Přes mrtvoly

Michael Palmer

Hodnocení:

***

Štítky:

Romány, Literatura světová

Napínavý thriller amerického autora je věnován problému zneužití vědeckých objevů v lékařském prostředí.

Michael Palmer

Přes mrtvoly

Na počest padesátého výročí svatby May a Miltona Palmerových z Longmeadow v Massachusetts a s milou vzpomínkou na pana Freda Jesetra z Barefoot Bay na Floridě

Z anglického originálu EXTREME MEASURES,

který vydal A Bantam Book, New York v roce 1992

Copyright© 1991 by Michael Palmer

All rights reserved

Translation © by Lída Hanzlíková, 1992, 2001

Design © ARSIN G

Vydal AKTUELL, Vazovova 15, 811 07 Bratislava,

Slovenská republika, v roce 2001

Tisk: Svornosť, a.s., Bratislava

Czech edition © AKTUELL 2001

ISBN 80-88915-67-8

PROLOG

(I.)

7. června

Nepravidelná černá písmena na ošlehaném, asi půl metru dlouhém prkně od stodoly hlásala: CHARITY, UTAH. OBYV. 381. Tabule byla podobaná střelami a povalovala se zaklíněná vzhůru nohama mezi dvěma hustými jalovcovými keři.

Marilyn Colsonová by ji patrně přehlédla, kdyby právě nezakopla o kořen a neklesla na tvrdou, prašnou pouštní zem. Objev odvedl její myšlenky od stále pestřejší sbírky škrábanců a modřin a zabránil – alespoň na chvíli – výbuchu zášti namířené proti manželovi.

Jejich čtyřleté manželství se proměnilo v ring už předtím, než si úplně zničili dovolenou tímhle posledním pomníkem Richardova egoismu. Teď, pokud šlo o ni, bylo definitivně odpočítané. Džíp, který si Richard usmyslel najmout pro „putování na čtyřech kolech nikam a všude“, ten džíp, který údajně dokázal opravit se zavázanýma očima, se porouchal někde ještě daleko dál než nikde. A samozřejmě odešla jediná součástka, se kterou Richard nepočítal. Pěkný psycholog. Vždycky uznával jen svoje vlastní hledisko.

Marilyn si odtrhla z trička pár lopuchových kuliček. Jestli se vůbec někdy dostanou zpátky do L. A., hned zavolá Morta Grubera a řekne mu, aby ten rozvod popohnal. A tečka, rozhodla se, když se rozzlobeně zvedala na nohy. Uvolnila tabuli, trochu z ní odfoukla prach a zdvihla ji, aby ji manžel viděl.

„Vítám tě“ – v rozmáchlém gestu ukázala prknem na vyprahlou, zvlněnou a křovinatou krajinu – „ve městě Charity v Utahu. V sídle největší a nejvybranější opravny džípů na téhle polovině…“

„Marilyn, nemůžeš toho alespoň na chvíli nechat? Už jsem řekl, že se omlouvám.“

„Ne, neřekl.“

„Ale řekl, k čertu. Nedělám nic jiného, než se ti pořád omlouvám. Hele, ukaž mi tu tabuli.“

Okamžik nápis studoval, pak tabuli odhodil stranou a vytáhl z batohu roztřepenou mapu se skvrnami potu.

„Není to tu,“ prohlásil.

„Richarde, pokud jsi to ještě nepostřehl, tady to taky není.“

„Panebože, ty ale dokážeš být zlomyslná.“

„Ne, Richarde. Jenom tak trochu bloudím. Bloudím, jsem celá ulepená, pomlácená, hladová, vzteklá… a je mi zima.“ Pohlédla k rozpitému slunci klesajícímu za obzor. „Krucinál,“ vřískla náhle, „mně už je jedno, jak dlouho to bude trvat. Jenom se chci z téhle zatracené pláně dostat pryč. Tvrdě pracuju – nejmíň jako ty. A možná víc. Tohle je taky moje dovolená a já se chci najíst ve francouzské restauraci, vyspat v čistých povlacích a předtím si dopřát jednu mizernou vířivou sprchu.“

Otočila se a škrábala se vzhůru po kamenitém svahu jednoho z nevysokých kopců, jejichž řetěz obepínal obzor, kam jen dohlédli.

„Marilyn, slez laskavě dolů. Povídám ti, že jsme nezabloudili. Plus minus jednu míli vím přesně, kde jsme. Dneska se tu vyspíme a hned ráno pokračujeme pořád na východ. Do oběda budeme na silnici 50. Můžeš mi věřit… Marilyn?“

Žena stála bez hnutí na vrcholku kopce. Pak se k němu pomalu otočila.

„Richarde,“ zavolala, „snad aby ses namáhal sem ke mně! Mám dojem, že jsem právě objevila Charity v Utahu.“

Městečko leželo v údolí necelý kilometr na jih a ze všech stran ho obklopovaly kopce. Vypadalo to, že sestává z jediné nedlážděné hlavní třídy, kterou protínaly dvě či tři menší ulice a která začínala i končila v poušti. Na sever a na jih se do pouště táhla jakási pole. V zapadajícím slunci domy, lemující ulice, přízračně žhnuly a připomínaly spíš hollywoodské kulisy než obydlené místo.

„Myslíš, že je to nějaká opuštěná hornická osada?“ zeptal se Richard, zatímco sestupovali ze svahu do koryta vyschlého potoka, nízké cihlové a obedněné budovy teď měli z dohledu.

„Možná, ale určitě tam někde je. Přísahám, že jsem ve dvou oknech viděla světlo. Panebože, jestli se tu nenajde pokoj s teplou vodou, tak se naseru.“

„Je vidět, že jsi skutečná dáma, Marilyn. Uvědomuješ si to?“

„A ty jsi… no, nechme stranou, co jsi zač. Poslyš, nechtěl bys uzavřít příměří, alespoň než se z toho vymotáme?“

„Samozřejmě, jenomže ty jsi ten, kdo…“

„Richarde, prosím tě…“

Chvíli šli vyschlým řečištěm a pak vyšlápli mírné stoupání, které překvapivě vyústilo na nevelkém, pečlivě obdělaném kukuřičném poli. Vyrovnané řádky klasů dosahovaly výše jejich hlav a kolem dokola byly obehnané napjatým ostnatým drátem.

„Čím dál záhadnější,“ přemýšlel nahlas Richard.

Marilyn už byla na druhém konci pole.

„Richarde, pojď sem,“ otočila se zpátky.

„Kde sakra berou vodu?“

„Když sebou hodíš, můžeš se jich zeptat,“ podotkla Marilyn a ukazovala přitom na vozovku asi dvacet či třicet metrů před sebou, kde se od nich volným krokem vzdalovali dva muži. Nic jim nepřekáželo, čistě umetená cesta byla úplně pustá. Žádná auta ani bicykly, žádní další chodci. „Promiňte,“ zavolala za muži. „Hej, vy dva tam, buďte tak hodní…“

Muži se po ní krátce ohlédli a pak šli dál.

„Richarde, zkusím zakřičet, pomůžeš mi?“

Marilyn nečekala na odpověď a rozběhla se za muži. V tom okamžiku se z řady tlampačů, nainstalovaných na sloupech podél ulice, ozvalo vyzvánění zvonu. Téměř vzápětí se začali z některých budov vynořovat lidé a zvolna se vlekli za dvojicí mužů. Marilyn se na chvíli zastavila. Napravo od ní vyšla z domu s lakonickým označením OBCHOD na verandu jakási žena. Vypadala, že má čtyřicítku dávno za sebou, její nahrbená postava a neupravené rozježené vlasy ovšem dovolovaly jen nejhrubší odhad. Měla na sobě kartounovou šatovou zástěru s krátkými rukávy a pracovní kalhoty v barvě khaki. Na jedné straně hrudi se skvěl proužek látky se zlatě vyšitým jménem MARY.

„Dovolte,“ řekla Marilyn.

Žena na ni apaticky pohlédla.

„Jmenuju se Marilyn Colsonová. Tohle je můj manžel Richard. Jsme z Los Angeles, víte, vyjeli jsme si pod stan a…“ Marilyn se zarazila uprostřed věty a studovala prázdný výraz v ženině tváři. „Rozumíte, co vám povídám?“

„Já… vám… rozumím,“ přikývla žena.

„A mohla byste nám poradit? Ukázat nám, kde je hotel?“

„Hotel…?“

„Ano. Něco, kde se dá přespat.“

Marilyn čekala pár vteřin na odpověď a pak se rozčileně otočila k manželovi.

„Krucinál, Richarde, nešel bys mi laskavě píchnout? S tou ženskou něco není v pořádku.“

„Je to narkomanka,“ poznamenal Richard stručně.

„Cože?“

„Narkomanka. Podívej se na ty vpichy na rukou. Musí tím být narvaná až po bradu, anebo je už úplně vygumovaná.“

„Co budeme dělat?“

„Pro začátek bych navrhoval trochu míň agresivity.“

„Táhni k čertu!“

„A pak bychom si měli zkusit promluvit s někým jiným.“

„Můžete začít hned u mne,“ ozvalo se za nimi.

Colsonovi se v mžiku otočili. Marilyn vyjekla. Sotva tři metry od nich stál vysoký štíhlý muž v džínách a kostkované lovecké bundě, na hlavě baseballovou čapku. U pasu měl připnutou vysílačku. Dvouhlavňová brokovnice, zavěšená na jeho pravé paži, jím mířila skoro pod nohy.

„Běž si na večeři, Mary,“ vybídl ženu muž. „Jinak se už dneska nenajíš.“

Žena se bez jediného slova nebo gesta odšourala pryč.

„Já… já jsem Marilyn Colsonová,“ řekla Marilyn s hrdlem sevřeným úzkostí. „Tohle je můj manžel Richard. My… my jsme zabloudili.“ V duchu se usmála nad tím, s jakou nevolí si to manžel bude muset přiznat. „Náš džíp se porouchal asi půl dne cesty tímhle směrem. Doufali jsme, že by nám ho někdo z vašeho města mohl odtáhnout a spravit.“

„Jak jste se sem dostali?“

„Vždyť vám říkám – jdeme pěšky od místa, kde…“

„Ne, ne. Já myslím sem.“ Muž ukázal na místo, kde stáli.

„Přišli jsme od severu,“ vysvětloval Richard a udělal krok dopředu. „Přes ty kopce, pak vyschlým potokem a nahoru k vašemu kukuřičnému poli. Nechápu, jak dokážete zavlažo…“

„Co chcete?“

„Co chceme?“ opáčila Marilyn s nádechem vzteku. „Třeba si promluvit s někým, kdo by na nás nemířil puškou.“ Muž svou brokovnici o chloupek sklonil. „A pak by nám přišel vhod nějaký pokoj na noc a samozřejmě pomoc s tím džípem. Je tu ve městě nějaká autoopravna?“

„Tohle není žádný město,“ řekl muž a plivl mezerou mezi předními zuby.

„Prosím?“

„Povídám, že tohle není žádný město.“ Muž si znovu odplivl a pak dodal věcně: „Je to nemocnice… Psychiatrický ústav.“

„Richarde?“

„Ano.“

„Nebude ti vadit, když si k tobě přisunu svou postel?“

„Ovšemže ne.“

„Mrzí mě, jak jsem s tebou dneska mluvila. Bylo mi nanic.“

Marilyn si přitáhla svou kovovou postel těsně vedle Richardovy, lehla si na bok a oknem jejich bungalovu se zahleděla na myriády hvězd rozstříknutých po ebenové pláni oblohy. Zvolna přejela dlaní manželovi vzhůru po noze a začala ho hladit tak, jak to měl rád.

Dnešní den, jeden z nejhorších za celé manželství, které bylo podobných dní plné, se nakonec výrazně změnil k lepšímu. Po několika napjatých minutách ve společnosti „rehabilitačního pracovníka“, jak se Garrett Pike, muž nosící brokovnici, sám tituloval, byli eskortováni do nízké škvárobetonové budovy – kliniky – a předáni do rukou doktora Jamese Barbera, ředitele projektu Charity. Barber byl proplešatělý, bodrý psychiatr s přátelským úsměvem i způsoby. O projektu jim mnoho neřekl, až na to, že jde o federálně financované experimentální zařízení pro léčbu kriminálních psychopatů a že si vyžádal přidělení téhle opuštěné osady, jinak se však vynasnažil, aby se tu cítili vítáni. Navíc jim přislíbil pomoc s džípem, jen co se jeho údržbář vrátí z cesty „do města“ s jediným vozidlem, které projekt vlastnil. Na oplátku od nich nežádal nic jiného, než aby do té doby – pravděpodobně do zítřejšího rána – neopouštěli areál kliniky a její oplocený dvůr a aby se dál na projekt nevyptávali.

Teď, po horké sprše, večeři se smaženými kuřecími řízky a červeným vínem a po konverzaci, která následovala po jídle a při níž Barber projevil značnou sečtělost a přehled v nejrůznějších oblastech, osaměli v bungalovu pro hosty, umístěném hned za klinikou.

„Richarde?“

„No?“

„Necítíš tu takovou zvláštní romantiku? Napadlo mě, jestli to už někdo z našich přátel někdy dělal v blázinci.“

Richard ležel na zádech s rukama složenýma za hlavou a na její doteky nereagoval.

„Něco tu nehraje,“ pronesl konečně.

„Jak to myslíš?“

„Tak, jak to říkám. Něco tu není v pořádku. Vzpomínáš si, jak jsem po večeři připomněl Stackovu-Sullivanovu teorii o inverzi dospívání u traumatizovaných dětí?“

„Ani moc ne.“

„Já jen, že jsem ji vysvětlil úplně opačně.“

„Cože jsi?“

„Jenom tak, kvůli diskusi. A Barber se vším, co jsem řekl, okamžitě souhlasil, buď je jako psychiatr dokonale neinformovaný, nebo…“

„Richarde, řeknu ti to na rovinu. Ten člověk nás přijal s neuvěřitelnou pohostinností – a ty na něj zkoušíš nějakej zatracenej test?“ Odtáhla svou dlaň. „To je k nevíře!“

„No jo,“ zašeptal. „Myslím, že bychom se k tomu neměli už vracet. Stejně mám dojem, že je tenhle pokoj odposlouchávaný.“

„To je nesmysl, Richarde. Určitě ti jen nevěnoval příliš pozornosti. Bůh je mi svědkem, že já taky ne. Když začneš rozpřádat ty své podělané duševní teorie, rozhodně to není nic strhujícího,“ vybuchla Marilyn.

Místo odpovědi se Richard prudce rozkašlal. S rukama na kolenou seděl na kraji postele, dokud záchvat nepominul.

„Co je s tebou?“ zeptala se.

„Nemám tušení. Nějak nemůžu popadnout dech. Jako dítě jsem měl astma, ale léta už o něm nevím.“

„Třeba je tu nějaká plíseň nebo něco takového. Anebo to může být potlačovaný stres.“

„Půjdu chvíli na dvůr.“

„Neměli bychom zajít za doktorem?“

„Povídám ti, že to není žádný dok…“

Znovu ho přerušil křečovitý záchvat kašle. Vstal a zvolna vyšel z bungalovu na chladný noční vzduch.

Marilyn zůstala ležet na lůžku a přemýšlela, jak ji vůbec někdy mohlo napadnout, že oni dva jsou pár na celý život. Tak tedy k čertu s tím, rozhodla se. Měla tu nejlepší vůli. Teď byl čas přehodit výhybku, převracela se z boku na bok a marně hledala pohodlnou polohu. Svinula si polštář pod hlavou. Vzduch jí připadal těžký a vydýchaný. Nakonec vstala a přinesla si ze skříně další polštář, který opět zchumlala a položila na ten první.

Lepší, pomyslela si, když si opět lehla. Mnohem lepší.

Uplynula minuta, pak další. Zvolna se uklidňovala. Oči se jí zavřely. Dech se zpomalil a uvolnil. Poslední zvuk, který vnímala předtím, než ji pohltila tma spánku, byl manželův kašel.

Když zvon z tlampačů vytrhl Marilyn z neklidného, rozkouskovaného spánku, měla na hodinkách půl osmé. Po většinu noci byla vzhůru – jednak ji rušilo, jak Richard při svých opakovaných záchvatech mučivého kašle odcházel z bungalovu a opět se vracel, a jednak jí samotné se dýchalo stále obtížněji, zejména, pokud ležela, když se posadila, trochu se to zlepšilo.

V domku teď byla sama. Východním oknem se dovnitř dralo bledé ranní slunce a zvýrazňovalo hustý, tetelivý opar zvířeného prachu. Marilyn ten prach ledacos vysvětlil. Není divu, že tak špatně spali. Z postele vstávala s přetrvávajícím a zneklidňujícím svíravým pocitem na prsou – jako by ji něco svazovalo a bránilo jí naplno se nadechnout.

„Richarde?“

Chvilku čekala a pak vyšla na malý dvorek. Richard seděl s odvrácenou tváří v proutěném křesle s vysokým opěradlem.

„Richarde, kdybys viděl toho prachu tam vevnitř. Není divu, že…“

Došla až k němu a pak se v půli věty odmlčela. Její manžel nespal, reagoval na její pohled, ale vypadal mizerně jako dosud nikdy. Měl popelavou, špinavě šedou barvu, propadlé, prázdné a vyhaslé oči. Jeho rozpraskané sevřené rty propouštěly chvatný, přerývaný dech. Zdálo se, jako by za tu jedinou noc zestárl o desítky let.

„Je mi špatně,“ pronesl s námahou.

„To vidím, Richarde. Jdu sehnat doktora Barbera.“

Než stačil odpovědět, pospíchala pryč. Když došla těch necelých patnáct metrů ke klinice, musela se zastavit a nabrat dech.

Barber, který měl bílý plášť navléknutý přes sportovní oblek její sdělení pozorně vyslechl.

„S největší pravděpodobností jde o alergickou reakci,“ prohlásil. „Loni tu měl podobné potíže jeden kongresman, který přijel kontrolovat program. Asi to dělá ten prach. Jsem sice psychiatr, ale mám zkušenosti i s interní medicínou. Podívám se na vašeho manžela. Bude to chtít benadryl a možná menší dávku adrenalinu, to ho postaví na nohy.“

Pár minut poté, co dostal Richard léky, vypadal opravdu o trochu líp. Marilyn si však nebyla jistá, zda to lze přičíst Barberovu ošetření nebo spíš zprávě, že se už vrátil mechanik s ústavním landroverem a nepochybuje, že si s jejich džípem poradí. Na Barberovo naléhání se také nechala prohlédnout, spolkla dvě tablety benadrylu a dala si vpíchnout dávku adrenalinu.

Když si pak sbalili batoh a převzali od Barbera zásobu benadrylu, vyrazili v landroveru, aby s pomocí Richardových pokynů a pečlivě sledovaného kompasu hledali porouchaný džíp. Mechanik, nemluvný Indián, který se představil pouze jako John, zřejmě znal poušť dobře.

„Patnáct kilometrů,“ řekl „Tolik jste ušli.“

„Zdálo se to delší,“ stačil prohodit Richard, než ho znovu přepadl záchvat trýznivého kašle.

„Patnáct kilometrů,“ opakoval John.

Marilyn se naklonila a setřela manželovi pramínek růžové pěny z koutku úst. Opět ve tváři začínal popelavět a nehty měl téměř fialové. Přesto seděl dál vzpřímeně a usilovně ve svých poznámkách sledoval, jak postupně míjeli jednotlivá místa, která si předtím zaznamenal. Marilyn se na něj zahleděla a jako by se v ní opět probouzel zájem a respekt, který se z jejího vztahu k manželovi už dávno vytratil.

„Johne, můžete nám poradit nejbližší nemocnici?“ zeptala se a znovu ucítila svíravý tlak na prsou.

„St. Joe,“ odpověděl Indián. „Takových čtyřicet kilometrů na východ od místa, kde najdete džíp.“

„Půl dne?“

„Možná, a možná víc.“

Přemohla vlastní, stále se horšící dýchací potíže a setřela Richardovi z čela pot smíšený s prachem.

„Richarde, snad abychom se vrátili zpátky na kliniku.“

„Ne… jsem… v pořádku,“ zachrčel a po každém slově kašlal. „Hlavně musíme… spravit džíp… a dostat se… pryč.“

Marilyn spolkla další benadryl a spláchla jej pořádným lokem z polní láhve, pak stejně posloužila i Richardovi. O chvíli později se už ani ona nedokázala ubránit kašli.

Patnáctikilometrová cesta terénem bez cest se protáhla skoro na dvě hodiny. Zato oprava džípu zdaleka netrvala ani hodinu. Richard se pokoušel pomáhat, ale dávno předtím, než byl vůz opraven, to vzdal, seděl zhrouceně na místě pro spolujezdce, opíral se o dvířka a byl zbrocený potem.

„V pořádku, paní,“ řekl John. „Nastartujte to.“

Motor okamžitě naskočil.

„Nemohl byste nás kus cesty doprovodit?“ zeptala se a ze všech sil přemáhala svíravý pocit v hrudi.

„Nanejvýš deset, dvanáct minut. Doktor Barber mě potřebuje. Asi patnáct kilometrů na východ je štěrkovaná silnice číslo 9. Nemůžete ji minout. Po ní se dáte na jih. Pojedete dalších patnáct kilometrů k silnici 50. Pak doprava. Doufám, že se vašemu manželovi brzy uleví.“

Marilyn muži poděkovala, bez úspěchu se mu pokusila zaplatit a poté vyrazila tak rychle, jak to jen šlo. Při jízdě se snažila dávat pozor současně na kompas, na Richarda i na koleje vyjeté v tvrdé pouštní půdě. Richard, upoutaný bezpečnostním pásem, upadl do milosrdného spánku. Urazili necelý kilometr, když John zahoukal, pozdravil vztyčeným palcem a odbočil na jih.

Marilyn neujela ani další kilometr – a svíravý tlak v její hrudi zesílil. Uvolni se! poroučela si. Nezmatkuj… Jenom nezmatkuj! Při každém nadechnutí se jí z hrudi dralo slyšitelné zurčení. Strach, jaký v životě nepoznala, ji zbavil veškeré odvahy. Zastavila džíp. „Richarde, probuď se,“ vydechla. „Já se dusím. Já se…“ Natáhla se a vzala ho za rameno. Ruka mu bezvládně klesla podél těla. „Richarde? Richarde!“

Přestože chtěla křičet, bylo její slova stěží slyšet. Uchopila manžela za bradu a otočila k sobě jeho obličej. Byl celý opuchlý a zmodralý, oči měl otevřené, ale vyhaslé. Z koutků úst mu pomalu stékala hustá růžová pěna.

Marilyn mu odepnula bezpečností pás. Když klopýtala kolem džípu ke dveřím u místa spolujezdce, cítila, jak jí do krku stoupá jakási tekutina. V okamžiku, když otevřela dveře vozu, zakopla a ztěžka dopadla na obě kolena. Richardovo tělo se sesulo ze sedadla, celou vahou se na ni svalilo a přimáčklo ji k zemi. Chvíli se pokoušela vyprostit, ale nedostávalo se jí sil. Vzápětí se rozplynula i její vůle. Ovinula paže kolem manželova těla a palce zaklesla do poutek na jeho pásku.

Pak jí přímo nad hlavou vplulo do zorného pole slunce, a jak zvolna putovalo oblohou, nejenže jí nijak nezraňovalo oči, ale dokonce je nemusela ani přivírat. Po celé ty dlouhé minuty – ale mohly to být i hodiny – cítila, jak ji naplňuje zvláštní smíření. A spolu s tím smířením se dostavil i další pocit – pocit, že patří k Richardovi, že je s ním spojena tak jako nikdy s nikým. Váha jeho těla se zmenšovala, až ji vůbec nevnímala, a proto si byla jista, že je živý. Byl živý a věděl, že ona je tu s ním.

Marilyn teď dýchala s menší námahou. Kdesi v posledním koutku duše se usmála.

Ve světě mimo ni už zapadalo slunce. Od západu se přihnal mrazivý večerní vítr a pokryl tenkou vrstvou jemného pouštního prachu džíp i dvě nehybné postavy, které se na zemi vedle něj nepřestávaly pevně objímat.

(II.)

O osm měsíců později

25. února

Bylo po druhé hodině ranní. Venku před skladištěm číslo 18 východobostonské doky příznačně popraskávaly pod krustou namrzlého sněhu. Uvnitř skladiště právě Sandy North, vklíněný mezi ocelové nosníky krovu asi deset metrů nad zemí, jemně seřizoval ohnisko své videokamery a snažil se zachytit rozhovor pod sebou. Ale i kdyby mu z něj něco uniklo, mohlo jít nanejvýš o maličkost. Na tuhle vzdálenost dokázal speciálně seřízený mikrofon Granville, který si s sebou vzal do Bostonu, zaznamenat i škytnutí.

Už tři měsíce působil North v docích, samozřejmě s maximálním utajením, ve službách Úřadu pro alkohol, tabák a střelné zbraně. Úřad si ho v podstatě najal prostřednictvím agentury, která se na zajišťování podobných odborníků specializovala. A přestože agentura neměla žádný oficiální název, ti, které zaměstnávala, i ti, kdo si čas od času vyžádali její služby, ji znali jako Plán B.

Northa sem poslali, aby vystopoval zdroj stálého přísunu zbraní z Bostonu do Belfastu v Severním Irsku. Místo toho tu narazil na drogy – na dopravu a distribuci heroinu v rozměrech, které přesahovaly všechno, s čím se až dosud při své několikeré spolupráci s Protidrogovým odborem setkal. A navíc, podle toho, co zaslechl z rozhovoru dole, jeden z dvojice mužů, kteří právě uskutečňovali obchodní transakci, byl téměř určitě policista.

Otrávený neúspěchem při pátrání po dodávkách zbraní a v časové tísni, kdy si neměl možnost opatřit spolehlivého parťáka, se North rozhodl natočit prodej drog sám. Ze všech špinavostí, ze všeho svinstva, kterým se při své práci pro Plán B musel kdy brodit, se mu obchodníci s drogami hnusili nejvíc – a odhalovat je pokládal za velmi záslužné. Koneckonců, zdůvodňoval si to, i když v té věci se zbraněmi neuspěl, nebudou měsíce strávené v Bostonu tak docela ztracené. Na druhé straně, pokud by vznikly komplikace a tahle jeho práce na vlastní pěst ohrozila operaci se zbraněmi, jeho šéf v Plánu B by zuřil.

Žádné komplikace však nebudou. Předem prozkoumal krovy z nejrůznějších úhlů a vybral si místo, kam nebylo absolutně odnikud vidět. Právě tahle jeho se vším počítající a všechno předvídající opatření z něj vytvořila – dokonce i mezi dokonalými profesionály v agentuře – něco jako legendu. Teď mu už stačilo jen natáčet a čekat.

Dole pod ním byl obchod v zásadě uzavřen. Policista a jeho komplic vzali dva kufříky s penězi a odešli. Kupující, který přijel s dodávkovým vozem, chemikem a třemi osobními strážci, dohlížel na překládání zboží z lodních kontejnerů do dodávky. Byl menší, pružný a švihácky oblečený, příkazy svým lidem vydával se samozřejmostí člověka, který je zvyklý poroučet.

Jeden z bratrů Gambonových, tipoval North a snažil se si vybavit, co kdysi o téhle mocné novoanglické rodině nastudoval. Možná Ricky, ten nejmladší. North o zlomek přesunul těžiště, aby měl na muže lepší výhled, a ucítil, jak se mu něco pohnulo pod stehnem. Instinktivně po tom sáhl, bylo však už pozdě. Šroub, který pravděpodobně zůstal na nosníku zapomenutý už při montáži střechy, se překulil přes okraj a hlasitě cvakl o cementovou podlahu.

Vzápětí se North ocitl v průsečíku světelných kuželů dvou silných baterek. Uposlechl vyštěknutých příkazů jednoho z mužů tam dole, zdvihl dvěma prsty revolver a obloukem jim jej hodil. Pak, polykaje kletby, opatrně přešel nosník a pomalu slezl po úzkém žebříku. Čeká ho zřejmě zatraceně dlouhá noc.

Během všech těch nesčetných riskantních akcí Northa dostali jen dvakrát. Z toho jednou, v Buenos Aires, se nechal schválně zajmout, aby mohl osvobodit dva politické vězně. A podruhé, v Ugandě, zažil dvouhodinové mučení, než dorazila pomoc. Teď se v duchu připravoval na to jak udržet očekávané trýznění v přijatelných mezích. Bude muset mluvit, ale nikoliv zase příliš ochotně, musí dát najevo strach, ale ne takový, aby ho týrali pro zábavu.

Jeden ze zabijáků mu sebral kameru a druhý ho zákeřně praštil do žaludku. Klesl na kolena a sténal. Zdvihli ho za límec a smýkli jím na židli.

Zatímco přerývaně odpovídal na jejich otázky, začal Sandy North v duchu, jednoho po druhém, odhadovat všech pět mužů, kteří se ho zmocnili.

„… Sám. Úplně sám. Nikdo jiný tu není. Plním tajný úkol, jdu po zbraních…“

Chemik – starší člověk a sušinka – toho můžu škrtnout.

„… Byla to jen náhoda… Připletl jsem se k tomu, to vám můžu odpřísáhnout. Náhodou jsem zaslechl dva chlápky a napadlo mě, jestli by z toho něco nekáplo. Víte, že jsou na to odměny…“

Gambone, pokud je to skutečně on, zřejmě přenechává špinavou práci druhým. Každopádně s ním nemusím počítat.

„… Pochopte, myslím to vážně. Nechci kvůli tomu přijít k úrazu a nechce se mi umřít. Dělám pro Tabák a zbraně. Na Protinarkotickým vůbec nikoho neznám…“

Dva z těch tří zabijáků jsou mladí a ne moc zkušení. Ten, kterému říkají Mickey, se právě přiblížil s napřaženou pistolí příliš blízko. Kdyby se naskytl vhodný okamžik, Mickey by se nestačil divit, jak rychle by o svou zbraň přišel.

„… Tenhleten videonahrávač je silný, ale ne zase tolik, aby měl dosah až k družici. Záznamové zařízení jsem schoval venku. Tam taky najdete pásku…“

Problém bude jen se třetí z goril, s Donnym. Zabijácky typ. Ke dvěma metrům… sto deset kilo a něco… profesionál… dobře trénovaný.

„… Heleďte, mě nezajímá, kdo jste a s kým kšeftujete. Já… já se z toho jenom chci dostat se zdravou kůží. Přece se můžeme nějak dohodnout…“

Trvalo skoro půl hodiny, dostal pár dalších víceméně zbytečných ran do obličeje a do žaludku, nakonec ale získal příslib, že se dohodnou, když jim odevzdá nahrávač a pásku. Věděl, že jediné, v co může reálně doufat, je bezbolestná smrt, ale měl ještě pár karet v rukávu a teď mu šlo především o to, aby vyrovnal náskok.

