohutnější než jeho otec, ale podoba byla naprosto zřetelná. Měli na sobě vysoké rybářské boty a stáli do půli stehen v horské říčce.

Každý z nich pyšně předváděl pořádného pstruha. Ethanoví mohlo být kolem osmnácti. Náhle se smrt Emana Blacka stala pro Abby konkrétní věcí, už to nebyl pouhý anonymní článek řetězu.

„Omlouvám se, že jsem vás nechal čekat, paní doktorko.“

Abby se prudce otočila a ihned si uvědomila, že pořád ještě drží fotografii v ruce. Ezra Black k ní přistoupil a nabídl jí ruku na uvítanou. Abby mu s ní potřásla a trochu zahanbeně vrátila snímek na místo, odkud ho původně vzala.

„Děkuju, že jste mě přijal,“ vymáčkla ze sebe. Black jí pokynul k jednomu ze dvou ručně soustružených křesel s potahy z bezové kůže. Sám se uvelebil do druhého. V

novinách a na obrazovce vypadal nesmírně impozantně, ale ve skutečnosti byl velmi štíhlý, bez špetky zbytečného tuku.

Světle modrá košile mu dokonale ladila s barvou pronikavých očí. Abby téměř viděla, jak z něho jiskřivě tryská energie.

Už dávno si navykla na to, že muži ji očima vysvlékají, ale pevný pohled Ezry Blacka byl něco dočista jiného. Tady nešlo o pouhé svlékání, to bylo rentgenování, to bylo odhalování její duše. Nebyl to znepokojivý, dokonce ani zastrašující pocit, spíše to imponovalo. Vsadila by první poslední, že ve svém úsudku o lidech se splete jen velmi zřídka. „Nejspíš jste pochopila, že na té fotografii jsem se svým synem,“ poznamenal.

„Bylo mi strašně smutno při pomyšlení, jak vám dvěma muselo být spolu dobře. Přijměte prosím upřímnou soustrast nad vaší ztrátou.“

Výraz jeho obličeje, lehce povytažené obočí, prozradilo, že ten výraz soucitu ho překvapil.

„Mívali jsme s Ethanem neshody,“ připustil, „ale který otec se synem je nemají? Nepřipadal mi dost ctižádostivý.

Asi jsem se k němu nechoval s potřebným porozuměním.

Ale celkem vzato jsme k sobě měli docela blízko. Víte o něm či o způsobu jeho smrti nějaké podrobnosti?“

„Nevím, pane. Jenom to, co stálo v novinách.“

Abby si dávala pozor, aby nijak nepřekrucovala pravdu. Překvapilo ji, že Black jí nepoložil jedinou otázku osobní otázku, ať už o jejím původu či vzdělání nebo důvodech, které ji přivedly pracovat do Patience. Po chvilce jí však došlo, že když si s ní včera večer domluvil tuhle schůzku, zbyla mu spousta času, aby si o ní zjistil dost podrobností. To ovšem znamenalo, že nutně dostal verzi Joea Hendersona či Lylea Quinna.

„Pokud o mém synovi nevíte víc, než se tehdy psalo v novinách, jak jste mohla dospět k závěru, že trpěl otravou kadmiem?“

Žádné plýtvání časem. Žádné zdvořilostní řečičky.

Ezra Black byl vyznavačem způsobu komunikace podle zásady „Mluv nebo mlč“. Otevřela kufřík a postupně mu podávala jednotlivé nasbírané materiály, které jasně a stručně objasňovala.

„Tohle je seznam sto padesáti pacientů léčených v Okresní nemocnici v Patience během posledních dvou let.

Výsledky vyšetření u žádného z nich nevedly ke konkrétní

diagnóze. Všechny jejich symptomy odpovídají pestrým projevům otravy kadmiem.“

Black si seznam prohlížel sotva pár vteřin a odložil ho stranou.

„Já z toho vyčetl, že spousta těchto lidí má negativní test na kadmium. Vyšel někomu z nich test pozitivně?“

„To ne, pane, ale –“

„Co máte dalšího?“

Abby cítila, jak už takhle mrazivá atmosféra chladne ještě víc.

„Mám jména dalších pěti lidí, kteří nejsou na tom prvním seznamu,“ pokračovala a podala mu seznam, který vypracovala sama. „Jak vidíte, každý z nich nějakou dobu pracoval v Colstaru. Jedním z nich byl i váš syn. Dva z té pětice zemřeli násilnou smrtí. Další z nich, Angela Cristoforová, brutálně poškozuje sama sebe. Josh Wyler je právě na šílené trestné výpravě. Willie Cardoza je ten muž, který vozem srazil Peggy Wheatonovou.“ Abby si uvědomovala, že hovoří příliš rychle, ale měla strach, že pokud by zpomalila, Black by ji už nikdy nepustil ke slovu.

„Sám se můžete přesvědčit, že čtyři lidé z téhle pětice, Ethana nepočítám, protože o něm nemá žádné informace, trpěli vážnými a nesnesitelnými bolestmi hlavy. Na téhle kazetě mám nahraný rozhovor z dnešního rána, který jsem měla s paní Dorothy Schumacherovou, vdovou po třetím člověku na seznamu. Napadlo mě, že něco z toho, co mi

řekla, by mohlo souhlasit s tím, co víte o potížích svého syna.“

Black zastrčil kazetu do přehrávače a s kamenným výrazem deset minut poslouchal. Bylo vyloučeno poznat, co se mu přitom honí hlavou. Vypnul magnetofon a znovu ukázal na seznam.

„Pokud vám dobře rozumím, jediný pozitivní test na kadmium vyšel u toho muže, co zavraždil Garyho manželku?“

„Ano. Test provedla toxikoložka na mém původním pracovišti v San Francisku. Momentálně se chystáme nechat vyšetřit krev Angely Cristoforové.“

„A co všechny ty ostatní negativní testy?“

Black byl jak řízená střela. Abby věděla, že není vhodná chvíle obviňovat jeho společnost ze záměrné výměny krevních vzorků či falšování výsledků. Ale protože to nejspíš byla pravda, jen těžko se hledalo slušné náhradní vysvětlení. V duchu se modlila, aby její odpověď nezněla tak nepřesvědčivě, jako připadala jí.

„Případy na prvním seznamu neměly, s několika málo výjimkami, tak vážné příznaky jako ta pětina na druhém seznamu. Testy mohly vyjít negativně i proto, že nebyli vystaveni vysokým dávkám toxického kovu.“

„A co tahle kolonka? Oční nález, který jste u Cardozy a Cristoforové označila jako pozitivní?“

„Jde o žlutý zářící prstenec kolem oční duhovky, který je vidět pouze při infračerveném záření.“

„A vy se domníváte, že tu… tu zář způsobilo kadmium?“

„Ano.“

„Máte na to vědecký důkaz?“

Abby na vteřinku zaváhala a potom zavrtěla hlavou.

„Ne. Ne, to nemám.“

Vycítila, že stále ještě se jí nepodařilo probudit jeho zájem, a přitom už vytáhla všechny svoje trumfy. Uplynulo půl minuty ticha, zatímco miliardář promýšlel všechny údaje, které mu předložila. Obličej měl dál jako neproniknutelnou masku.

„Jste členkou Aliance?“ zeptal se nečekaně.

Abby pochopila, že její naděje se vytrácí. Ezra Black si pročetl důkazy, ale stejně se nedal přesvědčit. Teď Abby bude muset obhajovat důvody, které ji za ním přivedly.

„Jedné schůze jsem se zúčastnila. Je pravda, že s jejich úsilím jsem sympatizovala. Za člena jsem se však nepovažovala a neměla v úmyslu jejich snahy aktivně podporovat až do té chvíle, kdy se mě jistí lidé snažili zastrašováním vyhnat z Patience.“

„Zastrašováním?“

„Někdo se mě snažil srazit ze silnice, když jsem odvážela vzorek krve Willieho Cardozy do sanfranciské nemocnice St. John’s, a potom včera tentýž, někdo, aspoň se

domnívám, po mně střílel, když jsem vyšla před svůj dům.

Policie soudí, že se mě snažil záměrně nezasáhnout, ale já bych si tak jistá nebyla.“

„Takže místo aby vás zastrašením dohnali k odchodu, přinutili vás zůstat a bojovat.“

„Podle mého názoru hrozí lidem vinou toho jedu nesmírné nebezpečí. Zpočátku jsem to za svou věc nebrala, ale teď už ano.“

Vůbec poprvé za jejich schůzku se jí podařilo vyčíst myšlenky Ezry Blacka. Čišelo z nich bezvýhradné pohrdání.

„Paní doktorko,“ pravil, „pokud můžu soudit, nemohla jste se dopustit většího omylu. Ti horliví zabedněnci z Aliance vás parádně zneužili. Vedou svůj donquijotský boj s Colstarem už skoro tři roky a zatím se nedostali k jedinému konkrétnímu důkazu. Uvědomili si, že pátráte po vysvětlení nepříčetného chování svého snoubence a po způsobu, jak ospravedlnit svůj přístup k té zrůdě Cardozovi. Nakrmili vás tedy hromadou lží, abyste si dala dvě a dvě dohromady a sama přišla s dalším obviněním!“

„Ale tak to není!“

„Věřte mi, paní doktorko, že ano. Žádné znečištění kadmiem neexistuje. Nikdy k němu nedošlo a pokud jde o mou továrnu, nikdy k němu ani nedojde. Můj syn Ethan býval odjakživa slaboch. Už jako malý kluk neměl pořádné sebevědomí. Ty dva roky, které strávil v Colstaru, bylo nejdéle, co vydržel v jednom zaměstnání. Ale musím uznat,

že si tam vedl docela slušně. Potom jednou večer havaroval, když se vracel z továrny v příšerné bouřce. Řídil takové pitomé vozítko bez jakéhokoliv ochranného vybavení. V

tomhle s ním byla potíž, a v tom proklatém módním dvorním psychiatrovi potrhlé smetánky, kterému já hlupák důvěřoval! Ethan vyvázl se zraněnou hlavou, což obnášelo tržné rány a vážný otřes mozku. Dokonce si na tu nehodu nedokázal ani vzpomenout. A právě po tom úraze se Ethan začal měnit a šlo to s ním s kopce. Před tou havárií žádné potíže neměl. S nějakou zatracenou otravou kadmiem to nemá sebemenší souvislost!“

„Ale –“

„Můj syn nebyl žádný technik, s výrobou nepřišel vůbec do styku. Prosím vás, účetní! Jak by se k čertu mohl otrávit průmyslovým odpadem? No? Odpovězte mi laskavě!

Jak?“

„To nevím.“

„Nevíte to proto, že se to nikdy nestalo. Tu Schumacherovou jste k odpovědím naváděla, a moc dobře si to uvědomujete. Když vás tak poslouchala, určitě ji muselo trknout, že by z Colstaru mohla vyždímat pořádnou sumičku.“ Vstal a vrátil jí magnetofon i kazetou. „Paní doktorko, moje společnost se z mnoha důvodů ocitla v choulostivé situaci. Varuju vás, abyste nám nedělala už žádné další potíže. Sluha vás vyprovodí k vašemu autu.“

Obrátil se a zamířil ke dveřím.

„Pane Blacku, mýlíte se,“ prohlásila Abby pevně. „A podle mě to moc dobře víte. Došlo ke znečištění životní prostředí kadmiem, podle výše hladiny v Cardozově krvi to muselo být pořádně velké znečištění. A lidé na tomhle seznamu, včetně vašeho syna, se s ním nějak dostali do styku. Pokud si myslíte, že umíte tak dobře poznat, kdo se nechá navádět a kdo ne, běžte si s paní Schumacherovou promluvit sám, vážený pane!“

„Na shledanou, paní doktorko,“ pravil Black, ani se neohlédl.

„No dobře, ať je po vašem. Už jenom jednu otázku a hned půjdu. Vyšetřovali Ethana na magnetické rezonanci?“

Black se konečně obrátil a věnoval jí další z těch neúhybných rentgenových pohledů.

„To vyšetření provedli hned toho večera, co se zranil,“

odpověděl po chvilce. „Neukázalo žádný pozitivní nález, stejně jako všechny ostatní testy. Máte snad k téhle otázce nějaký konkrétní důvod?“

Abby se zahleděla do země a potom opět zvedla oči k miliardáři.

„Až ho budu mít, pane,“ řekla, „dozvíte se ho jako první.“

31

Přestože Abby nestrávila pod střechou sídla Feather Ridge ani hodinu, stačil se zářivý slunečný den mezitím proměnit na kalný a mživý. Byla sotva v polovině cesty mezi domem a vrátnicí, když jí na střechu zabubnovaly první těžké kapky. Jízda zpět do Patience, ztěžovaná deštěm, který hnal proti vozu silný vítr, a navrch ještě hustou dopravou, jí zabrala nekonečné tři hodiny. Když už to hlady nemohla vydržet, zastavila v restauraci poblíž silnice na omeletu a hranolky.

Návštěva u Ezry Blacka proběhla úplně jinak, než Abby očekávala. Ale proč? Blacka její telefonát zaujal natolik, že ji pozval na návštěvu. Nakonec však odmítl uznat sebemenší pravděpodobnost, že by za únik kadmia mohl nést zodpovědnost jeho Colstar. Ve skutečnosti chtěla navrhnout, aby dal exhumovat Ethanovo tělo a pomocí testů prokázat její teorii. Věřila, že by to vyšlo. Jenže teď jí bylo jasné, že ten člověk daleko spíš poletí na Měsíc, než aby nechal vykopat synovo tělo.

Od restaurace vyjela přesně ve chvíli, kdy jejím směrem projel obrovský náklaďák. Uvědomila si, že nejmíň pár kilometrů bude platit zákaz předjíždění, takže zvolnila, aby se držela mimo dosah oblaku výfukových plynů. Na pár minut se poddala kouzlu nejnovějšího alba Nancy Griffithové. Bohužel se jí v hlavě honilo příliš mnoho

starostí, než aby se nechala na dlouho rozptýlit. Čas vyměřený Joshovi se krátil a navíc otrava hrozila dalším lidem. A vzhledem k tomu pitevnímu protokolu, který byl schovaný v psacím stole Joea Hendersona, se krátil i její čas.

Jediné vysvětlení, které by zdůvodňovalo Blackovo neomalené chování, bylo, že musí něco vědět o tom, co se děje za branami Colstaru. Musel vědět, že nějakým způsobem došlo k úniku kadmia. A možná měl tušení dokonce i o jeho následném zatajování, dokonce za něj mohl nést zodpovědnost. Jenže až do jejího telefonátu neměl sebemenší tušení, že mezi oběti znečištění patří i jeho syn.

Dokonce ještě ani teď si nebyl jistý. Pozval tedy Abby do Feather Ridge, aby mohl odhadnout, jakého soka v ní má, a aby si vyslechl všechny její argumenty.

Chovala se jako naivní husa, když si namlouvala, že Ezra nadšeně skočí po všech údajích a teoriích, které mu nabídne, a ještě jí za to bude vděčný. Ten člověk se jen těžko stal miliardářem tím způsobem, že by každému věřil na potkání. Hezky si všechno vyposlechl a teď si její historku začne ověřovat.

„Cos čekala, že jiného udělá, co?“ zeptala se sama sebe. Ale přestože Black neměl tušení, že Ethanová smrt souvisí s jeho zaměstnáním v Colstaru, stejně ho zaujalo něco z toho, co mu pověděla po telefonu. Posledních třicet kilometrů jízdy do Patience si v duchu pořád dokola přehrávala jejich telefonický rozhovor. Vlastně toho moc

neřekla, jenom že pohotovostním oddělením Okresní nemocnice v Patience prochází velký počet případů, u kterých nelze určit konkrétní diagnózu, že jejich příznaky se shodují s otravou kadmiem a že nejméně u pěti zaměstnanců Colstaru se objevilo bizarní, často násilnické chování, které je podle jejího přesvědčení vyvoláno silným toxickým znečištěním.

Násilnické chování. Jde o tohle? Byl snad tohle ten háček, na který se nechal chytit Ezra Black? Zatímco sjížděla poslední svah do patientského údolí, dumala Abby nad touhle možností. Přestože Ethanová sebevražda byla tragická, dala se vysvětlit depresivními stavy. Podle Ezry byly ty deprese údajným důsledkem synova poranění hlavy a hlubokého sebepodceňování, které Ethana trápilo odjakživa. Ale co když toho bylo mnohem víc? Co když se Ethan choval stejně nelogicky, co když byl stejně nekontrolovaně hrubý a útočný jako Josh, Willie a Gus Schumacher? Neexistoval žádný důvod, proč by se Ezra Black měl s tímhle svěřovat právě jí, obzvlášť jestli si dával záležet na tom, aby to kvůli lidem maskoval. Jakmile by se však dozvěděl, že Ethanovo násilnické chování už přestalo být tajemstvím, existovala aspoň malá naděje, že by dovolil své firmě přiznat zodpovědnost za přestupek, kterého se dopustila… Pokud se ho nedopouští dál.

Abby přišla pouze na jediného člověka, který by jí mohl potvrdit, zda se Ethan Black před svou smrtí

projevoval výrazně a nevysvětlitelně násilnicky, který by jí pomohl najít vazby mezi Ethanem a dalšími čtyřmi případy, a to byl doktor Graham DeShield. Bylo naprosto jasné, že Ezra Black viní za synovu smrt, tedy aspoň zčásti, právě psychoterapeuta. Vzhledem k Blackově pověsti by nebylo divu, kdyby svou nespokojenost s psychiatrem už dal nějak výrazně najevo. Pokud tomu tak skutečně bylo, pak chápavý ženský hlas a troška šimrání DeShieldova ega by ho mohly přesvědčit, aby aspoň maličko porušil zásadu lékařské mlčenlivosti. Podle toho, co si Abby ze setkání s DeShieldem pamatovala, se to rozhodně nedalo vyloučit.

Když dorazila domů a zabočila na příjezdovou cestu, byly teprve čtyři hodiny a pořád ještě pršelo. Veliká překližková deska natlučená přes francouzské okno působila na průčelí domu stejně odpudivě jako vyražený zub.

Vzpomněla si na své noční setkání s Lylem Quinnem a radši zůstala ještě chvilku sedět v autě, dokud se neujistila, že kolem není živá duše. Když se Josh odstěhoval, naučila se při odchodu nechávat svítit v domě několik lamp. Na pozadí ponurého podvečera působila teplá zář z oken krásně útěšlivě. Vešla kuchyňským vchodem a okamžitě prohledala celý dům. Nezdálo se, že by dovnitř kdokoliv vniknul.

Všechno bylo na svém místě.

Zavolala si do San Franciska na informace a vyžádala si DeShieldovo číslo. U spojovatelky mu pak nechala vzkaz, že s ním potřebuje naléhavě mluvit kvůli jeho pacientovi

Ethanu Blackovi a že by bylo dobře, kdyby se ho spojovatelka pokusila sehnat hned a nečekala, až se pan doktor ozve sám. Pokud její vzkaz dostane, je vyloučeno, aby jí sám okamžitě nezavolal.

Teprve tehdy si povšimla, že na záznamníku bliká červená kontrolka. Jeden vzkaz. Její první myšlenka patřila Joshovi.

„Abby, myslím, že poznáte můj hlas,“ ozvalo se z pásku. I z těch pár slov Abby vycítila, jak je Kelly Franklinová strašně nervózní. „Volám vám z auta. Nechala jsem vám obálku u ženy, která vám včera ode mě taky něco předávala. Prosím vás, zkuste si to vyzvednout ještě dnes.

Pokud se to nepodaří, stejně vám ještě zavolám.“

Abby si tu zprávu pustila ještě jednou. Kellyin stihomam jako by hodinu po hodině narůstal. Ale vzhledem k vlastním zkušenostem, nejprve s Lylem Quinnem a potom s Joem Hendersonem, se Abby nemohla divit. Ta žena, o které se Kelly zmínila, musí být jedině Esther z knihovny. Do zavírací doby chyběla pořád ještě hodina. Ale jak to zařídit s DeShieldem? Do města jet prostě musí!

Jediné řešení, na které přišla, byla změna ohlášení na vlastním záznamníku.

„Dovolali jste se k doktorce Abby Dolanové,“ řekla.

„Z naléhavého důvodu nebudu do pěti hodin doma. Pane doktore D., nechte mi prosím vás číslo, na kterém vás potom zastihnu. Je to velice důležité. Děkuju.“

Opakování jejího nového ohlášení ještě ani nedoznělo, a už držela v hrsti větrovku a řítila se ven k autu. Dosvištěla ke knihovně přesně v půl páté, zrovna když Esther zamykala hlavní vchod.

„Dneska zavíráme už ve čtyři,“ vysvětlila knihovnice, když se spolu schoulily ve výklenku, aby se ukryly před deštěm. „Kelly sem tu obálku pro vás donesla kolem druhé.

Říkala, že když se neukážete do zavírací doby, mám ji zničit.“

„Zatraceně!“ zamumlala Abby.

„Naštěstí,“ pokračovala Esther s náznakem úsměvu, „jsem se to chystala udělat až doma.“

Vytáhla bílou úřední obálku a Abby po ní s poděkováním skočila.

„Poslyšte, ono mi o tom sice nic není, paní doktorko,“

po vzdechla si Esther, „ale nemá snad Kelly nějaké problémy? Tohle všechno mi připadá jako filmová detektivka a Kelly je v posledních pár dnech šíleně nervózní.

Jako by to ani nebyla ona.“

„Má potíže v zaměstnání,“ přiznala Abby. „Ale já bych radši, aby vám o tom pověděla sama.“

„Chodíme spolu každý čtvrtek večer do šicího kroužku. Vyrábíme tam sešívané přikrývky pro charitu. Moc bych jí přála, aby zůstala v pohodě.“

Knihovnice chvíli otálela v naději, že vyždímá z Abby nějakou informaci. Určitě to byla jen přátelská starostlivost,

ale Abby se zčistajasna ostražitě naježila. Těžko říct, kam až sahají chapadla colstarské chobotnice. Poděkovala Esther a rozběhla se nazpátek k autu. V duchu se ptala, jak lidé, kteří nikomu na světě nedůvěřují, dokážou vůbec existovat. Ujela něco přes kilometr, zaparkovala v boční uličce a otevřela Kellyin dopis.

Abby, nezlobte se, že jsem vás vytáhla až sem, ale Lyle se kolem mě ometal víc než obvykle, takže jsem měla strach nechat vám na záznamníku delší vzkaz. Mám pocit, že ví, že jsme spolu v kontaktu, i když zatím nic neříká.

Myslím, že jsem objevila schodiště, co vede do těch spodních prostor lomu. Než tam zajdu, počkám až na odpolední směnu, pak to bude míň nápadné. Ostatně, moje funkce mě v téhle továrně opravňuje vstoupit kamkoliv, takže i kdyby se mě někdo přímo ptal, pořád mám obstojnou výmluvu.

Pár bloku od mého domu je malý a hodně osamělý parčík. Nakreslila jsem vám plánek, jak se k němu dostanete.

Sejdeme se tam v sedm. Nemám sice potuchy, co se tady děje, ale začínám mít podezření, že nic čistého to nebude. A navíc se mi to odehrává rovnou pod nosem. Jasně že zuřím, ale na druhou stranu jsem klidnější, než byste věřila. Přejte mi hodně štěstí a na shledanou v sedm.

Abby si přečetla dopis ještě jednou, takže ho uměla téměř nazpaměť, roztrhala ho a zadívala se na přiloženou mapku. Kelly na ní vyznačila parčík a svůj dům, připsala

svou domovní adresu a telefonní číslo a dolů ještě poznámku, že klíč od domu je za velkým květináčem u zadního vchodu a že telefonní číslo na jejího bývalého manžela je nalepené na kuchyňském telefonu. Stihomam, strach, nebo možná obojí, usoudila Abby.

Schovala mapku do přihrádky mezi účty, doklady a sáček kukuřičných lupínků a rozjela se domů. Blížila se pátá. Počká na telefonát Grahama DeShielda až do šesti a potom se zastaví na pohotovosti, aby Lewovi stručně vylíčila vývoj posledních událostí. Po třech letech zoufalého bušení na zavřená vrata má právo vědět, že neprůstřelná fasáda Colstaru začíná konečně pukat.

*

Kelly Franklinová seděla ve své zamčené pracovně za zataženými žaluziemi. Skoro celý den se hrbila nad modráky a stavebními plány a teď ji začínala trápit bolest v šíji. Plány i modráky byly normálně uloženy v podnikovém archivu a ona patřila k té hrstce zaměstnanců, kteří od něj vlastnili klíč. Jako bezpečnostní technik a kontrolor nad nezávadností pracovního prostředí musela být i expert přes vytápěcí a větrací systém celé továrny, stejně jako přes způsoby likvidace všech toxických materiálů.

Našla záznamy sahající až do dvacátých let, kdy se tady začalo s výstavbou podniku California Battery Company.

Šlo doslova o stovky plánů a modráků, spousta z nich byla jen tak srolovaná, stažená gumičkou a ledabyle naházená do plechových kontejnerů. Novější plány, které byly nezbytné pro bezpečnost a zdraví zaměstnanců, byly srovnané mnohem pečlivěji. Protože však mezi výstavbou původní tovární budovy a velkorysou rekontrukcí Colstaru uplynulo mnoho let, Kelly se původním projektem ani dodatečnými přístavbami, k nimž došlo ještě předtím, než podnik převzal Colstar, nikdy nezabývala. Teď ale věnovala většinu minulé noci a celý dnešek podrobnému studiu těchto starých plánů, často se neobešla bez lupy, a porovnávala je se současným projektem. Hledala schodiště nebo nějaký průchod, o kterém by doposud nevěděla. V podniku byly desítky schodišť vedoucích do suterénu, kde bylo dynamo a některá výrobní oddělení. Všichni jí ale tvrdili, že suterén je vybudovaný na pevné skále.

Jenže teď, díky přesvědčování Abby Dolanové a jejímu vlastnímu pátrání, už byla moudřejší. Pod továrnou se táhly obrovské, uměle vytvořené jeskyně, jedna v hloubce třinácti a druhá třiceti metrů. A někde v téhle mamutí továrně k nim musela být schovaná přístupová cesta. Kolem jedné hodiny odpolední na něco narazila v plánku z roku šestačtyřicet, schodiště v nejzazší části prostor, z nichž se časem měla

zrodit hala C. Místo se schodištěm bylo nakonec rozděleno dvaapůl metru vysokými přepážkami, které od stropu stejně dělilo ještě asi sto dvacet centimetrů. Asi tak tucet místností, které tím přepažením vznikly, teď sloužilo jako sklady a zásobárny. Kelly prošla těmi skladišti nespočtukrát, když pátrala po nějakém násilném vniknutí či po potenciálním zdroji problémů. Nevzpomínala si však, že by tam někde narazila na dveře nebo schody zakreslené na tomhle plánku.

Je možné, že staré schodiště dávno zazdili, ale na nových pláncích o tom nebyla ani zmínka, ačkoliv v případech podobných zásahů o tom záznam nikde nechyběl. Zatím všechno nasvědčovalo tomu, že někdy mezi rokem devatenáct set šestačtyřicet a následujícím souborem modráků pořízeným v roce šedesát osm zmíněné schodiště prostě zmizelo.

Nemohla vyloučit, že výkresy zobrazující místo kolem schodiště se docela obyčejně ztratily, ale těžko mohla mít jistotu. Jediný způsob, jak se o tom přesvědčit, bylo osobně si tam zajít a všechno pořádně prohledat.

Opatrně srovnala modráky do hromádek a vrátila je zpátky do archivu. Nechala si pouze plánky se skladištěm.

Potom si k opasku připnula malou silnou baterku a vklouzla za volant golfového vozíku. Pokud to schodiště nenajde, čekají ji další dlouhé hodiny nad plánky. Ale Kelly by vzala jed na to, že schodiště tam pořád ještě je.

Ať už byl důvod jakýkoliv, zatím ji v Colstaru nikdo nepověděl o jeskyních, které tu zbyly po zlatém dolu, jeskyních, kudy mohl unikat z přírodních zdrojů nebezpečný plyn, které se mohly zřítit při zemětřesení nebo dokonce se prolomit vahou továrny samé. Když ujížděla halou A směrem k přijímací prostoře, přičemž si dávala záležet, aby udržovala normální rychlost, uvažovala o tom, kdo z firmy o tom tajemství asi ví. Pokud si vzpomínala, žádný z vedoucích pracovníků tu nepracoval déle než deset let, žádný s výjimkou Lylea. Vážně je možné, aby nikdo z nich nevěděl o dvou obrovitých jeskyních a o třech větracích šachtách, i když byly zapečetěny? To těžko. Jako bezpečnostní a hygienický technik podávala svá hlášení přímo prezidentovi firmy, což byl schopný ekonom jménem Roger Sealy. Společně prošli každý čtvereční centimetr továrny. Pokud ten věděl, že tu jsou podzemní prostory, pak to musel být proklatě dobrý herec. To samé platilo pro Lylea Quinna.

Když se Kelly přiblížila ke vchodu do haly C, cítila, že jí srdce buší až v krku. Nikdy nebyla založená zvlášť romanticky, ačkoliv v ní dřímala touha po dobrodružství, které dávala průchod svým potápěčským koníčkem a plachtěním. Opustila slušné místo u lesnických závodů a přestěhovala se do Patience kvůli Colstaru. Co ale tady celé ty roky hergot dělala? Nehrála tu pouze zástěrku, kulisu, za kterou se schová lež? Copak její opakované a vážně míněné

námitky proti obviňování ze sírany Aliance byly přesně tím, co od ní Quinn a další jeho kumpáni požadovali? Však se odpověď dozví už co nevidět.

Měla v plánu projet svou obvyklou kontrolní trasu a potom zastrčit vozík do jednoho skladu na konci haly C a pěšky dorazí až úplně dozadu. Druhá směna už byla v plném proudu a chodce nebylo v halách skoro vidět. Ve svém vozíku ji minul Dan Gibson, mistr, kterého Kelly dobře znala, a veseleji zamával. Kelly doufala, že vypadá klidněji, než se cítí. Když dorazila k prvním dveřím do skladištní části, nebyla v dohledu živá duse. Dveře byly dost široké, aby jimi projely vysokozdvižné vozíky s dřevěnými paletami, takže golfový vozík měl v nich místa habaděj.

Zabočila do druhých dveří a projela do další místnosti po pravé ruce, kde bylo skladiště čisticích prostředků. Přes horní okraje přepážek slyšela mužské hlasy, ale vidět nebyl nikdo. Podle modráků bylo nutné, aby se bludištěm místností propletla až do nejzazších prostor továrny.

„Můžu vám být nějak platný?“

Kelly se s příšerným úlekem obrátila.

Asi tři metry od ní stál mladý muž v pracovní kombinéze. Ještě nikdy ho tady neviděla. Chviličku trvalo, než popadla dech a vymáčkla ze sebe úsměv. Muž ji pravděpodobně nepoznal, což bylo trochu zvláštní. Každé čtyři měsíce pořádala pro každou směnu povinnou dvouhodinovou přednášku na různá témata, včetně

zacházení s toxickými materiály, průběhu případné evakuace a dokonce i první pomoci. Přestože ona sama si jen těžko mohla pamatovat každého ze čtyřiadvaceti stovek zaměstnanců Colstaru, oni ji znali skoro všichni. Přistoupila blíž, aby se podívala na jeho identifikační štítek s jmenovkou a umožnila mu přečíst si její vlastní. Jeff Kidd, hlídač skladiště.

„Jsem Kelly Franklinová, bezpečnostní a hygienický technik,“ představila se a opřela se jednou rukou nenápadně o stěnu, aby nebylo znát, jak se jí podlamují nohy. „Jsem tu jenom na běžné kontrolní obchůzce.“

Nezdálo se, že by Kiddovi byla povědomá, ale přečetl si její štítek a přikývl.

„Tak to teda promiňte,“ usmál se, „Jsem tu teprv pár měsíců a ještě jsem vás neviděl.“

Kelly se neúspěšně pokusila rozpomenout, kdy naposledy pořádala přednášku pro druhou směnu.

„To je v pořádku,“ usmála se. „Co nevidět se potkáme na školení, takže mě poznáte. Budu se tady kolem tak půl hodinky potloukat. Nepotřebuju vůbec nic, takže se klidně můžete věnovat své práci.“

Muž jí upřeně hleděl do očí, možná až příliš sebevědomě, když se uvážilo, že tu stál poměrně nedávno najatý skladník proti člence nejužšího vedení podniku.

„Pokud byste něco chtěla nebo třeba zabloudila, paní Franklinová, stačí houknout. Přes ty přepážky vás určitě uslyším.“

„Určitě to udělám.“

Kelly pomalu přešla do vedlejší místnosti a prohlížela přitom stropní ventilátory. Cítila, že Jeff Kidd ji nepřestává pozorovat. A skutečně, teprve když sebrala odvahu a ohlédla se jeho směrem, konečně se obrátil a odešel. To setkání ji znepokojilo natolik, že se málem vrátila zpět do své kanceláře. Nakonec vydržela a pomalu procházela z jednoho skladu do druhého a předstírala inspekční prohlídku. Kromě Jeffa Kidda tam zřejmě nikdo nebyl, přestože z dálky sem doléhalo vrnění vysokozdvižného vozíku. Znovu nakoukla do modráků. Už stačí projít jenom jedinými dveřmi. Znovu se rozhlédla. Nikdo. Srolovala plánek a vešla do posledního skladu. Byl prostorný, možná dvacet metrů čtverečných, a plný polic v řadách, které sahaly až ke stropu a obsahovaly krabice s nehořlavými chemikáliemi, balicí potřeby a plechovky barev.

Kelly chvíli poslouchala, jestli se někdo neblíží, a potom přistoupila k západní stěně. Podle plánku mělo být schodiště asi uprostřed. V místě, kde předpokládala skryté dveře, stál vysokozdvižný vozík vysoko navršený prázdnými paletami. Klíček byl v zapalování. Kelly se sice musela natáhnout, aby mezi policí a paletami viděla ke stěně, ale dveře tam byly, kovové, neoznačené, stejné jako

stovky dalších dveří v celé továrně, které ovšem čas od času všechny vlastnoručně otevřela. Pokud byly některé dveře zamčené, měla právo na klíč. Ucouvla na místo, odkud se jí nabízel rozhled po celé místnosti, a oddělila od svazku klíčů univerzální klíč. Potom nastartovala vysokozdvižný vozík a couvla s ním jenom o takový kousek, aby se protáhla mezi paletami a stěnou. Kdyby chtěl někdo těmi dveřmi projít, musel by zavolat skladníka, aby odstranil palety. Byl snad tím někým Jeff Kidd?

Univerzální klíč se v zámku hladce otočil. Kelly dveře pootevřela o dva centimetry. Za nimi viděla jenom temnotu.

Bylo vyloučeno, aby palety sama vrátila na místo. Kdyby to někdo kontroloval, ihned by poznal, že sešla po schodišti dolů. Nad rozumem, který ji nabádal, ať se dá na ústup do chvíle, než se sem bude moct vrátit s pomocníkem, nejspíš s Abby, který by zůstal na stráži, zvítězila zoufalá touha zjistit, co ty dveře skrývají. Naposledy se rozhlédla po skladišti, protáhla se dveřmi, stoupla na první schod dlouhého schodiště a dveře za sebou pevně zavřela.

Zahalilo ji absolutní ticho a temnota. Vzduch tam byl vlhký a zatuchlý. Kelly se opřela zády o zeď, která na pohmat vypadala jako kombinace pevné skály a cementu.

Měla pocit, že se dusí. Zaboha nedokázala uklidnit rozbouřený tep. Podobnou paniku prožívala, když se při svém prvním hloubkovém potopení odvážila rovnou do třiceti metrů. Konečně se díky záměrně pomalému a

hlubokému dýchání začala opět ovládat. Rozsvítila baterku a namířila světlo na betonové schodiště. Schody, mohlo jich být asi třicet nebo trochu víc, byly strmé a rovné a končily u dalších dveří. Byla téměř stoprocentně přesvědčená, že se jimi vchází do prostor pod suterénem továrny.