„Dobrá… dobrá,“ řekl, když mu Donny napálil další bekhendový úder do obličeje. „Vzdávám to. Nahrávač je v jednom barelu od nafty. Zavedu vás tam.“ Donny pohlédl na šviháckého šéfa a ten přikývl. „Zkus nás podrazit a je z tebe mrtvola,“ prohlásil Donny a trhnutím postavil Northa na nohy.

„Až budeš mít tu pásku, přiveď ho sem zpátky!“ přikázal šéf, a když Donny otevřel vrata skladiště, ucouvl před prudkým závanem chladu. North spokojeně vedl tři strážce mrazivou nocí.

„Neradím ti, abys zkoušel nějakou levárnu,“ řekl Donny, když minuli vedlejší a pak ještě další skladiště, „protože mi začíná bejt zima a ztrácím trpělivost.“ Došli na rozlehlé, zaneřáděné přístaviště.

„Nahrávač je támhle,“ ukázal North na jeden z asi padesáti plechových sudů od nafty, podélně naskládaných do pyramidy. Z otvoru vyvrtaného v poklopu trčel tenký, stěží viditelný drát antény.

„Otevři to!“

Když North vzal z mezery mezi dvěma sudy dřevěnou palici a opatrně odklepl víko, všichni tři strážci o krok ustoupili.

„Je to zabalené v nepromokavém pytli,“ řekl a chystal se sáhnout dovnitř. „Je to…“

„Ani se nehni!“ vyštěkl Donny. „A teď ustupuj. Tak je to správný. Jsi blázen, jestli sis myslel, že tě nechám vzít si tu zbraň, co sis tam schoval. Mickey, vyndej to!“

North ustoupil stranou, ale třetí muž na něj nepřestával mířit. Mickey zastrčil revolver a sáhl do sudu. Téměř současně se ozvalo ostré kovové cvaknutí a nelidský řev. Mickey sebou cukal a marně se snažil vyprostit ruku z čelisti silné medvědí pasti, která mu svírala zápěstí.

Třetí ze strážců sebou trhl a trochu odklonil namířený revolver. Bylo to jen na okamžik, ale Northovi to stačilo. Prudce ho kopl do rozkroku a prakticky současně ho nabral hřbetem ruky do nosu. Ozvalo se heknutí následované křupnutím kostí a muž se válel na zemi ani ne metr od svého ječícího parťáka.

North se instinktivně otočil a uskočil před Donnym. Manévr gorile znemožnil, aby Northovi rozrazila lebku tlustou, skoro dvoumetrovou fošnou. Rána ho však zasáhla do spánku. Zpola omámený se vyškrábal na nohy, právě když se Donny napřahoval k dalšímu úderu. Prkno ho praštilo naplno do zad a srazilo na jedno koleno. Vzápětí se na něj hromotluk vrhl, silné ruce přitiskl na Northův krk a palce mu zaryl do průdušnice.

North muži nasadil páku, z posledních sil ho převrátil a pokusil se mu dostat do obličeje. Donnyho sevření nesláblo. North cítil, jak se ho zmocňuje mrákotná nevolnost. Potřeboval se nadechnout. Znovu se zkusil převrátit. Tentokrát to mělo za následek, že se oba překulili přes hranu mola. Když společně padali z šestimetrové výšky do ledových vod bostonského přístavu, Donnyho smrtelný stisk povolil. A zcela se uvolnil poté, co v polovině cesty narazili na masivní opěrný nosník vyčnívající ze spodní části mola. Nosník zasáhl Northa těsně nad uchem. Hlavou mu projela nesnesitelná bolest, kterou vzápětí po dopadu do vody vystřídal umrtvující chlad.

Pak už nebylo nic než tma.

„Už je lepší, Normo. Podívej, jak se mu chvějí víčka. A ty nekoordinované pohyby očí už taky zmizely. Pane, slyšíte mě? Jestli mě slyšíte, stiskněte mi ruku… Ano, cítím to! Stiskl mi ruku. Pane, zkuste otevřít oči.“

Palebnou přehradou bolesti do vědomí Sandyho Northa zvolna pronikaly dva ztlumené ženské hlasy.

„Jean, jdu zkontrolovat pár dalších pokojů. Zazvoníte, kdybyste mě potřebovala.“

„Díky, Normo. Moc jste mi pomohla… Pane, jste v nemocnici. V nemocnici White Memorial. Stiskněte mi ruku, jestli mi rozumíte… Výborně. Já jsem doktorka Goddardová. Sloužím na neurochirurgii. Byl jste v bezvědomí, ale budete v pořádku. Rozumíte mi?“

„Já… rozumím,“ vyslovil North ztěžka.

Když otevřel oči a pokusil se zaostřit pohled na starostlivou tvář, která se k němu skláněla, roztočily se před ním barvy jako v psychodelické světelné show. Postupně se mu začaly vybavovat a zapadat do sebe střípky vzpomínek na bitku ve východobostonských docích.

„To už je lepší. Mnohem lepší,“ řekla doktorka. Podlouhlý hranatý obličej, lemovaný kadeřavými černými vlasy, jí ozářil povzbudivý úsměv. „Co se vám stalo?“

North pohlédl na intravenózní katétr napojený na jeho paži a na srdeční monitor nad hlavou. „To mi řekněte vy,“ vysoukal ze sebe.

„Víme jenom, že vás někdo našel v bezvědomí, úplně promočeného a napůl zmrzlého někde na silnici ve východním Bostonu a zavolal záchranku. Vypadá to na nějaký pád, při němž jste si rozbil hlavu. Nebo vás musel někdo praštit. Taky se zdá, že jste byl nějaký čas ve vodě.“

„Nevzpomínám si.“

„To mě nepřekvapuje. Ztráta paměti je při otřesu mozku běžná. A vy na sobě máte nejméně půl tuctu zranění, která by jej mohla způsobit. Udělali jsme vám výpočetní tomografii mozku, je negativní, všechny doplňující rentgeny jsou taky negativní. Teplotu jste měl sotva dvaatřicet, teď už vám stoupla skoro přesně na normál. Jak se jmenujete?“

„Trainor, Phillip Trainor,“ odpověděl North bez zaváhání. Lhalo se mu snadno, protože při různých akcích v minulosti skutečně Phillipem Trainorem byl, stejně jako při jiných používal další z půl tuctu pečlivě vypracovaných totožností. Tentokráte si vybral Sandyho Northa. A teď už věděl, že to bylo naposledy. North mu zavařil daleko víc nežli ti druzí dohromady.

Začal pomaloučku rozhýbávat končetiny. Vypadalo to, že každý sval, který zkoušel, je v pohotovosti. Sandy North se zřejmě opět vyhnul kulce.

„Kolik je hodin?“ zeptal se.

„Bude devět ráno.“

„Který den?“

„Čtvrtek 25. února.“

„Výborně. Budu muset jít.“

Lékařka mu poklepala na ruku. „Obávám se, že to nepůjde, pane Trainore.“

„Pročpak?“

„Tak především proto, že jsme vás už přijali,“ prohodila pobaveně. „Mohl byste tu tedy alespoň jeden den vydržet. Ať si vás můžeme trochu prohlédnout.“ Z reproduktoru se ozval hlas, který ji povolával do jiného pokoje. „Poslyšte, pane Trainore. Musím se jít podívat na pacienta s frakturou páteře. Prokažte mi tu laskavost a ani se odtud nehněte. Pošlu vám sem někoho, aby si s vámi promluvil.“

Sotva vyšla z pokoje, vzepřel se North o postranice lůžka a nadzdvihl se. Stejně rychle klesl zpátky a ve spáncích se mu rozduněla raketová palba. Po několika vteřinách to zkoušel znovu.

„Vítám vás zpátky mezi živými. Dostáváte se z toho skvěle.“

S těmito slovy vešla do pokoje asi padesátiletá sestra a zvedla mu záhlaví lůžka. Byla to upravená, poněkud servilně vyhlížející žena s pečlivě sčesanými stříbrnými vlasy a očima, které prozrazovaly nelehký život. North jí poděkoval a opřel se o podhlavník. Palba začínala slábnout.

„Jmenuji se Norma Cullinetová,“ řekla žena. „Jsem v téhle směně staniční sestra.“

„Trainor. Phil Trainor.“

„Ještě jednou vás vítám zpátky, pane Trainore. Jednu chvíli to vypadalo moc špatně.“

„Jsem vám všem moc vděčný.“

„Když vás přivezli, neměl jste žádnou náprsní tašku. Byl jste přepaden? Oloupen?“

„Opravdu nevím. Zdá se, že to tak nějak bylo. Ale teď, kdybyste laskavě omluvila mou nezdvořilost, bych už rád šel.“

„Zmínila se mi o tom doktorka Goddardová. Ona to za moc dobrý nápad nepokládá.“

„Chápu. Rád vám podepíšu revers.“ Sestra vypnula monitor a sundala mu z hrudi elektrody.

„Jako pacienta s poraněním hlavy bychom vás tu mohli držet i proti vaší vůli. Ale doktorka Goddardová ani já to nepokládáme za vhodné. Uděláme to takhle – vy mi sdělíte pár údajů do našich záznamů a já vám pak odpojím infuzi, očistím odřeniny a můžete jít.“

„Platí,“ souhlasil North.

„Dáme se do toho.“ Norma Cullinetová rozevřela chorobopis. „Jméno a datum narození?“

North odpovídal na jednu otázku po druhé tak, aby jeho výmysly zněly sestře co nejvěrohodněji. „Zaměstnání?“

„Import – export.“

„Zdravotní pojištění?“

„Modrý kříž. Hned, jak se dostanu domů, zavolám vám číslo.“

„Nejbližší příbuzní?“

„Nemám.“

„Nikoho? Bratry? Sestry? Bratrance?“

„Vůbec nikoho.“

„A co tety? Strýce? obchodní společníky? Někoho, komu bychom mohli dát vědět?“

„Paní Cullinetová, buďte tak hodná. Vy jste se ptala a já vám odpověděl. Co kdybyste teď laskavě splnila svou část dohody? Musím si jít zařídit pár věcí. Jde o velmi důležité… obchodní záležitosti. Nedělejte si starosti, zvládnu to.“

„Promiňte,“ řekla sestra a zamířila ke dveřím. „Dvě minuty. Dejte mi ještě dvě minuty a jste volný. Musím vám taky sehnat něco na sebe. Vaše věci jsou úplně promáčené.“

Jak slíbila, za dvě minuty byla Norma Cullinetová zpátky. Citlivě mu očistila odřeniny na čele a na temeni hlavy a pak mu předala sadu chirurgického oblečení.

„Proti tetanu jste očkován?“ zeptala se, když mu pomáhala z postele. „Dostal jen přeočkování. Paní Cullinetová, moc vám děkuju. Jste úžasná.“

„Je tam zima.“

„Zavolám si taxík. Nebydlím daleko.“

„Jak myslíte…“

„Ještě jednou vám děkuju.“

„Rádo se stalo. Brzy na shledanou.“

„Prosím?“

„Ale nic. Nic. Jenom na sebe dávejte pozor.“

Sestra se krátce usmála, otočila se a zmizela.

Northovy vysoké boty, hřející se u radiátoru, byly skoro suché. Rozhlédl se, odklopil podložky na patě a z každé boty vytáhl po třech stodolarových a jedné dvacetidolarové bankovce. Jeho bunda s kapuci byla nasáklá vodou, ale obléci se dala. Natáhl si ji a zadním vchodem opatrně opustil oddělení naléhavých případů. Jestli bylo jeho podezření správné a jedním z překupníků byl bostonský policejní důstojník, nemohl si být nikde jistý. Videonahrávač sice uschoval tak bezpečně, jak mu to jen čas dovolil, ale vždycky tu ještě byla možnost, že na něj někdo narazí náhodou.

Je pravděpodobné, že dva z Gambonových mužů to přežili. V docích se to teď určitě bude hemžit chlapy, kteří ho hledají – živého, nebo mrtvého. Přesto se tam nějak musí dostat zpátky. Pátrání po zbraních, celé ty měsíce příprav a práce, to všechno je beznadějně v háji. Bude se z toho muset zodpovídat. Ale bez nahrávky by byl obětovaný čas a energie úplně nanic.

Taxíkem odjel k prodejně Armády spásy a koupil si značně obnošený pracovní oblek, rukavice, promaštěný kabát a vlněnou čepici. Pak se zastavil v obchodě s lihovinami pro láhev laciného vína. Ve vedlejší uličce si trochu alkoholu nacákal na kabát a láhev pak nechal nápadně vyčuhovat z kapsy. Ještě se trochu otřel o zeď, nahrbil, aby připomínal lidskou trosku, a byl připraven. Jak si ověřil v zrcadle na záchodku u benzinové pumpy, byla jeho proměna přímo udivující. Už dva dny se neholil a unavené kruhy pod očima byly taky pravé. Doufal, že pobudy potulujícího se po východobostonských docích si nebude nikdo příliš všímat. Alespoň do té doby, dokud nebude mít v ruce tu videokazetu.

Nechtělo se mu vracet domů, a tak se ubytoval v ošuntělém hotýlku, aby tam přečkal do večera. Když ulehl na zatuchlou matraci, začal konečně počítat všechny šrámy, které na něm zanechaly nedávné události v docích. Hlava ho sice bolet nepřestávala, ale dalo se to vydržet. Nohy měl jako z olova, ani tenhle pocit mu příliš nevadil. Co ho skutečně znepokojovalo a téměř děsilo, byl stále sílící svíravý tlak v hrudi. Přetrpěl několik záchvatů kašle a pak upadl do trhaného spánku.

North se dvakrát probudil a znovu usnul, ale nakonec přece jen dokázal opustit hotel a odjel taxíkem do blízkosti doků. Svíravý tlak na prsou teď byl už trvalý a každé nadechnutí si vyžádalo značné úsilí. Blížil se k místu, kde měl ukrytý nahrávač, a náhle strnul. Všude kolem se rojili chlapi – dva viděl za plotem, jiné na druhé straně ulice, docela blízko nahrávače, další projížděl sem a tam v neosvětleném automobilu. North si málem prokousl dolní ret, aby se ubránil kašli, zacouval a zamířil směrem k centru východního Bostonu. Bude muset počkat, až se to tu uklidní, den, možná i déle.

Přešel sotva jeden blok a vyčerpaně se opřel o lucernu. To přece není možné, napadlo ho. Při posledním testování v Plánu B dokázal déle než dvě minuty zadržet dech. A teď s námahou lapal po vzduchu. Přinutil se k chůzi, ale znovu se zastavil. Tentokrát se prudce rozkašlal bez jakéhokoliv varovného pocitu. Na několik dalších minut ho kašel zcela ovládl.

„Seš v pořádku, kámo?“

North, který byl zkroucený do předklonu, vzhlédl. Starostlivě si ho prohlížel jakýsi pobuda, oblečený podobně jako on.

„Je… je to dobrý, dík. Sem nachlazenej. Nic víc.“

„Můžu si loknout?“

„He? Jo tohle. Tumáš.“

North mu podal láhev. Muž se zhluboka napil, hřbetem ruky si otřel pusu a odcházel pryč.

North se zvolna sunul ulicí. Ještě než dorazil do centra čtvrti, znovu ho roztřásl nekonečný kašel.

(1)

27. února

„Volám White Memorial, hlásí se vrtulník Záchranné služby. Tady odborná sestra Burnsová. Letíme k vám z mezistátní dálnice 495 s naléhavostí nejvyššího stupně. Je to zranění při autohavárii. Jde o muže, věk čtyřiačtyřicet. Byl ve voze sám. Mnohočetná zranění. Zjištěna fraktura levé stehenní kosti a pravého předloktí. Zranění hlavy nebo páteře předběžně nezjištěna. Tlak nízký, 70 podle Dopplera, žádný zjevný větší zdroj krvácení. EKG – sinusová tachykardie 150. Pacient má intravenózně napojené dvě velké dávky Ringerova roztoku, které tečou naplno. Dlahy připevněné. Opakuji, jde o naléhavost nejvyššího stupně. Odhadovaný čas příletu na vaši přistávací plochu pro vrtulníky je dvanáct minut…“

Naléhavost nejvyššího stupně – nemoc nebo zranění bezprostředně ohrožující lidský život. Ta slova jako vždy vnesla do oddělení naléhavých případů nemocnice White Memorial příval energie.

Naléhavost nejvyššího stupně – další příležitost potvrdit pověst nemocnice White Memorial jako nejkvalitnějšího traumatologického střediska v Bostonu, v celém státě a – podle názoru mnohých – snad vůbec na světě.

Vysílačka ještě ani neumlkla – a tým ONP se dal do práce.

Eric Najarian stál se založenýma rukama u jedné ze stěn nablýskaného oddělení příjmu a pociťoval neskonalou hrdost a zároveň důvěru v techniky, sestry a rezidenty, kteří se toho únorového rána připravovali k boji.

Představa oddělení naléhavých případů jako nějakého obleženého feudálního hradu se v Erikově mysli objevovala už od druhého roku jeho praktikování v nemocnici a během následujících dvou let získala na plastičnosti i úplnosti. Technici – obsluha EKG, respirátorů a pracovníci v laboratořích – mu připadali jako pomocné jednotky a průzkum, shromaždovali informace a zajišťovali domobraně – sestrám – zásobování výzbrojí a výstrojí. Rezidenti a mladší rezidenti, to byli důstojníci – poručící a kapitáni.

A nade všemi stál ten, kdo spíše dohlížel, než přímo konal, kdo čekal na okamžik, kdy souboj se smrtí bude záviset na jediném závažném rozhodnutí, na neomylné taktice – hradní pán, šéf traumatologického týmu.

Celá ta učňovská léta ve White Memorialu Erika hnala vpřed vidina dne, kdy tohle místo zaujme on sám. Teď, kdy mu za šest měsíců končil úvazek jako jednoho ze dvou vedoucích rezidentů ONP, se dřel ještě víc.

Vyrůstal ve Watertownu, ani ne deset mil od nemocnice, a byl v rodině první, kdo studoval na vysoké škole. Začínal jako jeden z mnohých, ale po osmi letech studia, neustále s plným stipendiem, a po dalších pěti letech té nejtvrdší rezidentury se konečně prosadil. A přestože tu byl ještě druhý vedoucí rezident Reed Marshall, kdekdo Erika pokládal za nejlepšího chirurga, jaký kdy z White Memorialu vzešel – nejlepšího v nemocnici, která už půldruhé století zásobovala celou zemi prvotřídními lékaři.

Terri Dillardová, hlavní sestra směny, vydala příkazy svým podřízeným, a pak si všimla Erika.

„Máme pro něj připravenou čtyřku,“ poznamenala a přešla k němu.

„Povídal jsem vám, že nás to dneska nemine,“ odpověděl jí s úsměvem. „Chtěl bych tam mít co nejmíň lidí, postaráte se o to, Terri? Dierking ať začne s resuscitací a zavede peritoneální laváž. Těm druhým dvěma ještě moc nevěřím a chci, aby to klapalo. June Feldmanová může čekat na helikoptéru, a jestli to bude nutné, provede intubaci. Jaký říkali, že má ten chlapík tlak?“

„Sedmdesát.“

„Hm.“

Eric si pohladil knírek, který si za poslední tři roky už nejméně desetkrát oholil a zase nechal narůst. Nijak zvlášť po něm netoužil, ale občas měl pocit, že jeho autoritě nesvědčí, když vypadá o hodně mladší, než byl jeho skutečný věk, což k dnešnímu dni obnášelo bez měsíce jednatřicet.

„O čem přemýšlíte?“ zeptala se Terri Dillardová.

„O vašich očích,“ vyhrkl automaticky.

„To určitě!“

Napadlo ji, jaké by to bylo překvapení, kdyby Eric Najarian někdy přemýšlel o něčem jiném než o medicíně. Za těch téměř deset let, které si odsloužila jako sestra na ONP, zažila už nejrůznější typy rezidentů – pápěrky i filozofy, zakomplexované blbečky, kteří cítili potřebu verbálně obtěžovat sestry, brilantní teoretiky, co se v rozhodujícím okamžiku sesypali, křehké mladé ženy, jimž by neváhala svěřit svůj život. Tenhle člověk však byl zcela výjimečný. Pokud nesloužil úmorné šichty na ambulanci, seděl v knihovně nebo v laboratoři. Když byl na ambulanci nával, neohlížel se na to, že mu skončila služba, zůstal a asistoval tak dlouho, jak bylo třeba.

Reed Marshall byl jako lékař dobrý, dokonce vynikající, ale jen málokdy sestoupil z piedestalu svého postavení – málokdy si „zašpinil ruce“. Eric byl hospodský výtržník. A přestože Terri věděla o sestrách, které se s ním scházely, a dokonce s ním i spaly, neznala žádnou, která by dokázala konkurovat jeho největší životní lásce – medicíně.

„Proč je v šoku?“ mumlal si Eric, jako by se ptal především sám sebe. „Slezina? Játra?“

„Trhlina v aortě?“ troufla si Terri.

„Možná…“ Jeho hlas se rozplynul. „Bude to v hrudníku,“ řekl náhle.

„Jak to můžete vědět?“

„Já to nevím. Jenom mám takový pocit. Sakra, moc rád bych věděl, jak má to auto tvarovaný volant…“

„Volant…?“

„Poslyšte, Terri, udělejte pro mne něco. Zavolejte laboratoř Dava Subarskyho, linka 4-8-1-1, a pokuste se mi ho sehnat. Požádejte, aby zaskočil sem k nám dolů, a řekněte mu… ne, raději mi ho pak předejte. Promluvím si s ním sám.“

Rozběhl se k vysílačce. Když Terri zvedala telefon, slyšela, jak Eric volá vrtulník Záchranné služby a vyptává se na nehodu – zvlášť ho zajímaly bezpečnostní pásy a stav volantu.

Za těch pět let, co ho pozorovala při práci, už dávno věděla, že sotva pár minut po přijetí případu naléhavosti nejvyššího stupně se Eric Najarian dokáže bezpečně pohybovat v oblastech, kam se dosud odvážilo jen málo traumatologů.

Čas od přistání vrtulníku Záchranné služby na střeše Richterovy budovy se počítal na vteřiny – a bitva už byla v proudu. Mladší rezidentka June Feldmanová začala s vyhodnocováním ještě během cesty k výtahu a zprávu pro Erika měla hotovou ve chvíli, kdy se společně se záchranným týmem vřítili do dveří oddělení naléhavých případů.

Cena, o kterou se tu hrálo, byl život muže jménem Russell Cowley, prezidenta jedné z místních supermoderních obchodních společností. Po té zprávě se Erikovi o poznání zrychlil tep. Záchrana, vlastně zmrtvýchvstání toho člověka, by byl materiál pro titulky na první stranu.

Podle sdělení posádky vrtulníku jel Cowley po mezistátní dálnici směrem na sever a byl připoutaný, když náhle na jeho Mercedesu 450 SL praskla pravá přední pneumatika. Vůz se převrátil na bok, prolétl sněhovou závějí, rozrazil svodidla, sklouzl skoro padesát metrů po svahu a pak se napasoval do kmene stromu. Aby mohl být Cowley vyproštěn z vraku, musely být použity hydraulické nůžky. Volant, který se ohnul téměř do pravého úhlu, ho připíchl k sedadlu.

„Cowley… Russell Cowley,“ přemítal jeden z rezidentů, když čekali na přílet vrtulníku. „Přísahal bych, že je členem naší správní rady. Vlastně si tím jsem úplně jistý.“

Eric se k té informaci nijak nevyjádřil, ale zasvítilo mu v očích. Tím, že byl náhle propuštěn Craig Worrell, který vzápětí kdesi zmizel, se nečekaně uvolnilo místo primáře ONP. A všichni, počínaje sekretářkami, věděli, že kandidáty na tohle místo jsou pouze Reed Marshall a on. A právě teď, když výběrová komise zvažuje, koho z nich vybrat, mu spadne do klína člen správní rady.

Vy o tom nevíte, pane Russelle Cowleyi, prolétlo mu hlavou, ale nepřichází v úvahu, abyste mi tu umřel. Absolutně ne.

Při překládání na nemocniční vozík člen správní rady zaúpěl bolestí. Ve vlasech se mu třpytila drť z předního skla. Obličej měl pod šmouhami krve z několika oděrek nafialovělý. Máchl nezraněnou paží a znovu vykřikl, když mu sestra nedopatřením zavadila o levou nohu. Tiše sténal a zvolna se propadal do bezvědomí.

Ortopéd se teď věnoval fixaci hlavních zlomenin. Eric si pacienta zběžně prohlédl a pak odstoupil. Nezjistil nic, co by svědčilo proti jeho teorii, že náraz volantu zhmoždil mužovo srdce a způsobil perikardiální tamponádu. Mezi srdečním svalem a perikardiální membránou, která jej obklopuje, se městnala krev. Zvyšující se tlak tohoto krvácení omezoval činnost srdeční pumpy a vyvolával narůstající šok.

Jestli šlo skutečně o tento případ, potom byla na místě perikardiocentéza – drenáž srážející se krve. Obvyklý postup vyžadoval zavedení jehly, kontrolované EKG, v horním kvadrantu břicha, těsně vedle jater, pak bránicí a nakonec perikardem. Šlo o složitý a ne zcela bezpečný manévr.

Eric měl v plánu něco jiného. Pohlédl ke dveřím a uvažoval, proč se Dave Subarsky tak zatraceně loudá.

„Nejdřív snímky, nejdřív snímky,“ zdůraznil a snažil se nezvyšovat hlas. „Jako první chci pořádný boční snímek šíje. Ať udělají také hrudník a pánev. June, myslím, že intubaci zatím nepotřebuje, možná později. Vypadá to s ním bídně. Jaký má tlak?“

June Feldmanová se pokusila zachytit tlak manžetou a Dopplerovým elektronickým stetoskopem, pak ale zavrtěla hlavou.

„Jakmile mu odeberou krev pro laboratoř, vypreparujte tepnu. Pak zaveďte katétr!“ přikazoval Eric.

Feldmanová se hned pustila do kanylace pacientovy radiální artérie, zatímco druhý asistent mu umrtvil místo nedaleko pupku a zavedl do břišní dutiny drén. Fyziologický roztok v drénu nenesl žádné známky vnitřního krvácení.

Eric pokývl. Test vyloučil rupturu sleziny nebo jater, ještě méně přicházela v úvahu trhlina v aortě. Pravděpodobnost, že příčinou Cowleyova šoku je perikardiální tamponáda, se několikanásobně zvýšila.

Do místnosti spěšně vešla Terri Dillardová.

„Jak to s ním vypadá?“ zeptala se zadýchaně.

„Zatím pořád stejně. Je tam tamponáda.“

„Jste si tím jistý?“

„Skoro. A pokud tomu tak je, držte si klobouk, protože uvidíte něco, co ještě nikdo nikdy neviděl – ani já ne. Totiž jestli sem ten zatracený Subarsky dorazí včas.“

„Ať už se bude dít cokoliv, doufám, že to bude rychle,“ řekla Terri, „protože nás právě volala vysílačka. Bostonská záchranka k nám veze další případ naléhavosti nejvyššího stupně – je to muž, kterého našli v nějaké uličce v North Endu. Nehmatný tep, nedýchá. Provádějí resuscitaci.“

„Zapadlý mazavka?“ zeptal se mechanicky Eric, jehož pozornost byla stále upřena k lékařům a technikům.

Nezvyklý výraz se týkal pobudů, které během bostonské zimy vytahovali ze sněhových závějí. Jen málokdy se některého podařilo zachránit.

„Myslím, že ano,“ přisvědčila Terri. „Záchranka nechce do éteru zbytečně moc prozrazovat, ale uvedli, že měl v kapse kabátu poloprázdnou láhev Thunderbirdu.“

„Zahřívají ho?“

„Pochybuji. Záchranka naznačila, že na něm pracují, jen aby vyhověli předpisům.“

„EKG?“

„V podstatě jen rovná čára s ojedinělými agonálními údery.“

„Zornice?“

„Diktované a nehybné.“

„Proboha, Terri, copak tu není nikdo jiný, kdo by se ho ujal? Tady teď půjde o hodně. Tenhle člověk je prezident společnosti, navíc člen správní rady naší nemocnice, a má naději se z toho dostat. Mám ho snad zanedbat jen proto, abych se zabýval nějakým opilcem, který je pravděpodobně už několik hodin po smrti?“

Terri se zúžily oči.

„Jste tu jediný z vedoucích pracovníků,“ pronesla chladně. „Pokud potřebujete pomoc, vedle na denní ambulanci ordinuje doktor Kaiser.“

„No tak mu řekněte, ať si vezme na starost toho mazavku. Jestli ten chlapík bude potřebovat punkci perikardu, chci mu ji udělat.“

„Ale Eriku,“ namítla. „Gary Kaiser je u nás půldruhého roku a pořád je ještě na větvi z obyčejné angíny. Všichni si myslíme, že jeho otec musel nejmíň vybavit nový pavilon nebo něco takového. Jinak si nelze vysvětlit, že jsme ho u nás vůbec mohli přijmout.“

„Tak mu laskavě vyřiďte, že je už nejvyšší čas, aby se z něj stal doktor. Proto sem snad přišel. Stejně to ale vypadá, že tenhle mazavka bude jen další zemřelý při převozu. Terri, pro Kristovy rány, netvařte se tak. No dobrá, poslyšte, přijdu se na něj podívat hned, jak… Počkejte, už je tu Subarsky. Jestli všechno půjde tak, jak doufám, můžeme být hotovi, ještě než mazavku přivezou.“

Dave Subarsky vrachotil do místnosti s vozíkem naloženým složitou aparaturou. Subarsky měl doktorát z Massachusettského institutu technologie, ale se svými téměř 190 centimetry, plnovousem a mohutným hrudníkem vypadal spíše na profesionálního boxera. On a Eric bydleli ve Watertownu jen několik domů od sebe. A přestože do první třídy začali chodit společně, v době, kdy Eric maturoval, byl Subarsky už třetím rokem na vysoké škole. Když byl Eric přijat na místo rezidenta, objevil tu jako nečekaný přídavek svého dávného přítele, který v jedné z laboratoří White Memorialu prováděl samostatný výzkum.

„Ahoj, Davide,“ zavolal Eric. „Máš ten zázrak komplet? Výborně. Na svého šéfa jsi nenarazil? Ne? Skvělé! Tak si to tady rozlož. A rozjedeme to. June, už máte tu artérii hotovou?“

„Hned to bude,“ odpověděla. „Ještě vteřinku a… Vbila!“

Na osciloskopu se pod původním záznamem EKG Russella Cowleyho rozkmitaly nízké vlny. Ohraničovaly je číslice 50 a 0. Systolický a diastolický tlak. Cowley byl v bezvědomí, ale dýchal pravidelně a dostatečně. Fialové zabarvení v jeho obličeji ještě víc potemnělo.

„Zavolejte operační sál, ať je v pohotovosti kardiochirurgický tým,“ řekl Eric. „Jestli tohle nevyjde, zkusíme to jehlou. Ale ať jsou připraveni na otevření hrudníku. Dobrá, Davide, dáme se do toho. Poslouchejte mě všichni. Tohle je Dave Subarsky. Vystudoval biologii na technologickém institutu – a tohle je nový druh laseru, který pomáhal vyvíjet. Použijeme jej, abychom otevřeli perikard tohoto muže a odvedli krev z okolí srdce do hrudní dutiny, kde se normálně vstřebá.“

„Je to nebezpečné?“ zeptala se jedna ze sester.