Kelly sestoupila do polovičky schodiště a namířila světlo nahoru na dveře, kterými sem přišla. Ještě pořád se mohla vrátit, zkusit to jindy, když bude vybavenější a nebude na to sama. Pár vteřin ustrašeně váhala a potom pokračovala v sestupu k dolním dveřím.

Dveře pod schody zamčené nebyly. Pootevřela je a zjistila, že i za nimi panuje pouze černočerná tma. Opět ji ovanul závan studeného vlhkého vzduchu. Rozevřela dveře o kousek víc, aby se jimi mohla protáhnout, a tichounce je za sebou přitáhla. Dokonce i v té tmě vytušila, že je v obrovité prázdné prostoře, v horní ze dvou jeskyní patientského dolu.

Obezřetně přejela paprskem dokola. Prostor byl obdélníkový, asi osmnáct metrů široký a padesát metrů dlouhý, s výškou přibližně necelých dvě stě deset centimetrů. Kam dohlédla, byly stěny z hrubě otesané skály.

Strop částečně podpírala prastará výdřeva s trámy tlustými jako železniční pražce. Při stavbě továrny asi stavitelé propočítali, že skála tu obrovskou tíhu továrny, položenou o třináct metrů výš, bezpečně unese. Po celém stropě se táhla

řada žárovek pospojovaných kovovými trubkami, ale nic jiného už tam vidět nebylo.

Kelly se ihned pustila do pátrání po dalším schodišti, které by mělo vést k hlubší jeskyni. Trvalo jí to pouhých pár minut, otevřený vchod asi o dvacet metrů blíž k průčelí skalní stěny. Schodiště, úzké a točité, bylo zřejmě vytesané přímo do skály. Bylo mnohem delší než to horní a na okamžik jí připomnělo schodiště ve středověkých hradech a taky výlet, kdy jako školačka šlapala nahoru a zase dolů schodištěm uvnitř Sochy svobody. Jenže na tomhle schodišti panovala tma černá jako dehet. Protože se jí nechtělo rozsvěcet baterku, přidržovala se rukou vlhké skalní stěny a opatrně postupovala dolů.

Vzduch, který jí zespoda proudil vstříc, se teď dál chladnější a čistší. Slyšela šum, jenž v tom přízračném tichu zpočátku připisovala hučení krve ve vlastních uších. Ale náhle si uvědomila, že to je hukot strojů. Pulz jí opět začal pádit jako utržený z řetězu, tentokrát ze vzrušení nad očekávaným objevem stejně jako ze strachu. Bručení strojů sílilo a Kelly poznala, že se blíží k dolní jeskyni. Podle plánku v brožurce o patientském zlatém dolu musela být nejméně třicet metrů pod továrnou, na úrovni dva Patientského údolí nebo ještě o kousek níž.

Když obešla další zatáčku spirálového schodiště, zahlédla světlo, které se prodíralo pod zavřenými dveřmi.

Dalších šest schodů a stála před nimi. Náhle za sebou

vytušila pohyb. Začala se otáčet, ale silná mužská dlaň ji hrubě přiklopila ústa a přirazila ji k svalnatému tělu. Na šíji ucítila studený kov, hned nato se ozval tichý lupavý zvuk a cosi ji tam bolestivě bodlo. Během pár vteřin se svět kolem ní rozpustil ve vířivé mlze. Vybuchla v ní panika, ale hned zmizela, protože myšlenky se jí rozmazaly. Víčka se jí neúprosně zavírala. Než ji zahltilo bezvědomí, zavrčel jí do ucha známý hlas jediné slovo.

Znělo prostě: „Huso!“

32

Žluté kruhy. Během toho posledního dne si Josh v koupelnovém zrcadle prohlížel svůj obličej snad desetkrát.

Po pravdě řečeno vypadal příšerně! Pokud by měl ale něco v nepořádku s očima, tak to by snad kčertu viděl, ne?

Jeho zuřivost vzrůstala s každičkým krokem. Vysel z baru Ghost Ranch a zamířil si to přes rušnou ulicí, aniž by se obtěžoval rozhlížením se po autech. Ozvalo se zuřivé ječení klaksonů, ale nebral je na vědomí.

Znovu se objevily ty jiskřivé záblesky.

Josh se rozběhl zpátky do motelu. V duchu si říkal, že má pořád ještě čas. Nejvyšší čas, aby udělal, co mu radí

Bůh. Nejvyšší čas skoncovat s tou bolestí jednou provždy.

Třpytivé diamanty duhových světel mu zevnitř bušily do očních bulv jako krupobití. Poslepu zašátral po klíči, zběsile rozrazil dveře a skočil po batohu schovaném pod posteli.

„Tak tentokrát už ne!“ vykřikl nahlas.

Tentokrát žádné bolení hlavy nebude. Tentokrát už nebude prosit Boha, aby ho vzal k sobě. Tentokrát bude jedině pomsta.

„Bricker… Goldenová… Gentry… Forrester…“

Odříkával si ta jména jako litanii, zatímco opět kontroloval obě zbraně.

Ty létající záblesky začínaly slábnout. Bylo to znamení. Cesta, pro kterou se rozhodl, byla správná. Popadl batoh a vyřítil se z místnosti. Měl to tři nebo čtyři bloky k hlavní bráně podniku. Pět minut, a kdoví jestli…

Josh se vyřítil hlavním vchodem motelu Fremont a zastavil se, jako by vrostl do země, protože kolem pomalu klouzal hlídkový vůz. Honem zacouval do dveří a čekal. Pár minut nato kolem projíždělo druhé auto, stejně pomalu a významně jako to první. Policisté se snažili předstírat, že jde o běžnou rutinu, ale on dobře poznal, že po někom jdou, a skoro určitě po něm. Jak se to mohli dozvědět? Jediné možné vysvětlení je Abby. Celou tu dobu si kvůli němu dělala starosti. Teď vnikla do domu na Orchard Street, prohlédla si jeho počítač a našla dopis, který jí sice napsal, ale nikdy neodeslal. Proč ten proklatý dopis nevymazal?

Teď se Bricker a ti ostatní budou mít na pozoru a policie má určitě jeho popis a poznávací značku jeho džípu.

Vtiskl se hlouběji do stínů. Abby se pletla, když si představovala, že ho zastaví. Jako vždycky to nejspíš myslela dobře. Ale opět šli tím jeden proti druhému. Zaboha mu neslo do hlavy, jak se to mezi nimi kčertu mohlo tak podělat. Kdy z ní udělal tu černou skvrnu svého života. Kdy mu přestala poskytovat tu bezpodmínečnou lásku, která podle jejího tvrzení pro ni znamenala smysl života?

Zjistil, že si v duchu nepřestává pokládat otázku, jak je to vlastně s jejím vztahem k doktoru Lewu Alvarezovi.

Zděšený důsledky svého záchvatu zuřivosti, při kterém ji téměř udeřil, sledoval ji jednou večer k Alvarezově farmě.

Zaparkoval dole u silnice a vyšel nahoru dlouhou nevyasfaltovanou příjezdovou cestou až k farmě, kde tajně pozoroval Abby s Lewem a další dvojicí usazené v jeho pracovně. Po chvíli se vrátil dolů k svému autu a čekal, až Abby projede kolem a zamíří domů. Alvarez byl pohledný jako filmový herec a imponoval jí svou prací na pohotovosti.

Z těch dvou se stali milenci. Cítil, jak se mu samovolně zatínají čelisti. Je možné, že právě proto se Abby snaží, aby ho tady ve Fremontu policie chytila?

Jakmile Brickera a jeho kumpány vyřídí, bude muset na ni udeřit a donutit ji, aby mu ledacos ze svého chování vysvětlila. Lhát mu určitě nebude. Lhářka nikdy nebyla.

Jestli mu zůstala věrná, odmění ji životem, o jakém spolu vždycky snili. Ale co jestli ho zradila?…

Podíval se na batoh u svých nohou a dostal strach, že kdyby se ho pokusil propašovat do firmy Seradyne, určitě by byl nápadný. Jedna poloautomatická puška pod větrovku, to je tak všechno, co by mu mohlo projít. Na druhou stranu by víc ani nepotřeboval. Vrátil se zpátky do motelu a vyšel východem na parkoviště, kde stál jeho džíp. Podvečer byl netypicky kalný a začal se snášet jemný deštík. Hodil batoh na podlahu vozu a z krabice s nářadím vytáhl šroubovák.

Během pár vteřin vyměnil poznávací značku svého džípu a sousední dodávky z Kolorada. Hlava ho bolet nepřestávala, ale bolest nebyla tak krutá, jak by v téhle chvíli normálně očekával.

Zastrčil si jednu krátkou pušku do podpaží, zatáhl si zip na bundě a sjel s džípem z hlavní silnice. K budovám Seradyne se klidně dostane i postranními uličkami.

Ochranka tam vždycky byla početná, a teď ji možná ještě posílili. Neměl však v úmyslu vcházet do budovy. Daleko rozumnější bude počkat u parkoviště. Třeba se mu podaří sejmout jenom Brickera, ale i to by byl sakra dobrý začátek.

Ulicí před ním přejel hlídkový vůz. Vytušil, že si ho nejspíš všimli. Zabočil do nejbližší uličky. Když pak znovu vyjel do ulice, byl jenom blok od podzemní garáže. Vedoucí pracovníci Seradyne tam měli vyhrazená místa k parkování.

Ještě jeden rok, možná míň, a měl by vyhrazené místo i on

sám. Jeho přístup k práci a úspěchy mu zaručovaly vytrvalý postup. Ale nakonec na těch jeho pracovních úspěších vůbec nezáleželo. Záleželo jedině na tom, že Nancy Goldenová spala s Petem Gentrym. Jasně, personální restrukturalizace podniku.

Brickerovo infiniti bude parkovat na vyhrazeném místě. Jednou svůj vůz žertem označil za sexmobil. U

Brickera končilo u sexu všechno. Bude poměrně snadné sejít do garáží zadním schodištěm a počíhat si za sousedním autem. Pokud by tam Brickerovo infiniti nebylo, začal by hledat landrover Petea Gentryho.

Když se Josh zezadu blížil k podzemním garážím Seradyne, pořád mu v očích jiskřila světýlka. Proběhl kolem betonové zdi a přikrčil se za řadou dvoumetrových keřů.

Chvíli tam vyčkal, po tom krátkém běhu celý bez dechu.

Není to tak dlouho, co dokázal bez větších potíží zaběhnout půlku maratónu. Jak se zdálo, tělo se mu rozkládalo stejně rychle jako duše.

Prosím tě, měj se mnou trpělivost, Abby, žadonil v duchu. Prosím tě, pochop, že to musím udělat.

Bylo však vyloučeno, aby to někdy pochopila, aspoň do té doby, než ji přesvědčí, že se tím zbavil těch bolestí hlavy i zmatků. Aspoň do té doby, než se přesvědčí, že je z něho opět celý chlap. Počkal, až se mu zklidní dech a ulice se vylidní. Potom se překulil přes betonovou zeď a spustil se dolů na první podlaží. Brickerův vůz byl na druhém podlaží.

Přikrčený prokličkoval mezi vozy a spustil se ještě o patro níž. Při pohledu na Brickerovo bílé infiniti se mu ten bušící pulz zrychlil ještě víc. Za očima mu vybuchovaly tříštivé granáty.

Vybral si skrýš hned před mercedesem parkujícím před Brickerovým autem a právě se k němu chystal rozběhnout, když se kolem rohu s pronikavým zaskřípěním prohnal sporťák a prosvištěl do vyššího patra. Kdyby Josh býval udělal jediný krok, byl by po smrti stejně jistě, jako co nevidět bude Steve Bricker.

Tentokrát chvíli poslouchal, jestli sem nemíří další vůz, a teprve potom přeběhl k mezeře mezi chladičem mercedesu a stěnou. Znovu celý poloudušený lapal po dechu. Měl pocit, že srdce se mu v hrudi rozskočí.

Přesvědčil se, že od vchodu u schodiště a výtahu ho není vůbec vidět. Počítal však s tím, že Bricker přijde spíš po schodech. Potom zpod bundy vyndal pušku a položil si ji na klín. V poslední době si střelbu cvičil na několika skládkách za městem. Střeleckou soutěž by sice nevyhrál, ale to ostatně neměl zapotřebí. Stačilo, když zamíří do správné výšky, stiskne spoušť a vystřelí dávku.

Blížila se pátá. Počká na Brickera do pěti dvaceti a pak se půjde poohlédnout po autě Petea Gentryho, čistě pro jistotu. Hlava ho bolet nepřestávala, ale pořád to bylo snesitelné. Kdyby dostal ten velký záchvat, jaký dnes zažil už dvakrát, byl by vyřízený. Bricker by sem mohl přijít a

klidně na něho i šlápnout a on by nedokázal hnout ani prstem. Prozatím to ale ušlo.

Najednou, aniž by si uvědomil, že vůbec otevřel náprsní tašku, cítil, že v dlani drží průhledné pouzdro s fotografií Abby, které pořád nosil u sebe. Panebože, jak strašně ji miluje! Dala mu všechno, vzdala se způsobu života, který jí stoprocentně vyhovoval, jen aby mohla být s ním. A co jí dal on na oplátku? Samou bolest a samé zmatky. Hněv a úzkost. Co se to s ním u všech čertů stalo?

Je snad tohle šílenství? Copak právě tohle dělá člověk, když mu přeskočí?

Betonovou jeskyní se rozlehly kroky. Dlaň se mu napjala na pažbě. Dvojice lidí, kteří se bavili a smáli, se vynořila z vchodu od schodiště a zamířila k němu. Kate Alstonová od příjmu a chlápek z projekční kanceláře. Vědí už o něm? Sklopil oči ke zbrani na svém klíně. Pokud by ho takhle nachytali, bylo by přece jedno, jestli to vědí nebo ne.

Přiložil prst na spoušť a přimáčkl se k nárazníku mercedesu.

Mohli být tak deset metrů daleko. Teď sedm. Pokud některému z nich patří tohle auto nebo některé ze sousedních, pak to mají spočítané.

Josh zatajil dech. Co by si měl ksakru počít, jestli ho zahlédnou? Prostě je sejmout? Přišel odprásknout Brickera a ne cizí lidi. A Kate Alstonová, které nemohlo být víc než třiadvacet nebo čtyřiadvacet, se k němu vždycky chovala senzačně.

Pomoz mi, Abby. Proboha, poraď mi, co mám dělat.

Zčistajasna kroky utichly. Ozvalo se otevírání dveří auta, potom další rána, jak se zabouchly. Josh riskoval vykouknutí. Oba nasedli do bílého kupé, camaro nebo firebird. Motor se zavrčením oživl a vůz se odlepil z místa, které bylo o dvě auta níž, než parkovalo to Brickerovo.

Abby, já je vážně nechtěl zabít. Chtěl jsem jenom, aby to mezi námi zase klapalo jako dřív. Tohle nám provedl Bricker a ti ostatní. A to si odskáčou. Nemám snad pravdu?… No, nemám?

Zastrčil Abbyinu fotografii do kapsy u bundy. Bolest hlavy jako by znovu sílila a navíc se mu začínalo dělat špatně od žaludku.

Tak pojď, kčertu… Pojď už přece…

Dveře od schodiště se opět otevřely. Znovu se ozvaly hlasy, dvou mužů. Jednoho z nich poznal okamžitě.

Bricker! Přikrčil se ještě níž k zemi a sevřel zbraň křečovitěji. Opatrně vykoukl okénkem Brickerova infiniti.

Tím druhým mužem byl Pete Gentry! Tak tohle by nečekal ani ve snu! To byl skutečně dárek od Boha!

Je to skoro za námi, Abby, pomyslel si horečně. Pro ně konec. Pro nás nový začátek.

Přikrčil se a snažil se podle zvuku jejich kroků na betonu odhadnout vzdálenost. Sedm metrů. Možná pět. A…

teď!

Vstal, udělal tři rychlé skoky k zadní části infiniti a prudce se vynořil před dvěma polekanými muži, kteří se zastavili necelých pět metrů od něho. Jasný cíl.

„Joshi, ne!“ vykřikl Bricker.

Pete Gentry se svezl na kolena s hlavou zabořenou do dlaní, ale Bricker zběsile šátral pod sakem. Pistole!

„Odpusť mi, Abby!“ zavyl Josh.

Zvedl pušku k rameni a vypálil.

33

Telefon zazvonil v šest, právě když Abby odcházela do nemocnice za Lewem.

„Doktorku Dolanovou, prosím.“

Přestože od chvíle, kdy se zúčastnila přednášky Grahama DeShielda v nemocnici St. John’s uplynula řada měsíců, hlas módního psychiatra, afektovaný a nosový, poznala okamžitě.

„U telefonu doktorka Abby Dolanová.“

„Tady DeShield, doktor Graham DeShield.“

Vzpomínala si, že psychoterapeut byl vysoký a štíhlý, nosil brýle s drátěnými obroučkami a měl olysalé čelo. Teď si ho představila usazeného za stolem v dřevem obložené

pracovně jedné z luxusních vil s vyhlídkou na zátoku někde v Marin County.

„Děkuju, že jste se mi tak rychle ozval, pane doktore.“

„Moje spojovatelka tvrdila, že jde o naléhavou záležitost, prý se týká Ethana Blacka. Na druhou stranu mi ale nejde do hlavy, co naléhavého může být na případu člověka, co je už hezký čas po smrti.“

„Zkuste mi věřit, že tohle je skutečně případ pro pohotovost, pane doktore. Vy jste si mě určitě nezapamatoval, ale než jsem se přistěhovala sem do Patience, pracovala jsem v nemocnici St. John’s. Před pár lety jsme se krátce viděli, když jste pro naši nemocnici uspořádal velmi působivou přednášku.“

„Ach ano, ano, na tu přednášku si moc dobře vzpomínám. Pojmenoval jsem ji „Narcisismus a filmové hvězdy“. Přednášková činnost patří mezi mé koníčky.“

„Byla skutečně vynikající. Jedna z nejlepších přednášek, jaké jsem na tohle téma kdy slyšela.“

„Vy jste psychiatr?“

„Ach ne, to ne. Mám specializaci na pohotovostní medicínu.“

„Aha, chápu.“

Abby bylo stoprocentně jasné, že nechápe nic, ale moc by se divila, kdyby Graham DeShield byl vůbec schopný přiznat, že něco nepochopil.

„Pane doktore, dnes kolem poledne jsem měla schůzku s Ezrou Blackem.“

„No ano, můj dobrý přítel Ezra!“

„Svěřil se mi, že je na vás strašně rozzlobený kvůli synově sebevraždě. Je z ní zoufalý, takže potřebuje na někoho shodit vinu –jen aby to nemusel vyčítat sám sobě.“

„Mluvíte mi z duše. Dokonce už o mně začal roznášet pomluvy.“

„Vsadila bych se, že vaše pověst obstojí i navzdory té špíně, kterou chce na ni nakydat, pane doktore.“

„To je hezké, že mi tak věříte. V jaké nemocnici že jste pracovala?“

Abby se usmála. DeShield byl očividně imunní vůči všem informacím, které se netýkaly právě jeho.

„U St. John’s. Působila jsem tam deset let. Dnes jsem se sešla s panem Blackem kvůli tomu, abych ho zkusila přesvědčit, že za Ethanovu smrt je ve skutečnosti zodpovědná společnost Colstar International, čili jedna z firem, které sám vlastní a v níž byl zaměstnaný jeho syn.“

Abby vycítila, jak na druhém konci linky stoupá DeShieldův zájem.

„Pokračujte,“ vyzval ji psychiatr.

„Měli jsme tu jistý počet případů, kromě Ethana Blacka ještě čtyři, mezi zaměstnanci Colstaru, které se projevovaly psychotickým, násilnickým chováním. Přímo tady v Patience je skupinka lidí, co se snaží zjistit, jak to s

nimi po pravdě bylo. Jsme přesvědčeni, že ve všech čtyřech případech jde o otravu vysokými dávkami kadmia a že mnoho dalších pacientů bylo vystaveno menším dávkách a trpí tedy menšími potížemi. Všichni čtyři pacienti buď vyvolali násilnické scény, nebo aspoň projevovaly sklony k zuřivosti a útočnosti. Jeden z nich je teď ve vazbě s obviněním z vraždy. Je to jediný pacient, kterému jsme prozatím mohli provést řádný test, ale výsledkem byla extrémně vysoká hladina kadmia v krvi. Poslali jsme na vyšetření vzorek krve dalšího pacienta, ale ještě se nám nevrátil. Žádali jsme, aby Ezra Black továrnu zavřel do té doby, než se vyšetří, co se ve skutečnosti stalo a než zajistí, že se podobné ohrožení nebude opakovat.“

„A?“

„Zpočátku se zdálo, že Ezra je ochotný nechat si leccos vysvětlit. Potom zčistajasna nasadil kamennou masku a skoro mě z domu vyhodil.“

„Celý Ezra.“

„Bylo to k zbláznění. A kdybychom sehnali sebevíc důkazů, Colstar a jeho vedení jsou prostě neprůstřelní.“

„Takže pozitivní výsledek testu, říkáte?“

„Nepochybuju o tom, že budou vyžadovat, aby nějaká nezávislá laboratoř všechna vyšetření zopakovala, a tak, podobně. Jenže mezitím, co se budou přehodnocovat naše výsledky a zjišťovat nové, může to odnést spousta dalších lidí. Potřebovali bychom, aby Ezra Black stál na naší straně,

protože jinak jen těžko přesvědčíme někoho z těch, kdo může rozhodnout o řešení, že jde o vrcholně naléhavou záležitost.“

„Ale proč voláte zrovna mně? Pokud jste dneska neuspěla u Ezry Blacka vy, můžu vás ujistit, že já už budu bez šancí úplně.“

„To je jeho chyba.“ Abby se polekala, jestli těch lichotek není i na DeShielda trochu moc. „Pokud jde o to, jak byste mohl být platný, myslím, že jsem při prvním rozhovoru s panem Blackem řekla něco, co ho zaujalo, a sice že to byla zmínka o násilnickém chování těch čtyř pacientů. Když mu pak začalo docházet, že o Ethanovi nevím víc, než co stálo v novinách, ztratil o mě absolutně zájem, byl studený jako ledovec. Z Feather Ridge jsem odjížděla s pocitem, že kdybych měla jistotu, že se Ethan choval násilnicky, kdybych přesně věděla, co všechno vinou otravy kadmiem prováděl, Ezra Black by mě aspoň vyslechl do konce. Chystala jsem se mu dokonce navrhnout, aby dal synovo tělo exhumovat a nechat provést testy, ale tak daleko jsem se vůbec nedostala.“

„Jinými slovy, vy po mně chcete, abych porušil etickou zásadu lékařské mlčenlivosti v případě syna jednoho z nejbohatších a nejmocnějších lidí na světě.“

„Bylo mi jasné hned od začátku, že vzhledem k vaší lékařské specializaci pro vás nebude snadné tohle udělat. Na vašem místě bych váhala stejně tak. Jenže my máme důvody

věřit, že v sázce je spousta lidských životů. A navíc vám po pravdě přiznám, že nemáme moc na výběr, pokud jde o to, na koho se obrátit.“

„Pokud by se Black dozvěděl, že jsem udělal něco podobného, jeho právníci by mě štvali jak honicí psi… až bych nakonec z okna ordinace vyskočil i já.“

Hlavní věc byla, že psychoterapeut neřekl rovnou ne.

Zatím však vyčkával, aby zjistil, co na tom může vydělat on sám. A Abby měla vhodné argumenty přichystané předem.

„Máte mé slovo, že o našem rozhovoru se Ezra Black nikdy nedozví. A navíc nemůžete popřít, že pokud by se nám podařilo prokázat, že Ethana vedla k sebevraždě přítomnost kadmia v mozku, stoprocentně by vás to očistilo z viny, kterou teď na vás svaluje Ezra Black.“

Během dlouhé odmlky, která následovala, uchopila Abby propisovačku a přidržela ji nad poznámkovým blokem.

No tak, Grahame. No tak…

„Od té přednášky jsme se sice nesetkali, Abby, ale všechno mi říká, že vám můžu důvěřovat.“

„To můžete, pane doktore,“ pronesla hlasem, do které vložila téměř svůdný tón. „A navíc je pravděpodobné, že se co nevidět setkáme osobně.“

„Pro vás jsem Graham. A neskrývám, že setkání by mě velice potěšilo. Pravda je taková, Abby, že Ethan Black bezmála utloukl jednoho člověka baseballovou pálkou.

Farmáře. Stalo se to na parkovišti po předchozí hádce v baru. Ezra se postaral o to, aby každý svědek tvrdil, že si začal farmář. Potom dohlédl na to, aby oběť léčili v Stoneleighu, kde je Ústav pro léčbu zranění hlavy. Znáte to tam?“

„Ano. Špičkové pracoviště.“

„Jsem přesvědčený, že ten muž už odtud neodejde, byl na tom hodně špatně.“

„A co Ethanovy bolesti hlavy?“

Velký Ezra se o nich sice nezmínil, ale Abby už vůbec nepochybovala, že jeho syn jimi trpěl.

„Začaly hned po té nehodě,“ vysvětloval DeShield.

„Příšerné, ochromující bolesti hlavy, které jsem připisoval předchozímu otřesu mozku. Takže na svědomí je mělo taky kadmium?“

„Určitě ano. Povězte mi ještě, jestli před jejich vypuknutím míval nějaké varovné příznaky? Pachuť v ústech? Blesky před očima?“

„Zvláštní, že mluvíte právě o tomhle. Skutečně si stěžoval na zápach. Něco jako shnilá vejce.“

Trefa!

„Pane doktore, Grahame, ublížil Ethan ještě někomu kromě toho farmáře?“

„Vlastně to odnesla celá hromada lidí, ale ten farmář byl na tom ze všech nejhůř. V Ethanovi jako by doutnal

vztek vůči každému, a tu a tam prostě vypěnil. Během toho posledního měsíce zmlátil prostitutku. Přerazil jí ruku.“

Abby zuřivě čmárala poznámky.

„A tatíček se o ni taky postaral?“

„Jak jinak.“

„Grahame, spolehněte se, že nikdy nebudete litovat, že jste tohle udělal.“

„To bych rád, Abby. Hlavně nezapomeňte, že jste mi slíbila vynechat z té věci moje jméno. V každém případě mi ihned zavolejte, jakmile dojde k nějakému pokroku.

Pochopte, že ty pomluvy a útoky Ezry Blacka mě můžou profesionálně vážně poškodit.“

„Ještě něco.“

„Ano?“

„Nemáte náhodou přímé číslo do Feather Ridge?“

„To skutečně mám. Nač?“

„Mám dojem, že Ezra Black už příště od spojovatelky žádný můj naléhavý telefonát nepřijme.“

*

Navzdory vytrvalému dešti byl podvečer vlahý a poměrně jasný. Když Abby ujížděla k nemocnici, zahlédla dokonce kratičký záblesk slunce. Do její schůzky s Kelly zbývalo ještě čtyřicet minut. Už se nemohla ani dočkat, kdy se uvidí s Lewem a vylíčí mu dva hlavní úspěchy dnešního

dne, svou návštěvu ve Feather Ridge a Kellyin objev, že kdesi v Colstaru je tajné schodiště.

Po svém rozhovoru s Grahamem DeShieldem se cítila báječně rozjařená. Nejtěžší teď bude dodržet svůj slib a vynechat jeho jméno, až bude volat Ezru Blackovi.

Rozhodla se telefonát odložit do doby, než se dozví, co všechno zjistila Kelly. I kdyby se z toho nakonec nevyklubalo nic závažného, o čemž ale silně pochybovala, pořád jí ještě zbývala informace, kterou teď má o Ethanovi. Black by musel být necitelný jak kámen, kdyby nepodnikl rázné kroky proti firmě, která zavinila smrt jeho syna, i kdyby se stokrát jednalo o firmu, která mu patří.

Když zahýbala na příjezdovou cestu k nemocnici, probírala si Abby v hlavě vysvětlení, které DeShieldovi a Blackovi dala o té nešťastné čtveřici, jakož i o dalších sto padesáti dalších obětech s diagnózou VNOJ. Zmocnil se jí neodbytný pocit, ne pocit, jistota, že v její logice někde došlo k chybě. Na první pohled všechna vysvětlení držela pevně pohromadě díky předpokladu, že došlo k jednorázovému nebo opakovanému úniku kadmia, které, především po stimulaci magnetickou rezonancí, vyvolalo nejrůznější příznaky, individuální u každého pacienta. V

případě těžšího zasažení nebylo MRI nutné, protože pacient i tak trpěl bolestmi hlavy, projevoval se útočně a vyloučit se nedalo ani úmrtí, a tato teorie skutečně splňovala poslání všech teorií, a sice že vzájemně spojovala jednotlivá fakta.

Kdykoliv ji však vysvětlovala nahlas, nejprve Lewovi, potom Blackovi a nakonec DeShieldovi, měla z toho zvláštní pocit.

Na parkovišti před příjmem stála sanitka, ale Abby její vysoce vyvinutý šestý smysl našeptával, že na pohotovosti panuje poměrně klid. A skutečně, nedělo se tam téměř nic.

V první kóji vyšetřovaly sestřičky postaršího pacienta ze sanitky. Kromě toho se svítilo pouze v kóji číslo čtyři, kde Lew poslouchal plíce dospívajícímu chlapci. Sotva Abby prošla vchodem, okamžitě si jí všiml a mávnutím ji nasměroval k lékařskému pokoji. Přikývla na znamení, že pochopila, a obešla pohotovost vnější chodbou, aby pokud možno nevzbudila žádnou pozornost. Během té chvilky, co čekala v místnosti, vytočila číslo svého domácího telefonu, aby se přesvědčila, zda tam nemá vzkaz od Kelly nebo od Joshe. Nic.

Nervózně se rozhlédla kolem sebe, protože si připomněla Lewovo podezření, že v pokoji je namontováno odposlouchávací zařízení. Vzhledem k tomu zfalšovanému pitevnímu protokolu, s kterým se vytasil Joe Henderson, by ji menší elektronické špiclování nepřekvapilo. Neexistoval sebemenší důvod, aby litovala, že musí opustit zdravotnické zařízení ovládané společností jako je Colstar a lidmi typu Joea Hendersona a George Oleandera, ale stejně ji to mrzelo. Nevýslovně ji štvalo, že ji odtud vypudí právě pomocí lží a podrazů. Byla nepříčetná vzteky, že musí

opustit místo, kde se naučila tolik nového o sobě samé i o svých schopnostech. A navíc byla nešťastná i kvůli tomu, že musí rozhodovat o svém vztahu k Lewu Alvarezovi dřív, než je k tomu zralá.

„Kčertu s tebou, Hendersone,“ zabručela vztekle.

„Kčertu s tebou!“

V tom okamžiku se otevřely dveře a do pokoje vstoupil Lew. Jakmile za ním zacvakly dveře, skočila mu do náruče a rty se mu položila na ústa. Ztuhnul překvapením. Potom s tichým povzdechem rozkoše zvedl paže a zajel jí prsty do vlasů, aby ji mohl políbit ještě pevněji. Když nakonec jemně ukončila polibek, nepřestával ji k sobě tisknout.

„Mám pocit, jako bych právě vyhrál v loterii,“

zašeptal.

„Třeba jsi vyhrál.“

Posadil se a stáhl ji k sobe na klín. Zabořila se mu obličejem do křivky jeho šíje a vychutnávala chuť jeho pokožky a vzrušení, které nedokázal skrýt.

„Musíme být opatrní,“ pošeptal jí. „Velký bratr se možná dívá.“

„Ať!“

„Prima.“

„Lewe, nemůžu se zdržet moc dlouho.“

Odsunul ji od sebe a zlehka ji políbil na ústa.

„Já hned poznal, že řekneš něco podobného. Je s tebou všechno v pořádku?“

„Úplně bezvadně, ale Josh se mi vůbec neozval.“

„Dělám si kvůli němu pořádné starosti, věř mi.“

„To jsi hodný,“ zašeptala. „Lewe, myslíš, že je bezpečné mluvit právě tady?“

Pokrčil na znamení, že neví, a kývnutím ji pozval do koupelny, kde roztočil kohoutky nad umývadlem i ve sprše.

„I tak bychom měli mluvit hodně potichu.“

„To se rozumí, Lewe. Poslyš, myslím, že v Colstaru jsme udělali pokrok. Kelly Franklinová objevila nějaké schodiště a má dojem, že vede k těm podzemním jeskyním, o kterých jsem ti vyprávěla.“

„Ty jí vážně důvěřuješ?“

„Vážně. Nikdy jsem ji taky nepodezřívala, že mi něco tají. Teď je navztekaná jako čert kvůli tomu, že vedení Colstaru jí existenci těch jeskynních prostor i větracích šachet neprozradilo. Obě soudíme, že k tomu mělo proklatě závažný důvod. Za dvacet minut se s ní mám setkat v parku u jejího domu, aby mi pověděla, co všechno vlastně objevila.“

„A co tvoje návštěva u Ezry?“

„To bylo dost fiasko, ale úplná prohra to zatím není.

Nechce už se mnou mít cokoliv společného, ale podle mně je to jedině proto, že si nepřeje, aby prosáklo na veřejnost, jak jeho kluk zmrzačil jednoho člověka baseballovou pálkou a prostitutce přerazil paži. A to jsou jenom dvě hlavní ukázky jeho kadmiem probuzeného šílenství. Jakmile Ezra

zjistí, že už není co schovávat, možná že ustoupí a přinejmenším dovolí, aby se zahájilo nějaké vyšetřování.“

„Pokud už dávno neví, co se v Colstaru děje.“

„To je docela dobře možné, protože v Blackovi se člověk nevyzná.“

„Povím ti jedno: pokud je firma zodpovědná za tu střílečku v Las Vegas a za smrt Wheatonovy manželky, jakmile se do toho obujou právníci, znamená to konec pro celý podnik. Už se nemůžu dočkat, až uslyším, co všechno zjistila Kelly.“

„Však se dočkáš co nevidět.“

Abby zavřela sprchu i kohoutek nad umývadlem a vrátila se do lékařského pokoje pro bundu.

„A ještě něco,“ poznamenala. „Pořád mi nepřestává strašit v hlavě ta spousta vyšetření na magnetické rezonanci, o kterých jsem ti vyprávěla.“

„Tak ty si nemyslíš, že jde jenom o nějakou dohodu mezi praktickými lékaři a rentgenology, že se bude dělat co nejvyšší počet vyšetření? Při těch nákladech se pojišťovna prohne.“

„Pokud by to tak bylo, platilo by, že shodou okolností tím vyšetřením prošlo devadesát procent našich pacientů s diagnózou VNOJ. Přes biostatistiku nejsem žádný přeborník, takže netuším, jestli na ten náš případ vůbec existuje nějaký vzorec, do kterého bychom mohli dosadit shromážděná data, ale kdyby ano, vsadila bych krk, že by

nám vyšlo, že všechny ta vyšetření na MRI jsou statisticky významná.“

„Nejspíš máš pravdu, ale já ti žádné použitelné vysvětlení nabídnout nedokážu.“

„V magnetické rezonanci je elektromagnet a kadmium je těžký kov. Dokážu si docela dobře představit, že nějakým způsobem dochází k interakci.“

„Pravděpodobně.“

Abby vklouzla do větrovky.

„Už musím jít.“

„Končím tady o půlnoci. Možná trochu dřív,“

upozornil Lew s nadějí.

„Víš co, vrátím se sem, jakmile zjistím, co Kelly v Colstaru objevila.“

„Abby, proboha živého, buď opatrná. Strašně moc opatrná, slyšíš?“

Abby uchopila jeho tvář do dlaní a zlehka ho políbila.

„Pro případ, že by sis toho ještě nevšiml,“ usmála se, „rozhodně nepatřím mezi mistry světa v hazardu.“

*

Park, který Kelly vybrala jako místo jejich schůzky, představoval mezi veřejnými plochami v Patience raritu tím, jak byl zanedbaný. Bylo to čtvercové hřišťátko na konci dost dlouhé ulice. Od malého parkoviště se dalo dohlédnout k

rodinným vilkám, ale všechny byly dost daleko. Trávník na hřišti většinou prohrál souboj s plevelem a zoufale volal po sekačce. Houpačky, klouzačka, a dřevěné prolézačky byly bez opravy odsouzeny ke zkáze. Hřiště skutečně nabízelo soukromí, ale v tomhle deštivém a houstnoucím podvečeru působilo velmi ponurým dojmem. Pro Abby představovalo metaforu budoucnosti celého města.

Dorazila na místo s několikaminutovým předstihem, zhasla světla a vypnula stěrače. Do přehrávače strčila jednu ze tří kazet, na kterých měla Beethovena. Poslouchala ty kazety často, ale nikdy se na ně nesoustředila natolik, aby dokázala rozeznat jednu symfonii od druhé. V přihrádce na rukavice ležela třetina čokoládové tyčinky s oříšky. Ty dvě třetiny byly všechno, co stačila sníst od svého návratu z Feathes Ridge. Minimum pohybu, příšerné stravovací návyky, ještě horší režim spánku, nevyrovnaný emocionální život, předváděla svým pacientům vážně skvělý příklad!

Jednou, slibovala si. Jednou se to všechno urovná. Spolkla zbytek tyčinky a podívala se na příjezdovou cestu. Nikdo.

Bylo přesně sedm. Venku nepřestával padat vytrvalý jemný déšť, teplý a očistný. Abby se kolem sebe znovu rozhlédla a instinktivně zamkla dveře vozu. Okénka se pomalu zamžila.

Mazdou se rozléhaly tóny Beethovenovy symfonie, jeho Osmá, usoudila Abby, i když bez konkrétního důvodu.

Chvíli těkala myšlenkami jen tak bez cíle, nakonec se však

znovu vrátila k záhadě, která jí do té colstarské skládačky nezapadala: vyšetření na magnetické rezonanci.

Prošel jím téměř každý pacient s diagnózou VNOJ. U

mnoha z nich, ne-li u všech, datum vyšetření ve skutečnosti předcházelo vzniku symptomů, které pacienta řadily mezi skupinu VNOJ. Podle její teorie tito pacienti už předtím přišli do kontaktu s kadmiem a kombinace otravy těžkým kovem a magnetické rezonance odstartovala kožní problémy, únavu, sníženou imunitu, bolesti hlavy a další potíže.

Kombinace. Tohle byl ten klíč, slovo, které ji znepokojovalo nejvíc. Nejdřív otrava kadmiem, potom magnetická rezonance. Právě ta kombinace jí zaboha s ničím neladila, ten hranatý kolík, to chtěla zatlouct do kulaté díry.

Její vysvětlení neobstálo bez toho, že došlo k náhodě ve sto padesáti případech ze sto padesáti případů. To prostě nešlo.

Podívala se na hodinky. Sedm hodin deset minut.

Hoď sebou, Kelly! Kde ses kčertu zdržela?

Okénka mazdy se zamžila natolik, že byla neprůhledná. Abby spustila obě přední o centimetr a vypnula kazetu s Beethovenem. Zaposlouchala se do hlubokého ticha, přerušovaného pouze přívaly deště na střechu a kapotu vozu.

Něco tu neklapalo.

Ještě pět minut, rozhodla se. Ne, deset. Počká do sedmi dvaceti a pak pojede Kelly hledat, nejdřív k ní domů a potom do Colstaru.

Zatracená práce, kde jsi?

Reflektory auta, které olízly vzdálený konec příjezdové cesty, zalily Abby vteřinovým pocitem úlevy. Potom se světla stočila jinam a zmizela v dálce na silnici.

Snažila se zkrátit si čekání dalším přemýšlením nad možnými významy všech těch vyšetření na magnetické rezonanci. Nikdy nevyslovuj dvě diagnózy tam, kde na vysvětlení pacientových symptomů vystačíš s jednou. Pro lékaře platí zásada, že čím míň exotických vysvětlení hledají, tím přesněji se dostávají k jádru věci. Když člověk slyší dunění kopyt na arizonských pláních, neměl by vyhlížet zebry, dokud se nepřesvědčí, že nejde o stádo obyčejného hovězího. Nedělej dvě diagnózy, kde stačí jedna. Abby si na levé zamžené okénko napsala prstem chemickou značku kadmia, na pravé nakreslila písmena MR, jako magnetická rezonance. Ne dvě, když stačí jedna.

Existovala pouze jediná další možnost, na kterou dokázala přijít, že pacienti na seznamu VNOJ ve skutečnosti netrpěli otravou kadmiem, ale onemocněli vinou vyšetření na magnetické rezonanci. Dávalo tohle nějaký smysl? Podle toho, co o tom vyšetření věděla, ani za mák. A co ta vysoká hladina kadmia v krvi Willieho Cardozy?

Možná že zdejší přístroj je nějak vadný. Ale jak by to vysvětlovalo ty stovky vyšetřených, kteří se mezi případy VNOJ nezařadili? Hlavu měla z toho těžkou jako cent.

Deset minut uběhlo. Rozsvítila dálkové reflektory a stočila je na příjezdovou cestu. Nic. Na sousedním sedadle ležela Kellyina mapa. Abby si ji znovu prohlédla, aby se zorientovala, a zajela k domu vzdálenému pouhé tři bloky.

Déšť nepřestával padat, vytrvalý, jemný. Dům byl vystavěný ve stylu prostého ranče, trávníky lemovaly živé ploty. Garáž byla přilepená k obytnému stavení. Uvnitř zářilo několik světel. Abby si navlékla větrovku a na podlaze za zadními sedadly nahmatala baseballovou čapku.

Po dlážděné cestičce došla ke kuchyňskému oknu a jukla do okna. Všechno tam vypadalo v pořádku. Po pravé straně cestičky stál velký květináč s okrasným keříkem a truhlíky s jiřinami a kapradím.

Abby zvedla oběma rukama těžký květináč a zrovna si ho chtěla opřít o koleno, aby sáhla dolů pro klíč, když tu zaslechla tiché předení motoru. Postavila květináč na místo a natáhla uši. Ulice byla prázdná. Zčistajasna všechno pochopila. Se srdcem až v krku se rozběhla do garáže a rozrazila dveře. Vyvalil se hustý oblak výfukových zplodin.

Abby ucouvla a odvrátila se, aby si naplnila plíce čerstvým vzduchem. Potom si přetáhla košili přes nos a ústa a vrhla se do vražedné mlhy. Kelly ležela nehybně na předním sedadle malého bílého kabrioletu.

Abby bleskově otevřela dveře vozu, otočila klíčkem v zapalování, popadla Kelly kolem pasu a za zápěstí ji vyvlekla ven na déšť. Nezastavila se, dokud se nedostaly do polovičky příjezdové cesty. Tam potom padla na jedno koleno a lapala po dechu. V chladivém vlhkém vzduchu jí šla od úst pára. Kelly měla slušně silný pulz, třebaže nepravidelný, ale dýchala strašně mělce. Abby jí vrazila jeden políček, druhý, a volala ji zoufale jménem. Žádná reakce. Zkusila chvilku dýchání z úst do úst a zopakovala své pokusy přivést Kelly k vědomí. Potom jí překontrolovala zorničky plná strachu z nejhoršího, že budou nehybné a rozšířené. Místo toho spatřila, že jsou stažené do velikosti špendlíkové hlavičky, typické pro předávkování narkotiky.

„Pomoc!“ vykřikla co nejhlasitěji svedla. „Pomozte někdo!“

Hlas se jí utopil v neproniknutelné noci.

V domě na protější straně ulice se svítilo a Abby dokonce rozeznala, že místnostmi někdo přechází. Shýbla se a třikrát dýchla Kelly silně do plic. Potom shodila větrovku a strčila ji Kelly pod šíji, aby jí usnadnila dýchání.

„Vydrž, Kelly,“ zaprosila.

Obrátila se a tryskem se hnala po deštěm kluzké cestě.

34

Než přijela záchranka, Abby a muž z protější vily přenesli Kelly do jeho domu a uložili ji na koberec v obývacím pokoji. Zůstávala pořád v hlubokém bezvědomí.

Zorničky měla zúžené a dýchala pořád slaběji. Nic z toho však nebyl typický příznak otravy kysličníkem uhelnatým.

Kelly byla pod vlivem narkotik stoprocentně ještě předtím, než se dostala do garáže.

Abby se na tváři mísily slzy s kapkami deště, zatímco se zoufale snažila udělat to málo, aby Kelly vpravila aspoň trochu vzduchu do plic. Záchranka měla dorazit za pět minut. Otrava kysličníkem uhelnatým, dokonce i mírná, patřila v pohotovostní medicíně k nejnebezpečnějším případům. Kysličník uhelnatý doslova vytlačil kyslík z molekul hemoglobinu, které ho normálně roznášely do všech tkání těla. Průběh otravy se dal ovlivnit velmi obtížně a nově vytvořený karboxyhemoglobin zamezil tomu, aby se k životně důležitým orgánům, především k mozku a srdci, dostávalo dost kyslíku. Navíc se vinou kysličníku uhelnatého zvyšovala kyselost krve, klesala její zásaditost, a

tím docházelo ke vzniku nebezpečné a život ohrožující srdeční arytmie.

V obývacím pokoji postávalo půl tuctu sousedů. Žádný z nich nezahlédl kolem Kellyina domu nic podezřelého.

Vlastně, nikdo z nich nezahlédl ani to, že by se Kelly vracela domů. Bude tedy vyloučeno určit, jak dlouho tam Kelly ležela. Abby si uvědomovala, že teď ní všichni čekají nějaký hrdinský čin, ale bez kyslíku a přístrojů, jimiž by ho mohla do Kellyina těla dopravovat ve vysoké koncentraci, nemohla dělat o moc víc než průběžně měřit Kelly tlak a při první známce poklesu krevního tlaku být připravená zahájit resuscitaci. Zbylo jí však tolik duchapřítomnosti, aby jednoho ze sousedů poslala do Kellyina domu a auta porozhlédnout se po pilulkách.

„Dveře vozu otvírejte opatrně a nedotýkejte se ničeho jinak než přes látku!“ připomínala ještě.

„Chcete tím snad naznačit, že podle vás to nebyl pokus o sebevraždu?“ zeptal se udiveně.

„To nevím,“ lhala. „Ale nesmíme nic zanedbat.“

Abby si hřbetem ruky setřela déšť z tváří. Díkybohu, že na pohotovosti dnes slouží Lew a ne McCabe nebo Jill Andersenova. Spolu s Lewem udělá všechno, co je v lidských silách. Podívala se dolů na Kelly, která opět zápasila s dechem, a urovnala jí bundu srolovanou pod hlavou. Byla sice o pár let starší než Abby, ale bez těch

želvovinových brýlí měla mladistvou pleť a vzezření nevinné dívenky.

Tohle jsi dělat neměla, Kelly, naříkala Abby v duchu.

Neměla jsi tam dolů chodit sama.

Abby se silou vůle přiměla soustředit se na Kellyin stav. Byla rozzlobená, šokovaná a zděšená, nicméně odhodlaná nenechat se rozptylovat zbytečnými emocemi.

Teď bylo zapotřebí jednat promyšleně a s rozvahou.

Nejdřív ze všeho bude zapotřebí Kelly intubovat a napojit ji na srdeční monitor. Potom je nutné dodávat jí stoprocentní kyslík a léčit každou případnou nepravidelnost v srdeční činnosti. Jakmile se dostanou na pohotovost, změří Kelly množství kysličníku uhelnatého v krvi a taky zásaditost krve. Nízké pH se dá srovnat, ale vytlačení kyslíku z molekul hemoglobinu je zase jiná záležitost.

Koncentrace kyslíku ve vzduchu je asi dvacetiprocentní. V

nemocničních podmínkách mohou pacientovi dodávat čistý, stoprocentní kyslík. Bohužel, ani ten není častokrát dost silný, aby rozrušil karboxyhemoglobin natolik včas a zabránil tak vážnému poškození mozku. Existoval však ještě způsob, jak organismu dodávat víc než sto procent kyslíku, a sice dodávat stoprocentní kyslík pod vyšším atmosférickým tlakem. Téhle metodě se říkalo hypersaturatizace. K jejímu uskutečnění vsak bylo nutné přemístit Kelly do tlakové komory. Někdo v nemocnici bude jistě vědět, kde v okolí je nejbližší takhle vybavená nemocnice. Tam potom Kelly

podstoupí sérii procedur, které se budou rovnat opakovanému hlubokému ponoření se do moře čistého kyslíku. Karboxyhemoglobin se v těchto podmínkách rozpadne mnohem rychleji než při dávkách kyslíku dodávaných při tlaku běžném nad hladinou moře, či hůř, při atmosférickém tlaku tady v Patience, které se nachází několik stovek metrů nad hladinou moře.

Hlavní věcí bylo nezapomínat, že otrava kysličníkem uhelnatým je zákeřná. Pacienti můžou vypadat dobře a v jistých směrech mohou mít dokonce uspokojivé výsledky testů. Dokud se však poměr kyslíku v molekulách hemoglobinu nevrátí k normálu, bude pokračovat nezvratný proces poškozování mozku. Stovky hasičů a obětí požárů dnes žijí jedině díky tomu, že je zodpovědní pohotovostní lékaři umístili do kyslíkové komory navzdory tomu, že žádný klinický důkaz nenasvědčoval hrozícímu nebezpečí.

Dýchali spontánně, měli slušný krevní tlak, byli při vědomí a reagovali. Nač tedy ta hysterie?

Abby věděla nač. Shýbla se a uchopila Kellyinu hlavu do dlaní. Žena zůstávala zcela nehybná. Odkudsi zdálky zaslechla první sirénu.

„Výborně,“ obrátila se k sousedům. „Teď by moc pomohlo, kdybyste mohli všichni odejít, abychom tu měli dost místa na práci.“

Do pokoje vpadl muž, kterého poslala pátrat do Kellina domu. V žínce opatrně držel lahvičku od léků.

„V domě jsem nenašel vůbec nic, akorát Tylenol. Ale na podlaze vozu leželo tohle,“ vykládal bez dechu.

V rezavě hnědé průhledné lahvičce z umělé hmoty ležely na dně dvě pilulky. Dvě pilulky a neoznačená lahvička. Abby neměla sebemenší pochyby o tom, že ty pečlivě nastražené tabletky budou mít navlas stejné chemické složení jako narkotikum, které teď Kelly brání dýchat a stahuje jí zorničky do maličkých bodů. A samozřejmě, že nepodezíravé patientské policisty vůbec nenapadne položit si otázku, proč by se žena odhodlaná k sebevraždě měla obtěžovat tím, že spolyká celou lahvičku pilulek… až na dvě.

Jekot sirén sílil, bylo slyšet ještě nejméně jednu další.

Za pár vteřin kolem oken prolétly blesky blikajícího majáčku. Abby zůstala klečet vedle Kelly, dokud do pokoje nevpadl tříčlenný zdravotnický tým. Patřil k němu i Tom Webb, kterého urazila tenkrát při resuscitaci toho pojišťovacího agenta Billa Tracyho. Tehdy se překonala a šla se mu osobně omluvit, že všechno, co řekla, ovlivní zápal boje o pacientův život. Od té doby, dokonce i po tom debaklu s Peggy Wheatonovou, mezi nimi vládl vzájemný respekt. Jeho přítomnost ji povzbudila.

„Potřebujeme ji intubovat, Tome,“ vyhrkla. „Nemám tušení, jak dlouho v té garáži mohla být. Možná bychom ji měli rovnou napojit i na monitor. Kysličník uhelnatý a acidóza jí můžou se srdečním rytmem pěkně zamávat. Navíc

to vypadá i na předávkování narkotiky. Na to budeme potřebovat infúzi a čtyři desetiny narcanu. Kdyby se jí stav nezlepšil, nezapomeňte tu dávku po dvou minutách zopakovat, i kdybych vám ji náhodou nepřipomněla.“

Mladý muž přikývl a rozdělil její příkazy mezi ostatní dva zdravotníky. Přestože se mírně nepohodli kvůli technice, s níž oživoval Billa Tracyho po srdeční zástavě, byl ten záchranný tým sehraný přímo báječně. Patřila k němu i žena, klidně mohla být Tomovou matkou, která zručně zavedla infúzi a vpíchla protinarkotický lék. Druhý zdravotník připojoval přenosný monitor a defibrilátor.

Tom Webb si připravoval potřeby pro tracheální intubaci. Tuhle proceduru měli nacvičenou všichni paramedici a každý z nich se patřičně chlubil tím, jak to zvládne i za polních podmínek. Ovšem kromě anesteziologů, kteří na operačním sále intubovali skoro každého pacienta, patřili k nejzručnějším pohotovostní lékaři. Abby nikdy nepochybovala o své schopnosti intubovat kohokoliv za sebehorších podmínek.

„Vezměte si to, paní doktorko,“ oslovil ji Webb a podával jí laryngoskop a dýchací trubici.

Abby se na mladíka udiveně podívala. Kelly stále ještě dýchala spontánně, takže situace nebyla tak úplně kritická.

Před pár týdny Toma nechtěně zahanbila před týmem jeho spolupracovníků. Tenkrát byla profesorka, ještě pořád se kolem ní vznášela aureola univerzity. Teď se stávala někým

jiným, a jednou z lekcí, které se na místním pohotovostním oddělení naučila, byla skutečnost, jak významnou roli v téhle uzavřené komunitě hraje pověsí a jak je úžasně křehká.

„Jen se do toho klidně pusťte, Tome,“ vybídla ho.

„Budu vám asistovat. Ještě pořád spontánně dýchá, takže máme čas zvednout ji na nosítka, aby se vám pracovalo pohodlněji.“

Doufala, že pochopil, že se mu ve skutečnosti snaží říct, aby se nepokoušel intubovat Kelly vkleče na koberci.

Kdyby to totiž zkusil a netrefil se, musela by každopádně zasáhnout ona a druhý pokus provést sama. Pokud vsak Kelly bude na nosítkách, Abby dostane příležitost rozhodnout, zda ještě zbývá čas, aby se o intubaci mohl pokusit podruhé.

„Pomozte mi s ní na nosítka!“ zavelel Tom.

Zatímco Abby přidržovala Kellyinu hlavu nehybně v tom správném úhlu, Tom přiklekl k hlavě nosítek a připravil se. Potom strčil Kelly podél jazyka osvětlený a zahnutý konec laryngoskopu a s přesně vyměřeným tlakem jí nadzdvihl poklopku hrtanovou před ústím pacientčiny průdušnice. Podle polohy těla a techniky, kterou mládenec zvolil, Abby poznala, že skvěle vidí na hlasivky. Vtiskla mu do ruky dýchací trubici.

„Vydržte,“ šeptla. „Vedete si báječně.“

Tom hladce zavedl hadici mezi hlasivkami na správné místo. Zdravotnice, která dávala Kelly infuzi, už měla k

trubici připojený dýchací přístroj s přenosnou kyslíkovou bombou.

„Výtečná práce, Tome,“ pochválila kolegu. Pak se ohlédla po Abby a rty naznačila němé poděkování.

Než vyvezli Kelly z domu a umístili ji do sanitky, zorničky se jí stačily nepatrně rozšířit a ve tváři dostala o odstín lepší barvu. Pořád však zůstávala v bezvědomí.

Abby věděla, že to je špatné znamení.

V okamžiku, kdy nosítka s Kelly vytáhli ze sanitky a odnesli na pohotovost, ta hráz, která zatím držela Abbyiny city na uzdě, se prudce protrhla. Bezmála ochromená zuřivostí proběhla kolem sesterny. Lew stál poblíž vchodu a pozoroval vzniklý shon. Na pohotovosti bylo teď mnohem rušněji než před dvěma hodinami.

„Něco zjistila,“ vztekala se Abby. „Něco v těch jeskyních pod Colstarem našla a ta svině Quinn se ji pokusil zabít.“

V hlavní kóji naproti sesterně byl mezi vodiči a hadičkami vidět pouze Kellyin profil. Neučinila jediný vědomý pohyb celých pětačtyřicet minut, po které už ležela na pohotovosti. Nad její hlavou zobrazoval monitor srdeční činnost, která byla děsivě nepravidelná. Aby bylo všechno ještě horší, bylo zřejmě vyloučeno najít volnou kyslíkovou komoru ve zdravotnickém zařízení, jehož personál by byl ochotný převzít do péče pacienta v tak kritickém stavu, v jakém byla Kelly. A jako by ani to nestačilo, nízká oblačnost

a špatná viditelnost nezaručovaly, jestli vůbec bude možné na transport použít vrtulník.

Abby byla nervózní, bezmála hysterická z pocitu bezmoci, že na těch okolnostech nemůže zaboha nic změnit.

Kdyby jen nebyla tak nedočkavá a kdyby tolik nenaléhala, aby Kelly Colstar usvědčila… Kdyby šla s Kelly dolů a prosadila si, že je zbytečné takhle riskovat… Kdyby bez řečí opustila město… Kdyby… Kdyby… Kdyby…

„Je vůbec možné, aby si tohle udělala sama?“ zeptal se jí Lew.

Abby se k němu otočila jako uštknutá a bezmála mu vydrápala oči.

„Mluvíš jako ten policajt, který mě právě vyslýchal!

Lewe, na sedmou hodinu jsme měly dohodnutou schůzku!

Vystrašená byla, to ano, ale jinak spíš navztekaná a vzrušená, rozhodně ne v depresi. Sama si to neudělala! V

tom podniku se děje nějaká špína!“

Honem jí stiskl dlaň.

„Promiň. Jen jsem se ptal.“

Lékař, kterého Lew zavolal, aby převzal péči nad Kelly, byl bystrý mladý kardiolog jménem Harvey Shulman.

Ke zkrocení Kellyiny srdeční arytmie bylo zapotřebí titánského boje, ale jak se zdálo, Shulman vítězil. Teď se vynořil z její kóje a blížil se k nim, přičemž listoval laboratorními výsledky. Černé husté obočí měl svraštělé tak starostlivě, že Abby okamžitě vytušila problémy.

„Ph se jí zvedlo z šesti celých devíti desetin na sedm celých tři,“ ohlásil. „To je dobrá zpráva. Horší je, že nám zrovna přišly výsledky hladiny karboxyhemoglobinu. Je to pětatřicet procent.“

Abby si s Lewem vyměnila starostlivý pohled. Oba si v duchu promítali stejná čísla. Guru žijící na osamělé tibetské hoře, nula procent. Průměrný člověk nedobrovolně vystavený kuřáckému prostředí, jedno až dvě procenta.

Silný kuřák, devět procent. Práh pro hospitalizaci s vážnými důvody pro zahájení hyperbarické léčby, osmnáct procent.

Potenciálně smrtelná hladina, třicet procent a výš.

„Potřebuje komoru,“ připomněl znovu Lew. „Povedlo se vám ji sehnat?“

Shulmanova otázka směřovala k Abby, která se spolu se staniční sestrou snažila něco volného obstarat. Teď zjistila, že má hrdlo příliš stažené, než aby se vzmohla na odpověď. Místo toho jenom zavrtěla hlavou. Lew ji jemně popleskal po zádech.

„Abby, vždyť už víc dělat nemůžeš,“ chlácholil ji.

Shulman se zamyslel nad laboratorními výsledky, které všechny až na těch pětatřicet procent vypadaly velmi slušně.

„Její bezvědomí je skoro stejně znepokojující jako ta procenta,“ poznamenal. „Podal jsem jí steroidy, abych zmenšil otok mozku. Pokud se nám nepodaří zajistit kyslíkovou komoru a transport během nějakých deseti

patnáct minut sestry ji z pohotovosti přeloží nahoru na JIPku. Nemůžeme je tu takhle honit donekonečna.“

„Ne!“ vykřikla Abby až příliš důrazně. „Budeme to ještě zkoušet! Určitě něco objevíme!“

Shulman na ni zkoumavě upřel tmavé obrýlené oči.

„Abby, podle mě v takovémhle počasí vrtulník nepoletí. Přece nestojíme o to, aby letěli i přes nepříznivé podmínky a něco se stalo. A kromě toho, Kelly potřebuje kyslíkovou komoru v nemocnici s početnějším personálem.

Srdeční rytmus má pořád ještě příliš nestabilní, než abychom mohli riskovat.“

Abby se nedokázala přít. Obrátila se a zamířila do sesterny, aby se pustila do dalších telefonátů. Po deseti minutách se vrátila a vrtěla hlavou. Oči měla zarudlé únavou, vypětím a slzami. Kývnutím vyzvala Lewa, aby šel za ní do sousední prosklené kóje, kde mohli mluvit v soukromí a přitom nespustit dění na pohotovosti z očí.

„Na letecké záchranné službě pro nás můžou udělat nanejvýš to, že nechají jeden stroj až do rána v pohotovosti,“

řekla. „Kdyby se počasí zlepšilo, odstartuje dřív. Personál v Eden Medical Center v údolí Castro slíbil, že do pěti šesti ráno budou držet volnou kyslíkovou komoru, pokud se nám ji podaří bezpečně přepravit. Tady v Patience si ale nemůžeme dovolit poslat sanitku s celým týmem na tak dlouhou cestu. Mně to připadá k nevíře.“

„Za pár minut si pro ni přijedou z JIPky.“

„Lewe, ona to nemůže zvládnout.“

„To nevíš jistě.“

„Podívej, s těmi pětatřiceti procenty přežít možná může, ale nás všechny to bude strašně mrzet.“

„Podařilo se nám vyhledat jejího bývalého manžela. Je s oběma dcerami na cestě ze San Franciska.“

„Kčertu! Nejradši bych Lylea Quinna vlastnoručně zaškrtila, hned tady na místě!“

„Nenech se nikým vyprovokovat, Abby. Hrajeme na jejich hřišti s jejich míčem i rozhodčím. Nemůžeme vyhrát jinak, než když budeme hrát chytřeji a odhodlaněji než oni.“

„Rozumím.“ Lew se rozhlédl, jestli je někdo nevidí, a uchopil ji za ruku. „Ať vyhrajem nebo prohrajem, jsem rád, že jsi se mnou,“ zašeptal.

„Takhle nemluv, Lewe. My nad nimi vyhrajem.

Nedovolím, aby takhle skončila úplně zbytečně.“

„Třeba se nám podaří vzbudit zájem veřejnosti, až přijdou výsledky z vyšetření krve Angely Cristoforové.

Mezitím ale nemám potuchy, co bychom měli ještě podniknout.“

„Něco bych měla. Když jsem čekala v parku na Kelly, snažila jsem se utřídit si všechno, co jsme se prozatím dozvěděli. Jedna věc se mi nějak nezdá.“

„A konkrétně?“

„Magnetická rezonance.“

„Co tím myslíš?“

„Lewe, většina případů na seznamu Aliance absolvovala magnetickou rezonanci ještě předtím, než se u nich vyvinuly příznaky VNOJ. Důvod pro tohle vyšetření byl hodně často velice chabý. Nenapadá tě náhodou, jestli vyšetření na magnetické rezonanci samo o sobě nemůže u lidí vyvolat chorobu?“

„Měl jsem dojem, že jsi naznačovala něco o interakci mezi kadmiem v pacientově organismu a magnetickou rezonancí.“

„To ano, ale to by svědčilo o neuvěřitelné shodě okolností, nejprve kontakt s kadmiem a potom vyšetření.

Po pravdě, kromě Willie Cardozy nemáme jediný konkrétní důkaz, že by kdokoliv další trpěl otravou těžkým kovem.“

„Colstar švindloval výsledky vyšetření, to přece víš.“

„Jistě vím jenom tolik, že by toho byl schopný.“

„A co ty prstence v Angeliných očích? A co ty ostatní případy násilnického chování?“

„Já tomu nerozumím, Lewe. Jasné je mi jenom to, že se chci podívat na přístroj magnetické rezonance. Pokud nic nenajdeme my, požádám někoho z mých známých rentgenologů z nemocnice St. John’s, aby sem přijel a pořádně ten krám prohlédl.“

„Kdy bys ho chtěla proklepnout?“

„Jakmile se přesvědčím, že Kelly převezli v pořádku na JIPku.“

„Mám dojem, že štěkáš u špatného stromu.“

„Netvrdím, že ne. Jenže hned od té chvíle, kdy jsem začala sbírat údaje o našich případech, pořád mi něco vrtalo hlavou. Mám dojem, že teď jsem na to kápla.“

„Počkám tady.“

„Nemohl bys mi půjčit silnou tužkovou baterku?“

„To mohl.“

Lew si ji odepnul od náprsní kapsy a podal ji Abby.

„Pozornost firmy Coulter Pharmaceuticals,“ přečetl nápis na boku baterky.

Abby se ironicky zasmála.

„Věř nebo nevěř, ale je to jedna z firem Ezry Blacka.

Poslyš, až budu připravená zajít na magnetickou rezonanci, ráda bych, abys tak na dvacet minut zabavil rentgenologa ve službě.“

„Žádný problém. Dnes slouží Hector Ortega. Narodil se a vyrůstal v údolí Napa a je celý nešťastný z toho, že neumí španělsky, když to od něho každý čeká. Bude blahem celý bez sebe, když s ním budu chvilku procvičovat konverzaci.“

„Senzace.“ Abby kývla směrem ke Kelly, kterou za skleněnou přepážkou nakládaly sestřičky a zdravotní technici na vozík, aby ji převezli na JIPku. „Doprovodím je nahoru a pak ti sem zavolám, Lewe. Neměla tam dolů chodit sama, Lewe. Neměla jsem jí to dovolit.“

Uchopil ji za ramena a natočil ji k sobě. V tmavých očích mu seděl smrtelně vážný výraz.

„Abby, na schůzi Aliance jsme ti přece říkali, že tohle je válka proti vrahům. Mysleli jsme to vážně. Jejich obětí se stal i David Brooks. Platí to i o Peggy Wheatonové a o klukovi Ezry Blacka a těch zaměstnancích vegaského kasina. Možná dokonce i Josh. A teď k nim přibude nejspíš i Kelly. Mrzí mě, že to dopadá právě takhle. Ale aspoň že tu jsme my dva a snažíme se proti tomu něco podniknout.“

Abby si otřela slzy, které jí zčistajasna vyskočily v koutcích očí.

„Máš pravdu,“ přisvědčila tiše. „Na to nesmím zapomínat. Ale teď mě napadlo ještě něco.“

„A to?“

„Tak mě napadá, že pokud Kelly pod Colstarem skutečně něco objevila, mohlo by jí hrozit nebezpečí i teď.

Neměl by ji někdo hlídat?“

„Vidíš, na to jsem nepomyslel. Ale řekl bych, že jakmile Barbara Torresová z naší Aliance pochopí, co všechno je v sázce, vezme si u ní dobrovolnou službu. Dělá přece v pečovatelské službě. Okamžitě jí zavolám. Jakmile mě dnes v noci vystřídá Jill Andersenova, vymyslíme s Barbarou, s kým se bude střídat ona. Budeme se snažit, aby Kelly byla pod ustavičným dozorem.“

„Prima. Můžu se zapojit taky, i když doufám, že do rána už bude Kelly odtud.“

„Takže mi brnkni, jakmile budeš chtít, abych začal s Hectorovou lekcí španělštiny. Mezitím, buena suerte.“

„Tak tohle Quinn neměl dělat!“ postěžovala si Abby, srolovala prázdný formulář s příkazem transportu a zahodila jej do koše. „A já ti slibuju, že toho bude zatraceně litovat!“

35

Abby váhala s odchodem. Stála nad lůžkem Kelly Franklinové na JIPce a přemýšlela. Kellyin stav zůstával převážně beze změn, nereagovala dokonce ani na bolestivé podněty. Nepatrnou naději dávaly jen její panenky, které nebyly nijak výrazně rozšířené a nepatrně reagovaly na světlo. Srdeční činnost měla většinou stabilizovanou, i když pořád ještě bylo potřeba vysokých dávek antiarytmik, a pH v krvi vystoupilo na sedm celým čtyřicet dva, což byl normál.

Kardiologova diagnóza byla v podstatě stejná s tou, k jaké došla Abby, přetrvávající nedostatek kyslíku v centrální nervové soustavě a srdečním svalu vyvolaný kysličníkem uhelnatým, který zabránil molekulám hemoglobinu roznášet kyslík. Nejpravděpodobnější vysvětlení přetrvávajícího bezvědomí byl vzrůstající tlak v pacientčině lebce způsobený otokem mozku. Vysoké dávky steroidů zřejmě pomohly otok poněkud zredukovat, ale zatím nebylo možné určit, jak dalece poškození mozku pokročilo.

Abby tajně a zbožně doufala, že Kelly snad neměla dost času prožít mnoho hrůzy, než ji narkotikum zbavilo vědomí. Ve zprávě, kterou před chvílí předala policii, důrazně podtrhla skutečnost, že v Kellyině krvi se najde vysoká dávka uspávacího prostředku, neprozradila však, že podle jejího soudu to byl pokus o vraždu. A už v žádném případě se o tom nezmíní před Quinnem nebo kýmkoliv z Colstaru. Tím by se totiž sama vystavila bezprostřednímu nebezpečí v situaci, kdy zvlášť potřebovala možnost jednat volně.

Tohle Quinnovi jenom tak neprojde, zapřísahala se v duchu. Ještě nikdy nezažila pocit, že je schopná položit za něco život. Ale pokud Quinn a Colstar za tuhle tragédii, stejně jako za Joshe a všechny ostatní, nesou zodpovědnost, pak ona udělá všechno, co bude muset, co bude zapotřebí, jen aby je usvědčila a s nimi každého, kdo v tom má prsty. Podívala se na hodinky. Teprve devět.

Připadalo jí, že od chvíle, kdy seděla v neudržovaném parku a čekala na Kelly, uběhl celý lidský život.

Bezmocně se kolem sebe rozhlédla. Může se tu kolem potloukat, aby se ujistila, že nikdo nepřijde dokončit práci, kterou začal v hlubinách pod Colstarem. Jinak ale toho moc udělat nemohla, snad jenom pořádně prozkoumat oddělení magnetické rezonance. Prošla se k sesterně a nazpátek, potom zvedla žaluzii a přesvědčila se, jaké je počasí. Déšť a

tma se zdály stejné jako předtím. Bylo vyloučeno, aby se Kelly dostala do kyslíkové komory dřív než ráno.

Zamířila k telefonu vedle hlavní monitorovací stanice, aby zavolala Lewovi. Doufala, že se mu podařilo zastihnout Barbaru Torresovou. Pokud by se uvolila přijít, Abby tady počká do jejího příjezdu a pak půjde prozkoumat tunel MRI, ovšem jen za předpokladu, že provoz na pohotovosti bude tak mírný, aby Lewovi umožnil zabavit technika z rentgenologie.

Přesně v tu chvíli, jako by vyslyšela její prosby, vpochodovala na JIPku Barbara Torresová. Na sobě mela modrou uniformu pečovatelské služby, nesla si notes a stetoskop. Podle výrazu jejího obličeje a pokývnutí Abby poznala, že Barbara je dokonale informovaná a že je připravená postavit se svým mohutným tělem mezi Kelly a jakékoliv případné nebezpečí. Minula Abby, jako by ji neznala, zamířila rovnou ke sloužící sestře a přátelsky se s ní pozdravila.

„Kelly Franklinová je moje dávná kamarádka,“ slyšela Abby její lež. „Tak strašně ráda bych pro ni něco udělala.“

„To nebude problém, Barb,“ odpověděla sestra.

„Dobrou pomocnici neodmítneme nikdy. Skočím to domluvit se staniční a za deset patnáct minut ti vysvětlím, jaký je její stav. Zatím tu hlídej monitory a každých patnáct minut kontroluj neurologické reakce.“

Barbara se s Abby setkala před dveřmi do Kellyiny kóje.

„Přiběhla jsem hned, jak Lew zavolal,“ šeptla.

„Nevyvíjí se to dobře, co?“

„To nevyvíjí.“

„No, můj manžel leží doma s virózou, takže se tu budu moct zdržet jenom tak dlouho, dokud se mu nepřitíží. Taky záleží na tom, jak to Lew zařídí po skončení své služby.“

„Já ji taky můžu chvíli pohlídat, ale zítra v osm nastupuju šestnáctihodinovou službu,“ povzdechla si Abby.