„V Davidových rukou ne. Původně jde o vaskulární laser, ale napadlo mě přizpůsobit ho pro perikardiocentézu. Jsem pevně přesvědčený, že to s ním dokážeme. S Davidem jsme jej celé měsíce zkoušeli na laboratorních zvířatech – většinou tak ve tři, ve čtyři ráno.“

Dave Subarsky, který na aparatuře seřizoval číselníky, se smál pod fousy.

Eric doufal, že jakmile jim Úřad pro kontrolu potravin a léčiv udělí povolení pro všeobecné použití, vejde tahle kombinace rentgenu a koaxiálního, zábleskového a barvivového laseru ve známost jako Subarskyho-Najarianův laser.

Nejdřív to ovšem musí fungovat.

„Chci, abyste všichni věděli,“ pokračoval Eric, „že tahle metoda je vlastně neinvazivní a je tedy mnohem bezpečnější a taky přesnější než použití jehly, které dobře znáte. Tady v tom spodním přístroji používáme speciální barvivo reagující na perikardiální protein. Horní část produkuje rentgenový laserový paprsek, který přenese barevný laserový paprsek všemi strukturami přímo do perikardu.“

„A co to s pacientem udělá?“ zeptala se tatáž sestra.

„Pro začátek se mu trochu změní centrální venózní tlak a systolický se vyhoupne maličko nad 50,“ odpověděl Eric a jen stěží skrýval vzrůstající podráždění, které k té ženě cítil. „Kdybyste teď všichni laskavě o kousek ustoupili…“

Do místnosti vběhla Terri Dillardová.

„Eriku, ten další případ naléhavosti nejvyššího stupně je na šestce. Převzal ho Gary Kaiser.“

„Jakou má teplotu?“

„35,6.“

„EKG.“

„Rovná linka a výjimečně agonální úder.“

„Když to s ním vypadá takhle, vyřiďte Kaiserovi, ať konstatuje smrt.“

„Ano, ale…“

„Je kardiologický tým připraven?“

„Eriku, právě mu odešel tlak,“ hlásila June Feldmanová. „Mám začít s resuscitací?“

Vlny na osciloskopu po její pravici se změnily v rovnou linku. Systolický i diastolický tlak byl na nule. Údery srdce se zpomalovaly. Cowleyho dech byl stále mělčí.

„Sakra,“ sykl Eric. „Soustřeďte se všichni, dáme se do toho. Terri, budete muset říct Kaiserovi, ať se snaží. Pak zavolejte na kardiochirurgii, ať přijdou sem dolů. Možná mu budeme muset otevřít hrudník přímo tady. Taky sežeňte krev. Teď už by měli znát jeho skupinu. Řekněte jim, ať zapomenou na křížovou zkoušku a přijdou sem. June, podržte mu prst na karotidě. Připraven, Davide?“

„Připraven.“

„Pusť se do toho.“

Dave Subarsky stiskl jeden spínač a pak druhý. Z horního laseru vyšlehl modravý paprsek, následován téměř okamžitě červeným z dolního laseru. Oba paprsky se těsně nad levým dolním žebrem Russella Cowleyho spojily a zmizely v jeho hrudi.

Uplynulo pět vteřin, pak deset – a nic se nedělo.

Eric nervózně přešlápl a zdvihl kardiální jehlu.

„Přidáš?“ zeptal se.

„Nedělal bych to, doktore,“ odpověděl Subarsky.

„Panebože. Dobrá, jdu na to,“ rozhodl se Eric. „Někdo zavolejte kardiology, Statím.“

„Počkejte!“ June Feldmanová upřeně hleděla na své prsty. „Počkejte… ano, cítím puls. Cítím puls.“

Prakticky ve stejném okamžiku se začal měnit centrální venózní tlak. Monitor arteriálního tlaku se vyšplhal ze 30 na 70. O pár vteřin později dosáhl 90.

Ledově klidný Subarsky jen pokývl, jako by šlo o běžnou rutinní záležitost, dvě ze sester však zatleskaly.

„V životě jsem něco takového neviděla,“ zvolala nadšeně jedna z nich. „V životě ne.“

„Ani já ne,“ zamumlal Eric tak tiše, že ho nikdo neslyšel.

Barva Russella Cowleyho se zlepšila téměř stejně dramaticky jako jeho krevní tlak a centrální venózní tlak. Dýchal teď zhluboka a pravidelně. A po dvou minutách se mu zachvěla a rozevřela víčka.

Všichni mlčeli. Eric si prohlížel tváře kolem sebe. Zrcadlila se v nich nádherná směs posvátné hrůzy a nadšení. Bylo to jako prodlužované ticho koncertního publika, které zažívá mistrovský výkon, a Eric si to vychutnával až do dna. Otevřenými dveřmi spatřil, jak přichází Terri Dillardová.

Ještě ne, ksakru, ještě ne, chtělo se mu křičet. Tohle je moje chvíle. Ještě ne.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se Terri.

„Podívejte se sama.“

Pokývla ke Cowleymu.

„Vynikající. Eriku, kardiologové už jedou dolů. Teď byste měl opravdu jít pomoct Kaiserovi.“

„Panebože. Nastala u jeho mazavky nějaká změna?“

„Ne.“

„Tak v čem mu mám pomáhat?“

„Eriku, moc vás prosím.“

„Tak dobrá, dobrá. June, ať našeho pacienta přijmou na kardiologii a konzultují ortopéda. Vrátím se za pár minut.“ Ohlédl se po Terri. „Možná i dřív.“

Žádný jiný rezident Erika nerozčiloval víc než Gary Kaiser. Byl nezralý, nerozhodný a příšerně nervózní v jakékoliv situaci, která se jen trochu vymykala běžné rutině.

Nijak ho nepřekvapilo, že s pobudou, který vypadal na to, že je už několik hodin po smrti, provádí celý resuscitační Kód 99. „Tak jak to vypadá, Gary?“ zeptal se Eric. V ostrém kontrastu k ruchu kolem Russela Cowleyho působilo tady všechno až příliš poklidně. Sestra prováděla srdeční masáž, zatímco staniční sestra Norma Cullinetová pomáhala další sestře vyplňovat protokol a podávat léky. Kaiser s tváří zrůžovělou jako koblížek upřel pohled na EKG.

„Nic,“ řekl.

„Nic? Myslíte, že je to důsledek infarktu?“

„Já… vysvětluju si to tak.“

Na EKG byla vidět jen rovná čára s nevýraznými elektrickými impulsy v rozmezí deseti až patnácti sekund. Byl to obraz, jaký často přetrvává i několik hodin po pacientově klinické smrti. „Kdo je ten člověk?“

„Pan Bezejmenný,“ odpověděl Kaiser. „Moříme se tu s ním už patnáct minut.“

„Proč?“

„Proč?“ Kaiser nervózně přešlápl. „No, jsou tu ty tepy na EKG.“

„Ty tepy neznamenají nic jiného, než že srdce je mrtvé.“

„A pak… měl teplotu jenom 35,6. Já… myslel jsem, že bychom ho měli zkusit trochu zahřát, než to zabalíme.“

Kaiser se jako obvykle bezmyšlenkovitě řídil postupem z učebnice. U většiny hypotermických stavů platilo pravidlo zahřívat pacienta, dokud nejsou oživovací pokusy přerušeny. Jenže 35,6 se sotva dalo pokládat za hypotermii a tomuto muži už zjevně nebylo pomoci.

„Takže,“ nadhodil Eric, „co hodláte dělat?“

Zkontroloval pacientovy zornice. Byly rozšířené a vyhaslé.

„Dělat? No… vlastně jsem počítal, že to tu převezmete a já se vrátím na denní ambulanci.“

„Kaisere, kterému oboru medicíny se chcete věnovat?“

„No… Právě mě na příští rok přijali jako rezidenta na kožním.“

„Výborně. Řekl bych, že je to pro vás to pravé. Jste volný.“

„Cože?“

„Povídám, že můžete jít. Vraťte se na denní ambulanci. Já to tu převezmu.“

„Takže jsme domluveni?“

„Víc než domluveni, Gary. Je to příkaz.“

Měsíčkovitá tvář Garyho Kaisera se zbarvila do karmínova a rezident vycouval z místnosti.

„Kožní,“ opakoval polohlasně Eric, když si začal prohlížet tuláka. „Díkybohu za kožní oddělení.“

Ten člověk, neoholený a zanedbaný, páchl špinavými uličkami. Měl na sobě dlouhé spodky, ošoupanou kostkovanou bundu a potrhané kalhoty. Všechny části oblečení byly během oživovacích pokusů rozstřiženy. Na břiše měl jizvu, patrně po nějaké starší operaci. Na jednom boku byl tetovaný a na čele měl modřinu a hojící se odřeninu. Eric se v myšlenkách přenesl k prezidentovi obchodní společnosti, ležícímu o dva pokoje dál, a uvažoval, co asi kardiologický tým říká té podivuhodné záchraně.

„Eriku, nemyslíte, že bych toho už měla nechat?“ zeptala se sestra.

„Cože? Aha – jen ještě chvíli pokračujte, než se zorientuju. Díky. Děláte tu masáž výborně. Dával mu Kaiser něco?“ zeptal se Eric druhé sestry.

„Jako obvykle. Epinephrin a atropiri. Teď má v kapačce isuprel,“ odpověděla.

„Přesně podle babiččiny kuchařky.“

„Prosím?“

„Ale nic. Normo, známe jeho totožnost?“

„Pan Bezejmenný. Nic o něm nevíme.“

„Dobrá, pokud jde o mne, myslím, že zbytečně ztrácíme čas. Má někdo něco proti tomu, abychom to tu skončili a šli se věnovat záchraně živých? Výborně.“

Eric ještě okamžik sledoval terminální srdeční aktivitu. S krajním vypětím a s velkou dávkou štěstí by mohli přimět srdce, aby pracovalo o něco výkonněji. Ale co dál – bez krevního tlaku a s nehybnými, dilatovanými zornicemi? Na zápas o život toho člověka bylo pravděpodobně pozdě dávno předtím, než ho vůbec záchranka přivezla. Eric si povzdechl, pak se natáhl a vypnul monitor.

„Tak to by bylo,“ řekl. „Děkuju vám všem. Normo, rád bych se teď vrátil k tomu druhému případu naléhavosti nejvyššího stupně. Převezmete to tu laskavě a zavoláte úředního ohledavače?“

„Spolehněte se,“ přikývla staniční sestra.

„Taky zjistěte, jestli by se přece jen nenašli nějací příbuzní. Kdybyste si přála, promluvil bych si s nimi, ať je to kdokoliv.“

Eric se otočil, aniž počkal na odpověď, a pospíchal z pokoje. Chtěl být se svým zachráněným co nejdéle, dokud ho kardiologický tým neodveze.

Norma Cullinetová pomohla jedné ze sester odpojit z pacientova těla infúzi a vyjmout endotracheální kanylu. Pak vyvezla tělo, zakryté prostěradlem, z pokoje.

S jeho příbuznými si starost dělat nemusíte, doktore Najariane, pomyslela si. Já totiž bezpečně vím, že žádné nemá.

(2)

8. dubna

Když se během přistávacího manévru opřel do Delty 727 boční vítr, opsalo letadlo prudkou křivku a poskytlo tak Lauře Endersové široký výhled na Washington, D. C. Byla tu kdysi už jako desetiletá na jediném výletě, který kdy podnikli společně se Scottem a rodiči, a na jejich farmu v Missouri se tehdy vracela s pevným rozhodnutím, že to musí někam dotáhnout. Teď tiskla čelo k okénku z plexiskla a pokoušela se rozpomenout, čím se to vlastně tenkrát chtěla stát.

Její let z ostrova Little Cayman přes Grand Cayman a Miami probíhal celkem jednotvárně, ale těch několik dní, které mu předcházely – telefonáty, cesty do banky na hlavním ostrově a shánění někoho, kdo by ji nahradil v práci – to byl učiněný blázinec. Už téměř tři roky pracovala jako instruktorka sportovního potápění i jako průvodkyně v Klubu Charles Bay, jediném letovisku v malinkém karibském ráji. Tahle zkušenost ji celou změnila. Ale teď – přinejmenším do té doby, než najde Scotta – je s tím konec.

Když poprvé jako host navštívila klub, byla bledá a ochablá, měla kruhy pod očima a prázdno v srdci. Deset dní její dovolené stačilo k rozhodnutí, že se nevrátí na Montgomery High School, kde už pátým rokem vyučovala nepovinné předměty. Teď jí bylo třicet, byla osmahlá a pevná a cítila se v té nejlepší životní formě. I její duše souzněla s pokojným kouzlem karibského ostrůvku. A pokud přesto rozeslala na různé americké univerzity pár dopisů ohledně dalšího studia, udělala to hlavně na Scottovo naléhání.

Teď ale musí všechny její plány počkat. Po letech, kdy jí téměř každý týden přišla od bratra pohlednice a nejméně jednou měsíčně jí zatelefonoval, uplynulo šest týdnů – a on o sobě nedal vědět. Než se rozhodla něco podniknout, vyčkávala, možná déle, než měla, uklidňovala se tím, že jeho rozlítaná práce – zřizování komunikační sítě pro jistou firmu ve Virginii – ho mohla snadno zavát do nějakého odříznutého koutu země. Když ale nadešel a minul 3. duben a ve společnosti Delta ji ujistili, že Scott svou dávnou rezervaci letenek do karibské oblasti, kterou měl na ten den, nezrušil, rozhodně už nemohla dál nečinně čekat.

Svou izolaci na ostrůvku Little Cayman si zvolila dobrovolně. Ale jakýmsi vedlejším důsledkem jejího exilu, odhodlání důkladně poznat sama sebe, než si vybere novou životní dráhu nebo se znovu zamiluje, byla skutečnost, že Scott byl to jediné, co měla.

Tenkrát, když nějaký puberťák otupený prášky a pivem přejel dělící pruh a zhasil životy obou jejich rodičů, bylo Scottovi dvaadvacet a jí čtrnáct. Až do toho dne je s bratrem nepoutalo žádné důvěrnější přátelství, a přesto Scott odmítl nabídku vzdálených příbuzných, že si ji vezmou k sobě do Kansas City, místo toho si pracně vymohl propuštění ze Zvláštních jednotek a vrátil se domů. Následujících osm let života, včetně čtyřletého údobí, kdy byla na univerzitě, věnoval jen jí.

Nehoda… přetažená dovolená na nějaké zapomenuté výspě… milostný románek… zádrhel v poště… Laura snad už posté probírala všechna možná vysvětlení pro Scottovo mlčení. Žádné ji však neuchránilo před neblahými předtuchami.

Od jeho poslední návštěvy na Little Caymanu uplynulo víc než pět měsíců. Právě poslední odpoledne před jeho odletem se tehdy domluvili, že ho má znovu čekat 3. dubna. Pak si v klubu vzali malý motorový člun, objeli jihozápadní výběžek a potápěli se u příkré korálové stěny v Bloody Bay. Obrázky z toho dne si Laura zachovala v paměti s jasností průzračné vody, v níž plavali. Měli vybavení pro potápění do hloubky 45 metrů. Den byl jiskřivý a teplý, pod vodou bylo vidět na více než 60 metrů. Párek obrovských rejnoků kolem nich proplul tak blízko, že by si na ně mohli sáhnout. Brzy nato se u nich objevila více než desetičlenná skupina delfínů, kteří se k nim znovu a znovu zvědavě vraceli, vyskakovali a vířili v křišťálově jasné vodě. Bylo to nejideálnější potápění, jaké si Laura dokázala představit.

Příští ráno se Scott vrátil do Washingtonu. A brzy od něj opět začaly přicházet pravidelné týdenní pohlednice, tentokrát zase z Bostonu.

„… Dámy a pánové, kapitán vás vyzývá, abyste si zapjali bezpečností pásy, neboť budeme přistávat na Dullesově mezinárodním letišti. Přesvědčte se prosím, zda máte příruční zavazadla bezpečně uložena pod sedadly nebo v přihrádce nad hlavou, zda jsou zaklapnuty vaše jídelní tácy a zda máte sedadla ve vzpřímené poloze…“

Obchodník, který se celou první půlhodinu letu pokoušel Lauru omračovat svými vědomostmi, se teď ze svého sedadla u uličky usmál a zamrkal. Laura vykouzlila mdlý úsměv a pokývla mu. Za ty tři roky práce v letovisku se docela dobře naučila chovat k mužům přátelsky a mile, aniž by jim dávala zbytečné naděje. Dnes ale měla hlavu příliš plnou starostí, než aby dokázala být srdečná.

Uvědomila si náhle, že se sice poměrně často vídali, ale o jeho životě věděla překvapivě málo. Scott se vyznal ve filmech a v hudbě, šachy hrál natolik dobře, aby ji bez valného přemýšlení porazil, a nenasytně četl knihy z nejrůznějších oborů. Občas se zmínil o panovnických rodinách, s nimiž měl v řadě zemí co dočinění, ale svou roli přitom natolik zpochybňoval, že nebylo možné brát vážně nic z toho, co říkal. Byl eso na počítače – nebo to alespoň o sobě tvrdil. A s výjimkou kratičkého pokusu o manželství žil zřejmě stejně osaměle jako ona.

Ve Washingtonu měl poštovní schránku a telefonní číslo, na kterém se ozýval zásadně jen záznamový automat. Laura by ani neznala název společnosti, pro kterou pracoval – byla to Communigistics International se sídlem někde ve Virginii – kdyby se o tom kdysi náhodou nezmínil.

Když se Delta 727 dotkla ranveje, Laura znovu pocítila bodnutí nejistoty. Z čeho vlastně dělá závěry? Určitě všechno zveličuje. Scott pravděpodobně už před několika týdny odjel z Bostonu a teď někde na Riviéře popíjí kapucína s půvabnou modelkou. Snad aby se nejbližším letadlem vrátila zpátky na Cayman a ještě tak měsíc počkala. Taky může zkusit znovu zavolat.

Ve skutečnosti však Laura věděla, že se nevrátí a nikam telefonovat nebude. Už spojovatelku v centrále musela uprošovat, aby se po čísle společnosti Communigistics ve Virginii podívala důkladněji, až jí nakonec dala jakési číslo do města Laurel. Tam Lauru přepojili na vedoucí personálního oddělení, která však byla značně neochotná a jenom opakovala, že u nich žádný Enders nikdy nepracoval. Když Laura nepřestávala naléhat, začala být ta žena hrubá a nakonec telefon položila. Laura to zkoušela ještě podruhé a potřetí, ale veškerá její snaha, aby ji spojili s někým jiným než s personální ředitelkou, vyzněla naprázdno. Teď dospěla k rozhodnutí, že dokud jí v Communigistics International neumožní promluvit si s někým jiným, zůstane v jejich kanceláři třeba do rána.

Jízda taxíkem do Laurelu ji stála šedesát dolarů, z toho deset padlo na hledání Communigistics. Řidič se musel dvakrát ptát na cestu a nakonec zabočil do rozestavěné části města, přejel kolem řady nenápadných budov obložených šedým mramorem a zastavil před jednou z nich, odlišitelnou od těch ostatních pouze malou tabulkou s číslem 300 vedle vchodu. Nabídl jí, že na ni počká.

„Může to chvilku trvat,“ podotkla Laura.

„Nechám běžet taxametr.“

„Dobrá,“ souhlasila. „Tady je dvacet dolarů. Až bude po nich, klidně jeďte.“

Za jedinou jízdu taxíkem vydala celý svůj běžný týdenní rozpočet. Laura si uvědomila, že bude muset svá měřítka trochu poopravit. Ve světě mimo Little Cayman se peníze zřejmě počítaly jinak, než byla zvyklá.

Přestože ta žena z personálního oddělení Communigistics popírala, že by tam byl Scott někdy zaměstnán, Laura věřila tomu, co jí řekl sám. Náhle jí připadalo zvláštní, že bez jeho vědomí vstupuje do jeho světa – bylo to skoro, jako by mu prohlížela osobní věci. Sterilně čistou vstupní halou prošla k tabuli s názvy podniků. Společnost Communigistics sídlila ve čtvrtém patře. Zkusila si představit svého bratra, jak v obleku s vázankou a aktovkou v ruce prochází dveřmi v mosazných rámech k řadě výtahů. Ten obraz se jí příliš nesrovnával s oním bezstarostným nezávislým člověkem, který se s ní potápěl u Little Caymanu a tolik obdivoval přírodní krásy a prosté věci. To už by si spíš dokázala Scotta představit jako nějakého cestujícího profesora nebo třeba zahraničního dopisovatele.

Communigistics International zabíraly celé patro. V recepci, za dlouhou přepážkou se zlatě vyvedeným názvem firmy, psala na stroji pečlivě upravená úřednice.

„Hledám svého bratra,“ spustila rychle Laura. „Nevím sice, v kterém oddělení u vás pracuje, ale jmenuje se Enders. Scott Enders.“

Žena přelétla svůj adresář.

„Je mi líto,“ řekla, „ale nikoho takového tu nemám.“

„A neznáte ho?“

„Obávám se, že ne.“

Laura sáhla do kabelky a vytáhla fotografii. Byl to snímek, na kterém ředitel klubu zachytil Lauru a jejího bratra, jak se připravují na potápění u korálové stěny v Bloody Bay.

„Tohle je Scott,“ řekla. „Je to asi pět měsíců staré.“

Žena pokrčila rameny a zdvořile se usmála.

„Jak dlouho tu pracujete?“ zeptala se Laura.

„Rok. Teď už o něco déle.“

„A nikdy jste ho neviděla?“

„Je mi líto.“

„Ale to není možné. Vím jistě, že tu pracuje. Víte… on hodně cestuje. Možná…“

Přerušil ji telefon. Recepční zvedla sluchátko, přepojila hovor a pak se k ní vrátila.

„Mohu pro vás ještě něco udělat?“

„Ano. Ráda bych mluvila s vaší personální ředitelkou. Mám dojem, že se jmenuje Bullocková.“

„Máte pravdu. Anne Bullocková. Dnes tu ale není.“

„A kdo tu tedy je?“

„Prosím?“

Žena významně pohlédla na rozepsaný papír ve stroji.

„Poslyšte,“ řekla Laura a snažila se zachovat klid. „Potřebuju si promluvit s někým z vedení.“

„Lituji, ale to není…“

„Moc vás prosím. Jedu sem z velké dálky. Nechci vám dělat potíže, ale nehnu se odtud, dokud si nepromluvím s někým, kdo by mohl něco vědět o mém bratrovi.“

„Co je tu za problém, Alicie?“

Obě ženy se překvapeně ohlédly.

Asi tři metry od nich stál vyšší proplešatělý muž zřejmě něco po padesátce.

„Hledám svého bratra,“ vyhrkla Laura. „Jmenuje se Scott Enders a je tady zaměstnán. Jenže…“

„Snažila jsem se jí vysvětlit, že u nás nikdo takový…“

„Buďte tak hodná,“ skočila jí do řeči Laura, „a nechte mě domluvit. Tohle je můj bratr.“ Podala muži fotografii. „Je to pořízené asi před šesti měsíci v klubu, kde pracuji.“

„A to je kde?“ zeptal se muž a prohlížel si snímek.

„Na ostrově Little Cayman v Karibském moři. Dělám v tamějším letovisku instruktorku sportovního potápění.“

„Potápění mě vždycky lákalo. Určitě vás to baví.“

„Ano. Ale vraťme se k mému bratrovi.“

„Zašla byste laskavě do mé kanceláře, slečno…“

„Endersová. Stejně jako bratr. Laura Endersová.“

„Těší mě. Neil Harten,“ představil se muž. „Jsem tu viceprezident.“ Podal jí ruku, dlaň měl velkou a teplou. „Alicie, bratr této dámy u nás kdysi pracoval, mám ale dojem, že odešel ještě předtím, než jste nastoupila. Každopádně,“ dodal a ostře pohlédl na Lauru, „tehdy si říkal Scott Shollander, nikoliv Scott Enders. Jestli mě chcete doprovodit do kanceláře, rád vám řeknu, co o něm vím.“

Cestou do své kanceláře se Neil Harten zastavil v zamčeném personálním oddělení a vzal si tam složku muže, kterého znal jako Scotta Shollandera. Nalil Lauře šálek kávy a pak se posadil za psací stůl. Kancelář měl poměrně prostornou, ale neokázalou. Na stěnách visely certifikáty celé řady obchodních komor, zprostředkovatelských organizací a podnikatelských institucí společně se zarámovanými nabídkami programů a služeb firmy Communigistics.

Harten měl v očích unavený výraz a čelo mu brázdily hluboké vrásky, na Lauřiny otázky však odpovídal s vypěstovanou trpělivostí. Ano, je si jistý, že Scott Shollander a Scott Enders jsou jedna a tatáž osoba. Ne, o tom, proč si Scott změnil jméno, mu není nic známo. Nikoliv, propuštěn nebyl – svou práci vykonával výborně. Prostě jednoho dne přišel a dal výpověď. Kam odešel a pro koho teď pracuje, nemá tušení.

Laura sáhla do kabelky a podala mu svazek pohlednic.

„Podívejte se,“ řekla. „Tyhle pohlednice jsem od Scotta dostala za poslední dva a půl roku. Je jich skoro sedmdesát a jsou z celého světa. Stalo se, že některý týden vynechal, ale co si vzpomínám, nikdy ne dva. A teď se najednou neozývá už od února.“

Harten se probíral pohlednicemi. Na většině z nich nebyl víc než jeden, dva řádky.

„Škoda že tu nejsi se mnou… Doufám, že ti nic neschází… Casablanca je teď ještě záhadnější než za Bogartových časů… Váš bratr si na psaní moc nepotrpěl, že?“

„Nikde se nezmiňuje, že by změnil zaměstnání.“

Harten pokrčil rameny. „Nevím, co vám na to mám říct. Scott se choval velmi uzavřeně, ale to jistě víte. Mohu vám dát adresu, kterou na něj mám do Washingtonu, a mohu se ještě poptat. Ale co dál?“ Bezradně zvedl ruce. „Kde jste se ubytovala?“

„Ubytovala? Nikde… Víte, právě jsem přiletěla a rovnou jsem si vzala taxíka k vám.“

„Jestli dovolíte, zavolám vám další taxík a někde vám objednám pokoj.“

Laura přešla k oknu. Viděla, jak si o čtyři patra níž řidič jejího taxíku čte za volantem noviny.

„To je v pořádku. Můj řidič ještě čeká,“ namítla. „Ale vzala bych si tu adresu.“

„Výborně. Tady ji máte. Vracíte se z Washingtonu zpátky na Cayman?“

„Nevrátím se tam, dokud nenajdu Scotta.“

„V tom případě doufám, že to dokážete.“

„Určitě,“ prohlásila Laura. „Rozjedu se rovnou na tuhle adresu.“

„A potom?“

„Pak nejspíš do Bostonu. Posledních pár pohlednic totiž přišlo odtud.“

Harten si povzdechl a chvíli spínal prsty.

„Vezměte si mé číslo domů,“ dodal. „Mám obchodní styky po celé zemi. Kdybyste měla pocit, že bych vám v něčem mohl pomoct, beze všeho mi zavolejte.“

„Je to od vás laskavé a moc si toho vážím, pane Hartene. Já ho musím najít.“

Neil Harten se zahleděl do její tváře. „Věřím, že se vám to podaří,“ řekl.

Laura sjela výtahem zpátky do haly a zastavila se u informační tabule. Nedávalo to smysl. Vůbec žádný smysl. Proč by Scott používal falešné jméno? Proč se jí vlastně vůbec nezmínil, ze odchází z Communigistics?

Vzpomínala na roky po smrti rodičů – na Scottovu morální i finanční podporu během jejího studia, na všechny ty telefonáty a pohlednice, na to, jak spolu trávili prázdniny, jak bez komentáře přijímal její rozhodnutí. Za celá ta léta ji bratr nikdy o nic nepožádal. A teď ji potřebuje. Byla si tím téměř stoprocentně jistá. Má nějaké problémy a potřebuje ji. Zvolna vyšla do šeřícího se podvečera.

„Zavezte mě prosím zpátky do Washingtonu. Natuhle adresu,“ vybídla řidiče a podala mu lístek, který jí napsal Harten.

„Takže jste pořídila,“ poznamenal taxíkář.

Vyjeli z průmyslové části města a odbočili k dálnici. O několik okamžiků později se za rohem vynořil tmavý sedan a rozjel se za nimi.

(3)

Když se u jeho postele rozezvonil budík, který ho měl v 5.45 probudit, měl už za sebou Eric Najarian dvacet minut intenzivního kalistenického cvičení, stačil zhltnout žemli a dvě sklenice pomerančové šťávy a právě prolistovával lékařské časopisy. Málokdy vstával později než o páté – a kdyby na to dokázal pamatovat, dávno by si nařídil budík na časnější hodinu. Jenomže jeho myšlenky neustále poletovaly někde jinde, obvykle v oblasti medicíny.

Toho dubnového rána se větší část jeho úvah točila kolem jmenování nového primáře oddělení naléhavých případů nemocnice White Memorial. To místo představovalo zároveň mimořádnou profesuru na lékařské fakultě, a jak se dalo soudit podle kuloárových řečí, teď už o ně soupeřili jen Reed Marshall a on.

Po čtyřech měsících pohovorů a dohadů se dnes ve čtyři odpoledne má sejít tříčlenná výběrová komise a oznámit své rozhodnutí. Pokud by vybrali Erika, stal by se nejmladším profesorem v celé historii White Memorialu. Nejmladším za celé to půldruhé století. Léta se dřel, aby dosáhl uznání, které taková pocta znamená. Konečně tedy, ještě než uplyne dnešní den, bude znát výsledek.

Ponořený do článku o výhodách umístění přenosných defibrilátorů v letadlech a na golfových hřištích kličkoval z přecpané předsíně do ložnice a zakopával přitom o stohy knih. Nevybalené krabice a nerozvěšené obrazy spolu s nedostatečným vybavením nábytkem budily dojem, že se do bytu na Beacon Hillu nastěhoval před několika dny. Ve skutečnosti tu bydlel už přes rok. Přátelé si ho kvůli tomu nejdřív dobírali a po čase jim to začínalo být divné. Eric si toho prostě nevšímal.

Zaklapl budík a otevřel Verdimu klec. Papoušek maka vylétl na postel a pak se nakrucoval, dokud nedostal psí suchar, který spolykal s hltavostí německého vlčáka. K Erikovu inventáři patřil už skoro tři roky – ode dne, kdy ho přinesl uniformovaný šofér jistého muže, jehož syna Eric zachránil po prakticky smrtelném střelném zranění. Papouška mu doručili bez jakékoliv instrukce nebo informace o jménu, věku či pohlaví a první měsíc strávil v Erikově společnosti tím, že ho okukoval.