„Do rána bych tu zůstat nemohla.“

Abby svůj den začínala návštěvou u Dotty Schumacherové s jejím štrúdlem. Byla nedospalá, už když šla včera večer do postele, a byla nedospalá, když dnes ráno vstávala. Vzhledem k tomu, co všechno už měla dnes za sebou, fungovala jenom díky posledním zbytkům v zásobárně své energie. Nedokázala určit, kolik paliva jí ještě zbývá. Těžko by ale moc prohádala, kdyby tvrdila, že bez pěti až šestihodinového spánku nebude schopná fungovat a zítřejší směnu bez zhroucení prostě nevydrží.

„Jen si nedělejte starosti,“ uklidňovala ji Torresová.

„My s Lewem to tady zvládnem. Zastavila jsem se dole na pohotovosti. Vzkazuje vám, abyste mu zavolala, jakmile budete připravená jít dolu na rentgenologii. O co vlastně jde?“

„Možná že o nic. Dám vám vědět hned, jak se vrátím.

Mezitím k ní nepusťte nikoho, kdo nemá identifikační štítek.“

„Než jsem nastoupila do pečovatelské služby, dělala jsem tady na dvojce. Znám většinu zdejších sester.“

„Pokud se vám někdo nebude zdát, nechte ho nenápadně skouknout od sestřiček, ano?“

„Platí.“

Barbara Torresová se přesunula do Kellyiny kóje a pustila se do práce. Abby zavolala Lewovi na pohotovost.

Lekce španělštiny může za tři minuty začít.

Vzduch se zdál těžký, jako tekutina nebo tak něco. Měl dokonce podivnou pachuť…

Slova Claire Buchananové se Abby ustavičně přehrávala v hlavě jako nekonečný magnetofonový pásek, zatímco se opatrně plížila po zadním schodišti na rentgenologické oddělení. Světla v hlavní chodbě byla tlumená a oddělení se zdálo zcela vylidněné. Před pár lety si koupila stopky, aby se přinutila častěji kondičně běhat.

Nutilo ji to sotva pár týdnů, ale stopky ji od té doby doprovázely jako prokletí. Když vcházela do tmy rentgenologie, nastavila si stopky na dvacet minut a začala.

Nejprve vešla do vyšetřovny, která sousedila s pracovnou vedoucího rentgenologa. Velící pult představoval zosobněný sen každého technika s velmi košatou fantazií.

Za ní byla místnůstka velká jako komora, v níž bylo vlastní

zařízení, které od místnosti s ovládacími pulty a monitory dělila tlustá skleněná přepážka.

V celém oddělení včetně Marshallovy pracovny vládla absolutní tma. Abby v hlavní místnosti rozsvítila a zatáhla látkové závěsy na skleněné přepážce, takže většinu záře přitlumila. Vešla do černočerné pracovny rentgenologů a zavřela za sebou dveře. Přesvědčila se, že žádné světlo sem neproniká. Jako poslední opatření vzala ještě odpadkový koš a postavila ho za dveře vedoucí z oddělení na chodbu.

Kdyby někdo dveře otevřel, udeří jimi do koše a ona tak získá

varování

s

několikavteřinovým

předstihem.

Samozřejmě, jak těch několik vteřin využije ke svého prospěchu, to je zas dočista jiná věc.

Zavřela za sebou dveře Marshallovy pracovny a prošla přes řídící místnost do komory s magnetickou rezonancí.

Hodinky jí ukazovaly osmnáct čtyřicet tři.

Na stáži absolvovala Abby přednášku i na oddělení magnetické rezonance, kterou vedl jeden z předních rentgenologů u St. Jon’s. Teď litovala, že jí nevěnovala trochu víc pozornosti. Přístroj byl mohutný, přes dva metry dlouhá roura, necelých šedesát centimetrů v průměru, usazená uvnitř elektromagnetu, což byla obrovitá lesklá krychle o hraně dvou set deseti centimetrů. Z cylindru bylo možné na kolejničkách vytáhnout desku, na níž se ukládal pacient, aby s ním elektronické zařízení zajelo dovnitř tunelu.

Abby si prohlédla kolejničky a nakoukla do tunelu.

Otvor byl dost široký, aby se tam vešel člověk průměrné postavy. Abby měla podezření, že kdokoliv s váhou nad sto dvacet kilogramů by měl problémy, aby se dovnitř vůbec vecpal, natož aby tam potom vydržel tři čtvrti hodiny nebo tak nějak a nezbláznil se, když mu z obou stran tlačí na ramena stěny tunelu a nos mu od hořejška dělí jen pár centimetrů. Claire Buchananová velká nebyla, zato trpěla klaustrofobií. Abby si naráz začala Claire nesmírně vážit, protože ženino odhodlání uzdravit se ji zřejmě přimělo vědomě vstoupit do dračí sluje.

„Co se zvrtlo, Claire? Co se kde zvrtlo?“

Abby si tichounce, nezvučně prozpěvovala tuhle otázku, zatímco se v podřepu plazila kolem spodku přístroje a pátrala po čemkoliv, co by se nezdálo v pořádku. Vzadu byl přístroj protažený ještě o pár desítek centimetrů, takže pacienti tam mohli být umístěni pouze dolní polovinou těla, což umožňovalo vyšetření podbřišku a nohou. Za otvorem bylo hydraulické zařízení, které pomáhalo posunovat podložku po kolejkách. Všechno včetně vodičů vypadalo naprosto normálně. Abby se v duchu tajně proklínala za svoji neznalost, protože netušila, na co se má vlastně soustředit.

Náhle se za řídící místností ozvalo jemné ťuknutí otvíraných dveří o odpadkový koš. Dveře do čekárny a na chodbu byly bohužel na opačném konci místnosti, než stála.

Bylo vyloučeno, že by stačila zmizet. Schoulila se za přístroj a opatrně vyjukla přes kolejky dlouhým tunelem. Dveře, které vedly z pracovny do místnosti s ovládacím panelem se otevřely. Zataženými závěsy pronikalo světlo. Pár vteřin poté je někdo roztáhl. Ze svého úkrytu Abby neviděla, o koho jde. Chvatně mrkla na hodinky. Zbývalo patnáct minut. Pokud Lew šeredně neselhal, nemohl to být technik od rentgenu.

Zatajila dech, protože dveře od řídící místnosti se pozvolna otevřely. Vetřelce by jasně spatřila pouze v tom případě, kdyby prošel přímo před otvorem válce. Abby cítila, že kroky obcházejí přístroj a míří k místu, kde se krčí ona. Tiše se tváří dolů vytáhla na kolejky a vklouzla dovnitř válce. Kroky pokračovaly dál. Bylo jasné, že kdyby zůstala na místě, dotyčný by do ní musel přímo narazit. Náhle se však obrátily a zamířily zpět k přední části místnůstky. Abby se opět vysunula z válce a natáhla opatrně krk, aby viděla před sebe.

Vpředu u levé kolejky viděla široká mužská záda. Muž byl oblečený do bílého. Abby horečně přemýšlela. Je to rentgenolog? A pokud ano, co tady pohledává? Objednali snad vyšetření na pohotovosti? Muž ucouvl. Na sobě neměl bílý doktorský plášť, ale bílou kombinézu. Začal si pohvizdovat žalostnou verzi „Vězeňského blues“ a přitom zametal podlahu. Když zametal poblíž Abby, netroufala si málem ani dýchat. Sledovala, jak jí na hodinkách běží čas.

Jedenáct minut. Deset. Pohvizdování ustalo a hned nato zhasla světla. Dveře se otevřely a zase zavřely. Za chvíli kolem vládlo jenom ticho a tma.

Abby vyčkávala dalších třicet vteřin a potom se jí podařilo překulit se, takže ležela obličejem nahoru. Jak jen ta chudinka klaustrofobická Claire mohla souhlasit, aby ji tady vyšetřovali, o druhém pokusu ani nemluvě?

Vzduch se mi zdál těžký, jako tekutý nebo tak něco…

Z náprsní kapsy vytáhla Lewovu tužkovou baterku a přejela světlem po bílém laku uvnitř válce. Centimetr po centimetru prozkoumávala tunel ve směru, kterým vlezla dovnitř. Chodidly zadržovala plošinu na kolejkách. K otvoru už jí chybělo pouhých třicet čtyřicet centimetrů, když to uviděla, jedinou řadu miniaturních otvorů v laku, táhnoucí se po oblouku v místech, kam asi běžně přijdou pacientova ústa a nos. Přiblížila baterku až k nim, řádečka asi třiceti dírek sotva větších než bodnutí špendlíkem. Tvoří snad součást přístroje? A pokud ano, k čemu slouží?

Abby cítila, jak se jí zrychlil pulz. Vylezla z tunelu a rozsvítila stropní světla. Podle hodinek měla k dobru osm minut. Ucouvla o krok a rozhlédla se po okraji otvoru. Na jeho horní části byl malý ventilátor, který zřejmě zajišťoval cirkulaci vzduchu v tunelu, když byl uvnitř pacient. Po straně byl průhledný poklop na pantech, vybavený západkou, kterým bylo možné otvor přiklopit a válec neprodyšně uzavřít. Abby válec obešla a prohlédla si i druhý

konec. Nic podobného tam nebylo. Patří to k běžnému vybavení přístroje?

Šest minut.

Abby se rozběhla k telefonnímu aparátu na stěně a zavolala Lewovi.

„Máš tam pořád ještě toho rentgenologa?“ vyhrkla.

„Zaměstnal jsem ho nácvikem časování slovesa: Jít.“

„Hele, menos prisa, porfavor.“

„Zpomal. Co jsi zjistila?“

„Lewe, něco jsem našla ale potřebuji ještě trochu času.“

„Pověz.“

„Vidíš Hectora? Nespouštíš ho z očí? Aby se mi zčistajasna nevrátil sem!“

„Sedí kousek odtud v sesterně a láme si hlavu nad záhadou, jak je možné, že tolik lidí na světě, kteří jsou nesrovnatelně hloupější než on, dokáže mluvit tak dobře španělsky. Před chvilkou sem ale dovezli chlápka se zlomenou rukou, co chtěl jednu vrazit své holce a místo toho dal ránu stromu. Hector se s ním zná a je mu jasné, že za chvíli ho čeká práce.“

„Patnáct minut. To byl mi dát mohl?“

„Co jsi našla?“

„Lewe, uvnitř tunelu jsou miniaturní otvůrky zrovna v místech, kde mívají pacienti nos a ústa. Nemáš tušení, k čemu by asi mohly sloužit?“

„To ani náhodou.“

„A ještě něco. Na tom konci tunelu je poklop z plexiskla, kterým se dá vytvořit uzavřený prostor.“

„Ale k čemu by byl dobrý?“

„To nevím. Poslyš, Lewe, potřebuju se tam ještě trochu porozhlédnout a ráda bych zavolala do St. John’s rentgenologovi, který je právě ve službě. Tak mohl bys mi těch patnáct minut zaručit?“

„Zkusím to. Možná bych mu mohl dát skloňovat hacer elamor.“

„Milovat. Podle toho, co se mi o Hectorovi doneslo, by to mohlo zabrat. Jsem na lince tři tři osm čtyři. Kdyby ti utekl, včas mi zavolej. Teď se chystám volat tomu známému rentgenologovi a potom se pokusím vykoumat, co z těch mrňavých dírek tak může vycházet.“

„Hlavně buď opatrná a průběžně mě informuj. Kelly ty lidi podcenila.“

„Však já jakbysmet.“

Abby zavěsila, nastavila si stopky na patnáct minut a z telefonu vedle rentgenologova ovládacího pultu zavolala do St. John’s. Stačil jednominutový rozhovor, aby si potvrdila, co už beztak tušila: uvnitř běžného tunelu žádné otvůrky nejsou a zrovna tak neexistuje žádný technický důvod zavírat jeden konec válce poklopem.

… Dokonce mel i hnusnou chuť…

Vrátila se k mohutnému přístroji a nejprve zkontrolovala vodiče a hadičky tvořící hydraulický systém pro posun kolejniček, a potom podstavec přístroje. Nic.

Devět minut.

Z nedostatku času začala maličko panikařit. Opět o krok ucouvla a pozorně přimhouřila oči, pátrala po něčem, po čemkoliv, co by se nezdálo v pořádku. Teprve po půlminutě si uvědomila, že ještě neprozkoumala hořejší část přístroje. Přitáhla k němu židli s dřevěným opěradlem a vyskočila na ni. A ten chybějící dílek skládačky tu byl, malý uzlík průsvitných hadiček, každá z nich byla nepatrně užší než infúzní hadičky, táhly se od podlahy vedle hydrauliky a běžely po povrchu válce přímo k místu nad větracím ventilátorkem. Odtud se hadičky nořily do přístroje skrz kroužek černého gumového těsnění.

Sedm minut.

Abby sledovala spleť hadiček k podlaze až k základně mohutného přístroje, kde mizely v plechovém krytu natřeném bílým lakem. Rozsvítila tužkovou baterku a snažila se nakouknout za kryt. Pokud mohla soudit, hadičky vycházely zřejmě přímo z podlahy vyložené dlaždicemi.

Natáhla se na podlahu a baterkou se pustila do podrobného zkoumání, studovala bezové dlaždice po straně dlouhé třicet centimetrů i ten šedivý cement ve spárách.

Šest minut.

Pět.

Právě v okamžiku, kdy se už chtěla vzdát, to uviděla, teninký prostor, užší než milimetr, který obkružoval velikou dlaždici dvojnásobné velikosti než ty okolní. Škvírka byla skutečně neviditelná, protože měla až mikroskopické rozměry, ale rozhodně šlo o padací dvířka. V tom okamžiku se rozdrnčel telefon na stěně. Abby vyskočila a vrhla se k němu.

„Právě volali Hectora,“ hlásil Lew. „Z jednoho poschodí mu posílají pacienta pro naléhavý rentgen břicha.

Za dvě minuty má s nimi sraz.“

„Kčertu!“

„Těžko jsem ho tu mohl zadržet a nevypadat přitom podezřele.“

„Lewe, já to našla! Ten tunel od magnetické rezonance je předělaný, takže funguje jako druh inhalátoru. To proto měla Claire ty pocity. Plyn, nebo co to je, putuje z podlahy šesti tenkými hadičkami a nahoře prochází dovnitř válce těmi otvůrky, které jsem ti popisovala. Když je ten plexisklový otvor na místě, je možné podávat velmi přesně odměřené dávky.“

„Inhalační komora. Panebože, jako by ten krám sám o sobě nepřipomínal sarkofág.“

„To není všechno. Ty hadičky vedou dolů, podle všeho pod podlahu. Mám dojem, Lewe, že vedle nich tu jsou padací dvířka, Potřebuju zjistit způsob, jakým se dají otevřít.“

„A co Hector?“

„Pokud nebude dělat víc než standardní snímek břicha, nevidím důvod, proč by měl chodit sem. Musím to risknout.“

„Nevím, nevím, jestli to je rozumné.“

„Za deset minut mě máš zpátky na pohotovosti.“

„Ale –“

„No jo, no jo. Mám dojem, že poslední dobou mi neříkáš nic jiného, než Buď opatrná.“

„Jsem do tebe hotový blázen! Zní to líp?“

„O moc líp,“ usmála se. „Zatím nashle za deset minut.“

Vyšla ven a znovu zatáhla závěsy v místnosti s ovládacím panelem. Potom se vrátila a začala prohlížet stěny kolem tunelu, jestli nenajde nějaký ovládač panelu v podlaze. Najednou se zarazila, zklidnila se a pokusila se zkoncentrovat svoje omezené technické schopnosti, jak dovedla nejlépe. Začala situaci probírat bod po bodu, hodnotit ji stejně analyticky, jako když se rozhodovala při krizi během pohotovostní služby, kdykoliv se její první pokus o léčbu ukázal jako neúčinný. Ať už se při vyšetřování magnetickou rezonancí děje cokoliv, ví o tom jen velmi omezený počet lidí. Kdyby se někdo z obsluhy nebo lékařů zajímal o hadičky a plexisklový poklop, vždycky se dají vymyslet desítky vysvětlení. A pacienti, z nichž většina mívá zakryté oči, aby se snáz uvolnili, si dírek v tunelu nejspíš vůbec nevšimli, natož aby je považovali za

něco nepatřičného. Ovládač na stěně by byl příliš nápadný a skrýval by nebezpečí, že ho někdo spustí omylem, usoudila.

Došla k názoru, že půjde spíš o páku, pravděpodobně schovanou přímo pod základnou elektromagnetu, čili spíš o mechanické, nikoliv elektrické zařízení.

Abby se opět schoulila na všechny čtyři a začala ohmatávat tunel zespoda v místech, kde začínala kolejka.

Chtělo to chvíli pozorného pátrání, ale nakonec se jí dlaň ovinula kolem hladné oblé rukojeti ukryté za podstavcem v místě, kde jakákoliv náhodná manipulace nepřicházela v úvahu. Páčka byla zřejmě z kovu, ale pokud ano, nesměl být feromagnetický. Hluboce se nadechla, aby se trochu uklidnila, ovinula prsty kolem páčky a zatáhla. Slyšela jemné lupnutí uvolněné západky. V podlaze se čtverec složený ze čtyř dlaždic vysunul po celém obvodu o půl centimetru. Abby se s rozbušeným srdcem proplížila k otvoru, zvedla čtverec a nakoukla dolů. Pod sebou viděla žebřík zabudovaný horním koncem do betonové podlahy.

Dlouhý byl asi sto osmdesát centimetrů a vedl do betonového tunelu. Úzké hadičky, které prorážely stěnu této chodby, se někam táhly po jejím stropě a mizely ve tmě.

Podlaha chodby byla z nenatřených prken, připomínala podlahu v sauně.

Chvíli trvalo, než si Abby v duchu vybavila polohu nemocnice a rentgenologického oddělení, aby odhadla, kterým směrem se podzemní chodba táhne. Když to však

konečně dokázala, potvrdilo se její předchozí podezření, tunel mířil přímo k útesu s mamutím Colstarem. Za stěnou se ozvaly hlasy. Vzhledem k tomu, že Hector měl pracovat u rentgenu na opačném konci oddělení, byly nepříjemně blízko. Honem se vrhla ke dveřím a zhasla stropní světla.

Potom se s rozsvícenou baterkou vrátila k padacím dvířkům.

V místnosti s řídícím panelem se ozvalo skřípění, jako by někomu vrzaly boty b podlahu.

Chvatně skočila na žebřík a spustila se do podzemní chodby. V chvatu se přesvědčila, že západku je možné otevřít i zevnitř, a přitáhla poklop na místo.

Přikrčila se dole u žebříku a vyčkávala. Uběhla minuta.

Dvě. Tunel téměř přesně odpovídal její výšce, strop měla sotva dva centimetry nad hlavou. Vzduch tam byl zatuchlý a plný prachu a panovala tam černočerná tma. Abby mávla do tmy světýlkem tužkové baterky. Viděla před sebe tak na metr nebo dva, víc ne. Znovu se zaposlouchala do zvuků nahoře. Neslyšela však vůbec nic.

Už zašla příliš daleko, objevila příliš mnoho, než aby se mohla vrátit. Po centimetrech, přikrčená, světlo baterky skloněné k prknům podlahy, zamířila prvními ostražitými krůčky ve směru, kde nemohlo ležet nic jiného, než horníky kdysi vytesaná jeskyně uvnitř skalního útesu pod Colstarem.

36

Betonový tunel se svažoval dolů a Abby měla dojem, že se vytrvale stáčí doprava. Při chůzi se snažila pomocí svých znalostí o poloze nemocnice a terénu údolí průběžně odhadovat, kde asi právě může být. Teď je pod parkovištěm pro personál, které leží těsně za budovou nemocnice… Teď je pod hlavním parkovištěm, za nímž je travnatá plocha určená pro jeho pozdější rozšíření… Teď je pod vysokým plotem ze silného pletiva, nad nímž se táhne napjatý ostnatý drát… Teď je pod rozsáhlou loukou plnou balvanů, rozeklaných skalisek a trsů horských rostlin, jež vedla až k úpatí colstarského útesu… A teď je konečně poblíž útesu nebo už přímo v něm.

Postupovala jen pomalu. Uprostřed stropu se táhla řada žárovek, které mohly mít tak třímetrové mezery, ale žádná z nich nesvítila. Abby se v duchu proklínala, že se v blízkosti žebříku nepodívala po vypínači, i když silně pochybovala, že by sebrala odvahu jím otočit. Paralelně s elektrickými vodiči se prostředkem stropu táhl svazek šesti úzkých umělohmotných hadiček. Každá z nich byla barevně odlišená proužkem lepicí pásky, která se táhla po celé její délce: žlutá, červená, modrá, zelená, růžová a černá.

Malá tužková baterka sice dokázala tmu trochu rozptýlit, ale jakmile ji Abby zhasla, tma na ni dolehla jak těžká deka. Postupně se vlhká zatuchlost ve vzduchu začala

vytrácet. Podle svého odhadu byla Abby už za úpatím colstarského útesu, ale neměla ani přibližnou možnost si to ověřit. Odkudsi shora ucítila jemný průvan a zaslechla tiché hučení klimatizace. Urazila ještě několik metrů doprava se stáčející chodbou a náhle se před ní vynořilo matné světlo.

Srdce jí vyskočilo až do krku, ale přesto si troufla pokračovat zvolna dál. Dvakrát se však musela zastavit a podepřít se o betonovou stěnu, aby si trochu zklidnila pulz, který jí bušil do spánků. S každým dalším krokem bylo světlo větší a jasnější, až nakonec dokázala rozeznat obrys dveří. Odhadovala, že urazila vzdálenost nějakých čtyř set metrů, možná víc.

Kromě jemného hučení klimatizace tam bylo absolutní ticho. Abby zhasla baterku a plížila se podél stěny kupředu.

Pud sebezáchovy jí zbystřil všechny smysly na maximum, ale současně si uvědomovala, že sebevětší strach nedokáže potlačit její hněv a její neskonalou zvědavost. Světlo, které dveřmi dopadalo do chodby, bylo lehce fluorescentní. Když dorazila k ústí tunelu, poznala, že zář vychází zpoza rohu bíle natřené betonové stěny vzdálené asi sedm metrů.

Vykročila ze dveří a ocitla se v matně ozářeném prostoru, který se zvedal do hlubin skály, kam až dohlédla. Uprostřed prostoru stál výtah uzavřený do betonové šachty, kterou jako had ovíjelo kovové točité schodiště. Pod schody visela kovová cedule přivrtaná ke skále.

VAROVÁNÍ

V případě požáru nebo úniku plynu nepoužívejte výtah a ověřte, zda je hasicí systém v provozu.

Pokud ne, stiskněte před odchodem páku.

Po schodišti se dostanete

k nouzovému východu

na prvním či druhém podlaží.

Pod nápisem bylo pod skleněným krytem tlačítko požárního alarmu a ruční páka, kterou se ovládal nouzový hasicí systém. V přepravce na podlaze leželo půl tuctu nejmodernějších ručních hasicích přístrojů. Na stěně visely tři bezpečnostní pogumované protichemické obleky a u nich plynové masky.

Abby se přitiskla zády ke stěně a napínala sluch, aby se přesvědčila, jestli není někdo nablízku. Slyšela jenom ticho.

Po tom podrobném pátrání v archívu katastrálního úřadu a v knihovně, k němuž ji přivedla Kelly, přesně věděla, kde je, na dně hlavní štoly patientského zlatého dolu. A pokud se nemýlila, pak varovný nápis odkazoval na dvě ze tří starých větracích šachet, jejichž ústí na průčelí útesu teď skrývalo pečlivé maskování.

Abby se v duchu pochválila, že ji napadlo obout si zrovna tenisky. Opatrně stoupla na první kovový schůdek, pár vteřin váhala a potom se tiše pustila po schodišti nahoru.

Osvětlení na skalní stěně podél schodiště bylo minimální, slabé žárovky kryté neprůsvitnými kloboučky, rozmístěné

ve značných vzdálenostech od sebe. Naklonila se přes černé trubkové zábradlí a podívala se výtahovou šachtou kolmo vzhůru. První větrací šachta se temněla ve skalní stěně asi osm metrů nad její hlavou, přesně jak čekala. Ovšem vchod do ní byl uzavřený kovovými dveřmi. Hned vedle vrat ležela kupa nářadí, pytle cementu a sbíječky, což napovídalo, že v šachtě probíhají nějaké opravy.

POUŽIJTE

DRUHÝ

NOUZOVÝ

VÝCHOD,

doporučovala cedule připevněná drátem na kovové dveře.

Abby se po špičkách vyplížila nahoru k dalšímu patru a teď tam stála a dívala se do šestnáctimetrové hloubky, která obkružovala výtahovou šachtu. Po pravé ruce měla nouzovou únikovou cestu, která začínala podobným otvorem jako byl ten, kterým končil betonový tunel vedoucí z nemocnice. Nalevo byla betonová plošina a krátké schodiště, které vedlo nahoru. Nejdřív se rozhodla pro schody. Nad nimi objevila černočernou jeskyni, kterou si pamatovala ze Stručné historie Patientského dolu. Přestože matná zář z osvětleného schodiště jí neumožnila dohlédnout dál než na nějaké tři čtyři metry, vytušila, že celý obrovský prostor nazývaný „Horní sluj“ je prázdný. Podle knížečky byla asi třináct metrů pod továrnou a přibližně osmnáct metrů nad „Dolní slují“.

Abby se vrátila k nouzovému východu. Tunel byl zcela neosvětlený, asi o třicet centimetrů nižší, než výška její postavy, a do šířky nemohl mít víc než pětasedmdesát

centimetrů. Opět se zastavila a zaposlouchala se do hrobového ticha. Nezdálo se jí sice, že by byl někdo nablízku, ale pořád zůstávala ve střehu, připravená k obraně i útěku. Ostražitě postupovala tunelem a po každých pár krocích blikla baterkou. Podle náčrtku dolu měla mít chodba něco přes třicet metrů. Chvíli trvalo, než se dostala na konec, protože se při chůzi musela nepohodlně hrbit. Moc by ji zajímalo, jestli se Kelly dostala až takhle daleko.

Vzpomínka na tu ženu, na její současný stav, vyhnala její hněv ještě o pár stupňů výš. Nebude trvat dlouho, kdy se přestane ovládat a vzteky vybuchne. Dveře, o kterých věděla, jak dokonale splývají se skalní stěnou v průčelí útesu, byly z překližky. Z vnitřní strany měly černý nátěr a do skály byly uchyceny šesti vysunovacími petlicemi, po třech z každé strany. DVEŘE JSOU ELEKTRONICKY

STŘEŽENY, oznamovala na nich připevněná cedule.

POUŽIJTE JEN V PŘÍPADĚ KRAJNÍHO NEBEZPEČÍ.

Abby obvod dveří pozorně objela baterkou. Potom se v té úzké chodbě s námahou otočila a pustila se nazpátek ke schodišti v hlavní štole. Tam začala sestupovat dolů a byla asi tři metry nad podlahou dolní sluje, když tu ožila lana výtahu s třesknutím, které se skalní prostorou rozlehlo jako výstřel a na okamžik jí zmrazilo krev v žilách. Pod patou schodiště bylo šero a pusto. Protože netušila, jestli výtah jede nahoru či dolů, tryskem slétla zbylé schody a ukryla se v ústí nemocničního tunelu. Za pár vteřin skřípění výtahu

umlklo a dveře se tiše otevřely. Vynořil se z nich štíhlý muž s kulatými brýlemi v drátěných obroučkách. Na sobě měl laboratorní plášť a v ruce držel poznámkový blok, Abby se přikrčila hlouběji do stínu, ale i tak jí hrozilo, že kdyby se muž ohlédl, díval se by přímo na ni. Místo toho, zabraný do pročítání poznámek v bloku, prošel kolem ní ve vzdálenosti sotva větší než dva metry a zamířil k místu, odkud vycházelo fluorescentní světlo.

Přestože nejrozumnější by byl návrat do nemocnice, bylo Abby na druhou stranu jasné, že už se dostala příliš daleko, než aby mohla propást příležitost nesledovat ho.

Přeběhla halu, přitiskla se zády k betonové stěně a po centimetrech se posouvala kupředu, dokud nemohla vykouknout za roh. Prostor pod vysokým stropem byl rozlehlý a zářivě osvětlený silnými výbojkami. Podél skalní stěny běžela necelý metr široká asfaltová cestička, která obkružovala vnitřní část jeskyně uzavřenou stěnami z tlustého skla, které sahaly až ke stropu. Uvnitř ohrazeného prostoru bylo několik kójí, vzájemně oddělených dalšími skleněnými přepážkami. Muž v laboratorním plášti seděl asi sedm metrů od Abby před obrazovkou počítače ve skvěle vybavené pracovně, v níž stály čtyři psací stoly. Jinak kolem nebylo vidět živou duši. Na jedné stěně pracovny visela velká korková nástěnka s přišpendlenými výstřižky z nejrůznějších novin a časopisů vedle dalších listin. Na protější stěně visela na kovové tyčce americká vlajka.

Pořád v podřepu se Abby začala posunovat podél vnější skleněné stěny. Nahlížela průhlednými stěnami do jednotlivých kójí. Zjistila, že jedna z nich, čtverec o straně dlouhé kolem sedmi metrů, má strop krytý natřeným sádrokartonem. Navíc v ní byly čtyři uzavřené boxy. Každý z nich měl zvenčí připevněny gumové rukavice, které umožňovaly manipulaci s robotem. U jednoho z boxů seděl další vědec, tentokrát mohutný černoch, také v laboratorním plášti po kolena, a zpracovával obsah malého mosazného soudku. Abby se vtiskla hlouběji do stínu, přestože jí bylo jasné, že muž by ji bez problémů spatřil, kdyby se ovšem tak soustředěně nevěnoval obsluze mechanických paží.

Nalevo na malém plácku označeném žlutočernými symboly, které všeobecně upozorňují na nebezpečný materiál, stálo pětadvacet či víc plynových bomb, které se lišily velikostí i barvou nátěru, a ten odpovídal barvě svazku šesti hadiček, které vedly do tunelu MRI. Kvůli vyšší bezpečnosti stály zastrčené do kovových stojanů a na sobe měly nálepky s označením. Abby byla bohužel tak daleko, že nedokázala rozluštit ani jediný nápis. Pokud by se přesunula blíž, to ostatně platilo pro každý její pohyb, nesmírně by tím zvýšila riziko, že ji zahlédne muž u počítače, který seděl obličejem natočený téměř k ní.

Neměla dvakrát na vybranou: buď zůstane v částečném úkrytu a bude riskovat, že se objeví další lidé a skoro stoprocentně ji objeví, nebo riskne přiblížení k tomu

malému skladišti, zjistí, co je v těch bombách s plynem, a bleskově se vrátí do nemocnice. Pomalu se položila na šedé dlaždice podlahy a plazila se těsně vedle vnější skleněné přepážky k bombám. Částečně ji krylo zařízení pracovny a muž od počítače by se musel pootočit o nějakých třicet čtyřicet stupňů, aby se mu dostala do zorného úhlu. Po třech metrech se dostala přímo za záda vědce, který obsluhoval mechanického robota. K plynovým bombám jí teď zbývalo sotva pět metrů, nápisy byly takřka čitelné. Popolezla ještě o pár desítek centimetrů, než se odvážila znovu zvednout hlavu. Černá písmena na červeném válci způsobila, že jí v žilách zmrzla krev: SARIN.

Po tragédii v tokijském metru, kdy radikální náboženská sekta ohrozila životy stovky lidí jedovatým plynem, zúčastnila se Abby s kolegy z pohotovostního oddělení přednášky o sarinu a dalších chemických zbraních.

Ironií bylo, že přednášku přednesla její přítelkyně Sandra Stuartová, které při ní asistoval lékař z výzkumného chemického střediska při federálním ministerstvu obrany v Alabame, který svou část projevu kořenil četnými a hrůznými diapozitivy z první světové války.

Sarin patří do třídy organofosfátů a jako takový má poměrně účinné protijedy. Ovšem neuroparalytický účinek tohoto jedu bývá i v nízkých koncentracích natolik účinný, že i jeho malé množství většinou vyvolá smrt udušením dřív, než se stihne s léčbou vůbec začít. Náhle si Abby vzpomněla

na Oleanderova pacienta, jehož krev vykázala stopové množství organofosfátů. Přišel do styku s umělým hnojivem, tvrdil Oleander. Prý se to tomu neopatrnému farmáři stává každoročně. Není proč se kvůli tomu vzrušovat. Kecy, milý Georgíčku!

Abby vyjukla mezerou mezi nohama stolu a dvěma pracovními pulty právě včas, aby zahlédla muže s brýlemi vstávat od počítače a mířit k místnosti s mechanickými roboty. Na jeden ochromující okamžik stál natočený obličejem přímo k ní. Přiměla se zůstat ležet a snažila se vpít se celým tělem do podlahy. Po půl minutce riskla mžiknutí vzhůru. Napůl počítala s tím, že vědec bude stát těsně u skleněné přepážky a hledět dolů na ni. Místo toho spatřila jeho záda. Bavil se s druhým vědcem. Mohutný černoch vytahoval ruce z manipulačních rukavic a hlasitě se smál.

Měl dobrosrdečnou tvář a při řeči zajímavě gestikuloval.

Abby by zajímalo, jaké asi prožívá pocity při vědomí, že denně pracuje s látkou tak jedovatou, že obsah jediné nádrže by při správném použití dokázal zlikvidovat obyvatele velkoměsta.

Po rozhovoru, který trval jenom pár minut, poplácal obrýlený vědec kolegu na rameno a zamířil k výtahu.

Okamžik nato Abby uslyšela rachot výtahu. Podařilo se jí uhnout „dobře mířené kulce“. Teď už má proti sobě jenom toho druhého, který je zabraný do práce. V mžiku změnila plány. Ještě pořád měla v plánu zjistit obsah nádrží s

plynem, ale navíc se rozhodla, že před návratem do tunelu vedoucího k nemocnici se musí dostat do pracovny a přečíst si výstřižky připíchnuté na korkovou nástěnku.

Po všech čtyřech se ještě o kousek přiblížila ke skladovacímu prostoru. Nejprve rozeznala nápisy na žlutých bombách, TRICHOTHECENE. Tato chemikálie, dráždidlo známější pod zkratkou TTC, byla další chemická zbraň, o kterých slyšela na toxikologické přednášce. Spolu s yperitem, jehož název objevila v modrých válcích, patřilo TTC k nejnebezpečnějším takzvaným leptavým plynům, které způsobují puchýře.

V růžových válcích byla látka jménem mycotoxin a na černých svítila bílá písmena VX. Tyhle názvy jí nic neříkaly. Poslední sada nádrží, zelených s bílými nápisy, obsahovala fosgen, o kterém jim odborník z Alabamy prozradil, že se na světě používá už víc jak pětasedmdesát let, naposledy Sověty proti Afgáncům a Iráčany proti Kurdům. A teď, jak tomu všechno nasvědčovalo, vládou Spojených států proti Claire Buchananové. K tomu seznamu bylo možno připsat spoustu dalších pacientů z Okresní nemocnice v Patience.

Takže jak to bylo? Ocitla se Claire na pokraji smrti vinou náhodného předávkování, nebo to byla alergická reakce? Pokud Del Marshall věděl, jaké experimenty či co to bylo, probíhají v jeho oddělení, a člověk si jen těžko mohl

představit, že nevěděl, pak není divu, že během Claiřiny resuscitace byl tak zsinalý.

Abby byla v laboratoři už dvacet minut. Byl nejvyšší čas dát se na ústup a vrátit se k Lewovi se zprávou o tom, co objevila. Ještě pořád té skládačce chyběla spousta dílků, například souvislost mezi touto podzemní činností a otravou kadmiem u Joshe, Willieho Cardozy a ostatních. V dané chvíli však toho viděla dost, aby se Aliance mohla pokusit požádat o zásah někoho s dostatečným politickým vlivem a svědomím, pokud ovšem taková osoba vůbec existuje.