Eric ptáka původně pojmenoval Hippokrates podle praotce medicíny. To však bylo ještě předtím, než začal zpívat operní árie. Pokud to Eric dokázal posoudit, znal papoušek úryvky nejméně z tuctu árií – všechny italské. Neexistoval způsob jak ho ke zpěvu přinutit, a naopak, jakmile jednou spustil, bylo možné ho umlčet leda násilím. Zpíval s chutí, někdy i deset minut bez přestávky. A přestože se Eric o operu nikdy moc nezajímal, teď ji poslouchal tak často, že mohl prohlásit Verdiho za dosti průměrného.

Eric počkal, až si to maka namíří do předsíně, a pak schoval krabici se suchary pod svetr v zásuvce skříně. Nahlédl do diáře, aby se ujistil, že dnes má na ONP službu Marshall. Eric se rozhodl, že čas do schůzky výběrové komise věnuje práci v laboratoři s Davem Subarskym. Těšil se a zároveň na něj padal smutek – jak to tak vypadá, Subarsky u nich bude končit.

Během několika měsíců, které uplynuly ode dne, kdy společně úspěšně vyzkoušeli svůj perikardiální laser, nastaly biochemické laboratoři, stejně jako řadě dalších nemocničních pracovišť, zlé časy. Dvě vládní dotace, s nimiž až dosud mohl Dave automaticky počítat, byly zrušeny. Přehodnocení priorit a snížení fondů – tak to vysvětlovali lidé z Institutu národního zdraví a z Nadace pro rozvoj vědy. Ale každý, kdo vědu dělal, věděl, co za tím je ve skutečnosti.

Snaha o objevení způsobu léčby AIDS se zpolitizovala – ve vědeckých kruzích i mimo ně. Tlak na federální vládu měl za následek široce koncipovaný program, který vzápětí vyvolal nutnost důkladnějšího přímého výzkumu a pochopitelně i vyšších dotací. Úspory týkající se univerzitních programů, k jakým patřil výzkum Subarskyho, sahaly od krácení dotací až po úplné zastavení práce. Celé skupiny vědců se dostaly do role outsiderů a jejich situace byla zoufalá.

Profesor, s nímž Dave původně pracoval, už zcela rezignoval na základní výzkum a vrátil se ke klinické práci. Subarsky se začal poohlížet po práci v průmyslu. Ale přestože jako návnadu používal laser, zatím žádnou ucházející nabídku nepřivábil.

Eric věděl, že pokud se během několika posledních dní, kdy se neviděli, neudal nějaký zázrak, začnou dnes s přítelem svou aparaturu rozebírat a balit. Projekt laseru byl pro oba jen vedlejší činností. Jeho použitelnost prokázali v poněkud neobvyklé medicinální situaci. Bohužel pojmy jako „vedlejší činnost“ a „neobvyklá medicinální situace“ současní strážci fondů ve Washingtonu neradi slyšeli.

Za měsíc nebo dva může být Dave Subarsky, patrně nejbystřejší člověk, jakého kdy Eric poznal, bez práce.

Eric seděl na kraji postele a listoval inzertními stranami na konci New England Journal of Medicine. Nejméně tucet různých nemocnic hledalo traumatology, ale žádné geniální biochemiky. Pokud komise vybere Marshalla, Eric si bez problémů najde místo jinde – a navíc zřejmě zatraceně dobře. Tenhle přepychový výběr Subarsky neměl. A přesto Eric nikdy nezahlédl v jeho neokázalém životním optimismu sebemenší trhlinku.

Proč jenom, uvažoval, se na svou vlastní situaci nedokáže podívat s podobným odstupem? Proč už celé týdny cítí v prsou svíravou úzkost?

Eric věděl, že odpověď na obě otázky zní stejně. Nikomu jinému by to nepřiznal a jen nerad to přiznával i sám sobě, ale stál o to jmenování daleko víc než o cokoliv jiného ve svém životě, víc než o přijetí na vysokou školu a na medicínu, víc než o práci ve White Memorialu, víc než o místo vedoucího rezidenta. V očích svých rodičů i větší části arménské komunity ve Watertownu byl zásluhou svého vzdělání a akademického titulu něco jako hrdina. Ale pro univerzitány, pro ty odchovance univerzit patřících do elitní Břečťanové ligy, kteří ovládali většinu vědeckých institucionálních postů, zůstával pořád jen absolventem státní školy, docela výkonným, ale s příliš omezeným rozhledem, a ne dost kultivovaným, aby to v jejich akademickém světě mohl někam dotáhnout.

V zamyšlení přešel k oknu. Úzká ulice tři patra pod ním byla dosud pustá. Směrem na sever nad střechami domů zalévalo sterilně šedé světlo rozbřesku Cambridge. Myšlenky na to, co mu dnešní den chystá, naplňovaly Erika rozechvěním i obavami. Ze všech měst světa představoval z hlediska medicíny Boston to nejváženější. A v samém epicentru bostonské lékařské obce byl White Memorial.

Je tak špatné chtít být uznáván za nejlepšího z nejlepších? Arméni byli odjakživa něco zvláštního, v každém společenství se drali nahoru, na ta nejvlivnější místa. Turci to věděli, obávali se téhle výjimečnosti a jejich obavám padlo za oběť více než milion zmasakrovaných Arménů. Teď po sedmdesáti letech jsou potomci obětí pronásledováni znovu, tentokráte Sověty. Je špatné snít?

Telefon musel třikrát zazvonit, než jeho zvuk pronikl do Erikova vědomí. Pohlédl na hodinové rádio. Šest patnáct. Ten telefon může znamenat jenom nějakou nepříjemnost. Možná se týká otce, který jako údržbář musel jít po druhém srdečním záchvatu do důchodu. Anebo mladšího bratra George, který nedokončil střední školu a už dvakrát si pobyl ve vězení.

„Haló?“

„Poslouchejte prosím pozorně, doktore Najariane.“

Hlas, pravděpodobně mužský, zněl monotónně a deformované. Vibrační přístroj, napadlo Erika, takový, jaký se připojuje ke krku pacienta, jemuž byl operován hrtan. Nepochyboval, že hovor je jen pokus o žertík. Ale zároveň v tom bizarním a neúčastném tónu podvědomě cítil cosi mrazivého.

„Kdo volá?“

„Mluvím k vám za Caduceus, vaše bratry a sestry v lékařství. Jde nám o stejné věci, o jaké jde vám. Jde nám o vás.“

„Kdo ksakru jste?“ Mrazení nabylo na intenzitě. Tohle nebyl žertík.

„V nejbližších dnech vás možná požádáme o pomoc.“

„O jakou pomoc?“

„Udělejte to, o co vás požádáme, a vyplatí se vám to – vám i pacientům, jimž se tak obětavě věnujete.“

„Vyplatí? Mohl byste mi laskavě…“

„Naše práce je svrchovaně důležitá – a potřebujeme vás. Také můžeme pomoct my vám. Jde o vedení oddělení naléhavých případů. To místo může být vaše.“

Poprvé od chvíle, kdy telefon zazvonil, měl Eric pocit, že jeho napětí poněkud povoluje.

„Žvaníte nesmysly,“ namítl. „Komise si už vybrala. Dnes odpoledne to oznámí.“

„Až se s vámi spojíme,“ pokračoval hlas, jako by Eric vůbec nic neřekl, „budete možná požádán, abyste u jistého pacienta provedl ošetření metodou, která je vám neznámá. Důvěřujte nám, zachovejte se podle našich požadavků, o našem rozhovoru s nikým nemluvte – a vaše přání se vyplní.“

„To je nesmysl. Povídám vám, že komise…“

Telefon už byl hluchý.

Proctorova budova, třicet let starý desetipatrový památník monolitické architektury pozdních let padesátých, v sobě ukrývala většinu výzkumných laboratoří White Memorialu. Biochemická sekce zaujímala osmé a deváté patro. Bývaly doby, kdy sehnat prostory v laboratořích – a zvláště tady – bylo umění. Teď, jak si Eric cestou od výtahu přes spoře osvětlenou chodbu všiml, zelo několik laboratoří prázdnotou.

Bylo téměř půl desáté. Po onom bizarním ranním telefonátu se vydal na dlouhou procházku podél řeky Charles, přes Massachusetts Avenue Bridge a pak zpátky k Muzeu věd. V koutku duše se stále ještě držel naděje, že přízračný rozhovor je jen součástí nějakého složitého hecu. Jenomže věděl, že to tak není.

Caduceus. Hůl a dvojice hadů symbolizující medicínu. Vyhledal si to slovo, protože doufal, že z jeho výkladu vyčte nějaké vodítko. Zjistil pouze, že podle mytologie hůl nosil Hermes, okřídlený posel bohů, patron poutníků a pobudů, průvodce mrtvých do Hádů, proslulý svou vynalézavostí a chytráctvím. Jak se hůl stala symbolem lékařství, to se nedozvěděl.

Po celou více než šestikilometrovou procházku si ten krátký rozhovor v duchu přehrával. Jednoduše to nedávalo smysl. Ošetření metodou, která je vám neznámá… Jaké ošetření? A s jakým výsledkem? Jak mu mohl Caduceus slibovat místo primáře, když už bylo o všem rozhodnuto?

Do nemocnice vešel postranním vchodem a zastavil se ve foniatrické laboratoři. Řečová terapeutka, inteligentní a oddaná své práci, mu ochotně předvedla hlasovou pomůcku známou jako elektronický hrtan. Když se pevně přitiskl do důlku pod bradou, přenášel impulsy z úst bez ohledu na to, jestli uživatelův hrtan fungoval nebo ne. Eric si jej vyzkoušel – a hlas, který se ozval, byl prakticky nerozlišitelný od „umělého“ hlasu terapeutky. Z náhlého popudu se jí zeptal, jestli si pomůcku někdo z nemocnice nepůjčoval či o ni neprojevil nadměrný zájem. Jak se dalo čekat, její odpověď byla záporná.

Dave Subarsky, nohy s botaskami číslo třináct na stole, usrkával kávu a jedním prstem datloval na klávesnici svého počítače.

„Zdravím vás, doktore,“ řekl Eric. „Přicházím z pověření výboru pro udělování Nobelovy ceny, abych zjistil, jak jste daleko.“

„Očekával jsem vás,“ řekl Subarsky a stiskl zpětnou klávesu. „Předejte členům výboru mé uctivé díky a sdělte jim, že já a můj věrný IBM jsme na nejlepší cestě prokázat – a to bez nejmenších pochybností – že člověk s nulovým příjmem, jehož výdaje činí osmnáct set dolarů měsíčně a jehož bankovní konto obnáší tři tisíce dolarů, musí do dvou měsíců skončit v chudobinci.“

„Je to opravdu taková mizérie?“

„Začíná to tak vypadat.“

„Něco se určitě najde.“

„Snad. Ale ze Sackettovy nadace to nebude.“

„To už ti oznámili?“

„Jo. Právě dneska ráno. Šuplík je vymetený. Pokoušel jsem se jim vysvětlit, že to je hrozné plýtvání mozky, ale nehnulo to s nimi. Tvrdili, že má práce je příliš teoretická.“

„Jsou to kreténi. Ta věc, co jsi dělal s progresivní mutací DNA, má obrovské klinické možnosti.“

„Snad,“ připustil Dave zamyšleně. „Snad ano.“

„Ty si určitě poradíš.“ Subarsky vypnul počítač.

„To si piš, že poradím, kamaráde,“ řekl. „Takže dneska máš svůj velký den, co?“ Eric pokrčil rameny.

„Vypadá to tak.“

„Myslel jsem, že odpoledne zasedá komise.“

„Pokud vím, tak ano, jenomže… Davide, rád bych se ti o něčem zmínil, ale musí to zůstat mezi námi.“

„Samozřejmě.“

Eric zaváhal, potom mu však vylíčil přízračný telefonát.

„Říká ti to něco?“

„Kromě podezření, že se kolem White Memorialu motá nějaký cvok?“

„Davide, ten, kdo mi volal, může být blázen, ale na mne dělal – nebo dělala, to opravdu nevím – dojem, že moc dobře ví, co chce. Nenapadá tě nic?“

Subarsky si zabubnoval prsty po objemném břiše.

„Jen jedna věc. To naše parádní číslo s laserem nemohlo projít bez povšimnutí.“

„To mi vykládej! Joe Silver nás chtěl udat Výboru pro vyšetřování pokusů na lidech.“

„A proč to neudělal?“

„Asi především proto, že jsme tomu chlapovi zachránili život.“

„Bezvýznamný detail.“

„A pak jsem taky přesvědčil svého váženého šéfa, že jediné nebezpečí té metody je, že by aparát nefungoval, a že jsem pro takový případ svíral v dlani kardiální jehlu, připraven okamžitě ji do pacienta vrazit. Nicméně trval na tom, že až budeme příště v pokušení tu hračku znovu vyzkoušet, máme si nejdřív vyžádat schválení Výboru a souhlas pacienta.“

„Jako by ten krasavec byl ve stavu podepsat souhlas!“

„Co máš tedy na mysli?“ zeptal se Eric.

„Mám na mysli to, že celá tahle zatracená nemocnice moc dobře ví, co jsme dokázali. Ten Caduceus si o tobě zřejmě myslí, že bys byl ochoten trochu obejít předpisy v zájmu toho, aby se tu podařilo něco prosadit, něco, co nebylo schváleno Výborem. Nepřipadalo ti to nějak takhle?“

„Trochu ano. Jenže ten zatracený elektronický hrtan tomu dodává jistou zlověstnost.“

„Každopádně se za pár hodin dozvíme, jestli je toho chlapíka třeba brát vážně.“

„Co máš na mysli?“

„Je to jasné,“ řekl, „když se primářem stane Marshall, myslím, že můžeš celého Caducea klidně pustit z hlavy.“

„A když to místo dostanu?“

Subarsky složil svá chodidla velikosti skateboardu na podlahu.

„V tom případě, kamaráde,“ mínil, „mám pocit, že nebudeš vědět, na čem jsi.“

(4)

Vybavení administrativní sekce nemocnice White Memorial, umístěné v přízemí Drexelovy budovy, mělo na návštěvníka udělat dojem. Nad orientálními koberci se rozpínaly křišťálové lustry, stěny byly ověšené popraskanými olejovými portréty ve zlacených rámech. Prsatá a širokoplecí recepční, která za ludvíkovským psacím stolem střežila přístup do chodby, si Erika poněkud chladně změřila.

„Jsem doktor Najarian,“ prohlásil. „Přišel jsem na pozvání komise.“

Po několika hodinách strávených se Subarským se vrátil domů, aby se převlékl – nejdřív si zkusil tmavý oblek, který na sobě měl naposledy při promoci a o němž teď usoudil, že beznadějně vyšel z módy, pak si oblékl hnědé kalhoty a tvídové sportovní sako, na kterém vzápětí objevil pěticentimetrovou trhlinu v ramenním švu, nakonec se rozhodl pro šedé kalhoty a námořnický modrý blejzr. Bylo štěstí, uvědomoval si, že není z toho zasedání ještě nervóznější, protože další varianty oblečení mu jeho šatník už nenabízel. Přesto se zdálo, že recepční jeho volbu schvaluje.

„Komise doktorky Teagardenové?“ zeptala se s úsměvem a trochu se vypjala.

„Přesně tak.“

„Právě to rozjíždějí. Vás kandidáty mám posílat do přijímacího salonku, abyste tam počkali.“

„Hm… kolik těch nás kandidátů vlastně je?“

„Jen dva. Doktor Marshall už je tady.“

„Výborně.“

„Je tu přes půl hodiny.“

„To je zlé.“

„Prosím?“

„Ale nic. Poslyšte… děkuji. Děkuji mnohokrát.“

„Rádo se stalo. Kdybyste cokoli potřeboval, jmenuju se Susan.“

Eric jí znovu poděkoval a vydal se po chodbě. „Opravdu cokoli!“ zavolala za ním ještě.

„Vida,“ poznamenal Eric, když vstoupil do okázale vybaveného přijímacího salonku, „tak ten další kandidát, o kterém mluvila recepční, jsi ty. To je ale překvapení.“

„Počkej vteřinku,“ požádal ho Marshall, zabraný do knihy, Eric stačil postřehnout, že jde o něco od Johna Updika. „Jenom si dočtu stránku. Updike je třída, co říkáš?“

„Nic jsem od něj nečetl.“ Ve skutečnosti, uvědomil si Eric s jakýmsi údivem, si ani nevzpomínal, kdy naposledy četl něco jiného než odbornou literaturu.

„Pak tě tedy,“ mínil Marshall s upřímným nadšením, „čekají úplné hody.“

Brýlemi s obroučkami ze želvoviny a orlím profilem Reed Marshall připomínal Clarka Kenta a na oddělení mu tak kdekdo opravdu říkal. Eric se usadil do vínově rudého koženého křesla s vysokým opěradlem a pozoroval čtoucího Marshalla. Znali se od svého příchodu do nemocnice a zažili společně četná vítězství i zklamání, jaká provázejí lékařské začátky. Reed byl o dva roky starší než Eric, měl ženu a syna i okruh úspěšných přátel a v nemocnici si ho téměř všichni vážili.

Erika zpočátku odrazoval Marshallův patricijský původ, harvardské vzdělání a jistá povznesenost, kterou si vykládal jako snobismus. Ale jedné noci, když spolu popíjeli kávu poté, co bok po boku ošetřovali oběti řetězové silniční nehody, se Reed přiznal, že Erikovi závidí, jak v takových situacích dokáže zachovat chladnokrevnost.

„Přesně naopak,“ odpověděl Eric. „Muž ocelových nervů jsi tady ty. Na oddělení to ví každý.“

„Já zase vím,“ pronesl Reed smrtelně vážně, „že se hrozně bojím, aby mi najednou neztuhly prsty nebo abych něco neudělal špatně, a ještě větší hrůzu mám z toho, že na mně někdo pozná, jak se cítím. Vlastně ani nechápu, že ti to vykládám.“

„Z toho si hlavu nedělej. Zůstane to mezi námi. Jsi prostě utahaný, nic víc. Můžeš mi věřit. Když jde o všechno, taky mám strach. To má přece každý normální člověk.“

„Neřekl jsem, že z toho mám strach, ale přímo hrůzu. Rozesmálo by mě, když někdo tvrdí, že jsem tu stejně dobrý jako ty.“

„Poslyš, Reede,“ namítl tehdy Eric, „my dva přece nejsme protivníci. Na tohle oddělení jsme se nedosadili sami – to rozhodli páni profesoři. Naší povinností je odvést co nejlepší práci. A říkám ti upřímně, ta tvoje práce je zatraceně dobrá.“

Od oné noci mezi nimi trval vzájemný respekt, blízký mlčenlivému přátelství. Po celá následující léta se o tom rozhovoru nikdo z nich nezmínil. Pokud mohl Eric soudit, svou můru Reed překonal. Eric byl přesvědčený, že co se týče vědomostí, zaujetí i rychlého zvládání akutních situací, získal na Marshalla jasný náskok. Ale byly tu i vlastnosti hůře postižitelné – Marshallův suchý humor, rozvážnost a široký intelektuální záběr – které výběr mezi nimi dvěma značně ztěžovaly.

„Netušíš, proč nás pozvali oba najednou?“ zeptal se Eric, když Marshall odložil knihu.

„Ani v nejmenším. Akorát jsem slyšel, že už se rozhodli. Jak znám naši starou dračici Teagardenovou, nejspíš se dozvíme, že na to místo angažovali nějakou razantní ženskou ze Stanfordu a my dva se můžeme jít klouzat.“

Sara Teagardenová, diktátorská šéfka chirurgie, byla proslulá svým otevřeným feminismem a nezastíranou zálibou v lékařkách stejně, jako svou zručností na operačním sále. Náladové přelévání jejích sympatií už způsobilo řadu vzestupů a pádů.

„Víš určitě, že o to místo stojíš?“ ujišťoval se Eric.

Marshall se ušklíbl.

„Vím určitě, že Carolyn si přeje, abych o ně stál. Nejsi ženatý, takže nemůžeš vědět, že to je dostatečný důvod.“ Chvilku se zamyšleně usmíval. „Já o ně samozřejmě stojím taky, Eriku,“ dodal pak. „Bylo by hloupé tvrdit, že ne, i když sám si tak jistý nejsem. Jinými slovy – můj žaludeční vřed by hlasoval spíš pro tebe, moje ego zase pro mne. Ale stejně je to jen akademická diskuse, protože vůbec nepochybuju, že to dostaneš ty.“

„Hloupost.“

„A tohle říká člověk, který nejenže je ve své práci hotova legenda, ale který jen tak mimochodem zachránil život členovi naší správní rady.“

„Nenamáhal se mi ani poděkovat.“

„A kruci. Ale když uvážíš pokryteckou filozofii, která v naší nemocnici vládne, tak to nepřekvapuje. Což mi připomíná – ještě než si nás zavolají – rád bych ti poděkoval, žes kolem celé téhle záležitosti nijak nekalil vodu.“

Teď se pro změnu usmál Eric.

„Myslíš alespoň ne otevřeně.“

„Bez legrace. Celá ta zatracená komise se ze všech sil snažila, abychom si šli po krku, v soukromí i veřejně.“

„Proslulá pyramida nemocnice WM.“

„Přesně tak. Nahoře má místo vždycky jen jeden. Přežít mají ti nejodpornější. Oba si zasloužíme pochvalu, že jsme jim neskočili na špek. Vím, jak moc ti na tom místě záleží, a jestli chceš znát čistou pravdu, tak kdyby tu Carolyn tolik netoužila zůstat, asi bych svou kandidaturu dávno stáhl.“

„Tohle říkat nemusíš.“

„Je to pravda… Nebo alespoň skoro pravda.“

„Zajímalo by mě, co tam sakra dělají,“ prohodil Eric.

„Že by dva na jednoho proti dračici?“

„No těbůh! Jestli je to takhle, sázím na Teagardenovou. Mimochodem, říká ti něco jméno Caduceus?“

„Kromě obvyklého významu?“

„Kromě obvyklého významu.“

Reed Marshall pokrčil rameny a zavrtěl hlavou. „Vůbec nic. Proč?“

„Pusť to z hlavy. Možná si o tom někdy…“

Dveře konferenční místnosti se otevřely a vyšel doktor Joe Silver. Tento fretkovitý čtyřicátník neměřil víc než 165 centimetrů i s pěticentimetrovými podrážkami, o kterých fáma pravila, že je nosí i do postele. Už pět nebo šest let byl přednostou ONP a zastával svůj úřad tak autokraticky, že by mu mohl závidět i Napoleon. Byl poměrně vzdělaný, ale scházela mu schopnost chápat lidi a vycházet s nimi. Za celá ta léta, co pod ním pracovali, si k němu Eric ani Reed nedokázali vytvořit jakýkoliv vřelejší vztah.

„Pánové,“ řekl Silver, „omlouváme se, že jsme vás nechali čekat. Pojďte prosím oba dál…“

Oba? Eric uvažoval, proč komise jedná tak necitlivě. Po třech měsících, kdy pohovor střídal pohovor, by přece bylo vhodnější, aby si s neúspěšným kandidátem promluvili o samotě. V myšlenkách se vrátil k záhadnému telefonátu. Volající – ať už to byla ona nebo on – budil dojem, že dokáže ovlivnit výběrové řízení. Byl snad Caduceem Joe Silver? Celé to vypadalo na někoho, kdo si rád pohrává s lidmi.

Komise byla rozesazena kolem masivního stolu z tvrdého dřeva, v čele Sára Teagardenová. Byla to statná mužatka s krátce ostříhanými kaštanovými vlasy, na nose babičkovské brýle, s velkou broží z perel a diamantů na klopě. Bylo to oblečení, v němž působila ještě výhrůžněji než obvykle. Zatímco je vítala, pokoušel se Eric porovnat rytmus jejího hlasu s hlasem z telefonátu, nic ale nezjistil.

Vedle přednostů chirurgie a ONP zasedal ve výběrové komisi ještě doktor Haven Darden, přednosta interny. Široká publicita kolem demise bývalého primáře ONP Craiga Worrella vrhla na White Memorial značně nepříznivé světlo a prominentní složení komise vyjadřovalo pevné rozhodnutí vedení celou záležitost uklidnit. Silver, Teagardenová, Darden – před podobnou sestavou Eric nestál od chvíle, kdy se tu ucházel o místo rezidenta. Uvažoval, jestli se triumvirát bude řídit zdejší filozofií pyramidy do té míry, aby je oba podrobil odbornému testu.

Jako by Erikovi četl myšlenky, řekl Haven Darden: „Ničeho se vy dva neobávejte. Nechystáme se na vás vychrlit žádné klinické problémy.“

Eric vycítil, že ze všech členů komise mu je nejmíň nakloněný právě odborník na tropickou medicínu Darden. Podobně jako Reed Marshall přišel rovnou z Harvardu. Ovšem na rozdíl od Marshalla pocházel z žalostně bídných poměrů. Jeho životopis, počínaje údajem, že se narodil jako nemanželské dítě v chudinském ghettu v Port-au-Prince na Haiti, přes útěk do Spojených států a následnou adopci zámožným černošským lékařem, uváděla řada harvardských publikací. Mluvilo se o tom, že Darden má být co nevidět nominován na prvního černošského děkana v dějinách univerzity. Jeho pomlouvači – a nebylo jich málo – poukazovali na to, že ve svém oboru nedokázal přispět jediným závažným objevem. Jeho pověst skvělého klinického praktika však všechny, až na pár největších křiklounů, umlčela a rezidenti si často prohazovali služby, aby mohli být na oddělení při Dardenově vizitě.

Dardenova angličtina byla úzkostlivě spisovná, jen s nepatrným náznakem cizího přízvuku. Eric dospěl k názoru, že v telefonu to nemohl být on, ledaže by radikálně změnil způsob řeči. Snažil se zahnat myšlenku na Caducea a soustředit na jednání, které ho čekalo. Za minutu nebo dvě bude znát rozhodnutí komise a celá ta bláznivá historka se pravděpodobně ukáže jako hec.

„Pánové,“ spustila Sára Teagardenová, „nepřejeme si protahovat tuhle záležitost o nic víc než vy. Nicméně je vám jistě známo, že se snažíme vyrovnat těžkou ztrátu důvěry, kterou v očích veřejnosti utrpěla naše nemocnice a zejména oddělení naléhavých případů. Poprosila bych doktora Silvera, aby vám sdělil a zároveň vysvětlil naše rozhodnutí. Ale ještě předtím bych se chtěla ujistit, že máte oba i nadále o to primářské místo zájem. Doktore Marshalle?“

„Ještě jsem to nevzdal.“

„A vy, doktore Najariane?“

„Já také ne.“

„Výborně. Doktore Silvere, tlumočte prosím pánům naše současné stanovisko.“

Zatímco Joe Silver si urovnával papíry a nasazoval brýle na čtení, zaťal Eric prsty do okraje židle.

„Reede, Eriku,“ začal, „nejprve bych vám chtěl oběma blahopřát k dojmu, který jste učinili na tuto komisi, a zároveň vám poděkovat jménem prezidenta Mortensena, členů správní rady a všech zaměstnanců nemocnice White Memorial za vynikající práci, kterou jste tu během celé své služby odvedli. Jak je vám známo, bývalý primář oddělení poškodil naši reputaci hůř než stovka jiných doktorů, kteří nemocnicí prošli, dohromady…“

Navzdory napětí, které pociťovali, si Eric s Reedem vyměnili pobavené pohledy. Craig Worrell podléhal svým vášním až příliš často a byl nafilmován, jak vymáhá pohlavní styk na mladé pacientce ONP výměnou za předpis na silná narkotika. Brzy nato byl zatčen ve svém BMW zaparkovaném v nemocniční garáži, když na přestrojenou policistku naléhal, aby nezdržovala a splnila svůj díl úmluvy, protože na něj ještě čeká práce. Na tom zatčení si smlsli snad všichni bostonští novináři a televizní reportéři. Když byl pak za měsíc propuštěn za kauci, Worrell zmizel. Občas se sice říkalo, že ho někdo někde zahlédl, ale nic víc.

„A tak,“ pokračoval Silver, „my tři stále váháme – a doufám, že s tím souhlasíte – učinit konečný závěr, pokud je tu byť jen náznak nejistoty. Víme, že jste dnes očekávali výsledek, a chápeme, že vám to může připadat kruté, ale nakonec jsme se, ehm, shodli, že odložíme výběr o takové dva, tři týdny. Jestliže naše rozhodnutí staví některého z vás do situace, že by musel svou kandidaturu stáhnout, prosím, aby nám to sdělil.“

Silverovo prohlášení zapůsobilo na Erika jako rána pěstí. Bez definitivního rozhodnutí – jediná varianta, s níž nepočítal. Ale komise si přece už vybrala. Alespoň tak mu to sám Silver předevčírem naznačil. Co se tu sakra děje?

Eric zíral na svého šéfa a pak na ty další dva v komisi. Jejich tváře mu připadaly rozmazané a neskutečné.

„Eriku? Slyšíte mě, Eriku?“

„Hm? Promiňte prosím.“

Silver na něj vrhl zkoumavý pohled.

„Eriku, Reed nám už potvrdil, že souhlasí, aby se celá ta věc o dva až tři týdny doložila. Čekáme na vaše vyjádření.“

Eric si horečně srovnával myšlenky.

„Samozřejmě,“ slyšel se říkat. „Taky souhlasím s odkladem.“

Rozmazané tváře se potěšeně pousmály.

„Vynikající,“ podotkla Sára Teagardenová. „Doktore Dardene, máte k tomu ještě něco?“

Internista pohlédl nejprve na Reeda a pak na Erika.

„Jen bych vás chtěl, pánové, poprosit o shovívavost a pochopení. Kdyby to bylo možné, jsem přesvědčený, že bychom si vás vybrali oba. Vzhledem k složitosti celé situace a také pozornosti, s níž naše správní rada i tisk sledují každý náš krok, chtěli bychom posoudit ještě některé další aspekty a provést další šetření. Pokud někdo z vás má nějaký problém nebo dotaz, mohu vás ujistit, že kdokoliv z nás je vám k dispozici.“

Sara Teagardenová bez dalšího komentáře vstala, podala kandidátům ruku a odročila zasedání.

„Není ti něco, Eriku?“ zeptal se ho Marshall, když ostatní odešli. „Jsi celý zelený.“

Takový svinstvo! Takový zatracený svinstvo! chtělo se Erikovi zařvat. Místo toho ale jen pokrčil rameny.

„To je v pořádku,“ řekl. „Já… jenom jsem prostě čekal, že se to dneska rozetne – ať už tak, nebo tak.“

„Já taky. Právě včera jsem se srazil s Teagardenovou – a jasně naznačovala, že už je po všem. Z toho, co říkala, jsem nabyl dojem, že to místo je tvoje. Nechtěl jsem se tady o tom zmiňovat, ale je to tak. Poslyš, musím se vrátit na oddělení, takže ahoj. Je to jen dalších čtrnáct dní.“ Zlehka plácl Erika do ramene. „A koukej se chovat ukázkově, jasný?“

„Ty taky,“ řekl Eric. „Nikdy nevíš, kdy tě sleduje Velký bratr –anebo ještě větší sestra.“

Marshall spěšně odešel a Eric tam zůstal bez hnutí stát. Oni dva se mimo nemocnici nikdy nevídali. Teď, když se jejich čas v nemocnici naplňoval, cítil, že to byla škoda.

Recepční Susan sledovala přicházejícího Erika s úsměvem.

„Tak jak to dopadlo?“ zeptala se.

„Nijak. Nic nerozhodli.“

„Na komisích je to tak vždycky. Už jsem na nich proseděla dost času – a je neuvěřitelné, jak málo toho celá parta doktorů dokáže projednat.“

„Je to, jak povídala. Takže na shledanou za čtrnáct dní.“

„Okamžik,“ řekla. „Něco tu pro vás mám.“

Podala mu obyčejnou obálku. Puntičkářsky přesnými tiskacími písmeny na ní bylo napsáno: DR. ERIC NAJARIAN. Erikova první myšlenka byla, že v obálce bude vzkaz přímo od recepční, z výrazu její tváře však rychle pochopil, že se mýlí.

„Před chviličkou to tu pro vás nechala jedna žákyňka,“ poznamenala Susan. „Opravdu kusanec, ale řekla bych, že pro vás trochu moc mladá.“

Eric byl tak zamyšlený, že si její narážky ani nevšiml. Mlčky obálku převracel v rukou.

„Díky,“ pronesl pak mechanicky a odcházel.

„Jsem tu celý den!“ volala za ním Susan.

Eric zahnul do hlavní nemocniční chodby, opřel se o zeď a rozlepil obálku. Vzkaz uvnitř byl napsán týmž pečlivým rukopisem jako jeho jméno.

NOSTE TOHLE – A MY POCHOPÍME. Nic víc.

V rohu obálky bylo zasunuto něco kovového.

Náhle ztuhlými a studenými prsty Eric tu věc vytáhl a prohlížel si ji tak, aby ji nikdo z kolemjdoucích nemohl zahlédnout. Byl to špendlík s oválným černým kamínkem, snad obsidiánem. V kameni byl jemně provedený vlys – zlatý caduceus.

(5)

9. dubna

„Jméno?“

„Laura Endersová. Už jsem vám to říkala.“

„Ne, paní. To je vaše jméno. Potřebuju jméno toho mládence, co se pohřešuje.“

„Aha. Scott Enders. Ale také si říká Scott Shollander.“

„Známý též jako Shollander,“ opakoval si polohlasně službu konající seržant a vyťukával jméno na psacím stroji.

Laura jednala s bostonským policistou sotva pár minut, ale nejraději by už odešla. Nepředstavil se jí, jméno měl však na visačce: SŽT. THOMAS CAMPBELL. Byl to červenolící muž s bříškem, mohlo mu být necelých šedesát a jakýkoliv elán a zájem o práci v něm dávno vyhasl. Čím déle poslouchala své odpovědi na jeho otázky, tím jí bylo jasnější, že z jeho strany nemůže očekávat sebemenší pomoc.

„Naposledy viděn?“

„Víte, vlastně jsem ho neviděla už pět měsíců.“

„Pět… měsíců…,“ předříkával si policista to, co psal. Nevzrušovalo ho to víc, než kdyby napsal pět dnů. Svým chováním dával jasně najevo, že za léta služby viděl a slyšel už ledacos – a že toho všeho má tak akorát. „Mám dojem, že teď už asi nehraje roli, jak byl naposledy oblečen,“ mínil.

„Ovšem,“ souhlasila Laura se špatně skrývaným sarkasmem. „Snad abyste tuhle rubriku vynechal.“

Bostonské policejní ředitelství mělo k čisté a svěží kráse ostrova Little Cayman tak daleko, jak si lze vůbec představit. Podlahy ve staré budově byly špinavé a mdlé osvětlení bylo dobré jen k tomu, že nebylo možné určit původ všech skvrn na stěnách. Ale snad nejhorší byl zápach. Pachy stovek lidí tu ve vzduchu zhoustly jako mlha nad močálem.

Bylo půl páté odpoledne, venku bylo zataženo a vytrvale mžilo. Včera téměř na minutu přesně touhle dobou odcházela z Communigistics a nechala se taxíkem odvézt na washingtonskou adresu, kterou jí dal Neil Harten. V nevelkém bloku činžovních bytů nedokázala najít nikoho, kdo by Scotta někdy viděl nebo o něm slyšel. Ubytovala se v jednom z hotelů v centru a zavolala na domácí číslo Neila Hartena, aby se zeptala, jestli on nebo někdo z jeho známých v tom bytě Scotta někdy navštívili. Neudivilo ji, když odpověděl záporně.

Chvíli si pohrávala s myšlenkou vyhledat majitele domu, nakonec se však rozhodla, že se pořádně vyspí, ráno se zastaví na nejbližší policejní stanici a ohlásí pohřešovanou osobu. Potom se vypraví do Bostonu a tam začne doopravdy pátrat.

„Snímek z poslední doby?“

„Prosím?“

„Máte nějaký jeho snímek z poslední doby?“

„A tak. Jenom tenhle.“

Podala mu fotografii, na níž byla se Scottem. Policista si ji zběžně prohlédl a odložil na svůj stůl.

„Ne, počkejte. Já ji potřebuju.“

Seržant Thomas Campbell jí snímek lhostejně vrátil.

„Já… nechám zvětšit Scottův obličej a přinesu vám kopii, chcete?“ zeptala se.

„Jak si přejete.“

„Seržante, myslíte, že mi budete schopní v pátrání po bratrovi nějak pomoct?“

Stárnoucí policista na ni vážně pohlédl a Laura v jeho očích poprvé postřehla účast.

„Podívejte se na to realisticky, slečno Endersová,“ navrhl. „Jak byste asi na mém místě na tuhle otázku odpověděla vy?“

„Já… já vás chápu,“ řekla Laura a začala se sbírat k odchodu.

„Je mi líto. Informace, které jste mi poskytla, stačí k tomu, abychom dali jméno vašeho bratra do počítače, ale nestačí na to, aby byl na případ vyčleněn detektiv.“

„Už jsem řekla, že vás chápu, seržante Campbelle. Hned, jak mi udělají tu zvětšeninu, tak vám ji přinesu. Díky, že jste mě vyslechl.“

Vstala.

„Počkejte okamžik!“ zadržel ji Campbell. „S tím, co jste mi dala, opravdu nemůžu moc dělat, ale alespoň porovnám ten popis a ehm…“

„Neidentifikovaná těla. Jen to klidně řekněte.“

„Přesně tak.“ Napsal do svého notesu jméno Bernard Nelson a telefonní číslo, vytrhl list a podal jí ho. „Tohle je jméno jednoho docela dobrého soukromého detektiva,“ poznamenal. „Nepracuje pro žádnou z těch velkých firem, ale sólo – a tak má přijatelnější sazby. Možná bývám s tím mohl píchnout. A pokud se já sám něco dozvím, slibuju, že vám zavolám. Kde bydlíte?“

„Hotel Carlisle. Je to v centru, na…“

„Stilesu. Znám to tam. Tam to totiž zná každý policista. Víte, slečno, nevím, jak bych vám to vysvětlil, ale Carlisle, to není zrovna nejvhodnější… Chci říct, že tam je spíš denní provoz, s hodinovou taxou. Profesionálky.“

„Myslíte prostitutky?“

„No, pár jich tu máme.“

„Ale… vždyť já tam platím pětadevadesát dolarů za noc!“

„Vítejte v Bostonu,“ usmál se seržant Thomas Campbell.

Kancelář Bernarda Nelsona byla deset minut chůze od policejní stanice. Cestou se Laura zastavila ve fotozávodě, kde za dvě dvacetidolarovky získala příslib, že zvětšenina bude hotová ráno, a ne „za sedm až deset dní“, jak jí majitel původně nabízel.

„Vítejte v Bostonu,“ zašeptala si Laura, když vycházela zpátky na ulici.

V telefonu jí Nelson připadal jako třicátník nebo čtyřicátník. Ve skutečnosti mu bylo daleko víc – nejméně šedesát – a rozhodně nevypadal mladší. Jeho kancelář ve druhém poschodí čtyřpatrového, rádobyluxusního činžáku sestávala z malého prázdného předpokoje a neuklizené úřední místnosti. V jejích dveřích stál Nelson, když Laura vešla. Měřil něco přes sto sedmdesát centimetrů, ale vážit musel ke sto kilům, z čehož většinu představovalo břicho, vedle kterého by se Thomas Campbell zdál docela štíhlý. Nelson na sobě měl sepraný zelený svetr, který mu sahal sotva do pasu, a v zubech svíral asi čtyřcentimetrový zhaslý nedopalek doutníku. Laura si ho okamžitě představila, jak bok po boku se seržantem Campbellem sedí u baru v zakouřeném výčepu, a měla sto chutí rovnou se otočit a zmizet.

Na rozdíl od Campbella však Bernard Nelson naslouchal jejímu vyprávění docela se zájmem. Když skončila, vytáhl ze zásuvky psacího stolu zlověstně vyhlížející revolver s dlouhou hlavní, chvíli jej odborně potěžkával a pak si jím s požitkem zapálil oharek doutníku.

„Roztomilá hračka,“ podotkla Laura.

„Narozeninový dárek od dcery. Mám tu ovšem zamčený i pravý. Nechci ho nechávat na stole, jak to předvádějí v televizi, protože se bojím, že bych si je jednoho krásného dne spletl a ustřelil bych si hlavu – a v horším případě dokonce doutník. Po infarktu jsem manželce slíbil, že nebudu kouřit víc než jeden denně.“

„Pak by bylo opravdu hrůza takhle se o něj připravit.“

„Přesně tak.“ Zatáhl z doutníku, zaklonil hlavu a vyslal ke stropu krouživý obláček dýmu. Pak odložil oharek do popelníku ve tvaru golfové jamky. „Slečno Endersová, povězte mi, jak je možné, že o tak blízkém člověku toho víte tak málo?“

„Nikdy jsem si neuvědomovala, jak málo toho o něm vlastně vím,“ přisvědčila. „Alespoň donedávna ne. Myslím, že Scott je, jak bych to řekla, v určitém smyslu dost uzavřený.“ Zastyděla se trochu, že zopakovala hodnocení Neila Hartena, teď jí však připadalo výstižné.

„Máte tou uzavřeností na mysli, že tajil, kde pracuje a bydlí, jaké jméno používá…“

Laura se zhluboka nadechla.

„Pane Nelsone, měl jste nějaké starší sourozence?“

„Bratra,“ odpověděl a z jeho výrazu bylo zřejmé, že už pochopil, o co jí jde. „O pět let staršího.“

„Žije?“

„A jak!“

„Všímal si vás hodně, když jste vyrůstali?“

„Ne. Většinou se choval, jako bych ani neexistoval.“

„A jaký jste měl k němu vztah?“

„Zbožňoval jsem ho,“ přiznal Bernard Nelson. „A myslím, že to trvá dodnes.“

„Tak tedy Scott pro mne znamená totéž, co váš bratr pro vás. A možná ještě víc. Od svých čtrnácti let nikoho jiného nemám.“ Na okamžik se zahleděla mimo detektiva. „Nedokážu vám vypovědět, co všechno pro mne Scott za ta léta udělal. A já jsem neměla jedinou příležitost udělat něco pro něj.“

„Dokonale vás chápu,“ přikývl Nelson. Pohlédl na nedopalek doutníku, ale pak se zřejmě rozhodl, že s ním ještě počká. „Slečno Endersová, přichází podle vás v úvahu, že by se váš bratr do něčeho namočil?“

„Namočil?“

„Promiňte mi ten televizní slovník, ale na lepší výraz si právě nevzpomínám. Určitě víte, co mám na mysli. Hazard, nějaký bankovní podvod, drogy?“

„Vyloučeno!“ namítla Laura.

„Proč? John Dillinger měl také příbuzné.“

„To nebylo moc vtipné. Jak vás něco takového vůbec mohlo napadnout?“

„Spíš byste se měla ptát, jak by mě to mohlo nenapadnout. Slečno Endersová, lidé nevystupují pod falešnými jmény a netají své soukromí i před nejbližšími příbuznými, pokud k tomu nemají zatraceně pádný důvod.“

„Možná ve většině případů. Já jsem si ale jistá, tedy cítím, že Scotta znám dobře. A něco takového na něj nevypadá. Takže –pomůžete mi ho hledat?“

„Počítám si sedmdesát pět dolarů plus výdaje.“

„To zní rozumně, pokud ty výdaje nejsou příliš vysoké.“

Bernard Nelson na ni upřeně pohlédl a pak se usmál.

„Slečno Endersová,“ řekl, „myslel jsem sedmdesát pět dolarů na hodinu.“

„Na hodinu?!“

„A když vyjdeme z toho, že zatím ani nevíme, jestli je váš bratr v Bostonu nebo ne, bude těch hodin zatraceně moc. Mohlo by jít zhruba…“

„Já počítat umím. Povězte, děláte teď právě na něčem?“

„Možná to tak nevypadá, ale odpověď zní ano. Na několika věcech.“

„Za sedmdesát pět dolarů na hodinu?“

„I za víc.“

„A kolik hodin myslíte, že by vám trvalo, než zjistíte, jestli Scotta dokážete najít?“

„Možná padesát. Možná sto. Pátrání po někom, to je zpoloviny ošoupávání podrážek a zpoloviny náhoda. Těžko říct.“

„Já… nějaké peníze mám, ale tolik ne.“

„Ani jsem si to nemyslel. Slečno Endersová, rád bych vám pomohl. Opravdu moc rád. Jim Rockford dostává případy zásadně od půvabných a zajímavých žen – a já bych si to taky s radostí zkusil. Jenomže mám dvě děti na vysoké a k tomu hypotéku větší než nevadská poušť. Vy potřebujete někoho, kdo je skutečný profesionál, kdo pro vás může pracovat na plný úvazek a přitom si počítá daleko méně, než jsou současné sazby. Takový člověk neexistuje. A jestli budete ze svých požadavků příliš slevovat, věřte mi, že vyhodíte všechny peníze, co máte, úplně zbytečně.“

„Oceňuji vaši otevřenost,“ řekla Laura a nijak se nepokoušela zakrýt své zklamání. „Co bych tedy podle vás měla dělat?“

„Můžete to vzdát a čekat.“

„To nepřichází v úvahu.“

„Pak bych vás snad mohl alespoň trochu navést správným směrem. A jestli narazíte na jakoukoliv stopu, přijďte sem a promluvíme si.“

„To byste byl opravdu moc hodný.“

„Snad. Ale rád bych vám pomohl. Třeba jen proto, že jste si nestěžovala na můj doutník.“

„Ale chtěla jsem.“

„Já vím. Teď mě ale dobře poslouchejte. Než vám cokoliv řeknu, rád bych se ujistil, že si uvědomujete, kde jste. Tohle není žádná farma v Missouri ani pohádkový ostrov v Karibském moři. Tohle je velkoměsto. A ve velkoměstě spíš narazíte na lidi, kteří vás chtějí využít, než aby vám pomáhali.“

„To mě uklidňuje.“

„Takhle to tu chodí. Vy se chováte hrozně mile. Hrozně mile a důvěřivě.“

„Díky.“

„Neděkujte mi. V téhle souvislosti to není poklona, ale výtka. Došlo vám to?“

„Ano,“ přisvědčila Laura vážně. „Došlo mi to.“

„Tak dobře. Myslím, že pro začátek byste si měla dát vytisknout leták. Dejte na něj tu fotografii, o níž jste mluvila, a veškeré údaje, které o bratrovi můžete uvést. Nabídněte odměnu za informace, jež by vedly k jeho vypátrání, ale neudávejte částku. A když pro vás někdo bude mít nějakou zprávu, nedávejte si s ním sraz mimo veřejná místa. Fotografii zaneste tomuhle chlapíkovi a odvolejte se na mne.“ Napsal jí jméno a adresu. „Nechte si těch letáků natisknout asi tisíc. Ať si řekne, kolik chce, nabídněte mu o stovku míň a pak mu slibte původní částku, když vám to natiskne do druhého dne.“

„S touhle taktikou jsem se už seznámila,“ řekla Laura. „A kde bych ty letáky měla rozšiřovat?“

„Začněte s hotely a motely. A nespoléhejte se příliš na recepční a vedoucí. Jděte za uklízečkami a za číšníky. Vyptávejte se. Nesmíte jim jen vrazit leták a jít. Pak bych obešel policejní okrsky. Dohlédněte, aby leták skutečně vyvěsili. Potom zajděte do novin. Dejte si záležet, abyste vypadala co nejlépe. Když vzbudíte zájem některého reportéra, může o tom napsat a otisknout i tu fotku. Když nic z toho nevyjde, možná by se vyplatilo utratit trochu peněz za inzerát. Pije váš bratr?“

„Občas asi ano.“

„Pak obejděte pár barů v centru. Scott nevypadá, že by popíjel na periférii. Jo – a obejděte obchody s počítači pro případ, že v tom pořád ještě pracuje. A taky nemocnice. Zvláště oddělení naléhavých případů. Zajděte do všech, i do těch na předměstích. A opakuju – všude se musíte na vlastní oči přesvědčit, že váš leták skutečně visí na zdi a neleží v koši.“

Laura si zapisovala Nelsonovy rady a hlava jí šla kolem.

„Bude to fuška,“ mínila.

„Mohlo by to být horší.“

„Opravdu?“

„Jo. Taky byste mohla někomu platit pětasedmdesát dolarů za hodinu, aby to udělal za vás. Sežeňte si pořádný plán města a vyznačte nejen, kde už jste byla, ale taky, kam se chystáte. Když mi ten plánek přinesete, zatrhnu vám ty části města, kterým byste se měla vyhnout. Můžete to objíždět taxíkem, ale radím vám, abyste zamykala dveře. Někteří taxikáři – není jich moc, ale vyskytnou se – mají domluvená místa, kde zastaví, a jejich parťák pak přiskočí a ukradne vám kabelku.“

„Rozkaz.“

„V hotelu se taky zamykejte.“

„Víte, začínám chápat, že byste se za těch sedmdesát pět dolarů na hodinu vlastně vyplatil.“

„Zatím stačí, když mi z toho svého ostrova pošlete krabičku Havanas.“

Laura vstala a podala mu ruku.

„Pošlu je vaší ženě,“ rozhodla. „Bude vám je přidělovat.“

Když Laura odcházela z kanceláře Bernarda Nelsona ke svému hotelu, padl už na město studený, navlhlý večer. Ulice byly osvětlené, některé dokonce kuriózními plynovými lampami. Chodníky se zaplnily, mnozí lidé zřejmě pospíchali z práce domů. Lauře se ovzduší města čím dál víc líbilo – svou starobylostí i neokázalou cílevědomostí. Dvakrát navštívila New York, ale nikdy se tam necítila tak příjemně jako po pouhých několika hodinách tady v Bostonu.

Zastavila se u novinového stánku, koupila si kvalitní plánek města a časopis Skin Diver a pak se rozhodla, že se dá Boylstonskou do Městských sadů. Právě přešla Darthmouthskou, když se jako oživlá noční můra rozeběhli po chodníku proti ní dva výrostci – běloch a černoch. Dokud si nevšimla starší ženy, která šla přímo před ní, neuvědomila si, k čemu se chystají.

Jeden z mladíků s nacvičenou přesností vrazil do ženy, až ztratila rovnováhu. Jak padala na dlažbu, vyškubl jí druhý chlapec, běžící o krok za ním, kabelku a vzápětí přidal. Lauřina reakce byla zcela automatická. Strhla z ramene tašku, rozmáchla se a vší silou jí praštila výrostka do ruky, až upustil ukradenou kabelku na chodník. Chlapec klopýtl a otočil se.

„Nech to ležet!“ štěkla na něj Laura a stoupla si mezi něj a kabelku.

Chlapec se zarazil. Ostře si ji měřil.

„Nech toho!“ vykřikla chraptivě a doufala, že její pohled vyjadřuje alespoň zlomek toho vzteku, který viděla v jeho očích. Všimla si, že mladík za ním zaváhal, pak se otočil a utekl. Stále jako ve snu je začalo obstupovat několik kolemjdoucích mužů.

Viděla, jak se hněv v mladíkových očích mění v neklid.

„Krávo,“ ulevil si. Vzápětí vyrazil a prodral se mezi dvěma překvapenými obchodnickými typy.

Zatímco Laura se srdcem až v krku zvedla kabelku, několik lidí jí vyslovilo uznání a poklepalo ji po rameni. Staré ženě pomohli vstát.

„Jste v pořádku?“ zeptala se Laura.

„Já… myslím, že ano,“ vypravila ze sebe a zřejmě si neuvědomovala, že mluví s tím, kdo jí pomohl.

„Výborně. Tady máte svou tašku.“

„Díky, díky, drahoušku.“

Žena byla stále ještě otřesená. Laura k ní přistoupila blíž a podávala jí kabelku. Necelé tři metry od ní zapadl vysoký chlapík, oblečený v džínách a větrovce, bleskově do domovních dveří, aby ho nezahlédla. Laura se přesvědčila, že stará paní dokáže jít sama. Pak, aniž věnovala příliš pozornosti chabému potlesku, pokračovala dál po Boylstonské.

O chvilku později opustil muž v džínách vchod a vydal se za ní.

Špendlík nebyl větší než Erikův nehet, svým vypracováním však představoval umělecké dílo. Zlatý Caduceus byl ručně vlisovaný do černého kamene, na vrcholu hole a podél křídel rozpínajících se z jejího dolního konce měl jemně emailové stínování. Propletení hadi pod křídly byli vyrytí tak úzkostlivě pečlivě, že Eric dokázal pod mikroskopem rozeznat jejich šupiny, a dokonce i výbrus v rubínových skvrnkách, které zářily na místě očí.

Mluvím k vám za Caduceus, vaše bratry a sestry v lékařství. Jde nám o stejné věci jako vám. Jde nám o vás.

Ta slova zněla Erikovi v hlavě od onoho nečekaného rozhodnutí výběrové komise, že svou volbu o několik týdnů odloží. A přestože si nedokázal vybavit do detailu každé slovo, které pronesl ten přízračný elektronický hlas, smysl sdělení byl jasný. V nemocnici White Memorial probíhala jakási skrytá činnost, tajemná, ale významná, činnost, do níž by se mohl zapojit, pokud by byl ochoten přestoupit meze běžně přípustných metod a použít u pacienta neobvyklého léčebného postupu.

Joe Silver, Haven Darden, Sara Teagardenová, to byli v nemocnici ti nejvlivnější z vlivných – a přinejmenším jeden z nich, tím si byl Eric jistý, byl členem Caducea. Přinejmenším jeden z nich byl připravený potvrdit jeho jmenování primářem oddělení naléhavých případů.

Po čtyři dny, které následovaly po zasedání výběrové komise, zůstal špendlík s Caduceem ležet v zásuvce Erikova psacího stolu. A přestože se snažil nemyslet na něj a navyklým způsobem vykonávat svou práci, rozumové úvahy, zda si jej má připíchnout na svůj bílý plášť nebo ne, se mu v hlavě přelévaly jako mořské vlny. Přemítal o lékařích, kteří dosáhli zásadních posunů tím, že ignorovali lékařské konvence. Připomínal si, že už použitím perikardiálního laseru v podstatě dokázal všem – a nakonec i sám sobě – svou schopnost podobných představ i činů. Ujišťoval se, že až zjistí, o co vlastně Caduceovi jde, vždycky se bude moci odtrhnout.

Nakonec však ani příslib povýšení, ani celý ten výčet rozumových argumentů nebyl dost přesvědčivý. Tady nešlo o laser, který sám vyvíjel a důvěrně znal. Tohle byla práce, ale i zájem někoho jiného. Jeho dilema trvalo, ale nad touhou zjistit, co se za Caduceem skrývá, vždy znovu a znovu vítězily jeho pevně vštípené zásady. Více než pět let postgraduální dřiny a absolutní oddanost oboru podle jeho názoru prokazovaly, že právě on je na vedení ONP ten pravý. A nepřestával doufat a věřit, že v konečném součtu to bude stačit.

Byl podvečer. Oddělení naléhavých případů, kde po několik hodin vládl netypický klid, náhle začalo znovu ožívat. Eric už předal službu Reedu Marshallovi, přivezli však dva vážně zraněné při nehodě na dálnici. Proto se Eric nabídl, že dokud se to tu neuklidní, ujme se lehčích případů. Pracoval se sestrou na příjmu, třídil přicházející pacienty a ošetřoval ty, kteří nepotřebovali rozsáhlejší vyšetření. V provozu byly tři ordinace současně a několik dalších pacientů čekalo na výsledky z laboratoře. Hromádka nevyřízených karet na Erikově stole narůstala.

„Kristen, nevíte, jak to vypadá s měsícem?“ zeptal se, zatímco vypisoval recepty a doporučení na odborné vyšetření pro několik pacientů najednou.

„Zítra je úplněk,“ řekla sestra. „Přece vidíte.“

Eric pohlédl na téměř zaplněnou čekárnu.

„To vidím,“ přikývl. „Seňoro Martinezová,“ zavolal, „traiga a su padre aquí, por avor!“

Žena, která na jedné ruce chovala dítě, pomohla svému otci, aby se dobelhal ke stolu. Ze všech předmětů, který se kdy učil – včetně biochemie, biologie, fyziky a výpočetních metod – mu jako lékaři nejužitečnější připadaly čtyři roky španělštiny na střední škole.

„Es dna, seňora. La gota,“ podával jí dva recepty a doporučení k dalšímu vyšetření. „Es muy dolorosa, pero no es grave.“

Žena mu opakovaně španělsky děkovala a po jistém zaváhání mu stiskla ruku a políbila ho na tvář.

„To bylo opravdu milé. Nebo bych měl spíš říct – Fue muy simpático,“ ozvalo se za ním.

Eric se otočil a zjistil, že vpravo za ním stojí doktor Haven Darden.

„Díky,“ řekl Eric. „Jen kdybych byl dost předvídavý a nezanedbával španělštinu na fakultě! Mám pocit, že vy jste tuhle chybu neudělal.“

Internistův kulatý obličej se zvrásnil úsměvem.

„Víte přece, že na Haiti mluvíme francouzsky,“ řekl. „S takovým základem není tak těžké zvládnout další románské jazyky.“

Eric si vzpomněl, jak někde četl, že přednosta interny nemocnice White Memorial mluví sedmi jazyky, ale nechtělo se mu to dál rozvádět. Během těch let, co strávil v nemocnici, si nějaký čas odsloužil i u Dardena, nikdy se s ním však nesblížil tak jako s mnohými jinými profesory. Ve skutečnosti u Erika vznikl pocit jistého rozladění v době, kdy se v praxi na Dardenově oddělení střídali s Reedem Marshallem. Marshall se tehdy jen tak mimochodem zmínil o konexích z Harvardu a uklouzlo mu, že Darden ho pozval i s manželkou na večeři.

Eric byl přesvědčený, že jestli některý člen komise dává jednomu z obou kandidátů přednost, pak je to Darden, stranící Reedovi.

„Máte na příjmu nějakého pacienta?“ zeptal se Eric.

Darden, pod bílým pláštěm ke kolenům ustrojený s úzkostlivou pečlivostí, přikývl.

„Jeden můj známý lékař k nám veze svou patnáctiletou dceru, která má vysoké horečky a strnulou šíji.“

„To by mohla být meningitida. Chápu, že má starost.“

„Přesně tak.“

„Kdybych vám mohl být v něčem užitečný, jsem vám plně k dispozici.“

Darden pohlédl k nabité čekárně.

„Řekl bych, Eriku, že v téhle chvíli vás potřebujou nejvíce tady na ambulanci. Víte, co? Věnujte mi tak dvě, tři minuty a já vám pak pomůžu zvládnout ty davy tady.“

„První přikázání WM,“ řekl Eric. „Nikdy neodmítej pomoc. Jenom s dovolením vysvětlím sestře na příjmu, jak má uklidnit to srocení v čekárně. Pak můžeme jít do mé kanceláře.“

Haven Darden ho následoval do malé kanceláře vedoucích rezidentů, o kterou se Eric dělil s Reedem Marshallem.

„Děkuju, že jste si udělal čas,“ řekl Darden a zavřel dveře. „Nezdržím vás dlouho, Eriku, mluvil jste od toho pondělního zasedání s některým členem komise?“

„Joe Silver je tu skoro pořád, a tak jsme spolu několikrát mluvili. Včera jsem obědval u jednoho stolu se Sarou Teagardenovou. Proč?“

„Zajímalo by mě, jestli se vám někdo z nich nezmínil o tom, co se stalo – proč jsme vám oběma naznačovali, že už je rozhodnuto, a pak jsme oznámili odklad.“

„O tom nepadlo ani slovo. Nemocniční tamtamy ale pracují přesně – o té věci tu ví snad každý. Myslím, že sestry rozjely sázky. Pokud je mi známo, tipují zatím přibližně v poměru padesát na padesát, takže podporují Reeda i mne, podle toho, s kým právě slouží.“

„Tak tedy,“ řekl Darden. „Možná je to ode mne nevhodné, ale rád bych, abyste věděl, že kdyby komise dospěla k závěru, byl by vybrán doktor Marshall.“ Erika z té zprávy bodlo na prsou. „Doktor Silver pro něj byl rozhodnutý zřejmě už od začátku a doktorka Teagardenová naznačila, že se k jeho názoru přiklání. Použitím toho svého laseru jste na ně příliš velký dojem neudělal. Já ale sázím na vás. A proto vám taky tohle všechno povídám.“

„Děkuju vám,“ hlesl Eric, neméně překvapený tím, že se Darden ukázal jako jeho příznivec, otřesený faktem, jak blízko měl k porážce. Pokoušel se přičlenit tyto informace k tomu, co už věděl. Darden v žádném případě nemohl být volajícím – ani elektronický přístroj by nedokázal zakrýt jeho výrazně odlišnou, sevřenou angličtinu. To znamená, že jeden z těch zbývajících dvou…

„Nemám nic proti doktoru Marshallovi,“ pokračoval Darden, „ale řekl bych, že postrádá vaši profesionální zanícenost a oddanost. Líbí se mi váš přístup k práci, váš čich, lze-li to tak nazvat. Prokázal jste klinickou útočnost – schopnost využít příležitost a za každou cenu dostat pacienta z krize – a to oceňuji.“

„Ještě jednou vám děkuju,“ řekl Eric. „Ale můžete mi prozradit, proč tedy Reed nebyl jmenován?“

„Ne tak docela. Odklad nečekaně navrhl Joe Silver. Možná to nevíte, ale právě Joe před několika lety prosazoval Craiga Worrela, přestože v nemocnici proti němu byly závažné námitky. A když se potom ta volba ukázala jako nešťastná, zaměřila se na něj značná část kritické palby. Možná se teď bojí, aby znovu nesázel na špatného koně.“

„Možná…“ hlesl Eric nepřítomně.