Jakmile se dostala opět do stínu, plížila se nazpět do tunelu. Pár skoků a byla by v něm. Místo toho se zastavila proti dveřím do prosklenné pracovny. Zatím byla zcela mimo zorné pole vědce, jenž obsluhoval robota. Pokud však vnikne dovnitř, opět bude představovat snadný cíl.

Znovu se spustila na všechny čtyři. Pomalu se sunula ke dveřím pracovny. Přes skleněnou stěnu viděla místo, odkud se skoro stoprocentně pouštěl plyn, kóje s nádržemi ve všech šesti barvách a dalšími dvěma bombami s plynem, jednou bílou a druhou oranžovou. Abby se sama se sebou v duchu vsadila, že jedna z těch bomb obsahuje kadmium rozptýlené v plynu. Vzpomněla si na Kellyin příměr toho, jak vypadá povolené maximum volně vypouštěného kadmia, dva rozdrcené aspiriny rozptýlené v prostoru nad letištěm.

Imponující. V plynné formě tu ten těžký kov soupeří v toxicitě s ostatními vražednými plyny.

Čím víc si Abby v hlavě probírala tuhle možnost, tím větší smysl to dávalo. Další dílek skládačky zapadl na místo.

Manipulace s plynem kontaminovaným kadmiem nakonec vyústila v otravu jistého počtu zaměstnanců Colstaru, a to včetně Joshe. Pak si ale vzpomněla, že k té otravě muselo docházet opakovaně, protože Gus Schumacher přišel s kadmiem do styku ještě předtím, než Josh do Patience vůbec přijel. Ovšem dva náhodné úniky toxického kovu nevypadaly logicky, i když by vysvětlovaly mnohé.

V jedné věci však Abby neměla sebemenší pochybnosti. Ta řada plynových bomb v pracovně brýlatého vědce byla napojená na systém hadiček, uzávěrů a digitálních číselníků. A druhý konec toho systému byl v tunelu magnetické rezonance.

Od dveří pracovny zřetelně dohlédla na titulky článků přišpendlených ke korkové nástěnce.

MNOHO MRTVÝCH A STOVKY PŘIOTRÁVENÝCH

PO PLYNOVÉM ÚTOKU V TOKIJSKÉM METRU

KURDOVE OBVIŇUJÍ SADDAMA HUSAJNA Z

POUŽITÍ YPERITU

Údajně stovky mrtvých, tisíce nemocných SARIN, VRAŽDÍCÍ SARIN, KDO PŘIJDE NA ŘADU

PŘÍŠTĚ?

VETERÁNI VZNÁŠEJÍ PROTEST PROTI NEZÁJMU

VLÁDY O SYNDROM VÁLKY ZE ZÁLIVU, „Byli jsme otráveni bojovým plynem,“ tvrdí veteráni

Viselo tam přes dvacet článků týkajících se prokázaného nebo předpokládaného chemického útoku na vojenské i civilní cíle na celém světě. Abby se těsně při zemi připlížila o další krůček blíž. Právě chtěla přeběhnout k psacímu stolu, když o kus dál nalevo zahlédla pohyb.

Mohutný vědec vyšel z místnosti, kde obsluhoval robota, a řadou dveří ve skleněném bludišti mířil k pracovně. Přimrzla hrůzou k zemi, nedokázala se rozhodnout, zda utéct nebo se pokusit schovat se v pracovně. To zaváhání ji připravilo o možnost útěku. Zatímco v duchu horečně doufala, že ji ještě nezahlédl, vrhla se prostoru pod jedním z psacích stolů, přikrčila se tam s koleny až u brady a přitáhla židli zpátky na místo. Pitomá a bezstarostná. A teď si to odskáče, nejspíš vlastním životem. Muž s pohvizdováním vešel do pracovny a zamířil přímo k psacímu stolu. Abby pomaloučku dýchala nosem a zoufale se snažila nepohnout se, nevydat ani hlásku. Stál za židlí a probíral se nějakými papíry, které měla sotva pět centimetrů nad hlavou. Kdyby zastrčil židli hlouběji pod stůl, zarazila by se o překážku a on by Abby okamžitě objevil.

Pořád s pobrukováním odstoupil nakonec od stolu.

Abby viděla jeho ošlapané boty, manžety u kalhot a spodní okraj laboratorního pláště, když procházel ven dveřmi, mezi kterými se ještě před chvilkou choulila. Zabočil doleva k výtahu. Zajímalo by ji, jestli nechá pracoviště zcela bez dozoru. Jenže srdce jí bušilo zběsile jak dosud nikdy v

životě a šaty měla zděšením celé promáčené, takže si přiznávala, že i kdyby nakrásně odešel, tady už stejně skončila. Potom se k ní zpoza rohu doneslo otevření a zavření dveří. Záchod, připomněla si, že poblíž výtahu zahlédla dveře se symboly panáčka a panenky.

Bez dechu se vyhrabala zpoza stolu a prosvištěla chodbou přímo do tunelu. Už je skoro doma. Přibližně po dvaceti metrech se zastavila a dopřála si přepych ponurého úsměvu. Dokončila, co Kelly začala. Teď přijde řada na Lewa, na něho a ostatní členy Aliance. Zamířila uhlově černou chodbou zpátky do nemocnice a v duchu se modlila, aby se Kelly už postupně probírala k vědomí.

Protože teď už nešla zcela neznámou cestou, postupovala mnohem rychleji než poprvé. Zpomalila až tehdy, když vytušila, že se blíží k žebříku a padacím dvířkům pod válcem magnetické rezonance. Teď už záleželo na jediném: dostat se k Lewovi bez toho, aby ji někdo zpozoroval. Quinn a jeho kumpáni v Colstaru vědí, že je odhalila ta žena, která teď leží v bezvědomí, ale nemají ani ponětí, že jejich tajemství odhalil někdo podruhé. Dokud zůstane Kelly v komatu, budou se cítit bezpečně.

Když se Abby dostala k žebříku na konci tunelu, vůbec poprvé během zpáteční cesty použila tužkovou baterku.

Všechno vypadalo stejně jako předtím. Muselo už být hezky po desáté. Neexistoval sebemenší důvod, proč by měl někdo být právě u magnetické rezonance, nebo vůbec na celém

rentgenologickém oddělení. Přesto odjistila západku poklopu velmi tiše a pootevřela ho jen o centimetr. Ve vyšetřovací místnosti panovala stejná tma jako v tunelu.

Vystoupila po žebříku o jednu příčku výš a pomalu spouštěla padací dvířka, až se dotkla podlahy. Pak tiše šlápla na další příčku, takže se dostala pasem na úroveň podlahy. V

tom okamžiku se jí nad hlavou rozsvítily stropní zářivky.

Abby zamžikala, aby se oslepenýma očima přizpůsobila nečekané záři. Pár kroků od ní, s nohama rozkročenýma a pažemi založenými na prsou, stál Lyle Quinn. Za ním spatřila George Oleandera, Joea Hendersona, Martina Bartholomewa, rentgenologa Dela Marshalla a policejního kapitána Goulda.

„Vítejte nazpátek, Abby,“ řekl Quinn. „Už tady na vás čekáme.“

37

Abby neschopná slova třeštila oči na Lylea Quinna, který přistoupil o krok blíž a podával jí ruku, aby jí pomohl na úroveň podlahy. Černé sportovní sako se mu rozevřelo právě natolik, aby ukázalo podpaždní pouzdro s revolverem.

„Ukažte, pomůžu vám vylézt,“ nabízel se.

„Nesahejte na mě!“

Abby to varování až vyvřískla.

Quinn ucouvl. „Jak si přejete.“

Na několik nepříjemných vteřin zavládlo absolutní ticho. Ze svého místa na žebříku si prohlížela Abby celou skupinku. Jediný Del Marshall, který se zřejmě nedokázal vyrovnat s jejím výkonem, jímž právě v téhle místnosti zachránila život Claire, se nad vzniklou situací tvářil rozpačitě. Přešlapoval z nohy na nohu a uhýbal před Abby pohledem. Nakonec jako první vystoupil dopředu George Oleander. Quinn, tělo napjaté jak ke skoku, oči pronikavé jako laser, uhnul o jediný krok stranou.

„Abby, přibližně před devíti lety městečko Patience, a vlastně celé údolí, umíralo.“ Oleander nasadil svůj nejotcovštější tón. „Přímo nebo nepřímo, existence skoro každého ze zdejších lidí závisela, a stále ještě závisí, na Colstaru. A Colstar šel ke dnu. Senátor Corman dělal, co mohl, jenom aby nám přihrál nějaké vojenské zakázky, a na čas se zdálo, že firma to nějak zvládne. Jak sama víte, Ezra Black žije kousek odtud. Z toho důvodu, i když jinak vlastní společnosti po celém světě, chová ke Colstaru a Patientskému údolí zvláštní a úzký vztah. Upřímně se snažil firmu podpořit a Corman mu v tom z Washingtonu vydatně pomáhal.“

Oleander se rozhlédl po svých společních, jako by žádal schválení svého příběhu. Martin Bartholomew a Del

Marshall mu kývnutím naznačili, že si vede dobře. Kapitán Gould a Joe Henderson stáli jako sochy s pažemi založenými na prsou. Quinn, jemuž stříbrné vlasy měkce svítily v pronikavém světle zářivek, ani nemrkl. Byl zřejmě připravený k akci. Paže mu volně visely podél boků, ale ustavičně jemně pohyboval prsty. Rovnými širokými rameny byl natočený přímo proti Abby, chodidla rozkročená od sebe. Připomínal pantera přikrčeného ke skoku.

Šéflékař si odkašlal, nervózně přešlápl a potom si klekl, aby při řeči viděl Abby přímo do obličeje. Hlas mu teď zněl zpola ochranitelsky a zpola prosebně.

„Nějakou dobu chodily vládní zakázky a všechno pro nás vypadalo docela slibně. Jenže asi po roce banda teroristů v Jižní Americe vyhodila do povětří obrovskou továrnu Colstaru, která těžila a zpracovávala většinu přírodních surovin, které jsme tady používali při výrobě finálních produktů. Při té explozi zahynulo pět pracovníků jihoamerického Colstaru a nikdo se tam nesnažil o znovuvybudování továrny. Zdálo se, že to znamená konec i pro nás. No a tehdy přišel senátor Corman s nabídkou.“

„S nabídkou, kterou jste za žádných okolností nemohli odmítnout,“ poznamenala Abby a nepřestávala Oleandera a ostatní ostražitě hlídat pohledem, zatímco v duchu horečně zvažovala a třídila možnosti, které jí v této situaci zbývají.

Utéct… Křičet… Vzdát se… Bojovat… Žadonit o milost… Zkusit přetáhnout ty slabší na svou stranu…

„Může se to tak vyjádřit,“ přisvědčil Oleander. „Po pravdě, my odmítnout ani nechtěli. Každý rok se v některé zemi na světě narodí nová chemická zbraň. Naši vědci při pokusech vyvinout protijedy pracovali s laboratorními zvířaty. Jenže často se stávalo, že léčba, která očividně docela slušně zabírala na praseti nebo ovci, mohla vojákovi způsobit horší potíže než původní otrava chemikáliemi. Jako dokonalý příklad vám poslouží syndrom války v Zálivu.

Polovičku zdravotních potíží našich vojáků zavinily chemické látky, které použil Husajn. Ta druhá půlka je důsledek takzvaných ochranných léků, kterými jsme se krmili.“

VNOJ, uvědomila si Abby. Aliance trefila hřebíček na hlavičku, když měla podezření, že pacienty na jejím seznamu spojuje vliv toxických látek. Co však neurčili přesně, to byla skutečnost, že kadmium je pouze jedním kamínkem v mozaice. Různorodé příznaky diagnózy VNOJ

skutečně odpovídaly otravě těžkými kovy, ale navíc byly i totožné s množstvím zdravotních potíží, jimiž trpěli veteráni války v Zálivu.

„Takže Corman chtěl dělat pokusy na lidech,“ uzavřela Abby. „Chtěl malý vzorek pod kontrolou, kdy by se účinek mikroskopického

množství

plynů

mohlo

vyrušit

mikroskopickým množstvím protilátky.“

„Něco na ten způsob. Jeden čas používala vláda vězně, ale to je teď zakázané. Kromě toho potřebovali prostředí, které by bylo možné kontrolovat přesněji.“

„Třeba nemocnici,“ napověděla Abby.

„Původně jsme používali náš tomograf. Když se potom rozšířilo užívání magnetické rezonance, podařilo se nám jeden přístroj sehnat, i když vzhledem k velikosti našeho zařízení jsme v zemi představovali výjimku. Někteří lidé měli… zdravotní potíže. To nepopírám. Ale kromě drahého vyšetřovacího zařízení jsme za náš souhlas spolupracovat dostali příležitost vzkřísit celé údolí, obchod, školství, parky a především nemocnici.“

A pořádný balík na svoje konta.

Kupředu pokročil Joe Henderson, který z Abbyina výrazu zřejmě vyčetl, že Oleanderovo vysvětlení ji sebeméně nedojalo. Šéflékař se ztěžka zvedl do stoje a odsunul se stranou.

„Abby, s tím pitevním protokolem mě to vážně mrzí,“

začal mohutný ředitel nemocnice se svým proslulým zdvořilostním úsměvem. Shýbnout se či kleknout se neobtěžoval. „Jenže vy jste se do toho pátrání zakousla jako buldog. Zahryzla jste se nám do lýtka a zaboha jste nechtěla pustit. Usoudili jsme, že pro všechny zainteresované bude nejlepší, když z Patience prostě odejdete. Možná jsme se s vámi měli radši v klidu sejít a všechno vám to vysvětlit.“

„Možná jste měli,“ pronesla Abby bezvýrazně. Přitom moc dobře věděla, že tahle možnost nikoho ani nenapadla, jinak by nedošlo k incidentu s červeným náklaďákem, falešným pitevním protokolem a střelbou z pušky.

Henderson povytáhl koutek rtů. Jeho umělý úsměv se na vteřinku vytratil. Potom se stejně rychle zase vrátil.

„No, ale vysvětlujeme vám to teď, viďte?“ protáhl vlezle.

Podle jeho způsobů i výrazu bylo zřejmé, že s tím vysvětlováním dospěl právě ke konci.

Abby vzhlédla k Lyleovi a všimla si prázdnoty v jeho očích. Byl to voják, ale voják bez svědomí. Najednou pochopila, že musí existovat vážný důvod pro to, že sama ještě není po smrti, a že to nemá nic společného s Quinnovým soucitem.

„Jak jste zjistili, kde právě jsem?“ zeptala se.

Všichni se obrátili ke Quinnovi.

„Spustila jste tajný alarm,“ vysvětlil. „Fotoelektrický paprsek na druhém konci tohohle tunelu. Naneštěstí nefunguje spolehlivě. Nemá totiž přímé spojení na mně ani na ochranku, samozřejmě jinou, než je ta v továrně. Než jsme si vás našli na monitorech, už jste se plazila po laboratoři. Usoudil jsem, že zamíříte zpátky do nemocnice, a rozhodl jsem se, že nejlepší bude počkat na vás tady.“

„Proč?“

„Nerozumím.“

„Proč jste mi dovolili, abych se vrátila až sem? Proč jste mě neomámili, nestrčili mě v autě do garáže a nenastartovali motor, jako jste to udělali Kelly Franklinové?“

Při řeči Abby pozorně sledoval ostatní muže kolem Quinna. Bartholomew, Oleander a Del Marshall se tvářili překvapeně. Gould a Henderson o tom věděli.

„Nemám tušení, na co narážíte!“ prohlásil Quinn důrazně. „S Kelly mi to je moc líto. Je mi namouduši sympatická. Můžu vám ale odpřisáhnout, že s jejím sebevražedným pokusem nemám společného ani to nejmenší. Abby, potřebujeme, abyste s námi spolupracovala.

Potřebujeme vědět, kdo další z naší nemocnice, našeho města, ví cokoliv o Colstaru. Potřebujeme vědět, jakým způsobem jste objevila cestu do naší laboratoře. A nejvíc ze všeho potřebujeme zjistit, jestli se připojíte k pokračování v tomhle programu, na kterém závisí existence celého našeho údolí.“

„Já… to bych si musela promyslet.“

„Co byste ještě promýšlela?“ zaútočil Quinn s neskrývanou netrpělivostí.

Upíral na ni tvrdý pohled a Abby dobře poznala, že šéf colstarské bezpečnostní služby dospěl k závěru, že další hovor s ní je už zbytečný.

„Možná by vás zajímalo, že lidí dobře ví, kde teď jsem a co dělám,“ zkusila.

Quinnovy ledové oči ji na vteřinku probodávaly.

„To jsou jenom kecy,“ vyštěkl náhle. „Zkusili jsme to podle tebe, Georgi. Teď to zkusíme po mém. Všichni teď odtud vypadněte, tedy až na Goulda.“

Zdálo se, že všichni čtyři zaměstnanci nemocnice přivítali své propuštění s úlevou. Abby pochopila, že jejich němý odchod se rovná jejímu rozsudku smrti.

Quinnovi se teď do očí vplížila výhrůžka. Za ním stál šéf místní policie a na rtech mu pohrával náznak zlověstného smíchu. Ať už pro ni měli v zásobě cokoliv, Gould se nato těšil.

„Abby, co kdybychom my tři teď odjeli do mé kanceláře v továrně,“ navrhl Quinn a přistoupil k ní blíž.

„Promluvíme si.“

Abby hlavou bleskla představa Kellyina nehybného těla nataženého na předním sedadle jejího auta. Tihle dva muži neznali slitování. Ať už s pomocí drog nebo mučení, Quinn by z ní odpověď na své otázky zaručeně vytáhl. A potom by Abby Dolanová prostě zmizela. A velice pravděpodobně by i Lew Alvarez skončil buď mrtvý, nebo taky pohřešovaný. Quinn to tak zařídil už s Davidem Brooksem a Kelly. Neexistoval jediný důvod těšit se nadějí, že pro ni má v zásobě něco lepšího.

Vyhlídka na blízký a nevyhnutelný Quinnův dotek ji strašně vyděsila. Zaboha se nedokázala smířit s představou, že se ocitne v jeho moci, naprosto bez šance. V životě se

ještě tak nebála a životě si ještě nepřipadala tak bezmocná.

Na druhou stranu bylo vyloučeno, aby se vzdala dobrovolně a bez boje. Nedalo se vyloučit, že by ji mohl zachránit křik, ovšem pravděpodobnost byla nesmírně malá. Místo ječení tedy sklouzla jedním chodidlem z příčle žebříku, na které zrovna stála, a když se Quinn přiblížil o další krok, odrazila se druhou nohou a dopadla do tunelu. Nad její hlavou Quinn bleskově vyštěkl rozkaz Gouldovi, načež se vrhl za ní. Ale to už Abby neobratně letěla a klopýtala stravující temnotou po prkenné podlaze s pažemi rozpřaženými, aby nenarážela do stěn.

„Abby, nedělejte to!“ křikl za ní Quinn a jeho hlas se rozlehl po celém tunelu. „Je to zbytečné. Stejně vám to nepomůže.“

V tom okamžiku se jí nad hlavou rozzářila šňůra žárovek a táhla se před ní jako nechutná karnevalová atrakce. Na okamžik oslepená, Abby klopýtla a jak se dál hnala kupředu, ztratila rovnováhu a ztěžka narazila do stěny.

Vykřikla leknutím i bolestí v rameni.

Slyšela Quinnovy kožené podrážky, jejichž dusot se na dřevených prknech rozléhal jak výstřely z pistole. Rychle ji doháněl. Tma a nízký strop jí předtím poskytovaly výhodu, ale o tu teď přišla. V zoufalství zvedla pěst nad hlavu a roztřískla žárovku úderem ze strany. I kdyby jí sklo rozřízlo ruku, rána by nebyla tak vážná, aby jí bránila v útěku. S

hlavou staženou mezi ramena se řítila kupředu a masitou

hranou ruky srážela žárovku za žárovkou. Kolem ní stříkala skleněná tříšť, ale současně s tím se jí v patách rozlévala tma. Kroky za ní zpomalily.

„Abby, vzdejte to!“ hulákal Quinn.

Snažil se, aby to vyznělo sebevědomě, ale Abby vytušila, že je zoufalý. To zjištění jí vlilo do těla novou dávku energie a odhodlání. Pokud nenarazí na někoho v protisměru, zbývá jí naděje. A pokud by na někoho přece jen narazila, pak by měla mít aspoň tu výhodu, že na to bude připravená. V duchu si vybavila poměrně přesnou mapu Patientského dolu, a uvědomila si, že výtah i točité schodiště jsou určitě propojeny s budovou továrny, i když nevěděla jak. Jinak to ale nejde. A určitě tam někde bude nejméně ještě jedno schodiště, pravděpodobně povede z Horní sluje.

Pokud by se jí povedlo dostat se k tomuto schodišti, měla by šanci.

Protože na cestují svítily žárovky, bylo jí jasné, že běží rychleji než Quinn. Vytušila, že probíhá poslední protáhlou zatáčkou stáčející se doprava, a zalitovala, že tunel není delší. Ale aspoň že zatím na nikoho nenarazila. Ráda by věděla, jestli Quinn Gouldovi nepřikázal, ať zavolá do laboratoře, a jestli tam ten policista někoho zastihl. Ať už to bylo jakkoliv, konec tunelu byl před ní a bleskově se blížil.

Zatím jí přálo z pekla štěstí, ale teď bude muset něco rychle podniknout.

Quinnovi bude jasné, že nezamířila jinam než k točitému schodišti. Protože stěny laboratoře jsou všechny prosklenné, tak možnost úkrytu prostě nepřichází v úvahu. A právě proto se zoufale snažila vymyslet jiné východisko.

Naráz si připomněla toalety. Kdyby se jí tam podařilo nenápadně vběhnout a Quinn zatím vyklusal nahoru po schodech, mohla by se tunelem rozběhnout zpátky k nemocnici. Jakmile by ji však zahlédl nebo by uhodl, kam zmizela, bylo by po všem.

Zauvažovala o možnosti, jestli nemá přece jen vyběhnout po točitém schodišti natolik rychle, aby v horní jeskyni měla dost času porozhlédnout se po jiných schodech, tedy, pokud tam vůbec jsou. Byla sice nejmíň o patnáct let mladší než Quinn, ale zřejmě měl skvělou fyzičku, zatímco ona z ní vypadla už dávno. Kdyby závodili za stejných podmínek, nejspíš by ho jen těžko předběhla. Tohle deprimující vědomí ji ovládlo myšlenky právě ve chvíli, kdy se před ní objevil výtah a schodiště. Umývárna byla asi sedm metrů odtud. Za pár vteřin bude Quinn tady. Najednou si všimla požárního hlásiče a ruční páky, kterou se ovládalo samočinné hasicí zařízení. Hned pod nimi visela řada ručních hasicích přístrojů. Protože jí nezbýval čas na rozmyšlenou, drapla kladívko zavěšené na řetízku, jediným úderem roztřískla sklo a zapnula požární hlásič i samočinné hašení. Laboratoří se naráz rozlehlo silné vytí sirén. Pár vteřin nato jí nad hlavou ožily trysky a předvedly tropický

lijavec. Abby skočila po jednom z ručních hasicích přístrojů, vytrhla bezpečnostní jehlu a odskočila od tunelu právě ve chvíli, kdy se z něho vyřítil Quinn. Byl od ní pouhých pár kroků a mířil k ní, už promočený umělým lijákem. Už se netvářil vyrovnaně ani sebejistě, vzteky až cenil zuby.

Namířila mu široké ústí hasicího přístroje doprostřed obličeje a stiskla páčku. V mžiku mu hlava zmizela pod chuchvalci pěny. Zařval, padl na koleno a dlaněmi si vytíral oči. Jenže umělý déšť, který ještě před vteřinou dělal Abby spojence, teď pěnu rychle smýval.

Abby se vyděsila, že se k té zrůdě dostala tak blízko, a zpanikařila, protože ztrácela svou dosavadní výhodu. Zvedla si těžký hasicí přístroj až k bradě a neobratně jím po Quinnovi mrštila. Udeřil ho do ramene a čelisti a srazil ho pozpátku na rychle se zaplavující dlaždice. Na první pohled však bylo jasné, že mu nijak zvlášť neublížila. Prudce se obrátila a tryskem se pustila nahoru po schodech, brala vždycky tři najednou.

Spodní schody byly nebezpečně kluzké, Abby se podsmekávaly nohy. Narazila si holeň o ocelovou hranu horního schodu. Nohou jí projela šokující bolest, na zlomek vteřiny měla dojem, že si přerazila kost. Vykřikla a klopýtla, měla co dělat, aby neupadla. Nakonec si uvědomila, že vyvázla jen s ošklivou tržnou ranou. Ohlédla se, Quinn se už zvedl, nepřestával si protírat oči, ale podle všeho už pomalu zase začínal vidět. Nad stropem Dolní sluje už žádné trysky

hasicího zařízení nebyly, takže schody zůstaly suché.

Přestože Abby začínalo pálit na plicích, vysoká hladina adrenalinu jí umožnila dál brát dva tři schody najednou. A tu, právě když míjela zamčené dveře do prvního nouzového tunelu, zaslechla na schodišti nad hlavou dusot těžkých kroků.

Zpomalit nebo se ohlížet nemělo smysl. Věděla, že Quinn se blíží. Svěrák se utahoval. Její jediná šance, beztak teninká jak vlásek, byla, že doběhne do Horní sluje a s boží pomocí najde schody vedoucí do vlastní továrny.

Kdepak, uvědomila si náhle. Kdepak, to není jediná šance. Ještě jí zbývá další možnost, ne o moc lepší, ale taky ne zcela ztracená. Podesta k hornímu únikovému tunelu byla jen kousek nad ní. Kdyby se jí tam podařilo doběhnout tak, aby se nepotkala s tím pronásledovatelem, co běží zeshora, určitě by se chvíli dohadoval s Quinnem, jestli zahnula doleva na krátké schodiště, které vede k Horní sluji, nebo doprava do staré větrací štoly. Ta chvilka jejich váhání by jí mohla poskytnout dost času, aby doběhla k nouzovému východu a vyrazila těch šest petlic, na kterých visí překližková deska. Venku bude muset pochopitelně improvizovat, ale to ostatně dělá už od chvíle, kdy dneska večer vkročila na rentgenologické oddělení. Od otvoru šachty určitě budou ve skále zabudované nějaké úchytky, které jí umožní sestup dolů na louku nebo nahoru na skalní plošinu.

Muž sbíhající shora nemohl byť od Abby dál než jediný zákrut schodiště, když se Abby přikrčila a šipkou skočila doprava do tunelu, který Gardnerova brožurka o Patientském lomu označovala jako „Průraz čelního skalního masivu“. Strop chodby, který byl možná o třicet centimetrů nižší než strop tunelu z nemocnice, jí bránil v rychlém běhu, ale jejímu postupu v třicet metrů dlouhé cestě bránily i hrubé skalní stěny. Už po pár krocích zmizela i ta trocha světla, která sem dopadala z hlavní štoly a temnota ji dusila jako saze. Znovu a znovu tvrdě narážela do skalních výčnělků.

Košile, promočená umělým deštěm, se jí na levém rameni roztrhla i s kůží přilepenou k látce. Téměř tu bolest nevzala na vědomí.

Pálení v plicích se změnilo na zběsilý požár. Těžký zatuchlý vzduch jí nedovoloval pořádně se nadechnout.

Těch třicet metrů jí připadalo nekonečných jako kilometr.

Náhle vrazila přímo do dveří, ochromující úder do čela.

Napůl v bezvědomí padla dozadu. Hned nato, zatímco zběsile potlačovala závrať, bolest a vlnu nevolnosti, se vydrápala na kolena a z kapsy zablácených džin vytáhla Lewovu tužkovou baterku. Bylo až k nevíře, že reklamní dárek farmaceutické firmy Ezry Blacka stále ještě fungoval.

Odtáhla jednu petlici, druhou a třetí. Kotníky se jí o skálu dřely do živého masa. Za zády se k ní neslo nepřetržité vytí poplašných sirén. Jenže k nim se přidal i dusot kroků. Ve

chvíli, kdy se jí podařilo vypáčit čtvrtou a pátou petlici, rozlehl se tmou hlas Lylea Quinna.

„Vzdejte se, Abby! Právě teď se na vás píše zatykač pro pokus o vraždu Kelly Franklinové! Spolupráce s námi je pro vás jedinou nadějí! Teď už vás můžeme zachránit jenom my!“

Abby zoufale zápasila s poslední petlicí.

„Abby, zůstaňte na místě! Dolů se živá nikdy nedostanete!“

Petlice odmítala povolit. Žádné panty tam nebyly, takže dveře byly určitě celé vyjímatelné. Ale dovnitř nebo ven? Quinnovy kroky se nepřestávaly blížit. Abby padla na zadek, přitáhla kolena k bradě a vší silou, na kterou se v zoufalství vzmohla, je prudce vykopla před sebe. Dveře se rozletěly, u petlice se dřevo vylomilo, a vypadly do chladné noci. Tunel naráz zaplavil čerstvý vzduch… a světlo.

Abby vykoukla. Byla vysoko nad údolím a městečkem.

Za loukou pod patou útesu se podél plotu táhla řada daleko od sebe posazených reflektorů, které osvětlovaly vetší část skalní stěny. Temná skála se leskla deštěm, který se nepřestával vytrvale snášet, teď navíc poháněný silným vichrem. V dálce, poblíž městského centra, zahlédla blikající majáčky dvou policejních vozů, které mířily k továrně.

Pokud Quinn říkal pravdu, a ona neměla sebemenší důvod mu nevěřit, pak byla posádka těchto aut vybavená

zatykačem na jistou Abby Dolanovou. Když mohl Joe Henderson přijít s padělaným, nicméně stoprocentně platným pitevním protokolem, a George Oleander dokázal zařídit, že jeho důvěřivé pacienty vystavovali působení vysoce toxických chemikálií, pak nějaký zatykač na základě zfalšovaných údajů už bude pro vládce Patientského údolí dětskou malůvkou.

Pokud viděla, na skále nebyly žádné umělé úchytky, ale s překvapením, a především s úlevou, zjistila, že skalní stěna je sice hrozivě příkrá, ale úplně kolmá není. Byl to spíš strmý svah než stěna, což se z Lewových diapozitivů či pohledu zpředu poznat nedalo. Slézt dolů by bylo obtížné, ale docela dobře možné. Kdyby bylo suché počasí a Abby nemusela spěchat a ubránila se pohledu dolů, nejspíš by našla dost opory pro dlaně i chodidla, aby se jí sestup podařil. Ovšem nic nemohlo být optimálním podmínkám vzdálenější než její současná situace.

Udělala by snad skoro všechno na světě, jen aby nemusela vylézt ven na skalní stěnu. Ovšem i když vzala v úvahu svůj strach, že se roztříští na špičatých balvanech u paty útesu, pak se ani zdaleka nevyrovnal hrůze z té vyhlídky, že se stane zajatkyní Lylea Quinna.

Bez dalšího váhání se opřela chodidlem o skalní římsu, která nebyla širší než patnáct centimetrů, prsty vsunula do mělké škvíry a vyhoupla se na kluzkou skálu.

38

Silou vůle se přiměla nedívat se dolů, prsty visela na mokrém útesu a pomalu se sunula do strany, zatímco divoké poryvy větru jí neustále hrozily strhnout do černé propasti.

Útes se mírně stáčel doprava. Čím dál se přesune za zatáčku, tím obtížněji se po ní bude Quinnovi střílet, tedy, pokud tohle má on v plánu. Bylo těžké si představit, že by se Quinn, nebo kdo vymyslel tyhle únikové cesty z laboratoře, vůbec kdy pokusil tudy sestoupit na louku. Ale je možné, že počítali s tím, že používat se bude ten spodní tunel, který byl pouze osm metrů nad zemí.

Abby se zoufale soustředila na skálu po své pravé ruce.

Pokaždé se zdálo, že už nemůže postoupit ani o centimetr, ale vždycky se na poslední chvíli objevila nějaká škvíra nebo opěrka, takže se mohla posunout o kus dál. S každým vydechnutím šeptla dětskou modlitbičku k andělíčkovi strážníčkovi a usilovně se snažila ignorovat bolest v holeni a rameni. Kousek skla z žárovky, který si zabodla do hrany dlaně, ji teď bodal jako hluboko zaražená jehla pokaždé, když zesílila stisk. Nepřestávala se sunout bokem po skále, snažila se dostat mezi otvor větrací štoly a sebe co největší vzdálenost.

Dostala se téměř do poloviny vzdálenosti mezi vrcholem útesu a jeho patou. Sklon skalní stěny nebyl tak strmý, aby neumožnil sešplhání dolů, ale cesta nahoru

nepřicházela absolutně v úvahu. Shora přes proudy deště nechutně zářil obrovitý neonový nápis COLSTAR a barvil dehtově černou oblohu dokrvava.

Konečně se Abby doplazila tak daleko, že si troufla zastavit se a trochu se rozhlédnout. Byla asi sedmadvacet metrů od otvoru štoly, kterým vylezla. Místo, které si našla, bylo ve stínu uprostřed dvěma křížícími se kužely světla silných reflektorů lemujících plot podél hranice louky.

Quinn zatím nebyl v dohledu. Větrem poháněný déšť jí téměř znemožňoval i to stání. Abby visela na prstech a prohlížela si balvany a louku v hloubce pod sebou. Drátěný plot zakončený ostnatým drátem by nedokázala přelézt ani náhodou. Na severu byl zabudovaný přímo do útesu.

Beznadějné. Ale jeho jižní konec nějakou naději přece jen nabízel. Plot tam končil u téměř kolmé skalní stěny. Zvenčí bylo vyloučeno nějak ho překonat. Ale ten plot měl za poslání zadržet vetřelce zvenčí. Skála nad ním však byla mírně šikmá. Kdyby se dostala nad plot, třeba by slezla po skále a rovnou i po plotu z jeho vnější strany. V nejhorším případě by seskočila. Vyhlídka na tuhle trasu ji děsila jen o stínek míň než představa, že se vzdá Quinnovi. V dálce se neúprosně přibližovaly modré majáčky hlídkových vozů.

Když se tedy rozhodla, kam bude postupovat dál, udělala Abby úkrok stranou. Protože si pořád ještě lámala hlavu nad záhadou, proč se v ústí štoly zatím neukázal Quinn, nedávala dost pozor a šlápla vedle. Sklouzla a než se

vzpamatovala, ujely pod ní obě nohy. Zběsile zarývala prsty do skály, zatímco prudce klouzala dolů a odírala si přitom břicho, hrudník a paže. Tři metry, sedm metrů. Náhle chodidly narazila do velkého špičatého balvanu, který trčel ze skalní stěny. Její pád to naštěstí zpomalilo natolik, že se stačila schoulit a obejmout kužel pažemi, zatímco kolem něho projížděla dolů. Zavěsila se na něj plnou vahou, až si bezmála vyrvala paže z ramen a napjala si je k prasknutí.

Nohy se jí pohupovaly jako hadrové panence. Zaťala prsty do drsné skály a ohlédla se přes rameno k zemi. Pod ní se táhla nejmíň desetimetrová stěna kluzká deštěm, která končila u hromady špičatých balvanů. Skleněný střep v dlani se proměnil v hořící dýku a vysílal jí do celé paže elektrizující rezavou bolest. V rameni a prsou jí nesnesitelně pálilo. Přesto se jí nějakým zázrakem podařilo udržet se, zatímco chodidly zběsile šátrala po opoře.

Ve chvíli, kdy cítila, že se užuž pustí, našla špičkou pravé tenisky nepatrný výstupek a postavila se na něj.

Dychtivě se napřímila a trochu tak ulevila napětí v pažích.

Deset patnáct centimetrů nad pravou nohou našlápla levým chodidlem na ještě širší římsu, určitě nejmíň dvacet centimetrů širokou a pomalu se svažující k patě útesu.

Opřela se o ni plnou vahou, uvolnila jednu ruku po druhé a ztěžka je vecpala do škvírek ve výši svých ramen.