„Když dokážeme zviklat jeden z těch dvou hlasů, vyhrál jste. Dohodli jsme se, že bude stačit poměr 2: 1.“

„Jsem moc rád, že jste mi to všechno vysvětlil,“ podotkl Eric. „Nemusím vám snad zdůrazňovat, že nám s Reedem oběma dost vrtá hlavou, o co tu vlastně jde.“

„Sám bych to rád věděl,“ přiznal Darden. „Víte, Eriku, myslím si, že White Memorial si nemůže dovolit přijít o lékaře s vaší erudicí a s vaším zanícením. A mám-li mluvit za sebe, uvítal bych fakultního kolegu s názory tak blízkými mým vlastním. Při hlasování na zasedáních profesorského sboru se projevuje nebezpečně těsný poměr mezi konzervativci a těmi z nás, kteří jsme přesvědčení, že chce-li se naše nemocnice udržet na špičce, musí také probojovávat špičkové metody. Vzpomínáte si na interdisciplinární výzkum AIDS, který jsem navrhoval asi před rokem?“

„Samozřejmě jsem o něm slyšel. Až se to rozjede, měl jsem v úmyslu se přihlásit jako klinický spolupracovník. Taky jsem se zapsal na ten oběžník, který jste tu nechal kolovat.“

„Já vím. Asi vás nepřekvapí, že Reed Marshall se nepřipojil. Na druhé straně možná ovšem nevíte, že můj návrh ve sboru neprošel rozdílem pouhých dvou hlasů.“

„Tak těsná porážka vás musela velmi mrzet,“ mínil Eric.

„Žádná myšlenka není pohřbená, dokud ji nepohřbí ti, kdo v ni věří,“ odpověděl Darden. „Jedním z těch, kdo hlasovali proti, byl Craig Worrell.“

„Chápu.“

„Kdybych byl na vašem místě a stál o to místo tak, jak o ně zřejmě stojíte, udělal bych všechno, abych získal hlas doktora Silvera nebo madam Teagardenové. Nenapadá vás, jak by se to dalo zařídit?“

„Ne,“ zalhal Eric a proti své vůli pohlédl na zásuvku psacího stolu. „Nic mě nenapadá.“

„Pak tedy… ehm, jistě chápete, že přestože si Reeda Marshalla hluboce vážím, pokud byste o něm věděl cokoliv, co by mohlo ovlivnit některého z mých kolegů v komisi…“

„Ne,“ řekl Eric a nedokázal zakrýt svůj úlek. „Opravdu nevím.“ Zaváhal a pak dodal: „Doktore Dardene, snad byste měl vědět, že za ta léta společné práce jsme si s Reedem vytvořili jeden k druhému zatraceně slušný vztah. Takže i kdybych věděl něco, co by mu mohlo uškodit – a přísahám, že nevím – v žádném případě bych takovou informaci nikomu neposkytl, i kdyby to mělo znamenat, že na to místo ztratím vyhlídky.“

„Skvěle řečeno!“ zvolal přednosta. „Přesně tuhle odpověď jsem od vás chtěl slyšet. Přijměte prosím mou omluvu, že jsem se o tom vůbec zmínil. Chcete-li, pokládejte to za poslední test, v němž jste obstál na výbornou. Pokračujte ve své vynikající práci, Eriku. Pokusím se to podle svých sil ovlivnit. Pak už budeme jen čekat, jak nám padnou kostky.“

Dřív než stačil Eric odpovědět, ozvalo se naléhavé klepání na dveře.

„Eriku, to jsem já, Kristen.“

„Volá nás práce,“ řekl Haven Darden a otvíral dveře. „Ještě si o tom promluvíme.“

Sestra byla celá zadýchaná.

„Eriku, Reed vás prosí, abyste okamžitě přišel na 2. úrazové.“

„Běžte,“ řekl Darden. „Já pomůžu slečně…“ – přečetl si na visačce sestřino jméno – „… Bakerové probrat tu čekárnu.“

Eric prošel kolem přednosty a spěchal chodbou k úrazové dvojce. Už ve dveřích ucítil pach krve a uvědomil si zmatek a zoufalství, které tam vládlo. Reed a asistent jménem Stuart Spear společně se dvěma sestrami obklopovali lehátko s ženou, která byla zjevně in extremis. Měla kolmo podložená záda a lapala po dechu, zatímco z úst se jí řinula krev.

„Jak to vypadá?“ zeptal se Eric a všiml si Reedovy bledé tváře a vyděšených očí.

Reed pokynul asistentovi, aby přešel k hlavám lehátka, a podal mu pevný odsávací katétr.

„Nepřestávejte odsávat!“ nařídil mu. „Jill, sežeňte mi ty krevní dávky. Nemusí být po křížové zkoušce. Podepíšu to. Taky vyřiďte respiračnímu technikovi, aby sem přišel.“

Chvatně zamířil k Erikovi.

„Narazila krkem na volant,“ šeptal. „Nejdřív krvácela jen mírně, ale najednou se to začalo valit.“

„Dusí se,“ pronesl polohlasně Eric. „Patrně došlo k ruptuře hrtanu.“

„Zkoušel jsem volat na ORL, aby jí provedli tracheotomii, ale všichni jsou na operačním sále.“

„Myslím, že by nebylo rozumné pokládat jí hlavu a řezat na krku. Znehybni ji a zaveď rourku.“

„Jenže… co když ji znehybním a pak neuvidím přes krev, abych tam rourku dostal?“

„Neboj se, dostaneš ji tam. Já budu odsávat.“

„Já… nejsem si jistý, jestli mám zkoušet právě tohle,“ podotkl Reed.

Eric pohlédl na pacientku a na ty, kdo se jí zabývali. Do pokoje vešel respirační technik a začal si připravovat svou ambulantní dýchací soupravu.

„Reede,“ poznamenal Eric tiše, „zdá se, že nemáš moc času. Tracheotomie bude riskantní, zatraceně komplikovaná a taky by to trvalo příliš dlouho. Balónek na kanyle bude tamponovat krvácení. Ať jí dají sukcinylcholin. Dokážeš to. Určitě to dokážeš. Viděl jsem tě intubovat stovku lidí. Reede, uvidíš, že to zvládneš,“ šeptal Eric. „Budu stát vedle tebe. Pospěš si s tím sukcinylcholinem.“

Marshall se obrátil k sestře.

„Dejte jí prosím intravenózně šedesátku sukcinylcholinu, a ať mi technik připraví rourku sedm a půl.“ Ohlédl se na Erika, který téměř neznatelně zavrtěl hlavou. „Nebo raději šest a půl,“ řekl Reed. Přistoupil k ženě, která dýchala se stále většími potížemi. „Paní Garberová, zavedeme vám do hrtanu rourku, aby se vám lépe dýchalo. Kvůli tomu vám teď píchneme prostředek, po kterém se nebudete moct hýbat. Nelekejte se toho. Během minuty se vám dýchání zlepší.“

Účinky rychle působícího přípravku se projevily téměř vzápětí. Pacientčino svalstvo, včetně toho, které umožňovalo dýchání, se rozechvělo nepravidelnými a nekoordinovanými záškuby a během několika dalších vteřin ochablo. Eric sklopil podhlavník lehátka. Ženina ústa se okamžitě zalila krví. Eric uchopil odsávačku a postavil se Reedovi po pravém boku. Obraz na monitoru zůstával nezměněný.

„Dej se do toho!“ naklonil se Marshallovi těsně k uchu. „Drž se anatomie. Soustřeď se a hledej orientační body.“

Reed pacientce vsouval širokou lopatku laryngoskopu za jazyk, zatímco Eric jí jednou rukou přidržoval hlavu a katétrem ve druhé ruce jí odsával krev.

„Nepospíchej,“ šeptal Eric a natahoval se, aby zjistil, co Reed vidí.

„Já… já na to nevidím.“

„Otři světlo na laryngoskopu a začni znovu. Uběhlo teprve deset sekund.“

Koutkem oka Eric zahlédl, že obraz na monitoru se zpomaluje. Reed otřel krev ze světla na konci lopatky a znovu ji zavedl. Jeho levá ruka, sevřená kolem laryngoskopu, se začínala třást.

Eric se naklonil a lehce se dotkl ženina hrtanu.

„Podívej,“ řekl, „přesně tady je epiglotida. Musíš se dostat pod ni. Jde to snadno. Ano, to je ono.“

Marshall začal vzrušeně přikyvovat.

„Mám to… mám to,“ podotkl a zavedl do hrtanu polystyrénovou rourku. „Panebože, mám to.“

Respirační technik rychle nafoukl balónek na rource, připojil dýchací vak a začal s ventilací. Eric si stetoskopem poslechl ženin hrudník, aby se přesvědčil, že je kanyla správně umístěna. Pak vzhlédl k Reedovi a usmál se.

„Zatraceně přesný zásah, kamaráde,“ poznamenal uznale.

Téměř vzápětí začalo krvácení slábnout. Ženě se zlepšila barva. Úleva a radost byla v pokoji přímo hmatatelná.

„Klobouk dolů, pane,“ poplácal Eric Reeda po rameni. „Opravdu mistrovská trefa.“

„Co se tu děje?“

Všichni se otočili ke dveřím, ve kterých stál doktor Joe Silver a koukal z jednoho na druhého.

Sestra, neschopná ovládnout své nadšení, se mu rozběhla vstříc.

„Doktore Silvere,“ chrlila ze sebe, „právě jste o něco přišel. Reed intuboval pacientku během masivního krvácení. Jednu chvíli umírala, a najednou…“

Ukázala na pacientku, u níž teď ventilace probíhala zcela bez problémů.

„Skvělá práce, Reede,“ pochválil ho Silver a pomalu přistoupil k lehátku.

„Vlastně bych to asi nesvedl tady bez…“

„O co šlo? Volant v krku?“

„Přesně tak.“

„Měl jste kuráž.“

„Víte, to Eric se…“

„Má nějaká další zranění?“

„Zatím jsme stihli jen snímek krční páteře a hrudníku, ale obojí je normální.“

„Výborně, Reede. Opravdu skvělá práce. Teď byste ji tedy mohl důkladně vyšetřit.“ Obrátil se k Erikovi. „Tam v čekárně je úplný blázinec. Váš náhradník doktor Darden patrně zapomněl, jakým tempem se u nás pracuje. Odešel ke své pacientce a předtím stačil vyšetřit tři pacienty za dobu, kdy my jich musíme zvládnout deset.“

„Hned se do toho dám,“ prohlásil Eric.

„Především jste snad odtud vůbec neměl odcházet.“

Eric se chystal odpovědět, ale pak jen pokývl a vyšel z pokoje.

Proud pacientů na oddělení se tenčil, až prakticky ustal. Společně s Joe Silverem Eric téměř dvě hodiny ordinoval. Přednosta ONP se ani slovem nezmínil, že by věděl o Erikově podílu na resuscitaci pacientky Garberové. Zato téměř každému líčil heroismus Reeda Marshalla. Eric byl přesvědčený, že Reed jeho zásluhy nezamlčel, bylo však jasné, že Silver poslouchal jen to, co chtěl slyšet.

Eric si vyměnil ještě několik posledních slov se sestrou na příjmu, a když pak zamířil chodbou do své kanceláře, pomalu už po celém tom namáhavém dni necítil záda ani nohy. Ještě se ohlédl ke stolu, za nímž Joe Silver vyřizoval posledního pacienta, a zkusil si představit, jaký by to pro něj byl život, kdyby musel z nemocnice odejít.

Vkročil do své kanceláře a zavřel dveře. Téměř podvědomě vyndal ze spodní zásuvky psacího stolu obálku a vzápětí obracel v ruce jemně vypracovaný špendlík s caduceem.

I přes zavřené dveře k němu doléhaly zvuky nemocnice. Povýšení si zasloužil. Tím, co se odehrálo na 2. úrazovém, se jeho nároky znovu potvrdily. Zasloužil si to – a přesto se zdálo více než pravděpodobné, že během několika dní si bude muset hledat práci.

Přejel prstem po špendlíku. Když si jej připíchne, ještě se k ničemu nezavazuje. Pokud by pro něj byla Caduceova činnost nepřijatelná, prostě se na ní odmítne podílet.

Se srdcem skoro až v krku Eric konečně potlačil neustále dotírající záchvěvy nejistoty a zapíchl si caducea do klopy svého bílého pláště.

(7)

Vzhledem k tomu, že se potápěla i dvakrát denně a několikrát týdně běhala osm kilometrů, byla Laura Endersová v životní formě. A přesto, když vystupovala z metra a vycházela po schodech ze stanice Charles Street nahoru k lávce vedoucí k nemocnici White Memorial, bolely ji všechny svaly na nohou.

Svůj první den ve městě – bylo to předevčírem – strávila sepisováním nekonečných seznamů míst, kam musí zajít, a vyhledáváním těch míst na plánku. Ještě téhož dne večer si pak u tiskaře vyzvedla letáky a zahájila skutečně pátrání přesně podle tras, které si v plánku zakreslila. Nazítří v jedenáct večer už za sebou měla nejméně třicet kilometrů chůze a své letáky nechala u dvou stovek barmanů, policistů, hotelových zřízenců, nemocničních úředníků a vrátných.

Černobílé letáky formátu A4 dopadly celkem slušně, přestože zvětšený výřez Scottova obličeje byl zrnitý a méně výrazný, než by si přála. Zastavila se v kanceláři Bernarda Nelsona a nechala jich půl tuctu u jeho nevábné sekretářky, která ji přijala, aniž si přestala pilovat nehty.

Bylo skoro devět ráno a od jejího příjezdu do Bostonu před třemi dny poprvé svítilo slunce. Na Charles Cirele byl rušný provoz, k nemocnici se ze všech stran stáčely proudy chodců, sanitek i běžců pro zdraví. Okamžitý nápad přiměl Lauru, aby jeden z letáků nechala i ve věznici na Charles Street. Pak se opět včlenila do davu a po chvíli vešla za nosítky do vchodu oddělení naléhavých případů nemocnice White Memorial.

Laura už včera prošla dvěma ONP a viděla, jak je tam rušno. Ve srovnání s nemocnicí White Memorial to však byla úplná idyla. Tady se rozlehlý, jasně osvětlený přijímací prostor zdál být v pohybu. Připomínalo jí to životem kypící korálový útes.

U stěny stála troje nosítka s pacienty, provázená vždy dvojicí zřízenců. Vedle vchodu skupina studentů pozorně naslouchala výkladu staršího lékaře. Sestry a lékaři přicházeli k polokruhové přijímací přepážce, odkládali tam chorobopisy, brali si výsledky z laboratoří nebo se jen zastavili na kus řeči. Dvě ženy a dva muži za přepážkou byli v neustálém pohybu, brali telefony, odpovídali na dotazy a rozesílali pacienty do ordinací podle rozpisu na obrovské bílé akrylové tabuli.

Laura se na minutu zastavila, aby zvážila, kdo z těch čtyř by mohl být nejpřístupnější. Rozhodla se pro štíhlého bledého muže s prošedlými skráněmi, jehož klidné jednání svědčilo o tom, že svou práci dělá už velmi dlouho. Počkala na okamžik, aby k přepážce přistoupila právě ve chvíli, kdy se muž otáčel od tabule s rozpisem.

„Mohu pro vás něco udělat?“ nabídl se úředník.

„Ráda bych.“ Z kabelky, která jí visela přes rameno, vytáhla Laura dva letáky a položila je na přepážku. „Jmenuju se Laura Endersová. Pokouším se najít svého bratra Scotta. Doufala jsem, že by se tu někde mohlo najít místo pro tyhle letáčky.“

„Už jste si zjistila, jestli byl naším pacientem?“ zeptal se muž, prohlédl si obrázek, ale nezdálo se, že by Scotta poznal.

„Ne. Dosud ne.“

Laura by se nejraději neviděla, protože tohle opomněla udělat už v předchozích dvou nemocnicích, které navštívila. Dovedla si představit, jak se tam její letáky povalují zmačkané v koši na odpadky někde vedle podobné přepážky.

„V tom případě mi dovolte, abych zavolal do přijímací kanceláře, jestli tam nemají záznam. Zatím se u nás můžete posadit.“

Laura se s ulehčením usadila do jednoho z modrých plastikových křesílek po straně přepážky. Nejprve pozorovala pacienty, z nichž někteří si přidržovali zraněné nebo nemocné končetiny, jiní byli upoutáni na pojízdná křesla, zatímco další tu jen tak postávali. Postupně se však její pozornost přenesla na lékaře. Většina z nich, zvláště těch oblečených do pracovních kompletů, byla tak v jejím věku nebo mladších. A všichni, ženy i muži, působili unaveně a přepracovaně. Přesto se mnohý z nich dokázal zastavit u toho či onoho pacienta a alespoň několika slovy nebo gestem mu projevit účast. Ty jejich kruhy pod očima svědčily o intelektu i obětavosti, Laura cítila, že by mezi nimi ráda pracovala. Několik z dotazů, které před časem rozeslala, se týkalo i studia fyzikální terapie a rehabilitace. Teď jí připadalo, že by to mohl být správný směr. Možná pak, až najde Scotta…

„Bohužel nic.“

„Hm?“ Recepční úředník stál vedle ní. „Ach promiňte. Trochu jsem se zamyslela.“

„Chápu vás,“ přikývl muž. „Pracuju tady už skoro dvacet let, a přesto mě ten ruch někdy taky úplně zhypnotizuje. Pokud jde o vašeho bratra, bohužel u nás nemá žádný záznam – ani jako ambulantní pacient. Jméno z vašeho letáku jsem zkontroloval přesně.“

Laura vstala.

„Jsem vám moc vděčná za námahu,“ řekla. „Myslíte, že byste ty letáčky mohl někde pověsit? Opravdu zoufale bratra hledám.“

„Můžu je tu každému ukázat. Ale vyvěšovat je by bylo proti předpisům, jestliže by to neschválil… Počkejte, něco mě napadá. Nejvhodnější místo pro takový leták je klubovna rezidentů. Když si totiž někdo vzpomene, že vašeho bratra viděl, pak by to měl být nejspíš některý rezident.“ Otočil se a zavolal na jednoho z lékařů: „Eriku! Mohl byste na okamžik.“

Doktor, který seděl za stolem nedaleko sestry na příjmu, se k nim otočil. Ze všech, které Laura předtím pozorovala, jí tenhle lékař připadal nejzajímavější, a jak si uvědomila, když vstal a přicházel k nim, také nejpohlednější. Byl vysoký – takových sto osmdesát, ale spíš víc. Obličej měl snědý a ostře řezaný, trochu jí připomínal Omara Sharifa. A přestože se knírky Lauře nelíbily, k němu se hodil. Nejvíc na ni ale působily drobné detaily, kterých si už dříve všimla na jeho chování k pacientům – vlídné úsměvy a uklidňující doteky.

„Eriku,“ nadhodil úředník, „možná byste mohl pomoct tady té mladé dámě. Slečna…“

„Endersová,“ dopověděla za něj Laura. „Laura Endersová.“

„Tohle je doktor Najarian. Je to náš vedoucí rezident a nejlepší lékař, jakého jsem tu za ta léta zažil. Nechám vás v jeho péči.“

„Děkuju vám,“ řekla Laura.

Úředník pohlédl z jednoho na druhého. Pak se mu ústa zvlnila krátkým vědoucím úsměvem a vrátil se za přepážku.

Eric Najarian se sklonil a podal jí ruku.

„Těší mě,“ řekl.

Laura se mu zahleděla do tváře, až jí to trochu narušilo rytmus odpovědi. Jeho velké tmavé oči ji zvláštním způsobem přitahovaly. Vzápětí si také uvědomila, proč. Podobaly se Scottovým očím, jejich pohled byl vnímavý a pozorný, byly to oči, které prozrazovaly skutečný zájem a touhu vědět.

„Já… víte… hledám svého bratra,“ vypravila ze sebe.

„Ztratil se?“ zeptal se Eric.

„Ne. Vlastně ano. Pohřešuje se.“ Cítila, že se začíná červenat, a tak mu rychle ukázala leták. „Přiletěla jsem před třemi dny a pokouším se ho najít.“

„Odkud?“

Eric si nepřestával prohlížet Scottovu fotografii. Lauře se na okamžik zdálo, že v jeho očích zahlédla něco jako náznak vzpomínky. Vzápětí to však zmizelo.

„Z ostrova Little Cayman,“ odpověděla. „Je to v Karibské oblasti.“

„Já vím. Jižně od Kuby. Nejlepší potápění na světě, jak jsem slyšel. Taky se tomu věnujete?“

„Dělám dokonce instruktorku. Tím se tam vlastně živím. Vy se věnujete potápění?“

„Rád bych. Víte, existuje spousta věcí, na které bych chtěl mít čas – alespoň abych to zkusil.“

„Před chvilkou jsem vás sledovala, jak jednáte s pacienty. Myslím, že toho dokážete zvládnout hodně.“

„Díky.“

„Na moment jsem měla pocit, jako by vám Scottova tvář byla povědomá. Zmýlila jsem se?“

Eric pokrčil rameny. „Něco v jeho obličeji mi připadá povědomé, ale jen docela mlhavě. Rád to vyvěsím v klubovně rezidentů,“ slíbil.

„Budu vám moc vděčná.“

„Kde bydlíte?“

Než stačila Laura odpovědět, přiběhl k nim mladý praktikant.

„Eriku,“ vyhrkl zadýchaně, „ten pacient s gastrointestinálním krvácením na čtyřce je na tom špatně. Ztrácí moc krve a klesá mu tlak.“

Z Erikových očí okamžitě zmizela měkkost.

„Mají už krev v laboratoři?“ zeptal se.

„Ano, ale křížová zkouška bude až za dvacet minut.“

„Jakou má skupinu?“

„B negativní.“

„Ježíši. Co se dá dělat. Ať pokračují v křížové zkoušce a pošlou tři dávky specifického typu. Jestli nemají, použijte 0 negativní. Podepíšu to.“

„Přijdete tam?“

„Hned.“

Praktikant odběhl.

„Poslyšte,“ řekl Eric, „musím se vzdálit. Zavedu vás k někomu, kdo se o to postará. Pojďte.“

Než mu Laura stačila říci, aby se neobtěžoval, odvedl ji k sestře, která stála na druhé straně přijímací haly.

„Máme starosti na čtyřce,“ vysvětlil. „Buďte tak hodná a pokuste se pomoct téhle ženě. Rád jsem se s vámi seznámil, Lauro. Ať se vám podaří bratra najít.“

„Děkuju vám,“ řekla. Ale to už byl pryč.

Sestra, které mohlo být něco přes padesát, ho vyprovodila pohledem a pak se otočila k Lauře.

„Jsem inspekční sestra Norma Cullinetová. Co pro vás mohu udělat?“

Norma Cullinetová se ze všech sil snažila nedat na sobě nic znát a soustředit se na to, co jí Laura říká. Ruce se jí však třásly tak, že v jednom okamžiku bylo slyšet, jak letáky, které jí Laura podala, šustí.

„Jaké že měl váš bratr zaměstnání?“ zeptala se.

„Počítače. Scott je počítačový génius. Pracuje – vlastně pracoval – pro mezinárodní komunikační společnost. Při své práci hodně cestoval. Naposledy se mi ozval v únoru. Poslední pohlednici a těch pár předtím odeslal z Bostonu. Nechávám tyhle letáčky po celém městě, také na policejních stanicích a v nemocnicích.“

„Rozumím. Ráda vám jeden vyvěsím v klubovně sester.“

„To by bylo skvělé. Doktor Najarian také navrhoval klubovnu rezidentů. Mohla byste pověsit jeden i tam?“

„Samozřejmě.“ Najarian. Měl ten den službu. A prováděl kód 99!

„Mockrát vám děkuju. Byli jste tu ke mně úžasně laskaví.“

„Rádi vám pomůžeme,“ slíbila Norma Cullinetová. „Opravdu rádi.“

„Já teď obejdu pár obchodů s počítači,“ poznamenala Laura.

„Budu vám držet palce.“

Když Laura odcházela, Norma se otočila, ale pak se znovu ohlédla, jestli je opravdu pryč. Zírala na tvář na letáčku. Počítačový génius? A se sestrou? To není možné. Tahle tvář patřila tulákovi bez příbuzných. Alkoholikovi. Ale třeba se mýlí. Už je to několik měsíců a ta momentka taky není příliš jasná. Může to být jen náhoda – nápadná podoba, ale nic víc. Za celé dva roky nebyl zádrhel v jediném ze všech těch desítek případů. A teď tohle.

Nenapadla Najariana nějaká souvislost? Nedal nic takového najevo, jeho pozornost byla ovšem odvedena k tomu GI krvácení. Měla by něco podniknout? Informovat někoho? Craig Worrell by jí uměl poradit. Vždycky to dokázal. Zatraceně, proč to musel všechno tak nesmyslně pokazit?

Norma si znovu důkladně prohlédla fotografii. Silná podoba s mužem, který si říkal Phillip Trainor, tu nepochybně byla. Ale podle toho, jak si na něj vzpomínala, viděla i odlišnosti. Zřejmě to všechno zbytečně zveličuje, jak měla ve zvyku.

Ano, určitě to zveličuje. To je ono. Musí brát věci tak, jak jsou. Nicméně se rozhodla, že do té doby, než bude určen někdo, kdo by převzal Worrellovu roli, bude jakékoliv další požadavky Caducea odmítat.

Norma Cullinetová, v podpaží i na krku zalitá potem, složila letáky a zastrčila je do kapsy své uniformy.

(8)

„Právě dostává čtvrtou dávku, Eriku. Dvě další jsou na cestě z krevní banky. Co myslíte?“ Erik sledoval neustávající proud krve řinoucí se z pacientovy riazogastrické sondy do odsávací lahve na zdi. Vyzkoušeli už nejrůznější preparáty podporující srážlivost krve, ale ani po přímém vyšetření gastroskopem krvácení, téměř s určitostí vyvolané vředem a možná i rakovinným nádorem, nesláblo.

„Myslím, že ho předáme dál,“ řekl rezidentovi. „Jděte zavolat chirurgům, že tu mají případ. Pacient je relativně stabilizovaný a oni si ho určitě raději převezmou v tomhle stavu. Já si teď udělám pauzu a dám si trochu kávy. Až přijdou z chirurgie, tak mě zavolejte.“

Eric vešel do přijímací haly a třel si bolestivé strnuti v zátylku. Už si ani nevzpomínal, kdy si naposledy pořádně odpočinul. Na oddech prostě nezbýval čas, stejně jako na většinu jiných věcí. Kdyby získal to místo primáře, snad by se jeho život trochu znormalizoval.

Mechanicky přejel prstem po špendlíku v klopě svého bílého pláště. Dnes jej poprvé nosil po celou službu na oddělení. Pokud však mohl soudit, nikdo si špendlíku ani nevšiml.

„Bolí vás tam?“

Zachytil starostlivý pohled vedoucí sestry Terri Dillardové. Tato drobná žena patřila k elitním sestrám oddělení naléhavých případů a ve volném čase vyučovala v kursech holistické terapie. Pro věci, které vyznávala a učila, neměl Eric příliš porozumění, na oddělení však bylo všeobecně známo, že její masáže a speciální doteky napomohly u mnohých pacientů ke stanovení diagnózy a často i zlepšení stavu, ještě než je prohlédl lékař.

„Překotné stárnutí,“ podotkl.

Natáhla ruce a vtiskla mu palce do šíjových svalů.

„Spasmus,“ poznamenala. „Všechno tam máte zauzlené. To je nadměrným napětím.“

„Cože? Kde by se ve mně vzalo nadměrné napětí?“

„Tak si to probereme.“ Nepřestávala ho masírovat. „Pořád ještě nevíte, jestli se dočkáte toho velkého povýšení, na čtyřce máte akutní GI krvácení a k tomu vám ta omračující kráska s nesezonním opálením zmizela dřív, než jste získal její telefonní číslo. To by pro začátek stačilo, ne?“

„Omračující kráska? Jak to, že jsem ji přehlédl?“

„Ale nepřehlédl. O tom svědčí právě tyhle svalové křeče.“

„Dokážete snad čarovat?“

Terri ukončila masáž. „Možná,“ usmála se. „Co ta dáma vůbec chtěla?“

„Hledá svého bratra. Měla s sebou štos letáků s jeho fotografií a chtěla, abychom… Okamžik, prosím.“ Zahlédl, jak z čekárny vychází Norma Cullinetová, a kývl na ni. „Poslyšte, Normo,“ zeptal se, „už jste pověsila plakáty, co vám dala ta mladá žena Laura?“

„Tak Laura?“ zamumlala si Terri Dillardová.

Tvář Normy Cullinetové pod líčidlem zbledla.

„Já… víte, nechtěla jsem nic věšet, dokud nebudu mít souhlas doktora Silvera,“ vysoukala ze sebe.

„Ten předpis se netýká kluboven,“ namítl Eric. „Máte ještě nějaký u sebe?“

Norma zaváhala a pak rychle vytáhla složené letáky z kapsy a jeden z nich rozložila.

„Podívejte,“ řekla Terri, „máte štěstí. Laura Endersová. I s telefonním číslem. Tady dole.“

Společně s Erikem si dál prohlíželi fotografii a nevšímali si Normy, která úzkostlivě sledovala jejich reakce.

„Zdá se, že má na sobě potápěčský oblek,“ poznamenala věcně Terri.

„To je možné. Jeho sestra je instruktorkou potápění na jednom karibském ostrově,“ vysvětlil Eric.

Terri k němu zdvihla hlavu a usmála se. „Koukám, že jste si ji opravdu nestačil ani všimnout.“

„Zase čarujete?“

„Tak říká vám to něco?“ zeptala se Norma.

„Je to mizerná fotografie.“

„To jo,“ souhlasila Terri, „ale toho chlapíka už jsem někdy viděla. Přísahala bych na to.“

„Normo,“ navrhl Eric, „co kdybyste jeden pověsila na naši informační tabuli a jeden v klubovně sester? Třeba se Terri rozpomene, kde ho viděla. Kdoví, Terri, možná vás čeká odměna.“

Terri Dillardová ukázala na telefonní číslo.

„Vás možná taky,“ řekla. „Jestli ovšem dokážete pustit z hlavy medicínu alespoň na tak dlouho, abyste zatelefonoval.“

„Marná naděje!“

„Každopádně,“ prohodila Norma pobaveně, „kdybyste zjistili, kdo ten člověk je, dejte mi vědět.“

„Jistě,“ přisvědčila Terri. „Ale proč?“

„Jen tak. Prostě mě to zajímá. Ta jeho sestra mi něčím připomněla jednu z mých oblíbených žaček.“

V tom okamžiku se rozletěly dveře z chodby a na oddělení vešla velká skupina chirurgických rezidentů a studentů medicíny. V čele družiny, rovná jako sloup, kráčela Sara Teagardenová.

„Tak kdepak máte to své akutní krvácení, doktore Najariane?“ zeptala se.

Přes operační komplet měla oblečený bílý plášť ke kolenům a přes obuv na operační sál papírové návleky. Jako obvykle, když někam vešla, i tady nápadně ustal veškerý zbytečný pohyb a soukromý hovor. Přestože si na ni příliš nepotrpěl, musel Eric uznat, že v dračici je síla – svou přítomnost dávala zatraceně znát.

„Je na čtyřce, doktorko Teagardenová,“ odpověděl.

Teagardenová kývnutím ukázala svému týmu k pokoji.

„Kolik už dostal krve?“ zeptala se a posunula si brýle se zlatými obroučkami zpátky na kořen nosu.

„Teď už pravděpodobně šest dávek.“

„Měli jste nás zavolat už po třech.“

„Rozumím.“

Přestože se tomu bránil, Eric před tou ženou ustupoval. Předávat pacienta chirurgii po pěti dávkách, to byla zcela běžná praxe, ale nechal to bez komentáře.

„Na gastroskopii jste si zavolali někoho z GI?“

„Doufali jsme, že se mu podaří lokalizovat zdroj krvácení,“ odpověděl Eric a už předem odhadoval další smeč.

V situaci, kdy byl ohrožen pacientův život, musel učinit jistá rozhodnutí. A teď, přestože se stav nemocného dostatečně stabilizoval, jsou tato rozhodnutí zpochybňována právě jedním z trojice lidí, s nimiž si z celé nemocnice nejméně přál dostat do sporu.

„Gastroskopii si u svých pacientů raději děláme sami,“ poznamenala Teagardenová. „Myslím, že jsem to na minulém shromáždění rezidentů řekla dost jasně.“

„Co k tomu mám dodat?“

Teagardenová na něj chladně pohlédla.

„Mohl byste třeba dodat, doktore Najariane, že pokud jste se zavázal být součástí nějakého systému, v němž platí dohodnutá pravidla, jste také ochoten tato pravidla dodržovat.“

Eric cítil, jak po výtce šéfky chirurgie rudne. Terri Dillardová a Norma Cullinetová vedle něj stály jako sochy. Potlačil nutkání hájit svá rozhodnutí a poukázat na to, že byla úspěšná. Že u pacienta nic nezanedbal, to věděla Teagardenová stejně dobře jako on sám.

Pak šéfka chirurgie znenadání natáhla baculatý prst a dotkla se špendlíku v Erikově klopě.

„Opravdu pozoruhodný špendlík, doktore Najariane,“ podotkla. „Caduceus – symbol všeho, co je v našem povolání vznešené. Jen jsem vám chtěla připomenout, že pokud jej hodláte nosit dál, zavazuje vás to, abyste dodržoval pravidla. A teď, pokud mě chcete doprovodit, podíváme se, co je třeba udělat s tím vaším pacientem.“

Darden… Silver… Teagardenová… Eric seděl sám v klubovně rezidentů a tahle tři jména si stále dokola bezmyšlenkovitě čmáral na prázdný chorobopis a každé z nich zakroužkovával. Nakonec papír zmačkal a vztekle jej hodil do koše.

Byly skoro tři hodiny odpoledne. ONP prožívalo vzácný poklid. Jindy by takové přestávky využil k tomu, aby se natáhl na skládací lehátko a zdříml si. Dnes na to neměl ani pomyšlení. Nemocnice pro něj léta bývala trvalým útočištěm. Po celé ty roky platilo, že jakmile sem vkročil, přestávalo pro něj všechno ostatní existovat – ať už šlo o problémy s penězi, příbuznými nebo ženami. Teď se však jeho myšlenky neustále vracely ke Caduceovi a na nic jiného se nedokázal soustředit.

Po výměně názorů se Sarou Teagardenovou s ní šel na pokoj číslo 4 a sledoval, jak řídila svůj tým během vyšetřování pacienta s gastrointenstinálním krvácením. Posléze, jak předpokládal, se šéfka chirurgie rozhodla upustit od konzervativní léčby a zavolala na operační sál. Za pár minut bylo všechno připraveno k operaci.

Ve chvíli, kdy pacienta odváželi z místnosti, otočila se Teagardenová a vrhla na Erika velmi zvláštní pohled.

„Vím, Eriku, že v naší práci stojíme často před obtížnou volbou,“ řekla měkce, jak ji dosud nikdy neslyšel. Pak, než jí stačil odpovědět, rychle odešla.

„Myslíte na tu hnědovlásku?“

Eric si přestal mnout oči a rozhlédl se. Ve dveřích stála Terri Dillardová.

„Ne. Spíš jsem uvažoval, koho si najmout na likvidaci té obrovité šéfky chirurgie.“

„Možná byste se měl zapsat do pořadníku… Nechápu, proč se takhle chová. To, jak s vámi mluvila, je neomluvitelné. Absolutně neomluvitelné.“

Eric pokrčil rameny.

„Rychle jsem to pustil z hlavy – představil jsem si totiž, jak jí asi je, když vyjde ze sprchy a postaví se před zrcadlo,“ zachechtl se škodolibě.

„Uf.“

„Poslyšte, zapomeňte na to. Kdysi jsem se zařekl nedělat nikdy narážky na něčí původ nebo vzhled.“

„V pořádku, nic jsem neslyšela. I když musím přiznat, že vaše představa je svým způsobem… zábavná.“

„Já bych ji nazval poněkud jinak.“

„Nechme toho. Víte, znovu jsem si prohlédla letáček a myslím, že už vím, kde jsem bratra té dívky viděla.“

Terri si nalila půl šálku kávy, posadila se vedle něj a rozložila plátek na stole.

Eric se zahleděl na fotografii a pak zavrtěl hlavou.

„Vzpomínejte,“ vybídla ho. „Pamatujete si na den, kdy jste s vaším přítelem použili laser?“

„Jistě.“

„A pamatujete si taky na kód 99 ve vedlejším pokoji?“

Eric přimhouřil oči. „To že by byl tenhle mládenec?“

„Nebo jeho dvojče,“ dodala Terri.

„To se mi nezdá.“

„Ani se nedivím. Byl jste u něj sotva pár minut – a neurazte se – měl jste hlavu plnou jiných věcí.“

„Terri, pro toho chlapíka už jsem toho moc udělat nemohl,“ poznamenal snad až zbytečně defenzivně. „Byl po smrti dřív, než s ním vůbec vjeli do dveří.“

„Ale Eriku. Víte přece, že nic takového jsem neřekla.“

„Promiňte. To se ve mně pořád ještě vaří scéna s tou zatracenou Teagardenovou. Každopádně člověk na téhle fotce je odborník na počítače. Tamto byl vagabund. S lahví dryjáku v kapse,“ podotkl.

„Já si moc dobře pamatuju tváře,“ prohlásila Terri Dillardová. Vstala. „A myslím, že je to ten člověk.“

„Možná,“ připustil Eric polohlasně. „Možná je.“

Terri zamířila ke dveřím.

„Pro každý případ,“ hodila přes rameno, „jsem poslala pro jeho chorobopis. Měl by tu být za pár minut. Ale už kvůli té dívce doufám, že se mýlím.“

Eric se v myšlenkách vrátil k lůžku s tulákem a vybavil si pomalé impulsy na EKG, které se tehdy rozhodl ignorovat.

„Taky doufám.“

„Hotel Carlisle.“

„Rád bych mluvil se slečnou Laurou Endersovou.“

„Okamžik.“

Erik si opřel sluchátko u ucha a zahleděl se do poznámek, které si zapsal o neúspěšné resuscitaci pacienta, v nemocnici označeného pouze jako neznámý muž. Na rozdíl od Terri Dillardové si nedokázal spojit obličej z plakátku se zarostlou tváří tuláka, kterým se onoho dne krátce zabýval. Ale i kdyby šlo o jiného muže, zdůvodňoval si svůj telefonát, stejně by měl Lauře Endersové nabídnout pomoc. Terri měla jako obvykle pravdu. Všiml si jí až moc.

„Haló?“ Znělo to trochu udýchaně.

„Laura Endersová?“

„Ano.“

„Tady je Eric Najarian. Dnes jsme se viděli v nemocnici…“

„White Memorial. Pamatuju se. Jak to dopadlo s tím vaším pacientem?“

„S mým pacientem? Aha, vy myslíte to GI krvácení. Je právě po operaci.“

„Vždycky nazýváte pacienty jenom podle diagnózy?“

Eric se nad tím postřehem pousmál.

„Noha na sedmičce, mrtvice na desítce – studentům to vytýkám, a pak, když se chvilku nekontroluju, tak mluvím sám. Prosím vás, neprozraďte to na mne.“

„Buďte bez obav. Sledovala jsem vás při práci, pamatujete?“

„Díky.“

„Promiňte, že jsem tak zadýchaná. Jen jsem se sem zaběhla převléknout, než vyrazím na večerní pochůzky. Boston má mít asi půl miliónu obyvatel nebo tak nějak, ale mně to připadá, jako by jich tu bylo desetkrát tolik. Vlastně bych Scottovi měla být vděčná, že nezmizel v New Yorku.“

Chvilku zavládlo ticho. Eric se díval na nemocniční kartu neznámého muže a uvažoval, jestli by nebylo kruté, kdyby té dívce předal svůj ubohý střípek informace, když o něm sám pochybuje.

„Tak tedy,“ zeptala se konečně, „poznal někdo v nemocnici na tom obrázku mého bratra?“

„Víte… ne. Alespoň pokud je mi známo.“

„Aha.“ V hlase jí zaznělo zklamání.

„Ale vyvěsili jsme je v klubovnách rezidentů i sester.“

„To je skvělé. Děkuju vám.“

„Postarám se, aby pár kopií vyvěsili ještě v dalších částech nemocnice.“

„To byste byl moc hodný.“

Opět následovalo několik nekonečných vteřin ticha.

„Lauro,“ vysoukal ze sebe potom, „já… napadlo mě, jestli byste nešla na večeři.“

„Dneska?“

„Dneska ne, mám službu – a to nikdy nevím, kdy se odtud dostanu. Co třeba zítra?“

„Ale…“ Vyslovila to váhavě, jako by přemýšlela, jak ho co nejzdvořileji odmítnout. „Ale samozřejmě,“ pokračovala nečekaně. „S radostí. Hodilo by se mi to v sedm.“

„To je ohromné. Vyzvednu vás v hotelu. Nějaké zvláštní přání, pokud jde o jídlo?“

„Co bych navrhovala? Hm, počkejte… nevíte o nějaké výborné arménské restauraci?“

„Arménské?“

„Jste přece Armén, ne?“

„To ano, ale…“

„Jako malá jsem měla kamarádku Suzy Rupinianovou. Jeden z důvodů, proč jsem ji měla ráda, bylo jídlo u nich doma.“

„Když si dáma přeje arménskou restauraci, bude ji mít,“ slíbil Eric. „Zítra večer se jí v Pariegamu. Vyrostl jsem v sousedství, takže tam nejsem tak docela neznámý. Nebude vám to vadit?“

„To zní báječně. Společenský úbor?“

„Raději domácký,“ mínil Eric. „Jídlo je v Pariegamu božské, ale spíš než na slavnostní prostírání se připravte na podlahu s pilinami.“

„Mně piliny nevadí. Pariegam je něčí jméno?“

„Ne, v arménštině to znamená přátelství.“

„Dobrý začátek,“ řekla Laura.

… při prvním vyšetření u pacienta nehmatný puls, nedýchá, krevní tlak 0. Zornice ve střední poloze, nereagují. Standardní kardiopulmonální resuscitaci s endotracheální intubací zahájil v 10.17 dr. Gary Kaiser, později vystřídán dr. Erikem Najarianem. Ošetření zahrnovalo intravenózní aplikaci epinephrinu, atropinu a isuprelu podle protokolu American Heart Association. Dávkování a čas – viz zápisy sester. Během resuscitačních pokusů zůstával pacientův srdeční rytmus ve stadiu bradykardie 8min. (viz záznamy). V 10.40 dr. Eric Najarian konstatoval u pacienta smrt. Převoz do márnice pro pozdější identifikaci a uvědomění nejbližších příbuzných.

Záznamy zachycovaly srdeční rytmus, jak si jej Eric pamatoval: široké pomalé komplexy, které už nebyly dostatečně silné, aby vyvolaly stahy srdečního svalu. Jistě mohl ještě něco zkusit – pacemaker, další medikaci, agresivnější metody k vyrovnání pH krve. Ale i kdyby se mu nějakým zázrakem podařilo obnovit puls, mozek neznámého muže už nežil. Svědčily o tom všechny příznaky. A na to léčba neexistuje.

… v naší práci stojíme často před obtížnou volbou…

„To jste řekla vy, madam,“ zamumlal Eric při vzpomínce na netypicky citlivou poznámku Sary Teagardenové. „To jste řekla vy.“

Za čtyřiadvacet hodin a něco bude sedět proti mladé ženě, s níž by se velmi rád sblížil, a bude jí muset sdělit, že nemocniční sestra, která se v takových věcech jen zřídka mýlí, identifikovala jejího bratra jako tuláka, jehož se mu bohužel nepodařilo resuscitovat.

Odložil své poznámky a záznamy EKG a věnoval se zápisu sester. Na jeho konci viděl poznámku podepsanou Normou Cullinetovou: VYROZUMĚN ÚŘEDNÍ OHLEDAVAČ DR. T. BUSHNELL. ŽÁDÁ O PŘEVOZ TĚLA K OHLEDÁNÍ DO POHŘEBNÍHO ÚSTAVU BRÁNA NEBESKÁ. TAM VYSTAVÍ ÚMRTNÍ LIST A POKUSÍ SE ZJISTIT NEJBLIŽŠÍ PŘÍBUZNÉ.

Eric zaskočil na příjem, aby se přesvědčil, jestli sestra zvládá příliv pacientů. Pak odešel do své kanceláře a vytáhl bostonský seznam firem. Pohřební ústav Brána nebeská, ředitel Donald Devine, sídlil nedaleko nemocnice White Memorial. Tuhle plechovku s červy otevřel, už když volal Lauře Endersové. Teď mu nezbývalo než ji zkusit opět přiklopit.

Váhavě zvedl sluchátko.

(9)

Než se na oddělení naléhavých případů uklidnil provoz do té míry, aby Eric mohl předat vedení služebně nejstaršímu lékaři, bylo už skoro devět. V šatně se svlékl, omotal si kolem boků ručník a přinutil se ke krátkému uvolňovacímu cvičení. Měl za sebou vyčerpávající čtrnáctihodinovou službu a všechny svaly v těle mu připadaly přetažené.

Vyčítavým vykřičníkem celého náročného dne byly opakované, ale neúspěšné pokusy resuscitovat sedmapadesátiletého kardiaka, kterého sanitka přivezla s úplnou srdeční zástavou. Kód 99 byl po technické stránce proveden bezchybně. V podobných případech však veškerá snaha bývá často marná. Od okamžiku, kdy se ztratí krevní tlak, je třeba zahájit účinné oživování do čtyř až šesti minut, jinak dochází k ireverzibilnímu poškození mozku. A tak v jisté fázi mnohých resuscitací lékaři kolísají mezi nadějí, že se jim ještě podaří obnovit srdeční činnost, a přáním, aby se to nepovedlo. Rozumově se Eric s touto skutečností dokázal vždycky vyrovnat. Z emocionálního hlediska však měl spíše sklon chápat každý neúspěch osobně.

Snažil se rozpomenout, jak tehdy reagoval na smrt toho mazavky.

Pod sprchou a během oblékání si vybavoval onen zasněžený únorový den, své jednání i pocity, které měl. Byl zcela zaujatý kritickým stavem Russella Cowleyho a použitím nového laseru. Na to vzpomínal přesně. Ale pocítil vůbec něco nad smrtí tuláka ve vedlejším pokoji?

Tahle myšlenka ho neopouštěla, ani když ještě naposledy krátce zašel na oddělení a pak zamířil rozlehlou prázdnou halou ke knihovně. Před domluvenou návštěvou v pohřebním ústavu Brána nebeská měl ještě hodinu času, chtěl si tedy osvěžit některé údaje o komplikacích vznikajících při použití krve, která neprošla křížovou zkouškou, k neodkladné transfuzi.

Na odpolední telefonát se mu dostalo odpovědi ze záznamu, kde se Donald Devine představil za doprovodu smyčců a slíbil, že se vrátí v deset. Hudba i mužův cukerínový hlas hraničily s parodií a Eric si ho okamžitě představil s protáhlou tváří, svislými rameny a navoskovaným knírem. Nechal vzkaz, že se zajímá o neznámého zesnulého muže a že se v Bráně nebeské zastaví mezi desátou a jedenáctou, pokud se mu pan Devine do té doby neozve.

Právě když vcházel do dlouhé chodby vedoucí z haly k Bigelowově budově, připojil se k němu Dave Subarsky. Měl na sobě džíny, botasky a univerzitní tílko. V náručí nesl štos učebnic a svázaných časopisů, který mu sahal po bradu.

„Do knihovny?“ zeptal se.

„Kam jinam?“

Subarsky pokrčil rameny. „V tuhle hodinu? Taky bys mohl jít domů.“

„Chceš snad říct, že tu nejsem jako doma? Zrovna od tebe to moc rád slyším.“

„Kamaráde, vypadáš ještě víc utahaný než jindy.“

Subarsky svou kódovou kartou otevřel dveře knihovny.

„Taky že jsem,“ přiznal Eric. „Dneska toho bylo až až. Večer přivezli sedmapadesátiletého tátu od čtyř dětí. Normálně chodí a baví se s nimi a najednou se složí a je po něm. Vysvětloval jsem jeho ženě, že jsme dělali, co jsme mohli, ale že mu stejně už odumřel mozek. Prosila mě, abychom resuscitaci neukončovali. A tak jsme se snažili dál. Víc než hodinu jsme zkoušeli všechno možné, ale nedalo se už dělat absolutně nic.“

„Tak už to chodí,“ připustil Subarsky a složil svůj balík knih na stůl. „Pánbůh střílí… a dává branky!“

„Krásně řečeno, Davide. Typický přístup vědce. Ale naštěstí, pokud my praktici děláme svou práci dobře, Bůh dost často trefí břevno.“

„Budiž,“ souhlasil Subarsky. „Hele, co takhle dát si někde pivo, až tady skončíme?“

„Nejde to. Jdu odtud za jedním chlapíkem do pohřebního ústavu Brána nebeská.“

„Vždycky všechno naplánované. To na tobě obdivuju, Eriku.“

„Pokouším se vystopovat neznámého, kterého jsme u nás měli už v únoru. Totiž přesně v den, kdy jsme použili laser.“

„Doufám, že tam pořád ještě neleží.“

„Třeba tam opravdu bude. Úřední ohledavači nevydají tělo, dokud nemají podepsané zmocnění od příbuzných. Někdy trvá šest až sedm měsíců, než to vzdají a nechají vybavit pohřeb na státní útraty. A pokud neexistují podezřelé okolnosti, neprovedou ani pitvu. Bojí se právníků jako každý jiný.“

„Už vidím ty titulky: PATOLOG ZFUŠOVAL PITVU. ŽALOVÁN PRO NEODBORNÉ OŠETŘENÍ.“

„Nemusíš mi věřit, ale stává se i to.“

„Rád. Stejně asi budu potřebovat morální podporu. Alespoň hlas majitele toho podniku mi na záznamu zněl jako z mondo bizarro. Digger O’Dell, vlídný funebrák.“

„To bude chlápek podle mého gusta.“

„V tom případě jdeme rovnou. Mám pocit, že mezi tou resuscitací, které jsme před chvilkou nechali, a pohřebním ústavem Brána nebeská mi jedno dvě piva neuškodí.“

„Na můj účet,“ prohlásil Subarsky.

Pohřební ústav Brána nebeská by stěží někoho inspiroval k vznešenému hloubání o věčnosti. Byl to ošuntělý dům ve špinavé postranní ulici šest bloků od nemocnice White Memorial. Měl černě natřenou fasádu bez výkladních skříní, název firmy, napsaný vyumělkovanými písmeny nad vchodem, oprýskával. Vedle dveří visela malá dřevěná tabulka s ručně vepsanou dvojznačnou průpovídkou:

VSTUP A UTĚŠÍME TĚ: ODEJDEŠ V MÍRU.

D. DEVINE, ŘEDITEL

V několika oknech ve druhém patře, která vypadala na soukromý byt, se svítilo.

„Půvabné místo,“ prohlásil Eric.

„Vysloveně inspirativní,“ dodal Subarsky. „Člověk má chuť zbytečně nezdržovat a zemřít.“

Eric ukázal na zvonek. „Prokážeš mi tu čest?“

„S radostí. Ale raději nejdřív zkus nohou, jestli tu nejsou padací dvířka.“

Eric stiskl malý lesklý knoflík a vzápětí se ozvalo šest či sedm tónů zvonkohry, dostatečně hlasité, aby zaplnila celou pustou ulici. Melodie mu byla povědomá, přesně ji však nepoznal.

„Doktor Najarian, tuším?“

Hlas Donalda Devina se linul z reproduktoru zabudovaného nade dveřmi. Eric by přísahal, že kdesi v pozadí slyší hrát housle.

„Ano, to jsem já,“ přisvědčil Eric. „Doufám, že nejdu příliš pozdě.“

„Ani v nejmenším. Hned jsem dole.“

„Perry Corao,“ zašeptal Subarsky. „A navíc zatraceně dobrý.“

Podél reproduktoru se rozsvítila dvojice světel a v dalším okamžiku jim Donald Devine otevřel Bránu nebeskou. Devine by patřil k favoritům každé soutěže o nejpůsobivějšího pohřebního pracovníka. Téměř mrtvolná vyzáblost, zažloutlá pleť, kulaté brýle s drátěnými obroučkami, dokonalý černý oblek s vestou, prořídlé vlasy přilepené brilantinou k lebce, byl svým způsobem prototypem i karikaturou – prostě čtyřicátník, který se ze všech sil snaží vypadat na šedesát.

Eric představil sebe i Davida. Devine je uvedl dovnitř. Výzdoba Brány nebeské byla barokní a zatuchlá, neodmyslitelnou smyčcovou hudbu šířily reproduktory do všech místností. Vzduch byl prosycený voňavkou, přesto však Eric zachytil známý, nezaměnitelný pach formaldehydu.

„Mohu vám, pánové, něco nabídnout?“ zeptal se Devine, zatímco je vedl kolem nevelké kaple do přijímací místnosti. „Trochu vína? Nebo snad čaj?“

Oba odmítli. Devine si nalil číšku burgundského a pak na nástěnném panelu vypnul hudbu.

„Promiňte, že se na to ptám,“ řekl Eric, „ale je Devine vaše pravé jméno?“

Devine se k němu obrátil a sepjal špičky prstů.

„Teď je Donald Devine skutečně mé pravé jméno. Legálně jsem je přijal už před lety.“

„Opravdu skvěle se hodí k vašemu povolání.“

„Ano, řekl bych, že je jaksi velmi výmluvné. Pomáhá uklidňovat blízké mých klientů.“

Devine – božský. Správně by se měl psát Divine, uvažoval Eric. Byla snad ta chyba záměrná?

Donald Devine jim pokynul k dvojici kanapátek potažených těžkým brokátem. Pak ze zásuvky malého psacího stolku s nohami zakončenými skleněnými koulemi vytáhl kartotéku.

„Takže k věci,“ začal. „Z vašeho vzkazu jsem pochopil, že vás zajímá poslední cesta pana Thomase Jordana.“

„Thomase Jordana?“

„Uvedl jste, že smrt vašeho pacienta nastala 27. února. Je to tak?“ zeptal se.

„Správně.“

„Pak tedy musí jít o vašeho muže.“ Devine četl z kartotéčního lístku, ale Erikovi jej nepodal. „Totožnost neznámá, muž, běloch, třicetiletý až čtyřicetiletý, akutní a chronický alkoholismus, pravděpodobně srdeční zástava v důsledku arteri… arterio…“

„Arteriosklerózy,“ dokončil Eric a pohlédl na Subarskyho.

„Přesně tak.“

„Jak jste zjistili, že se jmenoval Thomas Jordan?“

„Zřejmě podle otisků prstů. Tohle je starost úředního ohledavače,“ mínil Eric.

„Doktora Bushnella?“

Donald Devine vzhlédl od kartotéky a na okamžik vypadal vylekaně. Pak se usmál.

„Naprosto správně,“ přikývl. „Doktora Bushnella. Léta mu sice přibývají, ale s mladšími si v ničem nezadá. Identifikoval zesnulého a dokonce našel jeho sestru v…“ – opět si vzal na pomoc kartotéční lístek – „… v Chicagu. Dotyčná ho zplnomocnila, aby vydal tělo. Zbytek jsme zařídili my.“

„To nemusela přijet a prohlédnout si tělo osobně?“ zeptal se Eric.

„V případě, že jsou pozitivně identifikovány otisky prstů, to není nutné. Potřebovala pouze notářské ověření vlastní totožnosti a pak mohla všechno provést i na dálku. Myslím, že když zjistila, jaký život její bratr vedl, že se totiž zřejmě věnoval hlavně pití, ztratila veškerou chuť podnikat cestu na východ.“

Eric cítil, jak se v něm vzmáhá pocit úlevy. Tentokrát se Terri Dillardová zmýlila. Neznámý muž nebyl bratr Laury Endersové. Nebyl to žádný sportovní potápěč a počítačový kouzelník. Byl to Thomas Jordan, rozpadlý alkoholik, se sestrou, kterou jeho smrt příliš nedojala.

„Co se stalo s tělem?“ zeptal se Subarsky.

Donald Devine obrátil další lístek v kartotéce.

„Prach jsi a v prach se obrátíš,“ pronesl důstojně. „Tělo bylo převezeno do krematoria ve West Roxbury dne… 11. března. Předpokládám, že urnu poslali sestře zesnulého.“

„Takže to by bylo asi tak všechno,“ poznamenal Eric.

„Doufám, pánové, že jsem vám alespoň v něčem pomohl,“ řekl Donald Devine a podal jim ruku, která působila dojmem, že ji měl uskladněnou v mrazírně.

„Velmi jste nám pomohl,“ mínil Eric. Myslel už na to, jak příjemná večeře ho s Laurou Endersovou čeká, když pro ni už nemá žádné špatné zprávy.

Devine opět zbožně sepjal konečky prstů.

„Byla to jen má povinnost. Pravé jméno Brány nebeské je služba,“ řekl.

„Pěkný slogan,“ pronesl zamyšleně Subarsky. „Naše pravé jméno je služba. To se mi líbí.“

Poděkovali pohřebnímu podnikateli a za tlumeného doprovodu smyčců opustili dům.

(10)

Přestože hala hotelu Carlisle by si zasloužila pořádný úklid, světlo tu bylo tak slabé, že když Eric přešel po sešlapaném orientálním koberci a poblíž výtahů se usadil do křesla potaženého popraskanou modrou kůží, získal dojem jistého přepychu. Přišel o deset minut dřív a Laura ho poprosila, aby počkal. Na večer strávený v její společnosti se těšil stále víc, teď už to nebylo jen prvotní zaujetí. Už si ani nevzpomínal, kdy si naposledy smluvil schůzku s ženou, která by neměla něco společného s medicínou.

Vidina toho večera byla tak příjemná, že prožil celý den poklidně, produktivně a téměř normálně jako málokdy. Dopoledne, předznamenané Verdiho árií, pravděpodobně z Madam Butterfly, věnoval vyřizování účtů a několika dlouho odkládaných dopisů. Po obědě si s jedním kolegou zahrál raketbal a pak se v nemocnici zúčastnil velké vizity.

Normálně. Po třinácti letech studia a praxe, kdy se nekřesťansky dřel a ze svého soukromí obětoval, co se dalo, si už nebyl jistý, jestli vůbec ví, co to slovo znamená. Téměř s jistotou však tušil, že ho čeká změna – ať už to s místem primáře dopadne jakkoli.

Od setkání s výběrovou komisí už uplynul týden. Tři poslední dny nosil špendlík s caduceem, ale o kontakt se dosud nikdo nepokusil. Všichni tři členové komise si ovšem špendlíku v klopě jeho pláště museli všimnout – a tak předpokládal, že mu Caduceus své požadavky už záhy sdělí.

Jeho pohled zachytila půvabná blondýnka na jehlových podpatcích a v těsných červených šatech a zvolna k němu vykročila.

„Ahoj. Já jsem Wendy. Nevyrazíme si někam?“ zeptala se.

„Cože? Kdepak. Díky za pozvání, Wendy, ale opravdu ne. Na někoho tu čekám.“

„Je hezčí než já?“ Vyzývavě ukázala na své tělo. I přes tlustou vrstvu líčidel Eric poznal, že jde o dívku nanejvýš šestnáctiletou.

„To možná ne,“ připustil a potlačil nutkání položit jí otřepanou otázku, proč to tak hezké děvče, jako je ona, vlastně dělá, nebo ji odborně poučit o významu bezpečného sexu. „Ale myslím, že na dnešní večer pro mne bude akorát.“

Prostitutka zaujala pózu a zklamaně našpulila dolní ret.

„Vaše škoda. Jste docela sekáč. Za pár babek bych s vámi byla, jak dlouho byste chtěl.“

„Díky, Wendy, ale opravdu ne.“

„Jak myslíte.“

Přehlédla halu a všimla si muže s tváří zabořenou do novin.

„Zdravím vás, příteli,“ slyšel Eric její hlas. Jedním prstem ohrnula horní okraj novin a nakoukla za ně. „Chcete se pobavit?“

„Vypadni.“

„Jak myslíte,“ řekla opět Wendy.

Prostitutka se vrátila na své místo, právě když se otevřel výtah a vystoupila Laura. Měla na sobě džíny a dlouhý šedý svetr, přes ruku nesla baloňák. Černé vlasy měla vzadu sepnuté sponou a pohybovala se s lehkostí a půvabem rozené sportovkyně. Byla ještě přitažlivější, než jak si ji Eric pamatoval.

„Promiňte, že jsem vás nechala čekat,“ řekla.

„To vůbec nevadí.“ Jak vstával z křesla, zakopl. „Vypadáte báječně.“

„Díky. Vidíte, co s člověkem udělá, když denně zbytečně nachodí třicet kilometrů.“

„Nikde jste neuspěla?“

„Pokud nepočítáme asi stovku důvěrných oslovení, deset pozvání na rande a dvě nabídky k sňatku, tak ne.“

„Neztrácejte odvahu.“

„Já ji neztrácím. Zatím ještě ne.“

„Výborně. Pořád ještě máte zájem o kousek Arménie?“

„Samozřejmě. Jedině to pomyšlení mi pomohlo zvládnout půl tuctu hotelů, dvě nemocnice, několik obchodů s počítači a jednoho pisálka, který nadhodil, že by věděl, jak do svých novin protlačit článek o Scottovi, pokud bych byla dnes večer ochotná poskytnout mu interview v jeho bytě.“

„Ano, moc tisku nelze podceňovat. Povězte mi, Lauro, když si na vás tolik lidí dovoluje – proč jste mě taky neodmítla?“

Na okamžik se zamyslela.

„Vlastně mě samotnou překvapilo, že souhlasím,“ připustila. „A abych vám řekla pravdu, po důvodech jsem ani nepátrala. Ale tak je to lepší, ne?“

Eric jí pomohl do pláště a pak zamířili přes halu. Když míjeli recepční pult, Wendy na něho mrkla, vztyčila palec a rty naznačila slůvko „ujde“. Laura si toho dorozumívání všimla.