Tiskla se ke skále, lapala po dechu tak dlouho, až konečně zase dýchala víceméně normálně. Po tvářích se jí

proudem řinuly slzy smíšené s deštěm, slzy úlevy a vzteku a bolesti. Odřeniny po celé délce těla, břicho, stehna, hruď, ji pulzovaly nelítostnou bolestí. Bylo to horší, než když si při hokejovém zápase na střední škole zlomila paži. Ale teď už měla zemi mnohem blíž. Skála pod ní byla rozeklanější a možná i míň kolmá, než tam u otvoru ventilační štoly.

Mohla si předem přehlédnout skoro celou trasu sestupu.

Když si bude dávat pozor a nebude spěchat, mohla by to dolů zvládnout. Ale kde je ten zatracený Quinn?

Náhle se z dálky po její levé straně ozvalo ze tmy a deště jeho zahulákání.

„Tak to bylo o fous, Abby! Ještě že vás maminka krmila ovesnými vločkami!“

Odemknul si shrnovací dveře a prošel spodní větrací štolou. Teď seděl na skále necelých třicet metrů od ní.

Světlo reflektoru mířilo přímo na něho. Odhodil černé sportovní sako, ale jeho rolák a kalhoty splývaly skoro úplně s útesem. V kuželu světla bylo znát jen jeho ruce, obličej a především vlasy.

Abby se ohlédla dolů k plotu. Kdyby se jí podařilo dolézt k jižní hraně skalní steny, měla by velkou šanci spustit se ze skály a přeskočit plot na druhou stranu. Jak mohla nejrychleji, začala slézat úhlopříčně dolů.

„Klidně vás můžu sestřelit, Abby! Hned a na místě!

Chcete to vidět?“

Ozvalo se prásknutí a kulka jí odštípla kus skály necelý metr od obličeje. Druhá střela ji zasypala úlomky kamení.

Přikrčila se a podvědomě zpomalila, ale potom pokračovala ve slézání směrem k louce. Bezmocně si přitom v duchu kladla otázku, jaké to asi je, když člověka zasáhne kulka.

„Lip bude, když se necháte chytit než sestřelit!“

zahulákal Quinn.

Lezl teď směrem k ní a blížil se docela rychle. Zastavil se jen na tu chvilku, co by opět dvakrát vystřelil, poprvé těsně Abby nad hlavu, podruhé se kulka odrazila od skály a skutečně jí přelízla lýtko. Ostré štípnutí bolesti se však mezi desítkami dalších a mnohem hlubších poranění téměř ztratilo.

Takže už tě postřelil, pomyslela si. Pohled na toho hajzla, který se k ní sebevědomě přibližoval, ji plnil stejnou dávkou zuřivosti jako děsu. Abby se snažila na něho nemyslet a soustředit se na vyhledávání opor pro ruce a nohy. Bylo jí však jasné, že to skoro určitě nedokáže.

Jakmile se dostane k patě skály, bude muset přelézat asi třicetimetrové pásmo obrovských balvanů, než se dostane k rohu, kde končí plot. Tam bude muset zvládnout téměř nemožný výstup po skále a stejnou výšku pak na druhé straně plotu zase slézt nebo seskočit dolů. Energii jí dodával už jenom adrenalin, ale únavně vlhký vzduch, rozříznutá noha, mnohočetné podlitiny a její jen průměrná fyzická kondice, to všechno bylo její mínus.

„Abby, radši mě poslechněte! Ostraze se nebude líbit, že jí lezete na píseček!“

Abby zbývaly k zemi sotva tři metry a od vrcholku nejvyššího balvanu jen pár desítek centimetrů. Na okamžik se ztratila Quinnovi ze zorného úhlu. Zamžourala skrze déšť. Colstarský útes připomínal mrakodrap bez oken.

Nad ním ten necudný neonový nápis, skrytý převislým okrajem horní plošiny útesu, zaléval noc krví. Lepší bude, rozhodla se Abby, když budu balvany obcházet a nepřelézat.

Pokud se objeví Quinnova ochranka, bude konec. Quinn by ji ale nevaroval, kdyby měl jistotu, že ji stoprocentně chytí.

Když byla asi stoosmdesát centimetrů nad zemí, Abby seskočila a přistála v blátě mezi balvanem a patou útesu. Pár vteřin se tam choulila, lapala po dechu a napínala sluch, jestli nezaslechne Quinna či ochranku.

„Abby –“

Quinnův hlas zněl pořád poměrně z dálky. Abby pocítila nový příval naděje, že když se bude držet ve stínu obrovských balvanů a hezky při zemi a kličkovat tak, aby zůstala z dohledu, nakonec by se jí mohlo podařit k plotu doběhnout.

„No tak, no tak, hej, ty dole!… Koukni vylézt, stejně o tobě vím!… Naše ochranka se bude strašně zlobit –“

Abby zůstávala přikrčená a bleskově obíhala balvan.

Bylo skoro vyloučeno, že by ji Quinn mohl zahlédnout, pokud by neslezl ze skály a nevzdálil se od ní přes louku

směrem k plotu. A i kdyby to udělal a uviděl ji, ještě pořád by ji musel chytit. Po Quinnových poskocích z ochranky zatím nebylo ani vidu ani slechu.

Abby přeběhla přes dva metry travnaté plochy ke skupince menších skal. Přibližně tušila, kde Quinn asi je.

Pokud se nepletla, pak se nemusela vůbec bát, že by ji mohl zahlédnout. Od konce plotu ji dělilo už nějakých deset dvanáct metrů. Musela počítat s tím, že až tam zkusí vyšplhat na útes, zjistí, že je příliš příkrý. Zatím však, už od toho příšerného okamžiku, kdy vyběhla z rentgenologie zpět do tunelu, kdykoliv na poslední chvíli potřebovala zázrak, vždycky se ho dočkala.

„Hej, doktorko, poslední možnost!“ zavolal Quinn lstivě. „Držím v ruce píšťalku. Jedno hvízdnutí a celá ochranka se vyrojí na louku. Utěšit tě může jenom to, že stačí dvě hvízdnutí a nechají tě na pokoji, i kdyby s tebou zrovna prováděli kdovíco. Tedy, doufám, že nechají…“

Abby za sebou nechala další balvan. Louka se směrem ke konci plotu zužovala do trojúhelníku.

„Jak chceš, Abby. Ať je tedy po tvém. Tak pojďte, hoši, podává se polívčička!“

Žádné hvízdnutí slyšet nebylo, ale Abby v mžiku pochopila proč. Louku lemovanou dlouhým plotem nehlídala ochranka, ale hlídací psi. Ohlédla se k severnímu konci louky a spatřila je, dvě ebenově černá torpéda, svištící přes nerovný terén. Blížili se hrůznou rychlostí.

Podvědomě popoběhla směrem na otevřenou louku. Potom, právě když se chtěla obrátit a utíkat, objevil se na vršku mohutného balvanu Quinn. Dělilo je nejmíň pětadvacet metrů, dost, aby stačila doběhnout k rohu, kde končil plot, ale dostatečně blízko na to, aby ji kdykoliv mohl pohodlně střelit. Místo toho stál na balvanu s rukama založenýma v bok a nohama rozkročenýma. Přízrak z nočních můr.

„Johnnny, tadýýýý!“ pobízel psy.

Snažit se utéct psům by byla marná snaha, to Abby věděla, jenže po pravdě neměla na vybranou. Obrátila se, ale už při prvním kroku se na rozblácené hlíně smekla a upadla.

Viděla, jak psi pádí kolem skaliska, na kterém stojí Quinn.

Byli to obrovití dobrmani, černozlaté nestvůry, lesknoucí se ve světle reflektorů, jeden běžel o pár desítek centimetrů před druhým. Slyšela už jejich vrčení.

Ach bože, bože můj…

První pes dosvištěl na vršek malé vyvýšeniny těsně před Abby a skočil, tělo napjaté jak plavec při skoku do bazénu. Abby zavřískla a podvědomě zvedla předloktí, aby si chránila obličej. Zčistajasna změnil letící stín uprostřed dráhy směr a ztěžka žuchnul na kameny vedle ní. Na pahorek se přiřítil druhý dobrman a přikrčil se ke skoku.

Tentokrát se sotva odlepil od země, když se zleva ozval zvuk připomínající prásknutí bičem. Zvíře se zapotácelo směrem k útesu a s dunivým buchnutím dopadlo na zem. Ze

šíje mu trčel dlouhý šíp. Teprve potom si Abby všimla, že z hrudníku prvního dobrmana rovněž trčí konec šípu.

„Ivesi!“

Současně s tím, jak vykřikla to slovo, od místa, kde číhal Quinn, se ozvalo prásknutí výstřelu. Na pravé kyčli ucítila žhavý švih a pochopila, že ji zasáhl. Zvuk výstřelu na louce ještě nedozněl a rána na boku ji ještě pálila, když tu z levé strany znovu zaslechla lupnutí tětivy. Quinn vykřikl, naslepo vystřelil a sletěl z balvanu.

„Rychle, Abby! Honem, tudy!“

Vedle plotu klečel Ives a chvatně přestříhával drátěná oka velikými nůžkami na plech. Abby se k němu řítila jak smyslů zbavená, ale přesto stačila zaregistrovat Quinna, který se svíjel na rozmáčené zemi a z kolena mu trčel dlouhý Ivesův šíp. Teprve v tu chvíli dokázala ocenit skutečnost, že poustevník své legendárně přesné tři výstřely vedl malým otvorem, který si vystřihl v plotu. Teď Ives nazvedal uvolněný kus plotu natolik, že se Abby mohla proplazit po břiše na druhou stranu. Potom jí na zlomek vteřiny dovolil, aby se mu vrhla kolem krku.

„Vypadáte, jako by vás lynčovali,“ poznamenal.

„Je to dobré, a to díky vám.“ Ohlédla se zpět na louku.

„Ivesi, s těmi psy mě to mrzí,“ povzdechla si. „Umím si představit, jak to pro vás muselo být těžké.“

Poustevník jí stiskl ruku.

„Radši bychom sebou měli hodit. Ty dva policejní vozy už zabočily na příjezdovou cestu Colstaru.“ Ukázal na louku a dodal: „Určitě jim nedá moc práce poznat, kdo tu spoušť nadělal.“

„Kčertu s tebou, Ivesi!“ vřeštěl na ně Quinn. „Za tohle ti vlastnoručně zakroutím krkem, ty svině…“

„Myslíte, že mu ten šíp přerazil nohu?“ zeptala se Abby, když se podél plotu drápali směrem k Ivesově hoře.

„To nevím, ale pokud ano, měl bych víc trénovat. Na kost jsem totiž nemířil.“

39

Sam Ives ukazoval cestu a Abby za ním spěchala tunelem stínu, který se táhl podél plotu. Přestože byla potlučená a vyčerpaná, stačila Ivesovi docela snadno. I když se mu noha hojila velmi dobře, svalstvo zasažené chronickou infekcí nadobro zmizelo. V důsledku toho běžel prkennými rytmickými přískoky, o kterých Abby tušila, že mu působí určitě bolest.

Při běhu se ohlédla směrem k nemocnici a uvědomila si, že jen pár desítek centimetrů pod nimi běží tunel z rentgenologie až do colstarské laboratoře. Vzpomněla si na Kelly Franklinovou, jestli Barbara Torresová dál stojí na stráži, jestlipak ji podle přání vystřídá Lew, až mu skončí jeho služba na pohotovosti? Abby slíbila, že se vrátí za deset či patnáct minut, a mezitím uplynula už celá věčnost. Musí být starostí bez sebe, když nemá tušení, co se s ní vlastně stalo.

Pohlédla k rozpršené obloze. Oblačná peřina byla pořád ještě moc nízko, aby vrtulník záchranné služby mohl bezpečně přistát a zase vzlétnout. Pokud Kelly nepřijde k

vědomí, ráno už pro ni bude příliš pozdě. Ksakru, vždyť všechno nasvědčuje tomu, že pozdě je pro ni už teď.

Po pravé ruce viděla oba nouzové východy, které se na skalní stěně pod Colstarem šklebily jak otevřené rány. Za pár hodin či dokonce minut budou zase uzavřeny a pracovníci tajné laboratoře se sejdou na poradě. Historka, kterou společně dají dohromady, její zdejší pověst určitě ještě vylepší. Ohlédla se po Colstaru včas, aby zahlédla hlídkový vůz se spuštěnou sirénou a blikajícím majáčkem, jak se řítí k bráně Colstaru. Bylo to nechutné, ale současně skrznaskrz typické, že Quinn těsně předtím, než za ní skočil do tunelu, stačil Gouldovi nařídit, aby na ni vydal zatykač.

Pokusy na lidech, zfalšovaný pitevní protokol, vražda, pokus o vraždu, smyšlené obvinění na zatykači. Hlavní zákon Colstaru: Máme prachy, takže určujeme pravidla.

Ale mě jste ještě nedostali, pomyslela si vztekle. A později, až se spojí s Lewem, budou na to dva. A později jich bude ještě víc, Torresová a Gil Brandt a určitě ještě spousta ostatních, jen co se to dostane na veřejnost. Přehrada postupně prosakovala, jedna díra po druhé. A Colstaru co nevidět jeho trumfy dojdou.

Než se dostali k severnímu konci plotu, Abby už dávno došel dech. Překlopýtala přes úzkou lávku říčky Oxbow a začala se plahočit po mírném svahu, který vedl k úpatí vlastních hor.

„Ivesi, musím si odpočinout,“ zažadonila.

Ives se ohlédl zpátky do údolí.

„Zařiďte se, jak potřebujete,“ svolil. „Máte za sebou peklo. Ta policie jde taky po vás, co?“

„Nejspíš jo.“

„Máte kam se vrtnout?“

„Nikam, kde bych byla v bezpečí. Snad nejlepší by byla farma doktora Alvareze. Mohla bych se tam schovat, než se vrátí domů.“

„Pro mě to je doktor Lew. Dělal jsem pro něho.“

„Já vím.“

„Slušný chlap. Kde máte auto?“

„U nemocnice, ale tam se nesmím ani ukázat. Ivesi, jsem v pěkné kaši.“

„Mám dojem, že se v ní plácáme oba. Už můžete zase dál?“

„Rychlou chůzi zvládnu,“ prohlásila.

„Fajn.“

„Kam mě to vedete?“

„Nejdřív ke mně. Ale zadní cestou, tudy jsem se taky dostal dolů. Patří k tomu i nějaké šplhání. Cítíte se na to?“

Abby se ohlédla po colstarském útesu.

„Cítím.“

Ives si hodil dlouhý luk na záda a potom svižným tempem pokračovali v chůzi, vpředu Ives a Abby pár kroků za ním.

„Ivesi,“ ozvala se, když se přiblížili k příkrému srázu, „ale policie přece ví, kde žijete, je to tak?“

„Řekl bych, že ano. Taky se tam nebudeme moct zdržet moc dlouho. Ale vezmete si tam aspoň čisté a suché šaty, svoje šaty, tedy ty, co jste mi donesla. Potom zamířím ke svým známým. Můžete se spolehnout, že žádný z nich se s policií dvakrát nekámoší. A kromě toho bych se moc divil, kdyby mě někdo byl ochotný sledovat tou trasou, kterou si vyberu. Vy zatím můžete jít k doktoru Lewovi.“

„Ale na jeho farmu je odtud pár kilometrů. Jak se tam dostanu?“

„Pokud si nenecháte narůst křídla, tak jedině po svých.

No tak, musíme dál. O tom, proč jste vyskočila z colstarské skály, mi můžete povídat až v mém táboře.“

„Jedině když mi vy povíte, jak se vám podařilo tak zázračně přijít na scénu.“

„Platí.“

Zpáteční cesta k Ivesově táboru představovala šplhání a houpání na nekonečné řadě silných lan, visících z větví a kořenů na strategických místech. Provazy spolu s pečlivě do skály vytesanými schůdky pro špičky nohou, umožňovaly poustevníkovi poměrné snadný výstup, ovšem Abby se bez pomoci neobešla. Kdyby do tábora mířili obvyklou cestou, trvalo by jim to určitě přes půl hodiny. Tímto způsobem to zvládli za pouhých deset minut. Když Abby sledovala

zručné a nacvičené Ivesovy pohyby, odpřisáhla by, že dolů mu to netrvalo víc jak pět minut, jestli ne míň.

Jakmile dorazili do Ivesova tábora, rozběhl se do srubu a vynořil se s malým batohem, tuctem dalších, dokonale vyřezaných šípů, starou teplákovou soupravou a černou nepromokavou bundou po Joshovi. Byl to nezvyk, vidět Ivese tak ustaraného a ve spěchu.

„Tak honem, běžte dovnitř a převlékněte se,“ vybídl Abby. „Já si sednu hned ke dveřím, abyste mi přitom mohla vyložit, co se vlastně děje.“

Abby poslechla. Uvnitř srubu byl kupodivu pořádek.

Kolem petrolejky se rozlévalo měkké světlo. Mrkla na knihovničku z nenatřených prken podepřených cihlami, která byla narvaná ohmatanými brožurami. Bylo jí strašně smutno při pomyšlení, co všechno musí Ives kvůli ní opustit.

V dané chvíli však na tom nemohla změnit vůbec nic.

Svléknutí promočených a zablácených kusů oděvu jí dalo dost práce. Rozseknutá holeň a další četné odřeniny a podlitiny vypadaly šeredně, ale nebyly zvlášť nebezpečné.

Kulky, které jí rozsekly kůži na lýtku a kyčli, naštěstí nešly nijak hluboko.

Vzala si pár obvazů, které předtím donesla na Ivesovu nohu, a nejhorší rány si obvázala.

„Ivesi, uvnitř útesu je tajná laboratoř,“ vykládala přitom. „Colstar dostává velké vládní zakázky na baterie. Na oplátku tu testuje chemické zbraně a jejich protiléky na

pacientech ve zdejší nemocnici. Objevila jsem tu laboratoř, ale hned nato Quinn objevil mě.“

„No, přitom jste nejspíš zapnula alarmy v továrně a podél plotu se rozsvítily všechny reflektory,“ doplnil ji Ives.

„Něco podobného jsem ještě neviděl, takže jsem se díval dalekohledem. Zčistajasna, zrovna když jsem koukal na skalní stěnu, vyskočila jste z ní vy, právě z jednoho z těch otvorů, na které jste mě předtím sama upozornila. Napadlo mi, že možná budete potřebovat pomoc, takže jsem se zadem spustil dolů.“

„Jsem moc ráda, že jste to udělal,“ poděkovala mu Abby.

„Jste hodná ženská. Chováte se slušně k lidem, jako jsem já. Čas od času dostáném šanci vám to nějak oplatit.“

„Ivesi, v tomhle zločinu je zapletený absolutně každý, kdo má v tomhle městě nějakou moc, a všichni pasou po mně. Quinn, náčelník policie, ředitel nemocnice, hlavní lékař, dokonce i ten halama, co vám sešil obličej, ti všichni se upsali ďáblu v podobě senátora Cormana. Výměnou za to, že z celého města udělali jednu velkou laboratoř, v níž provádějí pokusy, získali ve zdejší oblasti plnou zaměstnanost, krásné parky a kvalitní školy.“

„Faustovo království.“

„Přesně tak.“

Abby se vynořila ze srubu v oprané Joshově teplákové soupravě a nepromokavé bundě a dokonce i zelenozlaté

baseballové čapce, kterou z neznámého důvodu zavrhnul. V

jeho šatech odjakživa chodívala strašně ráda. A přestože s tím přestala hned toho dne, co se odstěhoval, prožívala teď zvláštní, a nikoliv nepříjemný pocit.

„Musíme zmizet,“ vybídl ji. „Můžete jít se mnou, jestli chcete.“

„Nemůžu vás vystavit ještě většímu nebezpečí. Moje jediná naděje je v tom, že se spojím s Lewem.“

„Ukážu vám stezku, která běží po úbočí jenom lesem.

Dám vám baterku, ale tou si sviťte jenom v nejnutnějším případě. Řekl bych, že zdola vás nikdo nezahlédne.“

Z batohu vyndal silnou baterku a podal ji Abby, „Ivesi, to si přece vzít nemůžu. Budete ji potřebovat stejně jako já.“

Sam Ives se na ni podíval. Nad houštinou plnovousu mu zajiskřilo v očích.

„Pokud si dobře vzpomínám, my dva jsme už jednou vedli hovor o tom, co vidím nebo nevidím. Nechtějte, abych vám to dokázal.“

Abby baterku vyzkoušela a kývla, že ji přijímá. Ives šel zhasnout lampu do srubu a naposledy se v něm rozhlédl, než spolu vyrazili směrem na západ.

Les byl promáčený skrznaskrz a z větví krápalo tak hustě a vytrvale, že Abby nedokázala určit, jak silně ještě prší. Chvíli šli ze svahu dolů, až dokázala zřetelně rozeznat

město, které leželo asi sedmdesát metrů pod nimi. Kus cesty od Ivesova tábora narazili na polozarostlou stezku.

„Pořádně si prohlédněte, jak ta cestička vypadá,“

doporučil jí Ives. „Takhle zarostlá je celá. Dávejte pozor a mělo by se vám povést udržet se na ní celou cestu. Kdybyste zabloudila, nechte si Patience po levé straně a snažte se nejít do kopce ani dolů. Pak byste to měla zvládnout.“

Náhle zvedl ruku a přitiskl si prst na ústa. Potom ukázal dolů z kopce. Přes husté mlází Abby viděla, jak se blíží auto po silnici, která zřejmě končila právě u té stezky, na které stáli. Uvědomila si, že to je stejná silnička, kterou jezdívala při návštěvách Ivesova tábora.

„Policie,“ zašeptal ještě dřív, než rozeznala zhasnutý majáček na střeše vozu.

„To jim šlo rychle.“

„Mají zamířeno na opačnou stranu, k mému táboru, ale stejně bychom sebou měli hodit.“

Následujících patnáct minut pokračovali mlčky v chůzi. Tentokrát šla jako první Abby. Jen jedinkrát, a jen asi na minutku, sešla z cesty, ale bez potíží to zjistila, vrátila se kousek zpátky a stezku opět našla. Ives zřejmě usoudil, že mu to jako ukázka stačí.

„Fajn, to bychom měli,“ prohlásil. „Odtud půjdete rovně a já polezu do kopce. Vyznáte se ve městě dost dobře, abyste odhadla, kde právě jste. Zbývá vám ještě asi pět kilometrů. Až se přiblížíte k farmě doktora Lewa, můžete

vyjít do kopce a dorazit k domu zezadu, nebo sejdete níž a risknete to po příjezdové cestě.“

„Myslím, že dám přednost té první možnosti. Ivesi, kdyby mě chytila policie nebo někdo z Quinnových lidí, moc bych se divila, kdyby mě nechali naživu. Je vyloučeno, aby mi dovolili odejít z Patience, protože jsem toho viděla příliš. Než se tedy rozejdeme, povím vám, co všechno jsem zjistila. Laboratoř pod colstarským útesem vypouští malé množství plynů do hadiček, které běží podzemním tunelem do tunelu magnetické rezonance na rentgenologickém oddělení naší nemocnice. Vedle přístroje jsou v podlaze padací dvířka. Vzadu za ním je páčka, kterou se otvírají.

Když se testují protilátky na bojové plyny, dostávají je pacienti přímo od lékaře. Mezi ty, o kterých vím, že jsou do toho namočení, patří Quinn, Joe Henderson, ředitel nemocnice, z doktorů Bartholomew, George Oleander a Del Marshall, a potom ještě kapitán Gould z oddělení patientské policie. Skoro stoprocentně tu ale budou další. Dokážete si většinu těch jmen zapamatovat?“

„Poslední dobou si mozek nijak nepřetěžuju, takže pro pár jmen nebo údajů je tam místa habaděj.“

„Omlouvám se. V San Francisku v nemocnici St.

John’s pracuje moje přítelkyně Sandra Stuartová. Pokud byste měl příležitost, zavolejte jí a povězte jí všechno, co ode mě víte.“

„Ještě pořád mám dost kolegů na univerzitě, které by vaše objevy mohly zajímat. Navíc mají jistý vliv.“

„Výborně. Ivesi, prosím vás, buďte opatrný.“

„Vy zrovna tak, doktorko Abby.“

„Až budu mít tohle za sebou, najdu si vás a dokončím léčení té nohy. A taky se postarám o to, aby každému bylo jasné, proč jste Quinna prošpikoval šípem.“

Objala ho a on jí to nešikovně a rozpačitě oplatil.

Zamířil pak do strmého svahu po jejich pravici. Abby stála a dívala se za ním. Po pár metrech se poustevník zastavil a otočil se k ní.

„Děláte svému povolání čest,“ poznamenal.

Pokračoval pak ve šplhání a za půl minuty zmizel v temnotě.

Abby zůstala sama a naslouchala hlučnému tichu nočního lesa. Cítila pronikavou samotu a bolestný smutek.

Ale aspoň máš kam jít, připomněla. Podívala se dolů na město a spatřila v dálce blikající majáček hlídkového vozu.

Teď už jistě povolali posily a všechny cesty z údolí zablokovali.

Riskla několikavteřinové rozsvícení baterky, aby si prohlédla stezku. Nakonec se z té chvilkové otupělosti vytrhla a pokračovala v cestě západním směrem. S každým krokem se jí lepšila nálada a vzrůstalo její odhodlání.

Nedošla takhle daleko, nedala se dohnat takhle daleko, aby nakonec prohrála. Lew měl po skončení služby vystřídat

Barbaru Torresovou u lůžka Kelly Franklinové. Ale třeba se Barbařinu manželovi udělalo líp, a ona se rozhodla zůstat až do rána. Páni, to by byla nádhera, kdyby po příchodu na farmu našla čekajícího Lewa.

Cesta v promočených teniskách po deštěm prosáklé lesní stezce se zdála nekonečná. Suché oblečení a bunda jí sice trochu pomohly, ale za půl hodiny byla Abby stejně od pasu dolů promočená skrznaskrz, zmrzlá na kost a při každé přestávce se klepala zimou jako ratlík. Jak Ives slíbil, držet se na stezce nebylo nijak obtížné. Pokaždé, když se začala strachovat, že z ní možná sešla, našla si mezi listím vyhlídku na město. Čas od času zahlédla v různých částech údolí blikající majáčky policejních vozů. Představila si ten šílený zmatek na policejní stanici a na ulicích. Moc by ji zajímalo, jestli Lylea Quinna odvezli k ošetření na pohotovost. Nad tou ironií, že by sloužil zrovna Lew, se až hlasitě rozesmála.

Po více než hodinové rychlé chůzi bylo Abby jasné, že je blízko cíle. V dálce viděla neonový poutač u stánku s občerstvením na rozcestí a usoudila, že příjezdová cesta k Lewově farmě musí být přímo pod ní. Bojovala s krutou únavou, cítila bolest na místech, která ji ještě v životě nebolela, a každý nádech vlhkostí nasyceného vzduchu ji stál strašnou dřinu. A jako by to nestačilo, stezka se přesně podle Ivesovy předpovědi stáčela nahoru přímo do příkrého srázu. Takže tady se musí rozhodnout, zda sestoupí dolů k silnici a zkusí dojít po příjezdové cestě, nebo zda to vezme

horem a obejde celou farmu, aby pak sestoupila a přes pole došla k zadnímu vchodu.

Představila si, co si z předchozích návštěv pamatuje z topografie farmy. Na jihozápadě jsou dva široké lány, jeden s kukuřicí a druhý s pšenicí nebo jetelem. Na jihu a východě je lemují zarostlé neudržované louky a za loukami se na východ a sever táhnou hory, strmé, skalnaté a téměř holé.

Déšť přešel do hustého mžení, ale současně s tím se zvedl vítr a teplota poklesla nepříjemně nízko. Abby se drala vzhůru do kopce poháněná představou praskajícího ohne, teplých suchých šatů a kouřícího kakaa. Neměla tušení, co Lew vymyslí, aby ji propašoval z údolí, ale věřila, že jistě na něco přijde. Nejlepší úkryt jí nabídne San Francisco, v nemocnici St. John’s bude v bezpečí. A jakmile se tam dostane, jakmile vypoví všechno, co objevila, okamžitě přestane pro Quinna a jeho lidi představovat tu bezprostřední hrozbu, jakou je nyní. Samozřejmě je velmi pravděpodobné, že nenajde nikoho, kdo by jí věřil nebo se odvážil jít proti Marku Cormanovi či Ezru Blackovi, ale na podobné starosti má ještě dost času.

Z vrcholku kopce už na světla městečka nedohlédla, takže se orientovala jenom s obtížemi. Kdyby se pustila dolů příliš brzy, ztratila by spoustu drahocenného času a energie a skončila by na silnici, kde by jí hrozilo odhalení, na té dlouhé příjezdové cestě není kam se skrýt. Pokračovala tedy po horském hřebenu dál, prodírala se hustým mlázím a

trnitým ostružiním, které jí přes látku tepláků rozdíralo nohy dokrvava. Konečně usoudila, že to stačí. Zabočila kolmo doleva a zápasila s houštím na srázu, klouzala po kamení a zakopávala o kořeny skryté ve vysokém podrostu.

Teď už v dálce opět viděla svítit město. Odhad jí vyšel přesně, další dobré znamení. Ještě deset kroků a nechala les za sebou. Stála na široké hladké skalní římse. Nalevo, pár stovek metrů od ní, stál dům, stodola a další hospodářské budovy farmy. Nad zadním vchodem svítilo světlo, ale v domě byla tma. Takže Barbara se v nemocnici nakonec zdržet nemohla.

Abby v podřepu sjela z římsy a pustila se přes louku.

Kromě světla u dveří svítil ještě reflektor vysoko pod střechou stodoly a ozařoval prázdné parkoviště a horní konec příjezdové cesty. Všude vládlo až nepřirozené ticho.

Ostražitě se kolem sebe rozhlédla, chvilku uvažovala, jestli nemá vyrazit okno a vlézt do domu, ale nakonec usoudila, že do Lewova návratu jí jako úkryt bohatě postačí stodola.

V tom okamžiku zaslechla, jak po příjezdové cestě přijíždí automobil. Přitiskla se zády ke stěně stodoly, sáhla na dveře a přesvědčila se, že nejsou zamčené. V duchu se modlila, aby se v zatáčce vyhoupl Lewův blazer. Místo něho však spatřila černobílý policejní vůz, který se pomalu blížil se zhasnutými reflektory. Bleskově skočila do stodoly.

Uvnitř byla tma, ale díky nesčetným škvírám, jimiž pronikala zář venkovního reflektoru, nebyla úplná. I když

čtyři z koňských stání byly vystlané slámou, velká stará budova sloužila jen jako skladiště nářadí a balíků sena, zvířata v ní nebyla.

Zvenčí zaslechla tlumené hlasy, ale bohužel nerozeznala, co říkají. Ve stodole stál dřevěný žebřík, který vedl na patro s uloženým senem, ale Abby tento úkryt zavrhla, protože bylo jasné, že tam by šli hledat nejdřív.

Místo toho utíkala k poslednímu stání, kde pod velkou dehtovanou plachtou stála dodávka nebo snad velké osobní auto.

Sotva se vmáčkla do škvíry mezi plachtou a zdí, už se skřípavě otevřela velká dvojkřídlá vrata do stodoly. Po stěnách zakmital kužel záře silné svítilny, blikl na seník a zase na podlahu. Jak Abby správně odhadla, žebřík na patro přilákal policistovu pozornost jako první. Slyšela, jak jí přechází nad hlavou, v jednu chvíli se dokonce zastavil přímo nad ní. Zajímalo by ji, jestli má v ruce připravenou pistoli. Po pár minutách sešplhal dolů a zamířil jejím směrem. Abby padla na břicho, přetáhla přes sebe plachtu a zavrtala se pod vozidlo, což byla stařičká dodávka. Saši páchlo zaschlým blátem a olejem. Kroky se blížily. Když zatajila vlastní dech, slyšela policistovo oddechování.

Vytušila, že nestojí ani dva metry od ní. Zabořila si čelo do dlaní a čekala, že každým okamžikem plachta z vozu sletí a ji vyhmátne kužel světla.

Prosím ne… Prosím ne… Prosím…

Náhle se kroky začaly vzdalovat. Abby zůstala ležet bez hnutí, pomaloučku a tichounce vydechla a stejně opatrně nabrala další doušek vzduchu do plic. Ve stodole se rozhostilo absolutní ticho. Zvenčí sem dolehlo krátké tlumené dohadování. Potom se motor policejního vozu probudil k životu a automobil se rozjel. Pět, deset minut zůstala Abby ještě ve své skrýši, než usoudila, že už je v bezpečí. Vyplazila se zpod dodávky a na nohy se postavila se stejným lupáním v kloubech a stejnou bolestnou námahou jako plechový drvoštěp. Takže uhnula další kulce.

Jak se zvedala, dehtová plachta se jí zachytila za kovový štítek na čapce a svezla se kus stranou. Abby se obrátila, aby plachtu mohla odhrnout, a strnula ohromením.

Roztřesenou rukou vytáhla z kapsy tepláků baterku a posvítila si na dodávku. Pulz se jí zrychlil tak šíleně, až se bezmála dusila. Zahltil ji příval nevíry a zmatku. Dodávka pod kterou se schovávala byl o třískaný červený náklaďák s mamutími pneumatikami.

Teď už bez ohledu na to, jestli snad některý z policistů nezůstal u farmy na hlídce, stáhla plachtu z celé střechy.

Černý ocelový rám, který zezadu narážel do její mazdy, nezmizel, vyčníval daleko přes mřížku chladiče.

Dveře do kabiny byly zamčené. Abby tam aspoň posvítila baterkou. Na podlaze pod sedadlem spolujezdce ležela černá lyžařská maska a krabička se střelivem. A na

háčku u zadního okna visela průrazná puška s teleskopickým zaměřovačem.

Mezi oběma sedadly ležel zastrčený mobilní telefon.

Vypadněte! vyhrožoval jí zastřený mužský hlas jen minutku dvě poté, co ji málem trefila kulka. Okamžitě odtud vypadněte!

40

Abby přetáhla podehtovanou plachtu zpátky přes kapotu a opřela se zády o stěnu stodoly. Mozek se jí vzpíral domyslet význam toho, co právě objevila. Takže to byl Lew, ne Quinn, kdo na ni najížděl tou dodávkou, Lew, ne Quinn, kdo na ni střílel před domem a zatelefonoval jí ten výhružný vzkaz. Ale proč? Proč by ji potřeboval vystrašit natolik, aby odešla z Patience?

Tenkrát na silnici vytušila, že ten maskovaný útočník v otřískané dodávce dostatečně nevyužil možnost vytlačit ji ze silnice do lesa. A Gould měl pravdu, když tvrdil, že ostřelovač by ji určitě zabil, kdyby to měl v úmyslu. Ale proč se ji Lew snažil tolik vyděsit? Sice se jí při žádné z těch příležitostí nic nestalo, ale chybělo k tomu pramálo. Co ho donutilo tolik riskovat, jen aby ji vypudil z města?

A proč…

Celá zmatená se vyloudala postranními dveřmi stodoly ven do nočního mžení. Světla Patience mrkala skrze déšť jako vánoční girlandy ze svíček. Tak okouzlující. Tak nevinné. Faustovo panství. Za světly temněla na noční obloze ebenově černá díra, věděla, že to je Colstar. A nad skálou žhnulo sedm písmen, která tak změnila její život.

Proč…?

Lew byl upřímně oddaný svému úkolu, kterým bylo dokázat Colstaru, že zavinil onemocnění mnoha lidí. O tom nemohlo být vůbec pochyb. A Abby udělala spoustu pro to, aby jeho pátrám postrčila kupředu. Skutečnost, že se ji snažil z údolí vypudit, prostě nedávala smysl. Abby se přiměla odmítnout očividný závěr, že Lew to podnikal, aby ji zastrašil a tak ji vyhnal z Patience. Jakmile to však udělala, pochopila pravdu.

Nikdy neměl v úmyslu ji zastrašit, aspoň ne na dlouho. Dal si tu práci, aby ji poznal blíž, aby pochopil, před čím by nejspíš utekla a co by ji naopak přimělo k útoku. Odvedl svůj domácí úkol dobře –jaképak dobře, mistrovsky! Měl v plánu ji rozzuřit, vzbudit v ní vůči Lyleu Quinnovi a Colstaru takový vztek, aby byla schopná udělat cokoliv, co by je pomohlo zničit. Zpočátku měla k Alianci jen velmi vlažný vztah. Nebyla žádný bojovník ani spasitel, přesně jak jim řekla. Byla apolitická, vyhovovalo jí zbavovat lidi bolesti a utrpení soukromě, individuálně.

A přesto od té schůzky Aliance, právě díky těm skutečně děsivým Lewovým útokům vůči své osobě, se nakonec ocitla v čele boje proti Colstaru, zatímco on dál zůstával v nenápadném stínu. Celou tu dobu si držel roli pouze zprostředkovatele informací. Všechno jednání a akce obstarala ona. Ona byla katalyzátor. Byla to ona, kdo využíval své akademické styky k získání konečné analýzy odebrané krve kvůli přítomnosti kadmia, kdo přetáhl Kelly Franklinovou z opačného tábora, kdo objevil laboratoř v Colstaru, kdo kvůli tomu bezmála zahynul. Lew zůstával mimo centrum pozornost stejně jako toho dne, kdy se setkali poprvé.

Proč…?

Bez ohledu na déšť došla Abby na konec štěrkem vysypaného parkoviště a zase nazpátek. V hlavě jí blikala vzpomínka jako neon, úryvek rozhovoru s Lewem.

Doporučoval bych, aby součástí vyšetření, které Garrett Owen bude dělat vašemu příteli, bylo zjištění hladiny kadmia v krevním séru…

Tohle řekl o Joshovi toho večera, kdy měla Aliance schůzku. Vypadal nesmírně sebejistě. A přestože měl v Joshově případě stoprocentní pravdu, u ostatních případů s diagnózou VNOJ šlápl naprosto vedle. Za většinu jejich symptomů kadmium nemohlo. Šlo o bojové plyny a občas i o protijedy. Lew z těch negativních výsledků vyšetření na kadmium svaloval vinu na Colstar, který podle něho falšoval

testy v nemocniční laboratoři. Byl si tím jistý. Ale teď Abby věděla, že testy na kadmium vyšly negativně jednoduše proto, že těžký kov ve vzorcích odebrané krve prostě nebyl.

Kde tedy bral Lew tu jistotu, proč si byl tak sebejistý, že u Joshe kadmium v krvi je? Vysvětlení bylo jediné…

To je ten, kdo mi sešíval nohu, když jsem si roztrhl stehno o hřebík, pamatuješ?

Slova patřila Joshovi a týkala se Lewa při té jediné příležitosti, kdy se oni dva setkali. A Willie Cardoza spadl ze žebříku a rozsekl si kůži ve vlasech. Otec Ethana Blacka a jeho psychiatr datovali počátek mladíkova násilného chování od té autohavárie, kdy utrpěl otřes mozku a tržné rány na hlavě. Celou tu dobu všechno nasvědčovalo tomu, že ta trojice, plus Angela Cristoforová a nedávno i Gus Schumacher, tvořili v rámci ostatních případů VNOJ

samostatnou skupinku, nemocnější než ostatní, s pravděpodobnou či prokázanou otravou kadmiem a bez záznamu, že by před začátkem svých potíží absolvovali vyšetření na magnetické rezonanci. A všichni do jednoho to byli zaměstnanci Colstaru. Lew zašíval ránu Joshovi. Je možné, aby šil poranění i ostatním? Pokud ano, co tehdy při jejich ošetření vlastně udělal?

Abby se podívala na hodinky. Za předpokladu, že Kelly nepřevezou vrtulníkem do pěti šesti hodin ráno, zbývá k dobru několik bezpečných hodin, aby se přesvědčila, zda by v Lewově domě nenašla odpověď na své otázky. Bez

dalšího váhání se rozběhla ke kuchyňským dveřím a loktem vyrazila sklo v okénku. Potom prostrčila otvorem paži a dveře odjistila. Nervózní, připravená k okamžitému útěku, sáhla po klice a pomalu otevřela dveře. Nespustilo se žádné poplašné zařízení, ale jestli se teď zapojil alarm na policejní stanici, má to spočítané. O téhle možnosti však měla své pochyby. Nejradši by Lewovi zavolala do nemocnice, aby se přesvědčila, že nějakou dobu ještě na pohotovosti či JIPce zůstane, ale pokud bylo pravda, jak se obával, že mu všechny telefonáty monitorují, tak by se sama vydala Quinnovi všanc.

Protože nevěděla, po čem vlastně pátrá, začala v suterénu, což bylo vlhké místo plné krámů, nářadí, zahradnického náčiní a papírových krabic. Vzdala se už po pár minutách. Pokud Lew svoje tajemství schovává tady, stejně by ho v životě nenašla.

Vrátila se tedy do přízemí a zotvírala zásuvky a skříňky v kuchyni, ale předem tušila, že ani tady není na správné stopě. Jídelnu vynechala a zamířila rovnou do pracovny, což byla místnost, v níž se konala schůzka Aliance. Na chodbě se však zastavila, protože ji, stejně jako poprvé, upoutaly zarámované fotografie krajiny… a ženy.

Paraguay, řekl jí Lew. Paraguay a jeho zemřelá žena. Během té spousty hodin, které s ním Abby strávila, se o ní nezmínil ani slůvkem, a totéž platilo o jeho rodné zemi. Ale Abby si dobře pamatovala na hluboký smutek, s jakým toho prvního

večera odpovídal na její otázku ohledně fotografií.

Paraguay…

V téhle souvislosti se jí začalo něco vybavovat v paměti. Pozorně se zadívala na snědou a tmavookou krásku.

Vyzařovala z ní svůdná něžnost a z očí jí hleděla neodolatelná inteligence.

Ta žena na snímku je… byla… moje žena. Je po smrti.

To bylo všechno, co Lew tenkrát řekl. Vlastně, to bylo všechno, co vůbec kdy o ní řekl.

Je po smrti…

Abby otevřela několik skříněk v dřevem obložené pracovně. Bála se rozsvítit lampu nebo dokonce lustr ze strachu, že by se policie mohla ještě vrátit. Světlem baterky tedy přejížděla přes police s knihami, což byli většinou staří i moderní klasici ve španělštině, ale i bohatá zásoba literatury na téma ekologie a životního prostředí.

Paraguay…

Proč jí ta země tolik vrtá hlavou? Vytáhla jednu knihu ve španělštině. Román napsal nositel Nobelovy ceny Gabriel Garcia Marquez, autor jedné z jejích nejmilovanějších knih Sto roků samoty. Dílo v Lewově sbírce patřilo k těm, které si chtěla přečíst už kolik let, ale nikdy se k tomu nedostala.

El amor en los tiempos del colera. Láska za časů cholery.

Na první stránce se skvěla elegantní nálepka, dva draci svinutí kolem otevřené knihy. Ex Libris dr. Luis Maria Galatin, hlásil ozdobný nápis.

Luis…

Abby zastrčila knihu zpět do knihovny. Doktor Luis Maria Galatin byl Lew. Byla si stoprocentně jistá. Podívala se na hodinky a rozhodla se, že pracovnu nechá plavat a zkusí pokoje v patře. Dopřeje si ještě tak dvacet minut.

Pokud do té doby nic neobjeví, tak vyhledá telefonní budku a pokusí se zavolat Ezru Blackovi. Pokud ale nenajde žádný důkaz, poví Blackovi pouze část celé historie, vynechá všechna fakta, která mají souvislost s jeho synem.

Po špičkách vystoupila po úzkém venkovském schodišti, jako kdyby byl někdo doma a ona ho mohla probudit. Ocitla se v krátké chodbě se dvěma tkanými koberečky na podlaze. Před ní stály čtverý dveře z mořeného ořechového dřeva. Ty první, které otevřela, vedly do Lewovy ložnice, ořechová sloupková postel, prádelník, televize, skřínka s knihami, skříň.

Možná, že tady, pomyslela si. Hlavně ta skříň.

Rozhodla se nakouknout do ostatních místností a pak se vrátit do ložnice. Druhé dveře vedly do koupelny a třetí do pečlivě uklizeného pokoje pro hosty, kde stála dvě lůžka.

Čtvrté dveře na konci chodby byly zamčené. V mžiku se Abby až zapotácela pod návalem adrenalinu v krvi. V

tomhle pokoji musí být to, co hledá. Za těmi dveřmi je vysvětlení všech záhad, které ji tolik mučí. Zkusila se do dveří opřít ramenem a potom do nich tvrdě a prudce kopla podrážkou tenisky. Zbytečně. Najednou si vzpomněla, že na

hřebíku v suterénu zahlédla pověšený sochor. Seběhla dolů a vrátila se s páčidlem a kladivem.

Dokonce i potom se dveře poddávaly jen velmi neochotně. Než konečně povolily, byla podlaha posetá třískami a panty se volně pohupovaly ve dveřním rámu.

Abby rozsvítila baterku. Potom tiše a pomalu do dveří strčila. Ocitla se v místnosti přeplněné hraničkami novin, poznámkových bloků, krabicemi s korespondencí a dalších papírů, haldami knih o Paraquayi a starých paraquayských kalendářů. Obě okna místnosti byla zatlučena prkny a přes ně visel veliký plakát z Paraquaye, původně nejspíš reklama cestovní kanceláře. Na malířském stojanu proti dveřím visela zvětšená fotografie Lewovy manželky, přinejmenším šedesát na šedesát centimetrů. Na snímku –hlava a ramena na tmavě zeleném pozadí, vypadala žena ještě úchvatněji než na fotografii v přízemí. Vyzařovala z ní až mystická krása. Představa, že život tak líbezného stvoření skončil předčasně, vzbouzela v člověku bolest.

Přestože okna mířila k polím za farmou, Abby se nejprve přesvědčila, že překližka na oknech přiléhá těsně, aby ven neprosvítal ani paprsek světla. Potom teprve rozsvítila stropní světlo. Kromě oken a velkého vyřezávaného kříže byly stěny pokoje holé. Většina zažloutlých novin byly deníky z měst Asunción a San Juan Batista. V jednom rohu místnosti se o stěnu opíraly dvě rozložené novinové dvojstrany, zasklené v rámu z tmavého

dřeva. V obou případech šlo o asunciónský deník Diario Hoy starý skoro devět let a tři měsíce.

Abbyina španělština stačila k tomu, aby s ní přeložila většinu textu z hlavních článků. Posadila se, opřela se zády o zeď a položila si těžký rám s novinami do klína. Jeden článek popisoval vražedný sesuv bahna, který zničil velkou část předměstí San Ignacia, což bylo dvacet kilometrů od města San Juan Batista, a zahubil nejméně osmdesát lidí. V

článku byl uvedený rozhněvaný výrok lékaře, který při tom neštěstí přišel o kliniku a jehož manželka při tom zahynula.

Lékař se jmenoval Luis Maria Galatin.

…“Tato strašná tragédie se nikdy nemusela stát,“

prohlásil Galatin. „A je jasné, kdo za ni nese zodpovědnost.

Celé roky Colstarská důlní společnost vykrádá zdejší hory bez ohledu na krajinu a lesy. Celé roky nad tím úřady zavírají oči, protože Colstar k nim natahuje otevřenou peněženku.“

Teprve v tuhle chvíli si Abby vzpomněla, co jí George Oleander vyprávěl o tragédii v Jižní Americe. Teroristé vyhodili do povětří obrovskou továrnu společnosti Colstaru, a přitom přišlo o život mnoho jejích zaměstnanců. Ten útok vynesl společnosti téměř krach a nakonec vedl ke smlouvě se senátorem Cormanem a armádou.

Ironie, pomyslela si. Stránka z Diario Hoy pouze potvrdila, co už Abby věděla. Tlupa teroristů vyhodila do vzduchu zpracovatelský závod Colstaru, zabila tři členy

ochranky a dva dělníky z noční směny a poranila desítky dalších, některé z nich vážně. Po člověku, který byl považovaný za vůdce teroristů, bylo vyhlášeno celostátní pátrání. Šlo o doktora Luise Mariu Galatina, na jehož dopadení či informaci, která k němu povede, Colstar International vypsal odměnu. Fotografie Galatina bez knírku a o deset let mladšího, to byl Lew, a přece nebyl. Někdy během té doby mu geniální plastický chirurg změnil nos a bradu, zúžil mu koutky očí a vtiskl kdysi chlapecké a průměrně pohledné tváři ošlehanou mužnou přitažlivost.

Abby ten snímek pár minut studovala a v hlavě jí zatím zapadal jeden dílek skládačky do druhého. Protože sama absolvovala proces skládání atestačních zkoušek a dalších povinných mezníků lékařské kariéry, bylo jí jasné, že pro člověka Galatinovy inteligence a energičnosti nemohlo být těžké proměnit se na doktora Lewa Alvareze, zvlášť když studoval na univerzitách v Kalifornii. Současně ale věděla, že žádný převlek není stoprocentní, proto si Luis Galatin dával tolik záležet na tom, aby k sobě nepřipoutal pozornost.

A právě k tomu potřeboval Abby.

Lewis Alvarez se stal členem lékařského týmu Okresní nemocnice v Patience. Musel si však velmi rychle uvědomit, že nemůže jen tak odpochodovat na útes a vyhodit továrnu do vzduchu jako tehdy v Paraquayi. Byla příliš veliká, příliš nedostupná, příliš dobře střežená. Pochopil, že fyzické zničení jako v prvním případě nepřichází v úvahu, takže se

rozhodl najít slabé místo, na které by mohl zaútočit, nejlíp na nechráněné břicho. A Mark Corinan, Lyle Quinn a ostatní, kteří prodali obyvatele v údolí, Lewovi tou řadou pacientů s diagnózou VNOJ nabídli přesně to, co potřeboval.

Takže tys prostě jenom překroutil fakta, Lewe, pomyslela si Abby. Ale vzhledem k těm tunám kadmia na jednom místě, kdopak by odolal? Otrava kadmiem vypadala tak logicky, že nebylo nutné pátrat po alternativním vysvětlení. Jakmile si Lew uvědomil, že symptomy pacientů tvoří jistý systém, pak ho od ochromujícího a možná smrtelného úderu Colstaru dělil pouze důkaz.

Vrátila zarámované stránky zpátky ke stěně a prohrabala se malou krabicí s korespondencí, možná třicet dopisů z celého světa, většinou ve španělštině. Jeden vsak španělsky nebyl. Šlo o ručně psaný a nedatovaný dopis na papíře s hlavičkou MUDr. David Brooks.

Lewe,

píšu ti tenhle dopis s nadějí, že si ho přečteš, potom ještě jednou, a rozhodneš se ke správnému kroku. Když jsi mě pozval poprvé a předložil mi ten seznam neobvyklých případů spolu se svou teorií o jednorázovém či nepřetržitém znečišťování zdejšího životního prostředí kadmiem z Colstaru, nesmírně mě to zaujalo. Vždyť jsem se taky ekologickými problémy zabýval odjakživa. Souhlasil jsem, že se k tobě i ostatním členům Aliance připojím, protože jsem věřil, že jde o vážné a plošné ohrožení zdraví obyvatel v

údolí. Ještě pořád si to myslím, protože těch neobvyklých případů je tolik, že se jen těžko může jednat o náhodu.

Ale i když si tě hluboce vážím, nemůžu spolupracovat s člověkem, o kterém vím, že záměrně připravil mnoho lidí o život –bez ohledu na to, čím tento skutek ospravedlňuje.

Když jsem byl na nedávné lékařské konferenci v New Yorku, rozhodl jsem se najít si nějaké údaje o společnosti, kterou, oba považujeme za nepřítele životního prostředí a nevinných lidí…

Brooks pak dále líčil, jak téměř náhodou odhalil skutečnou Alvarezovu totožnost a teroristický čin, pro který se stal mezinárodně hledaným zločincem. Jak se už Abby dozvěděla od mnoha lidí, byl její předchůdce jemný, laskavý a vrcholně zásadový člověk. Nebyla tam jediná zmínka o podzemní laboratoři, žádná narážka, že by Brooks objevil cokoliv, zač by musel zaplatit životem, prostě nic kromě skutečné totožnosti Lewa Alvareze.

Abby se udělalo nevolno. Alvarez využil Davida Brookse navlas stejně, jako využil ji. A jakmile se Brooks změnil na bezprostřední hrozbu, Luis Maria Galatin ho jednoduše zlikvidoval. Bylo vyloučeno, že by mohla počítat s milosrdnějším osudem.

Abby věděla, že v celém Patience není nikdo, komu by mohla důvěřovat. Jakmile by ji dopadla policie, znamenalo by to rozsudek smrti. Dokonce ani útěk do San Franciska by jí nejspíš nebyl moc platný. Lyle Quinn byl stejně

nemilosrdný jako Alvarez. Dostatečným důkazem bylo to, jak naložil s Kelly Franklinovou. Navíc měl téměř neomezenou moc. Jakmile by se Abby vynořila se svou ničím nepodloženou povídačkou, určitě by ji potkala nějaká smůla, sebevražda nebo osudná nehoda. Nebo by jednoduše zmizela. Moc pochybovala, že by se Quinn musel vůbec obtěžovat tím, aby natrvalo zazdil padací dvířka v místnosti s magnetickou rezonancí nebo dokonce celou podzemní chodbu. Stačila by pauza, šikovný člověk vyslaný na správné místo, a pak by nejspíš mohli nerušeně pokračovat v pokusech.

Kdepak, snažit se utéct, to není řešení. Největší naději pořád ještě představuje Ezra Black. Vždyť se právě snažila dokázat, že smrt jeho syna byla v podstatě vražda. Tohle je vlastně jediná informace, se kterou se dá manipulovat. I když Black skoro určitě ví o testovacím programu tajné laboratoře a pravděpodobně jej dokonce schválil, všechno má své meze. Black působil dojmem tvrdého obchodníka, ale ne zrůdy. Jistě má svědomí. V tomhle směru Abby její intuice určitě nezklamala.

Pokusy Colstaru nepřímo zavinily smrt Peggy Wheatonové, Guse Schumachera a jeho obětí i Blackova syna. Ale tohle člověk, který program schválil, jistě netušil.

Black má přece rozum a něco s tím musí udělat. Než mu zavolá, musí se pokusit o vysvětlení ještě jedné záhady.

Abby ji objevila v krabici od bot, kterou obepínala gumová páska. Uvnitř leželo několik zkumavek s šedobílým práškem, které dodala chemická dodavatelská firma na Středozápadě. „Kadmium“ stálo na štítku. Pod zkumavkami ležel seznam, data, jména a výše dávek, které Alvarez vpravil nitrožilně pacientům pod zástěrkou toho, že jim vstřikuje profylaktická antibiotika. Šlo celkem o devět pacientů, mezi nimiž byla pětice, o které Abby už věděla.

Výše dávek se poněkud lišila, ale Josh, Willie Cardoza, Angela Cristoforová, Ethan Black a Gustav Schumacher dostali bez výjimky velmi vysokou dávku.

Kadmium podané nitrožilně. Otravy vdechnutím, pozřením

nebo

proniknutím

skrz

pokožku

byly

prostudovány a zdokumentovány do obrovské hloubky. Byla si však jistá, že nikde nejsou studie o důsledcích nitrožilního podání. Lew Alvarez tedy vstříkl svým pacientům kadmium do žil, aniž by mohl tušit, jak se bude otrava projevovat. Po pravdě, vůbec mu na tom nesešlo. Pokud by Abby zmáčkla to správné tlačítko, Colstar by byl odsouzen za to, že zavinil otravu svých zaměstnanců a obyvatel údolí. Na ničem jiném Alvarezovi nezáleželo.

Abby se rozběhla do kuchyně a našla krabici s igelitovými odpadními sáčky. Vložila jeden do druhého, aby měla jistotu, že se neprotrhnou, vrátila se nahoru a strčila dovnitř zkumavky kadmia, seznam, dopisy a několik novinových výstřižků. Na to, aby probudila Blackův zájem,

to bude stačit vrchovatě. Pokud by však měla dojem, že se mu nedá důvěřovat, zkusila by štěstí v San Francisku, samozřejmě jenom za předpokladu, že by se jí nějak podařilo uniknout z údolí.

Díky Grahamu DeShieldovi měla k dispozici Blackovo přímé číslo do Feather Ridge. Zbývalo pouze najít telefon, který není odposlouchávaný, a auto. Tu si najednou vzpomněla na Alvarezovu dodávku. Sama si rezervní klíčky od mazdy nechávala v zásuvce kuchyňského stolu. Kdyby se jí podařilo v domě ty klíčky od dodávky objevit, měla by vůz a dostala by se i k telefonu.

Po krátkém hledání v pracovně a poněkud delším pátrání kuchyni to vzdala. Potom ji napadlo, že sice nemůže s dodávkou odjet, ale v každém případě se do ní může, třeba násilím, dostat. A uvnitř jsou dvě věci, které v této situací potřebuje ze všeho nejvíc, mobilní telefon a puška.

Vyběhla nahoru, popadla kladivo, které použila při vylomení zamčených dveří, oblékla si nepromokavou bundu tmavou stranou nahoru a opatrně vyšla z domu. Celá rozbolavěla se rozběhla ke stodole. Právě natahovala ruku po postranních dveřích, když tu vytušila čísi přítomnost.

„Ani hnout! Zůstaň stát! Pusť to kladivo!“ vyštěkl chraptivý, skoro nelidský hlas.

Abby poslechla a pomalu se otočila. Přímo na hruď jí roztřeseně mířil hlavní pušky a o roh stodoly se vyčerpaně opíral Josh.

41

V tom jemném mžení, z boku ozářený světlem, které vycházelo ze dveří stodoly, vypadal Josh jako přízrak. Abby před mužem, s nímž po dva roky sdílela celé dny i lože, zděšeně ucouvla. Tohle nebyl ten démon se spalujícím pohledem, který ji strašíval v nočních můrách, ani zdaleka ne. Josh měl strhanou a popelavou tvář, jeho oči připomínaly černé díry v lebce. Slova ze sebe vyrážel zajíkavě, s obrovskou námahou. Ta puška, kterou na ni mířil, vypadala jako vojenská, ne lovecká zbraň, jako by na něho byla příliš těžká. Hlaveň se zatřásla a ujela stranou.

Honem se zase ovládl a znovu ji nasměroval na Abby.

„Joshi, já… Strašně jsem se o tebe bála.“

„Však já se umím postarat sám o sebe!“

Byl od ní sotva na tři metry. Abby se snažila odhadnout příčinu jeho vzteku, i míru nebezpečí, v němž se ocitla.

„Proč na mě míříš?“ odvážila se konečně. „Přišel jsi mě sem zabít?“

„Ano… Nepřišel… Vlastně nevím.“

Mluvila pomalu, rozvážně, snažila se vyhnout se všemu, co by ho mohlo rozčílit.

„Našel jsi Brickera a ty ostatní?“

„Našel.“

„A… a…“

„Jestli jsem je zabil?… Byli přímo přede mnou…

Bricker a Gentry… Oba dva… Měl jsem je rozstřílet na cucky!“

Abby pocítila prudkou úlevu.

„Ale neudělals to?“

„To ne. Já… Vystřelil jsem ke stropu a na auta a pak jsem utekl… Abby, proč jsi mě to nenechala udělat?…

Bricker si zaslouží zemřít… Ukradl mi celý život!“

Abby se k němu nenápadně přiblížila o krok. Při pohledu na Joshe cítila propastný žal, a nezměřitelný vztek na Lewa Alvareze.

„Zachoval ses správně, Joshi.“

Hlaveň pušky opět poklesla k zemi. Tentokrát se Josh už nesnažil zase ji zvednout. Abby rozsvítila baterku, podala mu ji a kývnutím mu ukázala ke dveřím stodoly.

„Pojď do sucha, ať si můžeme spolu promluvit,“

vybídla ho. „Strachem o tebe jsem byla dočista nemocná.“

Zaváhal, ale pak poslušně zamířil pod střechu.

Oblečení, tenisky, džíny a tmavou látkovou bundu, měl promoklé skrznaskrz. Abby si uvědomila, že má ten vyděšený a zmatený výraz štvaného zvířete, s nímž se setkávala u umírajících pacientů. Stál asi jedenapůl metru od ní a svíral teď pušku oběma rukama, jako by byla příliš těžká. Bylo skoro nemožné spojit si ho s tím elegantním a přitažlivým mužem, kterého vídala při tenise vítězit nad chlapci dvojnásob mladšími než on.

„Měla jsi mi dovolit, abych je zabil,“ zavyčítal znovu.

„Jsem ráda, žes to neudělal. Jak jsi mě tady našel?“

Zašvidral na ni, potom pustil jednou rukou pušku a promnul si oči. Abby vycítila, že by se klidně mohla natáhnout a zbraň mu vzít. Místo toho jen stála a čekala.

„Projížděl jsem kolem domu… Potkal jsem policii…

Dva hlídkové vozy. Hledali mě.“

„Možné to je, ale navíc hledají i mě. A jestli mě chytí, třeba mě i zastřelí. Odkud ses dozvěděl o téhle farmě? Byl jsi tu už někdy předtím?“

„Jednou… Kde je Alvarez?“

„Joshi, nechceš si sednout, než upadneš?“

„Sklapni!… Ptám se, kde je Alvarez?“

„V nemocnici.“

„Všechno by bylo v pořádku… Jen kdybys mi dovolila zabít Brickera.“

„Zabitím člověka bys dal věci jen těžko do pořádku.

Joshi, jsi nemocný. Trpíš otravou, máš v sobě kadmium.

Potřebuješ pomoc. A potřebuješ se léčit.“

„Jste vy dva milenci?“

„Joshi –“

„Tak jste?“

„Nejsme.“

„A jste! To já poznám!“

„Mohl bys laskavě přestat na mě mířit? Joshi, musíme tě dopravit do nemocnice.“

Josh si opět promnul oči a vrávoravě couvnul o krok.

Tentokrát poslechl, když na něho Abby znovu začala naléhat, ať se posadí. Poloautomatická puška byla na její vkus odporně těžká. Odložila ji stranou, klekla vedle Joshe a objala ho paží kolem ramen. Z dechu i oděvu mu páchnul alkohol.

„Moc tě bolí hlava?“

Josh si zabořil obličej do dlaní a potom si stiskl spánky.

„Už to dál nesnesu… Kdybych zabil Brickera a Gentryho, tak by ta bolest… zmizela… Proč jsi mi to nedovolila?“

„Protože nechci, abys zabíjel, proto, Joshi. Kde jsi nechal džíp?“

„V lese… Asi dva kilometry odtud… Došel mi benzín.“

Abby polohlasně zaklela. Někde ve stodole či v domě by kanystr s benzínem možná objevili, ale o džíp se policie určitě taky zajímá. Ať už by se rozhodli pro San Francisko nebo pro Feather Ridge, každopádně by líp vyhovovala stará dodávka. Ovšem bez klíčků to znamenalo, že se budou muset vypořádat s Alvarezem.

Třeba to tak má být, pomyslela si smířená s osudem.

Podívala se na Joshe a zauvažovala, jak moc se na něho může spolehnout. Kdyby jí vyšel moment překvapení a

pomohla jí namířená Joshova poloautomatická puška, třeba ho ani nebude potřebovat.

Na háku na stěně našla svinutou prádelní šňůru a na poličce roličku silné lepicí pásky. Obě věci si připravila vedle dodávky. Stáhla z ní podehtovanou plachtu, kladivem rozbila okénko na straně u řidiče a lyžařskou maskou vymetla střepy na podlahu poházenou stébly sena. U protější stěny seděl zhroucený Josh, v spánku či v bezvědomí.

Abby zvedla pušku, překontrolovala zásobník. Byl prázdný. Nabila zbraň a připravila ji ke střelbě. Jako malá se na letním táboře učila střílet, i když samozřejmě jenom malorážkou. Od té doby stiskla spoušť jenom několikrát na pouti. Otevřela dveře stodoly a podívala se teleskopickým zaměřovačem na větrnou korouhvičku připevněnou na střeše domu. Celé hledí vyplnila hlava kovového ptáčka. To proto Gould tvrdil, že kdyby ostřelovač skutečně chtěl, musel by ji zasáhnout. Konečně tomu uvěřila. Popošla ode dveří, aby se Josh tolik nevylekal výstřelu. Soustředila se, navedla kříž tam, kde tušila kohoutkovo oko, a vystřelila. Zpětný náraz ji odmrštil dozadu, jako by dostala pěstí do ramene, ale podařilo se jí neupadnout. Téměř současně s prásknutím výstřelu se ozvalo tlumené cinknutí. Korouhvička odlétla jako odcvrnknutý špendlík.

Šikulka, Abby.

Abby ucouvla zpět do stodoly. Josh po ní mžiknul vyčerpaným pohledem a opět se zhroutil ke stěně. Abby

připravila pušku k dalšímu výstřelu a položila ji vedle svinutého provazu. Potom z kapsy nepromokavé bundy vylovila svou peněženku, našla útržek papíru s telefonním číslem Ezry Blacka, a vyťukala ho na mobilním telefonu.

Neměla tušení, zda takhle pozdě v noci bere Black telefony sám.

„Feather Ridge,“ ozval se kultivovaný hlas.

Abby si představila vyzáblého komorníka.

„Tady je doktorka Abby Dolanová. Ráda bych mluvila s panem Blackem.“

„Je to naléhavé?“

„Velmi.“

„Okamžik, prosím.“

Ve skutečnosti však uběhla skoro minuta, než ve sluchátku zaslechla Blacka. V hlase mu však nebylo znát jediný náznak toho, že by byl čerstvě probuzený. Abby hned z jeho prvních slov pochopila, že mu je proklatě dobře známo, že pronikla do laboratoře.

„Tak paní doktorko, omámila jste mi spojovatelku znovu svým titulem nebo si mám nechat změnit číslo?“

„Můžete si ho klidně nechat.“

„Nevysvětlila byste mi laskavě, co se děje?“

„Musíme spolu probrat vážné věci, pane Blacku.“

„Například?“

„Mám tady v Patience vážné potíže.“

„Už jsem slyšel. Pokus o vraždu, to je dost vážné obvinění.“

„Kelly Franklinová a já jsme byly na stejné straně barikády. Obě jsme chtěly zjistit pravdu. Je vyloučeno, abych jí chtěla ublížit. O její zabití se pokusil Lyle Quinn.“

Okamžik ticha, který po jejích slovech následoval, jí prozradil mnohé. Ať už Quinn Blackovi řekl či neřekl, že Abby našla laboratoř, v případě Kelly nemluvil pravdu.

„A kdo se právě pokusil zabít Quinna?“ zeptal se Black.

Tentokrát se odmlčela Abby.

„Člověk, který se snažil zachránit mi život. Jak na tom Quinn je?“

„Jeho tajemník mi oznámil, že koleno má úplně roztříštěné šípem. Bude potřebovat operaci.“

Navzdory své situaci a soucitné povaze se Abby neubránila úsměvu.

„Zkusil zavraždit Kelly Franklinovou. A navíc jsem stoprocentně přesvědčená, že jeho lidé teď pátrají po mně, aby mě zlikvidovali.“

„A kvůli tomu jste mi zavolala?“

„Ne. Potřebuju, abyste odvolal kapitána Goulda a ostatní lidi, co po mně jdou.“

„Pokud po vás pátrá policie, paní doktorko, pak by zřejmě bylo nejslušnější, kdybyste se nechala zatknout.“

„Podle mě by to nebylo bezpečné. Pane Blacku, udělal jste na mě dojem rázného obchodníka, ale určitě nejste člověk, který by dovolil svým zaměstnancům, aby jenom tak vraždili lidi.“

„To nejsem.“

„V tom případě je pravděpodobné, že Lyle Quinn vám nepověděl všechno. Volám vám proto, že bych vám chtěla nabídnout obchod.“

„Pokračujte.“

„Pane, včera jsem s vámi mluvila o svém přesvědčení, že váš syn náhodou utrpěl při nějaké menší ekologické havárii v továrně otravu kadmiem.“

„A já vám zase řekl, že si svou teorii můžete strčit za klobouk.“

„Měl jste pravdu. Teď už vím, že v tom nebylo pranic náhodného a že to nebyla vina Colstaru. Ethana někdo otrávil záměrně. Mám stoprocentní důkaz o tom, jak, kdo a proč. Pane Blacku, váš syn nenesl za svůj útok, kdy basebalovou pálkou zmrzačil toho farmáře, o nic větší zodpovědnost než za svoji vlastní sebevraždu.“

Abby cítila, jak Black horečně přemýšlí nad jejím prozrazením, že ví o farmáři. Trvalo mu to jen chvilku.

„Pan doktor DeShield bude litovat, že nedodržel lékařské tajemství,“ zavrčel. „A tohle číslo si nechám změnit.“

„Pane Blacku, mluvíme o vašem synovi a jeho vrahovi.“

„A co přesně ode mě chcete výměnou za svou informaci?“

„Chci, abyste odvolal ty svoje honící psy, kteří jdou po mně. Chci, abyste něco udělal s tou laboratoří ve starém Patientském dolu. A pokud se Kelly Franklinová neuzdraví, tedy spravedlivý trest pro Lylea Quinna.“

Tentokrát bylo ticho delší.

„Chcete mi povědět ještě něco?“ zeptal se potom Black.

Abby cítila, že ji opouští naděje. Neodhadla toho člověka správně.

„Nechci,“ vydechla. „To je všechno.“

„Tak za prvé, pokud má na vás policie zatykač, bylo by rozumné, abyste se vzdala dřív, než přijdete k úhoně. Za druhé o žádné laboratoři v dolu nevím. A pokud jde o pana Quinna, je ve stejné situaci jako vy. Pokud bude obviněný ze zločinu, bude se muset hájit. Prozatím však, pokud je mi známo, na něho zatykač vystavený není. Jsem jeho zaměstnavatel, ne soudce, porota ani kat.“

„Na shledanou, pane Blacku.“

„Pokud je to, co jste mi naznačila o mém synovi, pravda, můžete se spolehnout, že tak či onak se dozvím pravdu.“

Z té nenápadně zahalené výhrůžky až mrazilo, ale Abbyino zoufalství a vztek rychle převládly nad strachem.

„Jenže nejdřív se spousta lidí dozví o Marku Cormanovi a té podzemní laboratoři!“ utrhla se na Ezru Blacka. „Ještě si moji nabídku promyslete. Možná se vám dneska v noci ještě ozvu.“

„Jak je libo, paní doktorko.“

Abby praštila telefonem na sedadlo auta. Blackova závěrečná slova jí naznačila, že jí další telefonát přímo nezakázal. Ovšem daleko víc se může spolehnout na své přátele v San Francisku. V tom ji z myšlenek vyrušilo vrčení vrtulníku nízko nad zemí. Proběhla kolem Joshe ke dveřím.

Mohutný vrtulník se zapnutými přistávacími světly mířil přes údolí směrem k nemocnici. Takže to znamená, že v nejbližších minutách budou Kelly převážet do přetlakové komory a Lew tu bude co nevidět!

Abby si klekla k Joshovi a přesvědčila se, že má v pořádku pulz. Potom mu zkontrolovala zorničky. Měl je stažené do velikosti špendlíkové hlavičky. Téměř stoprocentně si vzal vysokou dávku opiátů, které užíval na potlačení bolesti.

„Joshi,“ zašeptala a mírně s ním zatřásla. „Joshi, probuď se. Potřebuju s tebou mluvit.“

Zavrtěl se a otevřel rozespalé oči.

„Nech mě na pokoji,“ zamumlal.

„Joshi, poslouchej. Tohle ti udělal doktor Alvarez.

Otrávil tě kadmiem, když ti sešíval tu tržnou ránu.

Vzpomínáš si na to?“

Josh překvapením vykulil ospalé oči.

„Proč by to dělal?“

„Myslel si, že Colstar se snaží maskovat únik kadmia do životního prostředí tím, že falšuje výsledky laboratorních vyšetření. Myslel si, že jim to prochází jenom proto, že žádný z postižených nemá velké potíže. Rozhodl se proto, že sám vyrobí případy, které budou natolik vážné, aby vinu firmy odhalily a vedly k zavření továrny.“

A taky, samozřejmě, pomyslela si, ale nahlas to neřekla, si udělal spojence v jisté Abby Dolanové, udělal z ní poskoka, který se postaral, že vzorky krve se dostaly na správné místo a že bitva s Colstarem nabere na obrátkách.

Josh se ztěžka vyhrabal na nohy.

„Kde je teď?“

„Za chvíli se vrátí domů. Ale nezapomeň, že mu nechceme ublížit. O to se postará zákon. S těmi důkazy, co jsem sehnala, o to nemusíš mít nejmenší strach. Rozuměls mi?“

Poprvé po dlouhé době měla Abby dojem, že v Joshových očích vidí jiskřičku života.

„Co tedy chceš, abych udělal?“ zeptal se.

*

Abby zavolala na pohotovost a dozvěděla se, že doktor Alvarez je venku a pomáhá naložit Kelly Franklinovou do vrtulníku, který ji má dopravit do přetlakové kyslíkové komory v Castro Valley. Abby trvala na tom, že její telefonát patří mezi naléhavé služební záležitosti, a počkala, dokud se v sluchátku neozval Lew.

„Proboha, jak já se o tebe bál!“ vydechl pološeptem.

„Policie se tu po tobě už dvakrát sháněla. Myslím, že se tu pořád ještě někde potulujou. Kde vlastně jsi?“

„V telefonní budce u Five Corners.“

„Vyzvednu si tě tam.“

„To ne! Namluvila jsem tady obsluze, že se mi rozbilo auto. Slíbil, že mě odveze k tobě. Sejdeme se tedy tam.

Počkám u stodoly.“

„Budu tam za pět minut. Kdybys čekala ve stodole, moc se tam neprocházej, ta podlaha je kompletně prohnilá.“

Abby se ohlédla po dodávce.

„Dík za upozornění,“ řekla.

„Abby, s Kelly to vypadá líp, nesrovnatelně líp. Řekl bych, že steroidy konečně zabírají. Právě teď s ní odlétá vrtulník, takže je šance, že bude v té přetlakové komoře co nevidět.“

„A co Quinn?“

„Tu nohu mu roztřískal poustevník, Abby?“

„Cože?“

„Byl postřelený šípem, navlas takovým, jaké si vyrábí Ives. Kolenní čéšku má roztříštěnou na cimprcampr. Šíp mu prošel kolenem a prorazil až do podkolení. Možná že přeťal i zákolenní tepnu. Teď je u něho ortoped a plno dalších lidí, ale jak se zdá, nohu se zachránit nepodaří.“

„Ives udělal, jen co musel, aby mi zachránil život, Lewe. Už musím jít. Sejdeme se tedy u stodoly.“

„Jsem moc rád, žes v pořádku, miláčku.“

„To já moc dobře vím, Lewe. Pospěš si domů, povím ti o všech svých objevech.“

42

Pět minut. Abby cítila rozjaření, stejné napjaté očekávání, jaké při službách na pohotovosti zažívala častokrát.

Jsme na cestě do vašeho zdravotnického zařízení.

Případ se stupněm naléhavosti jedna. Opakuji, stupeň naléhavosti jedna. Náš záchranný vůz dorazí do pěti minut…

Vyhlaš všem vojákům pohotovost. Začni uvažovat stejně jako při ošetřování pacienta v kritickém stavu. Prober si v duchu seznam potenciálních potíží a reakcí. A

především, i kdybys prožívala sebevětší nervozitu, připrav se na rozvážné vystupování, musíš se stát okem uragánu.

S nepříjemně vyschlými ústy Abby rozevřela velká přední vrata stodoly a těsně za nimi si opřela pušku i dvě zkřížená polena, která jí vytvořila provizorní oporu. Pak se vrátila k dodávce, igelitový odpadkový sáček položila na podlahu a pomohla Joshovi vlézt si do nákladního prostoru.

Nebylo pochyb, že je příliš zesláblý a příliš nemocný, než aby s ním mohla počítat, nanejvýš snad jí pomůže Lewa spoutat, až ho bude mít bezpečně na mušce.

Předem odtrhla z kolečka kobercové lepicí pásky dva asi třiceticentimetrové pruhy a přilepila je na dveře dodávky.

Na konci prádelní šňůry udělala smyčku a klouzavý uzel.

Kdyby náhodou zbyla na všechno sama, musí být připravená.

„Už je to skoro za námi, Joshi,“ řekla a podala mu jeho zbraň. „Ještě pár minut a vyrazíme do města. Zavezu tě rovnou do St. John’s. Jakmile tě začnou léčit, nesmírně se ti uleví.“

Josh se opřel o plechovou stěnu dodávky, opřel si pušku o kolena a namířil hlaveň do tmy.

„Prásk!“ zašeptal.

„Prosím tě, miláčku. Buď tak hodný a nedělej vůbec nic, prostě čekej. Chtěla bych ho vzít s sebou a předat ho policii v San Francisku. Takže se prosím tě drž hezky stranou… Slibuješ?… Joshi, já tě o to prosím.“

„Slibuju,“ zamumlal.

Znovu si promnul oči a potřásl hlavou, jako by se snažil setřást dravci drápy, které se mu zatínají do mozku.

Abby seskočila z dodávky na zem. Otevřená přední vrata propouštěla zvenčí tolik světla, že ozařovalo většinu vnitřních prostor stodoly. Abby se ujistila, že dřevěná přepážka stání bezpečně skrývá dodávku před pohledem od vrat.

„Nehýbej se a vydrž zticha!“ zašeptala.

Přešla do přední části stodoly, opřela se o rám vrat a čekala. Minulo pět minut. A dalších pět. Nic. Rychle zaběhla zpátky k Joshovi, aby zjistila, jak je na tom. Pořád ještě seděl, ale spal, hlavu nakloněnou k rameni. V rukou pevně svíral pušku. Mohl by být na tom hůř, pomyslela si.

Znovu se podívala na hodinky. Vůbec poprvé se jí sevřely útroby strachem. Něco tu nehraje. Vyšla ze stodoly a podívala se dolů po příjezdové cestě. Uběhlo dalších pět minut. Alvarez slíbil, že se do pěti minut ukáže. Teď už uplynulo víc jak čtvrt hodiny.

Schovala pušku do stínu, aby s ní mohla Lewa překvapit. Najednou ale došla k závěru, že ji bude potřebovat spíš pro vlastní ochranu. Obrátila se a vešla do stodoly, načež hrůzou vyjekla. Alvarez stál necelé dva metry za ní a povýšeně se usmíval.

„Mám tě zatraceně dobře přečtenou, Abby,“ zubil se.

„Prokoukl jsem tě hned toho dne, kdy jsme se viděli poprvé.

To proto jsem tebou mohl tak snadno manipulovat. Když jsi mi volala jako z telefonní budky, byla jsi najednou dočista jiná. A taky jsem neslyšel, že by kolem tebe projížděla auta.

Takže čistě pro jistotu jsme se rozhodl, že vyjedu autem po staré lesní cestě za farmu a vezmu to sem přes louky. Všiml jsem si, že jsi rozbila okno v kuchyňských dveřích.“

„Jen proto, abych se dostala k telefonu.“

„Škoda, že ti to nemůžu věřit, viď? A taky mi neušlo, že jsi stáhla plachtu támhle z té staré dodávky. Volala jsi mi z mobilního telefonu, že mám pravdu? Řekl bych, že jsi o ten vůz zakopla náhodou, ale dobře jsi poznala, že právě ten tě pronásledoval tenkrát na silnici. A proto ses mi vloupala do domu.“

Aniž by se přiblížila jen o krok, Abby prudce a ze vší síly vykopla nohu směrem k Alvarezově rozkroku. Než ho však stačila zasáhnout, sekl rukou dolů a popadl ji za kotník.

Potom jí nohou zakroutil a hruběji strhl k zemi.

„Abys věděla,“ pokračoval, „chtěl jsem tu dodávku nechat přestříkat, abys ji nepoznala, až se ke mně nastěhuješ.

Teď si aspoň můžu ušetřit práci.“

„V životě bych se k tobě nenastěhovala!“

„Už jednou jsem ti řekl, že do tebe vidím jak do zrcadla. Už před pár týdny, dokonce ještě dřív, než se tvůj kamarád Wyler odstěhoval, jsem si v diáři zakroužkoval zítřejší datum, abych nezapomněl, že toho dne se z nás stanou milenci.“

„Táhni k čertu!“

Abby se silou vůle přinutila pevně mu hledět do očí.

Od její pušky ji dělilo sotva pár desítek centimetrů, ale Alvarez ji ještě nezahlédl. Dokonce zatím neobjevil ani Joshe. Možná kdyby ho navedla blíž k dodávce a dělala přitom hodně velký hluk, podařilo by se jí Joshe probudit.

„Ublížil jsi spoustě lidí!“ vykřikla. „A někteří dokonce zemřeli!“

„Byla jsi uvnitř domu, ne? Předpokládám, že jsi viděla fotografie mé vesnice. Tohle je válka, Abby. A ke každé válce patří oběti. Chci vědět, jak jsi se dostala z nemocnice do Colstaru a cos tam našla, že to Lylea Quinna tak nepříčetně rozzuřilo.“

„Už dvakrát mě tady hledala policie. Každou minutu se tu znovu ukáže.“

Alvarez ji popadl za zápěstí, trhnutím ji postavil a zkroutil jí paži vysoko za záda. Abby vyvřískla bolestí. Do očí jí naráz vhrkly slzy.

„Na něco jsem se tě ptal!“ zavrčel a tlačil ji hlouběji do stodoly.

„Pusť, pusť mě!“ křičela zběsile.

Alvarez tlak na její paži trochu povolil. Postupně se přibližovali k dodávce.

„Tak mluv!“ vyštěkl.

„Celou tu dobu jsi byl vedle!“ rozkřikla se co mohla nejvíc. „Vedle! Vůbec nešlo o kadmium! Mají tam v

podzemí laboratoř a dělají pokusy se šarmem, fosgenem a spoustou novějších chemických zbraní a s protilátkami na ně!“

„A plyn dávkují pacientům přes magnetickou rezonanci?“

„Ano! A už mě konečně pusť!“

Křičela schválně ze všech sil, ale nebylo to nic platné.

Josh zřejmě upadl do komatu.

„Vzala jsi něco z Gabriellina pokoje v patře?“ Zkroutil jí paži ještě surověji než poprvé. „Tak vzala?“

„V dodávce,“ rozvzlykala se.

Alvarez jí přestat kroutit paži a odvlekl ji o pár kroků blíž k vozu. Ještě krok dva a určitě zahlédne Joshe rozvaleného na podlaze nákladního prostoru. Abby teď nedokázala myslet na nic jiného než na zbraň v Joshově klíně. Co by bylo lepší, snažit se nějak probudit Joshe nebo se zkusit Alvarezovi vytrhnout a skočit sama do dodávky?

Rozhodla se, že udělá obojí.

„Joshííí!“

Zavřískla a v tomže okamžiku se vyškubla ze sevření a po hlavě se vrhla přes postranici do vozu. Zápěstím drnkla o kovovou hranu. Bolest z ruky jí vystřelila do celého těla.

Ložná plocha byla prázdná. Alvarez se prudce otočil, popadl ji za nohu a srazil ji na podlahu. Kutálela se od něho pořád dál a dál, až se dostala mimo stání. Alvarez ji rychle

pronásledoval, ale ještě ho od ní dělilo několik kroků, když tu se ze tmy na opačné straně dodávky vynořil Josh.

„Stát!“ zavelel.

Hlas mu nezněl zvlášť důrazně, ale stačilo to, aby Alvarez přimrzl na místě a s rukama zdviženýma k ramenům se zvolna otočil. Abby se vydrápala na nohy.

Okamžitě jí došlo, že Josh se drží vestoje pouze díky tomu, že se zády opírá o stenu. Měl co dělat, aby udržel hlaveň pušky namířenou na Alvarezovu hruď.

Alvarez popošel o pár kroků doleva. Ledový úsměv mu přitom ani nezakolísal. Od postranních dveří ho teď nedělily víc jak tři metry, přibližně stejná vzdálenost, jakou od něho stál Josh a Abby.

„Wylere, ty nevypadáš dobře,“ poznamenal.

„Ani… hnout.“

Znělo to sotva slyšitelně.

Abby dobře viděla, jak Joshovy oči přetékají bolestí a zmatkem, a nepochybovala, že to neušlo ani Alvarezovi.

Kdyby Alvarez skočil ke dveřím, skoro určitě by stačil zmizet dřív, než by Josh zareagoval. Místo toho vsak klidně stál, tvářil se pobaveně a pozorně Joshe sledoval.

„Joshi, dej mi tu pušku,“ požádala Abby a opatrně se přiblížila o krůček.

Žádná odpověď.

„Joshi?“ řekla znovu.

Hlaveň pušky se zhoupla směrem k zemi. Uvědomila si, že Josh je téměř v bezvědomí. Alvarez otestoval situaci nenápadným úkrokem ke dveřím. A dalším. V tom okamžiku se Joshovi vydralo z hrdla příšerné zachrčení.

Hlava se mu prudce zhoupla dozadu a tělo mu ztuhlo. Potom se naklonil doleva a padl k zemi, páteř prohnutou dozadu jak luk, paže se mu zmítaly ve zběsilém záchvatu. Puška mu vylétla z rukou a sklouzla pod dodávku. Alvarez stál před dřevěným boxem ve výhodnějším úhlu než Abby. Po hlavě skočil k dodávce a přelézal právě přes Joshovo tělo, když se Abby otočila a tryskem doběhla k místu, kde ve tmě schovávala opřenou pušku.

Popadla ji přesně v tom okamžiku, kdy Alvarez odstrčil Joshe od vozu, ležel na břiše a natahoval paži po zbrani. Abby přidřepla a opřela si pušku o rameno.

„Nech toho, Lewe! A okamžitě!“

Podtrhla svůj rozkaz výstřelem, který roztříštil prkna v podlaze za dodávkou, sotva půl metru od jeho obličeje.

Potom bleskově přesunula další náboj do komory. Zvolna se pozpátku vysoukal zpod vozu. Zahlédla, že v ruce svírá pušku. Za ním ležel nehybně Josh, záchvat už zřejmě přešel.

„Odhoď ji, Lewe!“ vyštěkla. „Ihned!“

Pootočil se na břiše, aby na ni viděl. Pušku zatím ještě nepustil, ale byla hlavní obrácená pod něho, takže by ji v žádném případě nestačil vytáhnout a namířit, než by vystřelila ona. Otestoval si Abby nepatrným pohybem.

„Fajn, tak to by stačilo,“ zasyčela.

Posunul pušku o dalších pár centimetrů.

„Řekla jsem dost!“ okřikla ho. „Tvrdíš, jak dobře mě máš přečtenou. Tak copak ti ta tvoje báječná intuice říká teď? Střelím nebo nestřelím, pokud tu pušku okamžitě neodhodíš?“

Okázale si ji chvíli prohlížel.

„Říká, že nestřelíš,“ prohlásil nakonec.

„Fajn. Těší mě, že si myslíš právě tohle. Ještě ses ve mně nikdy nespletl, tak proč tedy tu pušku na mě nenamíříš?

Moje intuice mi zase říká, že jsi až příliš velký megaloman, než abys riskoval, že svět bude muset existovat bez tebe.

Tak do toho, přesvědčíme se, kdo má pravdu.“

Minulo nekonečných patnáct vteřin. Potom, konečně, švihem zápěstí odhodil doktor Luis Maria Galatin pušku, která se roztočená sklouzla po hrubé dřevěné podlaze.

„Zůstaň ležet na břiše!“ vyštěkla Abby a přiblížila se k němu. Nepřestávala mu přitom mířit na zátylek.

„A jak mě chceš svázat, abys přitom nedala pušku z ruky, co?“

„Dej ruce za záda, Lewe! Tak bude to?“

„A když nedám?“

„Když nedáš, tak tě střelím. Možná do nohy, možná do břicha. Věříš mi?… Tak věříš mi?“

Alvarez dal pomaloučku ruce na záda. Abby mu přes zápěstí navlékla volnou smyčku prádelní šňůry a pevně uzel

utáhla. Potom mu provaz několikrát omotala kolem kotníků a přehodila mu ho i kolem krku. Až potom, zatímco držela provaz pořád napjatý, si troufla odložit pušku a sáhnout po kobercové pásce.

Abby potřebovala víc jak dvacet minut, celou prádelní šňůru a většinu role kobercové pásky, než byla spokojená, že Alvareze spoutala naprosto bezpečně. Ležel na břiše, ruce za zády a kotníky pevně stažené k sobě. Teprve potom si troufla podívat se na Joshe.

Byl ve stavu, který Abby pozorovala u pacientů těsně po odeznění záchvatu snad stokrát, při vědomí, ale omámený, s každým vydechnutím slabounce zasténal. Při záchvatu se kousl do jazyka a do vnitřní strany rtů. Ústní koutek se mu teď černal pramínkem krve. Abby bleskla hlavou možnost, že by ho tady nechala a objednala mu sanitku, až, jestli, se jí podaří vyjet z údolí. Uvědomila si však, že útěk z údolí se jí bez jeho rad, jak se vyplést vedlejšími silničkami přes hory, nikdy nezdaří.

Zkontrolovala mu pulz, ten byl silný, a zorničky, které teď byly trochu rozšířenější než předtím. Záchvat zřejmě vyvolalo kadmium, i když podobně mohl účinkovat i alkohol. Ať tak nebo tak, léky proti bolesti zřejmě pomohly, aby byl jeho průběh poměrně mírný. Ostatně, odborníci na léčbu chelátovými preparáty, a vůbec na otravy těžkými kovy, byli spíš v St. John’s než tady v Patience. Jízda do města pro něho bude znamenat peklo. Abby však věděla, že

nemá na vybranou. Posadila ho a podepřela mu paží ramena.

Hlava se mu zpočátku bezmocně kymácela, ale po chvilce přišel trochu k vědomí.

„Joshi, slyšíš mě?“ Slabé přikývnutí. „Měl jsi záchvat, nejspíš to zavinil jed v tvém organismu. Potřebujeme se dostat odtud a zavézt tě do St. John’s. Rozumíš mi?“ Další přikývnutí.

Abby mu pomohla vstát. Připoutala ho bezpečnostním pásem na sedadlo spolujezdce v dodávce. Klíče od vozu našla na kroužku v Lewově kapse. Potom zatáhla za prádelní šňůru a natáhla mu paže dozadu, takže musel vstát.

Přikázala mu, aby si vlezl do nákladního prostoru. Odmítl se hnout, takže Abby sebrala Joshovu pušku a přiložila mu ji k palci na ruce.

„Na tohle já nemám trpělivost!“ prohlásila. „Pokud jde o mě, řekla bych, že je nejvyšší čas, abys taky poznal bolest.

A jakmile ti ten palec ustřelím, můžu ti jako doktor zaručit, že už ti další nenaroste. Co ti napovídá tvůj šestý smysl o tom, jestli ti to jsem schopná udělat nebo ne?“

Lew se beze slova posadil na ložnou plochu a nešikovně se na ni překulil. Abby se porozhlédla po stodole a našla další kus provazu. Pořádně Lewa zabalila do igelitové plachty a přivázala ho k postranicím.

„Nedělej mi to, Abby,“ zaprosil. „Vždyť se v tom igelitu zadusím!“

„Uvidíme,“ zabručela Abby. Zavřela zádní dveře vozu a posadila se za volant. „Uvidíme.“

Motor naskočil na první pokus. Ostatně, jak znala Lewovo puntičkářství, těžko ji to mohlo překvapit.

„Joshi, potřebuju vyjet z údolí a vyhnout se přitom všem státním komunikacím. Dokážeš mě vést?“

„Dokážu… Ale hlava… se mi rozskočí.“

Z kapsy vytáhl ampulku s tabletkami, ale neměl sílu ji otevřít. Abby mu na dlaň vytřepala dvě pilulky a Josh je spolknul bez vody.

„Kudy nejdřív?“ zeptala se.

„Jihozápadně… Jakoby směrem k našemu domu.“

Silnička, na kterou ji Josh navedl, byla příkrá a samý výmol. Než urazila první dva kilometry, stačil se opět propadnout do polovědomí, tělo mu ochablo jak hadrové panence. Při každém drcnutí kol o výmol mu hlava udeřila do okénka. Abby se při řízení snažila držet Joshe za límec, aby neklouzal do strany. Jednou zastavila, aby překontrolovala balík v ložním prostoru. Lew byl vzteky nepříčetný, ale jinak v pořádku.

Protože ze zablácené silnice nevedly žádné odbočky a nepřetínala ji ani rozcestí, neměla Abby důvod Joshe budit.

Tři čtvrtě hodiny ujížděla lesy nasáklými vodou. Konečně po strmé a nemilosrdně drkotavé cestě spatřila v dálce před sebou reflektory aut na dálnici. Zpomalila a se zhasnutými světly se sunula zvolna kupředu. Znamenalo to, že dorazili k

hranici lesů. Josh jí poradil skvěle! Byla to dvouproudá státní dálnice přetínající hory, po které už jednou jela do San Franciska a potom za Ezrou Blackem do Feather Ridge.

„Joshi, dokázali jsme to!“ vykřikla vzrušeně.

Neodpověděl. Dýchal nosem, nepřirozeně chrčivě.

„Joshi?“

Abby s ním zatřásla, ale nereagoval. Natočila ho obličejem k sobě. Svaly ve tváři se mu svíjely. Další záchvat, tentokrát ještě prudší než předtím.

„Kčertu!“ zanaříkala tise.

Když zahne doprava, tak po čtyřech hodinách dorazí do San Franciska, bude-li mít štěstí. Zleva, půl hodiny jízdy odtud, leží Patience, pro ni jáma lvová, bez jediného spojence, na kterého by se mohla spolehnout. Skousla si spodní ret a ohlédla se po Joshovi. Potom se odhodlaně nadechla, rozsvítila reflektory a zabočila na dálnici doprava, směrem k jihu. Patnáct kilometrů, třicet, sedmdesát. Joshe záchvat už přešel, ale dál zůstával v komatu. Necelých deset kilometrů ji dělilo od odbočky k městu Feather Falls, za kterým je sídlo Feather Ridge. Ezra Black má vlastní vrtulník. S ním by se Josh do nemocnice dostal nejpozději za tři čtvrtě hodiny. Za telefonát to každopádně stojí.

Abby právě hledala na podlaze mobilní telefon, když kabinu vozu zalilo světlo blikajícího modrobílého majáčku.

Srdce se jí zastavilo. Hlídkový vůz byl za ní jen několik délek a po centimetrech se k ní blížil. Policista uvnitř

naznačil, aby zastavila. Město leželo přímo před ní. Kdyby ji teď zkontrolovali, taky by to mohlo znamenat, že ji odvezou zpět do Patience, kde ji čeká zřejmě nepředstavitelný osud.

A pro Joshe by to znamenalo zdržení a další potíže. A protože na Lewa Alvareze nebyl vydaný žádný zatykač, třeba by se Galatinovi podařilo policisty přesvědčit, aby ho pustili, a k jejím zločinům by navíc přibyl ještě únos. A od Feather Ridge ji dělí pouhých deset kilometrů, víc to nebude.

„Vydrž, broučku,“ řekla, ačkoliv ji Josh rozhodně nemohl slyšet.

Prudce dupla na akcelerátor a ucítila, jak vozidlo s překvapující silou vyráží kupředu. Strhla volant směrem k odbočce na Feather Falls. V mžiku noc proťala siréna hlídkového vozu. Abby tiskla chodidlo až k podlaze.

Hlídkový vůz se ji snažil předjet, ale úzká silnička jí pomáhala nepustit ho dopředu. Naštěstí v tuhle hodinu byl malý provoz. Přelétla před hrbol na silnici a přitom o něj drcla podvozkem. Vpředu viděla hlavní ulici Feather Falls.

Řítila se nejméně stotřicítkou. Vítr se dral dovnitř rozbitým okénkem a švihal ji kadeřemi do úst a do očí. Josh se zlomil v pase, spočíval čelem téměř na vlastních kolenou, a jak auto poskakovalo, zmítal se ze strany na stranu. Hlídkový vůz se málem vecpal vedle ní, ale znovu se jí podařilo ho vytlačit.

Potom vpředu zahlédla druhé policejní auto, zaparkované napříč silnice se zapnutým majáčkem. Po pravé straně bylo dost místa, aby tam dodávka projela, ovšem pouze za předpokladu, že bude mít větší výdrž než značka stop a zábradlí pro chodce. Sto třicet pět. Sto čtyřicet. Abby zahlédla, že policista stojící vedle vozu udělal šipku doleva, protože si stačil uvědomit, že dodávka zastavit nehodlá. V

poslední chvíli strhla vůz na chodník. Hlava jí poskočila dozadu, když ocelový rám pod chladičem narazil do dřevěného zábradlí. Značka STOP však vozu vynesla jen nepatrný náraz.

Pár vteřin nato už byla za městem a svištěla mírnou pahorkatinou směrem k Feather Ridge. Za ní se rozjely oba hlídkové vozy, ale Abby věděla, že teď už ji nebudou pronásledovat tak divoce, protože byla v pasti. Asi jedenapůl kilometru před nimi byla mohutná brána do Feather Ridge.

Ovšem policisté nemohli tušit, že Abby nemá v plánu zastavit ani před ní.

Zdálo se, že policistům se podařilo zatelefonovat ostraze u brány. Když se Abby přiblížila, tmavý sedan zaparkovaný u silnice rozsvítil reflektory a na krajnici se objevil člen ostrahy s pistolí v ruce. Abby zaťala zuby, namířila vozidlem přímo doprostřed vrat, křečovitě sevřela volant a přikrčila se pod úroveň spodní hrany okének. Sklem prosvištěla kulka a zabořila se do střechy dodávky. Druhá střela musela zasáhnout levou přední pneumatiku, protože ta

s dunivým prásknutím explodovala a volant se jí vyrval z rukou přesně v tu vteřinu, kdy dodávka vrazila do brány.

Abby se čelem příšerně udeřila o volant. Rána ji omámila a zalila jí oči vodopádem krve. Dodávce se však podařilo bránu prolomit a pokračovala v cestě mimo silnici, doleva skrze sad.

Abby nepřestávala držet akcelerátor sešlápnutý k podlaze, zatímco se snažila získat nad vozem znovu kontrolu. Dodávka porazila několik mladých stromků, potom se naklonila doprava a vrátila se na silnici. Kabinu zaplnil zápach pálící se gumy. Abby musela napnout veškeré své síly a táhnout volant doprava, jinak by vůz na silnici neudržela. Krev, která se jí řinula z čela, ji bezmála oslepila. Hlídkový vůz a auto ostrahy ji začínaly dojíždět, ale přímo před ní, rozložené na úpatí hory, leželo sídlo Ezry Blacka.

Potlučená dodávka sdrkotala z posledního svahu. Abby viděla, že z domu vybíhá nejméně deset členů ostrahy, aby zaujali pozice před obytnou budovou. S poslední němou modlitbičkou dupla na brzdy. Ozval se ohlušující skřípot, jak dodávka dostala smyk, udělala hodiny, naklonila se na dvě kola, ale potom přece jen ztěžka žuchla zpátky na všechny čtyři. Dveře se v mžiku otevřely, Abby i Joshe draply hrubé ruce a mrštily jimi k zemi. Naráz je obklopilo dvanáct nebo možná i víc mužů s namířenými pistolemi. Do obličeje jí mířilo půl tuctu silných baterek. Jeden muž ji

nakopl do zad, popadl ji na prsou za bundu a surověji vytáhl do sedu.

Abby mžikala, snažila se na něho pohlédnout, ale přes krev skoro neviděla. Náhle ji muž pustil a uskočil stranou.

Otřela si oči rukávem. Oslepivou září reflektorů k ní kdosi přistoupil a podal jí kapesník. Ovázala si ho kolem hlavy a trochu tak stáhla tržnou ránu. S povděkem zjistila, že není příliš velká. Potom zamžourala vzhůru.

„Vy jste o setkání se mnou musela ale hodně stát,“

poznamenal Ezra Black.

Abby mávnutím ruky odmítla pomoc, sama se postavila a vrhla se k ležícímu Joshovi. Byl v bezvědomí, ale tichounce plakal. Jinak se však nezdálo, že by mu selhávala nějaká životní funkce nebo že by během jejich hrůzné jízdy utrpěl zranění.

Z ložního prostoru dodávky vytáhla balík v igelitové plachtě a kývnutím vybídla Blacka, aby poodešel od svých lidí. Spolu pak sledovali, jak členové ostrahy balík rozvazují. Vzhledem k těm mohutným úderům, které Galatin při jízdě zakoušel, se nedalo vyloučit, že v plachtě leží mrtvola. Po pár vteřinách však zaslechla, že sténá.

„Ten muž na zemi se nutně potřebuje dostat do nemocnice St. John’s v San Francisku,“ vyhrkla. „Mohl by ho tam dopravit váš vrtulník?“

„Co je mu?“

„Má otravu kadmiem, navlas jako váš syn. Bez pomoci by brzy zemřel.“

Sáhla do igelitového sáčku a vytáhla krabici se zkumavkami plnými kadmia a článek o explozi v Colstaru.

Black si to pozorně prohlížel. Z jeho výrazu bylo Abby jasné, že jméno Luise Marii Galatina dobře zná.

„Takže za tohle je zodpovědný Galatin?“

„Ano.“

„A kde je teď?“

„Tady.“

Abby ukázala k dodávce, kde seděl Galatin a křičel, že ho strašně bolí paže.

„A to je všechno, co ode mě chcete? Jenom ten odvoz do San Franciska?“

„Není. Ještě chci, abyste tu laboratoř pod Colstarem nadobro zrušil.“

Black ji pár vteřin upřeně pozoroval.

„Můžu se spolehnout, že v téhle záležitosti zachováte mlčenlivost?“

„Dávám vám své slovo.“

Abby rozložila seznam obětí otravy kadmiem.

„Tenhle muž, Josh Wyler, leží tady na zemi. Ten druhý, Willie Cardoza, přejel Peggy Wheatonovou. A tady máte Ethanovo jméno, černé na bílém. Galatin pracoval na pohotovostním oddělení patientské Okresní nemocnice pod jménem Alvarez, Všichni lidé na seznamu jsou zaměstnanci

Colstaru. Aplikoval jim kadmium, když jim sešíval tržné rány. Neměl tušení, že při nitrožilním podání se kov koncentruje v mozku a vyvolává nepříčetnost, která zabila vašeho syna. Bylo mu všechno jedno, chtěl za každou cenu dosáhnout toho, aby Colstar musel zastavit výrobu.“

„Chápu… Takže se dohodneme?“

Abby se ohlédla k dodávce.

„Pro Willieho Cardozu a Joshe chci ty nejlepší právníky, kteří se dají vůbec zaplatit. A taky chci, abyste něco podnikl s Quinnem.“

Black si ji prohlížel s úctou.

„Jste nesmiřitelná,“ poznamenal.

„Než k tomuhle všemu došlo, tak jsem nebyla.“

„Jestli vás to uspokojí, pak máte můj slib, že Quinn v Patience skončil. Mimochodem, už se mi doneslo, že tu nohu mu v žádném případě nezachrání.“

„Nelituju ho. Navíc žádám, aby Kelly Franklinová dostala tu nejlepší lékařskou péči a rehabilitaci. Pokud se neuzdraví, spojím se s vámi a Colstar zabezpečí obě její dcery.“

„Už je to všechno?“

„Ano, je.“

„Víte to určitě?“

Abby chvíli přemýšlela.

„Určitě.“

„Díkybohu… Hej, Nicku!“ křikl na jednoho ze shromážděných mužů. „Připrav se k letu. Tahle dáma a její přítel se potřebují dostat do sanfranciské nemocnice.“

Abby ukázala bradou na dodávku.

„A co bude s ním?“

„Nevzpomínám si, že v naší smlouvě stálo, že vám to musím prozradit.“

Abby zaváhala, ale uznala: „Nestálo.“

„Tak aby bylo jasno, zabít Galatina nemám v úmyslu, i když bych soudil, že jednou toho bude litovat. V

paraguayské vládě mám hrstku docela dobrých přátel i obchodních kontaktů. Vůbec nepochybuju, že budou vděčností bez sebe, až se tenhle… tenhle grázl vrátí domů.

No ano, budou vděčností bez sebe.“

Abby na vteřinku pohlédla miliardáři do očí. Potom kývla na znamení toho, že obchod je uzavřený. Odvrátila se a rozběhla se za muži, kteří odnášeli Joshe k helikoptéře. O

pár minut později už byli ve vzduchu. Abby seděla na kraji plyšového měkkého sedadla v zadní části elegantně zařízené kabiny. Josh ležel vedle ní a hlavou jí spočíval v klíně. K

vědomí přišel jenom na chviličku, ale stačilo to, aby se aspoň pokusil o úsměv.

Vrtulník ladně zakroužil nad panstvím Ezry Blacka a potom zamířil na jihovýchod. Abby vyhlížela z okna, které jí ukazovalo zubožený a vyčerpaný odraz kohosi, kdo se jí skoro vůbec nepodobal. Natáhla ruku a zhasla v kabině

světlo. Daleko na severu, uskříplý mezi uhlově černou krajinu a stejně černočerné nebe, se začínal objevovat matný proužek rudého úsvitu.

Epilog

Čtyři a půl tisíce kilometrů od Patience, na východní straně hranice mezi státy Tennessee a Severní Karolina, ležela Lally Dorsettová na ujíždějícím vozíku a sledovala, jak jí nad hlavou ubíhají světla na stropě chodby. Už pětapadesát let žila v městečku Gilbert, schouleném pod svahy Blue Ridge Mountains, a jedinkrát nebyla nemocná. A teď byla v té zatracené nemocnici kvůli nějakým hloupým závratím. Ksakru, říkala si v duchu, vždyť ještě před deseti lety v městě žádná nemocnice ani nebyla. A teď se zčistajasna zdálo, jako by se v okolních lesích doktoři přímo líhli.

Byly časy, a nebyly tak vzdálené, kdy by nad nějakou občasnou závratí mávla rukou a počkala by, až ji sama přestane otravovat. Určitě by se to zlepšilo. Všechny problémy se přece časem nějak vyřeší. Ale teď, jenom proto, že děti jí nedaly pokoj a protože ve městě stojí nemocnice, ji odvážejí na tak složité vyšetření, že jí ho její doktor ani nedokázal vysvětlit. Prý magnetická rezonance. No, tak se můžou spolehnout, že tohle je naposledy, co se podřizuje nějakému vyšetření bez boje. Děcka to s ní myslejí dobře, ale prostě jim nedochází ta přímá souvislost mezi počtem doktorů ve městě a počtem nemocných obyvatel.

Vozík vjel do vyšetřovny, na jejíž vzhled Lally její lékař připravil, lesklá zářivá komůrka, uprostřed které stálo cosi jako vesmírný koráb, jemuž se prostředkem táhl dutý tunel. Odmítla pomoc mladičké asistentky a sama přesedla z vozíku na lehátko, které se pohybovalo po kolejničkách zabudovaných do té díry v raketě. Protože jí to lékař doporučil, nechala si nasadit sluchátka i černý kryt na oči.

Potom ji zastrčili do toho tunelu.

„Jste připravená?“ zazněl ve sluchátkách asistentčin hlas.

„V životě už nebudu připravenější.“

Ze sluchátek se začala linout konejšivá hudba. Pod maskou na očích zavřela Laily víčka. Hudba však nedokázala přehlušit bušení a cvakání magnetu, které ji nepřekvapilo, protože lékař ji na to upozornil. Někde nahoře se roztočil ventilátor. Vzduch v tunelu začal sladce páchnout a podivně ztěžknul. O tom se lékař vůbec nezmiňoval. Lally uvažovala, jestli by o tom neměla povědět asistentce.

Ale, čert to vem, rozhodla se a silou vůle uvolnila svaly na celém těle. Radši ať to mám co nejdřív za sebou.