„Známá?“ zeptala se.

„Vím jenom, že se jmenuje Wendy. Je tu každý večer. Takové hezké děvče – rozesmutňuje mě, když si pomyslím, čím se živí.“

Zamávali Wendy a pak prosklenými dveřmi vyšli do večera, který už voněl jarem. Vzápětí muž v hnědé větrovce rychle složil noviny a vydal se za nimi.

Pariegam byla sympatická hospůdka v postranní ulici těsně vedle Watertown Square. Vždycky tak za měsíc či dva se tu Eric zastavil na večeři a pravidelně ve značné části hostů poznával své příbuzné. Oba jeho rodiče tu měli po třech sourozencích s rodinami a ti všichni dosud bydleli ve Watertownu, všichni také samozřejmě měli děti a ty děti svatbami získaly nekonečně dalších příbuzných.

V dámské společnosti byl v Pariegamu zatím jen jednou – a ten večer dopadl katastrofálně. Mladá žena, sociální pracovnice z jeho nemocnice, byla tak vyvedena z míry hordou příbuzných, kteří se kolem něho srocovali a bez okolků ji okukovali, že si převrhla sklenici vína do klína. Přivést sem Lauru bylo vědomě riziko, ale jemu se tu líbilo, a tak doufal, že nebude zklamaná.

„Ještě máte čas, abyste si to rozmyslela,“ nadhodil Eric před vchodem.

„Bude to tak zlé?“

„To je těžké odhadnout. V nejlepším případě můžete doufat, že mých příbuzných nebude víc než polovina z hostů. Je chabá naděje, že bychom kolem nich proklouzli bez povšimnutí.“

„Určitě jsou pyšní na to, co jste v životě dokázal – a to jim nemůžete brát.“

„Jsem rád, že to chápete. Arméni patří k nejpronásledovanějším národům v dějinách. Každého životního úspěchu si cení tím víc, čím víc toho na cestě k němu museli překonat.“

„A tou nejvyšší metou je pro ně určitě lékař.“

„Takhle to opravdu mnozí Arméni cítí – zvláště ti z generace mých rodičů.“

„Buďte klidný, já vám to nezkazím.“

„A do háje, to je mi líto. Nechtěl jsem, aby to vyznělo tak pateticky.“

„Nesmysl. Mluvil jste přece jen o tom, jak pro vás bylo důležité stát se doktorem. Taky bych jednou chtěla dělat práci, ze které bych měla stejný pocit. Ale teď, jestli co nejdřív nedostanu svou dolmu ajalančí, začnu být protivná.“

Eric na ni zíral s nelíčeným údivem.

„Mám dojem, že se mi zamlouváte,“ prohodil.

Restaurace, která i jindy bývala přeplněná a hlučná, se dnes překonávala. Stoly byly všechny obsazené a kolem nevelkého baru stáli hosté ve třech řadách. Na malém pódiu v rohu místnosti hrál jeden z Erikových bratranců z druhého nebo třetího kolena na audu s doprovodem perkusionisty, který vyklepával pozoruhodné rytmy na dumbeg.

„Myslím, že jste vybral dobře,“ řekla Laura.

„Jenže jak to vypadá, místo u stolu hned tak nedostaneme.“

„Haló, doktore Eriku!“

Davem se k nim prodíral podsaditý pořízek v kostkované zástěře.

„Nazdar, Arame,“ řekl Eric. „Eneh bes es?“

„Ujde to. Máš se prý stát ředitelem vaší nemocnice. Gratuluju.“

„Panebože, Arame, jde jen o oddělení naléhavých případů, ne o celou nemocnici. Navíc je to pouze místo primáře – a ještě to nemám jisté. Jinak jsou ovšem tvé informace přesné.“

„Začíná to dobře,“ mínila Laura.

„A co teprve, až se to rozjede! Lauro, tohle je Aram Bozian. Majitel Periagamu. Arame, tohle je Laura.“

Restauratér Lauře políbil ruku.

„Přišla jste s vynikajícím člověkem, mladá dámo,“ podotkl. „Opravdu s vynikajícím. S nejlepším v celém Bostonu.“

„Včera mi přesně to samé říkal jeden úředník v nemocnici,“ usmála se Laura.

„Jste taky doktorka?“

„Ne, potápěčka.“

Na Bozianově kulaté tváři se objevily rozpaky.

„Vede kursy sportovního potápění na ostrovech,“ vysvětloval Eric. „Je to dobré zaměstnání, Arame, můžeš mi věřit. Moc dobré. Jak dlouho se tu tak čeká na stůl?“

„Pro tebe bude hned.“ Bozian se otočil k malému stolku v rohu, kde spolu rozmlouvali a popíjeli raki dva starší pánové. „Hej, Tomasi, Petře, zdvihněte se!“ zavolal na ně. „Už jste se nažvanili dost. Tady doktor má hlad a jeho krásná přítelkyně potápěčka taky.“

Staříci si vyměnili pár vět arménsky, dopili své sklenky a vstali. Za chvilku byl stůl sklizený a znovu prostřený pro dva.

„To je pane obsluha,“ podotkla Laura, když se posadili.

„Zvedli se jen kvůli vám, ne kvůli Aramovi nebo mně.“

„Kvůli mně?“

„Probrali to a došli k závěru, že přestože jste odar, jste natolik hezká, aby vám uvolnili místo.“

„Odar?“

„To znamená, že nejste Arménka,“ vysvětlil Eric.

Objednali si dolmu ajalančí – plněný vinný list a plněnou kapustu – a kuřecí pilaf. Než jim přinesli první chod, stačily se jim u stolku představit dvě dvojice bratranců. Když s Erikem mluvili arménsky, zaslechla Laura několikrát slovo odar.

„Jste tu slavný,“ poznamenala, když konečně zůstali na chvilku sami.

„Myslím spíš, že jsem pro ně prostě něco nového.“

„Chápu vás. Ne že bych na to byla pyšná, ale ještě jako studentka jsem jednou vyhrála jakousi soutěž krásy. Něco jako Miss Hocksova šunka nebo tak nějak. Chvíli jsem byla slavná. Točila se kolem mne spousta lidí. Moc se mi to nezamlouvalo.“

„No, já jsem se s tím tady ve Watertownu už smířil,“ řekl Eric. „Jenže všechna ta přehnaná pozornost, co mi tu věnují, byla opravdu těžko stravitelná pro mého mladšího bratra.“

„Jste jenom dva?“

„Jo. George ani nedodělal střední školu. A od té doby má věčně problémy s drogami a pitím.“

„To je zlé. A co teď – je v pořádku?“

Eric zavrtěl hlavou.

„Máte se rádi?“

Chvíli přemýšlel.

„Moc ne. Vlastně vůbec ne,“ dodal. „Zřejmě jsme každý úplně jiný. Rodiče tak dlouho chtěli, aby ve mně viděl zářný vzor, až se mu všechno, co se mnou souvisí, zprotivilo.“

„Uvidíte, že se to dá změnit.“

„Možná za čas. Mne už to teď tolik netrápí, ale když jsem vás slyšel vyprávět, jaký vztah máte s bratrem, bylo mi smutno, že George a já spolu líp nevycházíme.“

„Já Scottovi za moc vděčím,“ řekla Laura.

„Nechtěla byste mi o něm něco povědět?“

Zatímco mu vyprávěla o své minulosti a obavách, které ji vedly k tomu, že opustila Little Cayman, přinesli jim dvě sklenky raki. Usrkla trochu čiré, olejovité tekutiny a zakuckala se.

„Tohle opravdu pijete?“ Oči jí slzely.

„Pokud pro to nemáme lepší použití, třeba jako mazadlo traktorů. Poslyšte, zajímalo by mě, jestli kromě těch pohlednic máte ještě jiný důkaz, že váš bratr opravdu byl v Bostonu.“

Laura zavrtěla hlavou.

„Nic, snad jenom… Určitě to budete pokládat za hloupost, ale od svého odletu z Caymanských ostrovů jsem několikrát zažila intenzivní pocit jeho blízkosti. Poprvé to bylo ve Virginii, u firmy, pro kterou pracoval, potom předevčírem, když jsem přecházela přes Boston Common, a naposledy, když jsem se s vámi setkala na oddělení naléhavých případů. Tehdy to bylo nejsilnější.“

„Už jste někdy dřív zažila podobný stav?“

„Myslíte něco jako telepatii? Ani bych neřekla. Alespoň o tom nevím. Ty pocity se těžko popisují. Nikdy netrvají příliš dlouho – nanejvýš dvě tři minuty. Jsou ale velmi reálné a přesvědčují mě, že postupuju správně.“

„Rád bych vám v pátrání pomáhal,“ nabídl se Eric. „Mohl bych si vzít na starost obíhání nemocnic.“

„To by bylo báječné.“

„Víte, když jsem vám včera volal, původně jsem si myslel, že pro vás budu mít jistou informaci. Scottova fotografie na vašem plakátku vzbudila pozornost jedné naší sestry.“

Laura strnula. „Jakou pozornost?“ zeptala se.

Eric mávl rukou.

„Nepotvrdilo se to,“ řekl. „Koncem února jsem neuspěl při resuscitaci tuláka, kterého našli někde na ulici ležet ve sněhu. Jedné ze sester, které se mnou ten den sloužily – jmenuje se Terri Dillardová – Scottův snímek toho muže připomínal.“

„Tulák? To nedává smysl. Scott měl velmi slušný příjem. A kromě toho si nevzpomínám, že bych ho někdy viděla vypít víc než jedno nebo dvě piva.“

„Řekl jsem vám, že to nebyl on.“

„Jak to můžete vědět?“

„Vím to, protože jsem zašel do pohřebního ústavu, kam bylo tělo převezeno, a viděl jsem identifikační formulář vyplněný úředním ohledavačem, úmrtní list a příkaz ke kremaci. Ukázalo se, že ten člověk byl z Illinois a jmenoval se Thomas Jordan.“

Teprve teď se Laura opět opřela o židli.

„Děkuju vám za všechnu tu námahu,“ řekla. „Já… jsem opravdu ráda, že to nebyl on.“

„Já také. Věřte mi,“ Eric si v duchu vybavil záznam EKG Thomase Jordana, srdeční rytmus, který se rozhodl už nebrat v úvahu. Ani netušíte, jak jsem rád, prolétlo mu hlavou. „Poslyšte, Lauro, jestli je váš bratr v Bostonu, najdeme ho. Zmínila jste se, že policie vám nijak nepomohla. Nenapadlo vás obrátit se na soukromého detektiva?“

Laura mu vylíčila svou schůzku s Bernardem Nelsonem.

„To on vám poradil, co máte na leták napsat?“ zeptal se Eric, když skončila.

„Vlastně ano. Proč?“

„No, myslím, že ten plakátek je dobrý, jen jste tam mohla uvést trochu víc údajů.“

„Například co?“

„Například osobní zájmy – sporty, koníčky, záliby a tak.“

„Víte… už jsem vám říkala, že o jeho životě toho moc nevím. Zvláště pokud jde o poslední léta.“

„Není homosexuál?“

„Ne. Vlastně to stoprocentně nevím.“

„Chápu. A co třeba nějaké zvláštní znamení – jizvy nebo tetování?“ nadhodila.

„Pokud si vzpomínám, jizvy žádné, tetování ale skutečně měl.“

„Tak právě tohle byste měla na leták doplnit, pokud si budete pořizovat dotisk. Tetování, hm. Nějak mi to nehraje s obrazem, který jsem si o vašem bratrovi udělal z vašeho vyprávění.“

Laura se zamyšleně usmála.

„Pořídil si ho, když mu bylo patnáct,“ řekla. „Naši byli dost přísní a Scott byl tak trochu… ne přímo nezvládnutelný, ale svérázný – opravdu svérázný. Jednou po nějaké hrozné hádce utekl a na tři dny odjel stopem do St. Louis. Rodiče celou tu dobu šíleli. No a když se pak vrátil, měl tetování. Nechal si to udělat hodně vysoko na boku, aby si toho rodiče nevšimli, ani když byl v plavkách. Tenkrát mi to tetování ukázal, ale pohrozil mi, že jestli něco prozradím, ostříhá mě dohola. Bylo to sedm nebo osm let předtím, než rodiče zemřeli, a myslím, že se o tom nikdy nedozvěděli. Není to legrační… Eriku?“

Eric si dlaní podpíral čelo a upřeně zíral do talíře. Zvolna k ní zdvihl hlavu. Oči měl chladné a prázdné.

„To tetování,“ řekl chraptivě, „co to vlastně bylo?“

„Růže. Proč?“

„Tři růže.“

„Správně.“ Udiveně na něj pohlédla.

„A pod každou nápis.“

Teď Laura zbledla.

„Máma, táta a Laura,“ řekla. „Eriku, o co tu jde?“

Eric si prohrábl vlasy.

„Vůbec to nedává smysl,“ prohodil.

„Co? Eriku, prosím vás, co nedává smysl?“

„Ten tulák, Thomas Jordan. Měl tohle tetování. Jsem si tím jistý.“

Odešli z restaurace, ani nedojedli večeři, mlčky prošli přes Watertown Square a dali se podél řeky Charles. Nad jejich hlavami a nad rozptýlenou září města bylo jarní nebe poseté hvězdami. Laura se do Erika zavěsila a přimkla se k němu.

„Jste si tím opravdu jistý?“ otázala se konečně.

„Viděl jsem už spoustu tetování – a často na lidech, u kterých bych to nikdy nečekal. Zajímají mě, a tak si jich dost pamatuju. A právě tohle bylo výjimečné – jednak svým umístěním a jednak dokonalým provedením. Tehdy mě okamžitě zaujalo, protože, upřímně řečeno, na tom muži jinak nic moc přitažlivého nebylo.“

„Scott byl – vlastně je – jeden z nejpřitažlivějších mužů, jaké jsem kdy viděla,“ řekla. „Má krásný obličej a úžasně výmluvné oči. Nemohlo to tetování být jen náhoda?“

„Samozřejmě mohlo.“

„Ale nevěříte tomu. To vidím.“

Eric bezmocně pokrčil rameny.

„Terri Dillardová, ta sestra, která se domnívá, že na Scottově fotografii poznala Jordana, je velmi inteligentní. Můj vědecký cit mi dovoluje připustit jednu náhodu, teď jsou tu ale už dvě.“

„Jenže co ten ředitel pohřebního ústavu… otisky prstů… úmrtní list? Nedává to smysl. Jak by se mohl úřední ohledavač při identifikaci splést?“

„Neřekl bych, že se spletl,“ pronesl Eric temně.

„Tedy lhal?“

„Buď on, nebo Donald Devine.“

„Ale proč?“

„To nevím. Slyšel jsem, že lékařské fakulty vyplácejí za těla těžké peníze. Mohly by v tom být nějaké podobné čachry.“

„Jak to zjistit?“

„Myslím, že pro začátek bychom si mohli promluvit s úředním ohledavačem doktorem Bushnellem.“

Opustili nábřeží a zašli do bufetu s telefonním automatem. T. Bushnell, M. D., byl v seznamu uveden s adresou na Beacon Hillu.

„Je teprve půl deváté,“ podotkla Laura. „Myslíte, že mu máme zkusit zavolat?“

„Lepší by bylo tam rovnou zajít. Jestli jsou v tom nějaké záhady, nerad bych tomu chlapíkovi zbytečně dával čas na rozmyšlenou.“

„Vyrazíme hned?“ zeptala se.

Eric sevřel v dlaních její ruce.

„Napadá vás snad příhodnější doba?“ opáčil.

(11)

V osadě Charity, Utah, byly dvě strážní budky – jedna na západním konci hlavní ulice, postavená na střeše budovy někdejší hornické banky a záložny, která teď sloužila jako prádelna, a druhá za klinikou na východním konci, umístěná těsně vedle vodárenské věže, dosud spolehlivě schraňující vodu čerpanou z hlubokého podzemního zdroje. Toho večera seděl Garrett Pike na trojnožce v budce na východním konci a pozoroval kilometry zvlněné pouště ozářené sluncem, které připomínalo obrovský měděný plát klesající k horizontu.

Jeho tříměsíční šichta v nemocnici pomalu končila, a tak už cítil mravenčení před odjezdem na třítýdenní odpočinek v L. A. Podmínky, které mu doktor Barber navrhl, když ho někdy přede dvěma lety najímal, byly perfektní. Rovné tři měsíce relativní samoty v poušti, to bylo přesně tolik, kolik se dalo vydržet, stejně jako potom ty tři týdny smogu a špíny v L. A.

Pike tu měl titul rehabilitační pracovník – a skutečně si také čas od času s pacienty pohovořil, zeptal se jich, co jim schází, a tak. Po pravdě si ale uvědomoval, už proto, že jen tak tak dokončil střední školu a doktor Barber mu žádné speciální poučení neposkytl, že je tu nejspíš dohlížitelem. A ta zhruba třicítka pacientů, která průběžně v Charity žila, dohled opravdu potřebovala. Všichni byli tak nacpaní léky, tak otupělí, že musel rozhodně víc dbát o to, aby nezaspávali a nezmeškali jídlo nebo pracovní směnu, než aby se nezatoulali do pouště nebo nechovali agresivně.

Poté, co odpověděl na inzerát doktora Barbera v L. A. Timesech, Pike zprvu váhal, když zjistil, že jde o práci v nemocnici pro těžké zločince, navíc uprostřed kdovíjaké pustiny. Plat byl ale skvělý – několikanásobek toho, co vydělával jako pracovník ozbrojené ochrany – a Barber také zajistil, že projekt dokonale uspěl, pokud jde o zklidnění pacientů. Dosáhli toho díky dlouhodobě působícímu sedativu, které tu zkoušeli pro všeobecné použití.

Vždycky, když ho začínala přemáhat nuda, Pike se v myšlenkách rád vracel k životu, jaký vedl, než přijal tuhle práci, ke dnům, kdy vydělával sotva na slanou vodu a peníze dlužil snad celému světu. Teď měl vůz, ve městě slušný malý byt, a dokonce vlastní bankovní konto. Pravda, musel se podřídit jistým pravidlům utajení – měl zakázáno vstoupit do budovy kliniky a souhlasil s okamžitým rozvázáním pracovního poměru, pokud by s kýmkoliv mluvil o projektu Charity. Na druhé straně ho mohl hřát pocit, že dělá něco společensky užitečného. A dokud si může zalovit v poušti a vždycky po pár týdnech odjet do města, aby se vyřádil s některým děvčetem z Cathienina podniku, bylo na téhle práci rozhodně víc růží než bodláčí.

Pike se podíval na hodinky, vzal svůj notes a vstal. Byl čas na večerní obchůzku. Dole na ulici zahlédl poslední pacienty šourající se z jídelny do ubikací. Když se to vezme kolem a kolem, uvažoval, vláda musí pokládat projekt Charity za obrovsky úspěšný. Nepočítá-li sebe, pracoval tu vlastně jen údržbář John Fairweather, pak Jane, ta stará Indiánka v kuchyni, a doktor Barber. Jinak veškeré práce v nemocnici – všechno, co bylo otravné a stereotypní – vykonávali sami pacienti. Tři zaměstnanci a jeden doktor na třicet až čtyřicet pacientů. Tomu se říká efektivita!

Pike si na levý bok připnul vysílačku a na druhou stranu zavěsil noční obušek z kožených řemínků. V obou strážních budkách měl zamčené brokovnice, ale jediný případ, kdy jednu z nich použil ve službě, se stal asi před rokem nebo tak nějak, kdy se do osady zatoulal mladý pár z L. A., kterému se porouchalo auto. Pike se usmál při vzpomínce na to, jak rázně si tehdy počínal, a jak vyděšeně se onen psycholog i jeho energická ženuška tvářili, když zírali do ústí remingtonky. Doktor Barber mu pak za to, jak celou věc hladce zvládl, dal slušnou prémii.

Svou obchůzku zahájil Pike kontrolou polí a skleníků. Na ty manžele si nevzpomněl už hezky dávno – a jako vždycky mu i teď vrtalo hlavou, jak to s nimi doktor Barber zařídil, aby existence projektu Charity zůstala v tajnosti. Asi den nebo dva potom, co odtud ti dva odjeli, se na ně zeptal Johna Fairweathera. Ale nemluvný Navajo jen pokrčil rameny.

Sklady, prádelna, tělocvična, sprchy, zahradnictví, ženské ubikace, údržbářská dílna. Pike postupoval dům od domu hlavní ulicí. Jako obvykle bylo všechno a všichni na svých místech. Kromě příchodu nového pacienta asi tak jednou za čtrnáct dní a odchodu či úmrtí jiného, což se stávalo přibližně stejně často, tu nedocházelo k žádným změním. Pike usuzoval, že pacienti, kteří odtud odjížděli, byli převáženi buď do jiných nemocnic, nebo zpátky do vězení, ale ani Barber ani John Fairweather mu o tom vlastně nikdy nic neřekli.

Mužské ubikace byly v budově někdejšího osadního hotelu. Běžně tam bývalo dvaadvacet pacientů, rozmístěných po čtyřech až pěti na pokoji. Každý z pacientů byl označen jednoduchým křestním jménem, téměř jistě ne svým vlastním. Jména byla našitá na každé části oděvu – a po pacientech, kteří z těch či oněch důvodů nemocnici opustili, byla přidělována pacientům novým. Jako vždycky i dnes večer všechny muže přepočítal. Někteří tiše seděli na svých postelích a hleděli do prázdna, několik jich nepřítomně listovalo ohmatanými starými časopisy, a dva neobratně čmárali pastelkami po papíře. Když je člověk viděl v tomhle stavu, těžko si to srovnával s představou, že každý z nich byl odsouzen jako patologický zločinec. Zatímco si Pike odškrtával jejich jména na svém seznamu, pozoroval ty mírné a bezvýrazné tváře a uvažoval, jak hrozné věci asi ti lidé spáchali.

Svou práci v Charity začínal Pike denně tím, že od doktora Barbera převzal rozpis. Na něm byly vždycky u tří až čtyř jmen hvězdičky, označující pacienty, objednané na prohlídky či texty. Dnes večer měli hvězdičku Dan, Charlie a Bob. Pike mužům pokynul, aby vstali, a pak už je beze slova odváděl ztemnělou, chladnou ulicí od ubikací ke klinice.

Budova kliniky, rozlehlá nová patrová stavba ze škvárobetonu, byla obehnaná vysokým plotem, zakončeným ostnatým drátem. Bzučák otevřel vnější bránu a Pike odvedl své tři muže do oddělení čekárny. Za celé ty dva roky nikdy na klinice nevkročil jinam než do téhle místnosti. Dál už směl pouze Fairweather nebo doktor, který čas od času přijel pomáhat doktorovi Barberovi nebo kontrolovat projekt. Nikdo jiný na kliniku přístup neměl.

Pike předal Barberovi svůj denní rozpis a poté zamířil do strážní budky na východním konci. Asi tak za půl hodiny mu Barber vysílačkou oznámil, že se pacienti mohou vrátit do postele.

Kdyby vznikl jakýkoliv problém, Barber by mu dal vědět vysílačkou nebo v krajním případě „nouzovým tlačítkem“, které by okamžitě spustilo poplach. Za celé ty dva roky tu však nikdy žádný stav ohrožení nenastal. A jak Garrett Pike věděl, nenastane ani dnešní noci.

Pokud mohl soudit, projekt Charity fungoval nejperfektněji ze všech programů – vládních či nevládních – o kterých kdy slyšel.

Doktor James Barber se v čekárně opíral o hranu psacího stolu a pročítal záznamy tří mužů, kteří tu krotce seděli před ním. Měl na sobě bílý plášť, hedvábnou košili, motýlka s tyrkysovou jehlicí a nablýskané jezdecké boty. V kapsách pláště měl stetoskop, neurologické kladívko, oftalmoskop a poloautomatickou pětačtyřicítku značky Colt.

„Tak, Bobe,“ řekl, „u tebe to dneska bude jen malá prohlídka a injekce. Žádný rozbor krve. Charlie, Dane – já teď vašeho kamaráda prohlédnu a dám mu jeho lék a vy dva tu zatím hezky počkáte.“

Pacienti s proužky označenými CHARLIE a DAN, našitými nad kapsami na prsou, zůstali poslušně sedět, zatímco třetí byl odveden do malé ordinace za čekárnou. Barber si navlékl gumové rukavice, zkontroloval pacientovi krevní tlak a teplotu, poslechl si srdce a plíce, prohlédl mu zornice, prohmatal břicho, vyzkoušel reflexy, rovnováhu, citlivost na slabý bolestivý podnět a vibrace.

„Vypadá to s tebou dobře, Bobe, opravdu dobře,“ řekl. „Paměť se ti asi už nevrátí, ale jinak po té virové encefalitidě není ani stopy. Myslím, že tě můžeme považovat za vyléčeného. Pověz, jaké to je vstoupit do historie medicíny?“

Barber okamžik čekal na odpověď, věděl však, že se žádné nedočká. Kdyby se rozhodl začít s léčbou dřív, existovaly všechny předpoklady, že by k tak závažným ztrátám mentálních schopností nedošlo. Udělal si poznámku, že je třeba tuto teorii ověřit na dalším pacientovi s virem koňské encefalitidy. Prozatím však bude nejvhodnější pokračovat v pozorování tohoto muže a časem možná ubrat sedativa.

O krok ustoupil a obdivně se zahleděl na svého pacienta, jako by to byla nějaká tvrdě vybojovaná tenisová trofej. Další vyléčený. Karditida, fulminantní hepatitida a teď encefalitida, navíc slibné výsledky u dvou leukémií a jednoho z pacientů s AIDS. Caduceus bude spokojený, pomyslel si: projekt Charity plní program se slušným náskokem. A to pochopitelně také znamená, že jistý doktor James Barber je blíž než kdy jindy k té pozlacené – doslova pozlacené – straně života.

Z přihrádky pod vyšetřovacím stolem Barber vyndal naplněnou injekční stříkačku.

„A teď, Bobby,“ zvolal vesele, „si hezky spusť kalhoty a maličko to píchne.“

„Já… to… nechci…,“ vyslovil muž s námahou.

„Ale podívejme se toho umíněnce,“ řekl Barber. „Možná ti v té hlavě přece jen něco zůstalo. Jenomže pochop, příteli – tady neplatí, co chceš nebo nechceš. Už jsme ti to vysvětlovali. Důležité je, co potřebuješ. A teď právě potřebuješ tuhle injekci. Takže uděláš, co ti povídám.“

„Já… to… nechci…,“ zamumlal znovu Bob a potřásl přitom hlavou, jako by se pokoušel ujasnit si myšlenky.

„Tak bude to?!“ poručil Barber.

Bob nepřestával mumlat, ale rozepnul si kalhoty a spustil je ke kotníkům. Prádlo pod nimi neměl.

Barber káravě mlaskl.

„Bobe, Bobe. Kolikrát ti to máme opakovat – nechceme, aby nám tu pacienti běhali bez prádla. To se pak ledaskam dostanou ty ošklivé mikroby a natropí nám spoustu škody. Je ti to jasné, Bobe…? Ptal jsem se tě, je ti to jasné?“ Bouchl pěstí do stolu.

Bob ztěžka přikývl.

„Výborně,“ řekl Barber. Připravil si dezinfekční tampon. „A teď se otoč, Bobe. Tahle bude do zadku.“

Bob zaváhal a pak mechanicky splnil příkaz.

„Ach ano,“ zvolal Barber, „teď už si na tebe vzpomínám – ty jsi ten s vytetovanými růžemi. Anna Magnaniová, Marlon Brando – ten film se mi moc líbil. Tak, Bobe, ať už je ta máma, táta a Laurie kdokoliv, jsem si jistý, že by na oběť, kterou právě přinášíš, byli hrdí. Tak dělej. Hezky se předkloň a učiníme další krok na tvé cestě do historie – a na mé cestě na Riviéru.“

Barber potřel tamponem kůži těsně vedle tetování, vpíchl jehlu hluboko do svalu a vyprázdnil ji.

Muž jménem Bob na to nijak nereagoval.

(12)

Beacon Hill, zastavěný převážně v 19. století, aby vyplnil Zadní zátoku, byl přecpaný honosnými sídly i nízkými domy s luxusními byty k pronajmutí a všechno to dohromady vytvářelo spleť úzkých uliček a průchodů. Značnou část rozmanitých staveb obývala původní bostonská smetánka, ale našli se tu i přechodní obyvatelé a celkem vzato příslušníci nejrůznějších společenských vrstev. Přestože Erikova Celica měla parkovací nálepku obyvatele Beacon Hillu, hledání místa na zaparkování mu zabralo podstatně víc času než celá cesta z Watertownu.

„Takhle se s tím autem trápíte každý den?“ zeptala se Laura.

„Parkování je jenom první část zábavy,“ řekl Eric. „Následuje napětí, jestli tam vůz ještě bude, až si do něj budete chtít znovu sednout.“

„Na Little Caymanu s krádežemi aut moc problémů nemáme. Na celém ostrově je všehovšudy šest osobních vozů a tři dodávky.“

Dům Thaddeuse Bushnella našli snadno. Byla to svažující se stavba v dolní části kopce, na opačné straně od Erikova bytu. Staré sídlo mělo dvě patra, svítilo se však pouze v jediném okně v přízemí.

„Jak se cítíte?“ zeptal se Eric, když si obhlíželi dům.

„Jsem rozčilená a celá se klepu.“

„To nejste sama. Ale slibuju vám, že tu záhadu rozšifrujeme.“

„Nepochybuju o tom. Je úžasné, že už na to všechno nejsem sama. Eriku, nezlobte se, že se k tomu pořád vracím, ale jste si tím tetováním jistý?“

„Přál bych si, abych nebyl, věřte. Ani nevím, proč, ale to tetování si pamatuju zcela jasně. Daleko jasněji než Scottův – chci říct pacientův – obličej.“

„Kvůli mně nemusíte hlídat každé slovo. Nezapomínejte, že jsem zažila smrt obou rodičů. Prostě tomu jenom nedokážu uvěřit, o to jde. Už když jsem odlétala z Caymanu a chystala se pátrat po Scottovi, záměrně jsem se začala připravovat na nejhorší. Ale něco takového jsem nečekala.“

„Jen ještě chvíli vydržte.“

Na kratičký okamžik se Erikovi mihl hlavou záznam EKG –protáhlé elektrické komplexy rozložené do osmisekundových intervalů, bez konce klouzající přes obrazovku monitoru.

Ten muž byl klinicky mrtvý, říkal si. Už se nedalo vůbec nic dělat.

Zaplašil tu vzpomínku a stiskl bzučák. Chvíli počkal a pak zazvonil znovu.

„Nejsou doma,“ řekla Laura.

Eric zazvonil potřetí, tentokráte důrazněji. Zevnitř zaslechli kroky.

„Co chcete?“ Hlas byl zastřený a chraptivý.

„Doktor Bushnell?“

„Co chcete?“

„Doktore Bushnelle, mé jméno je Eric Najarian. Jsem rezident v nemocnici White Memorial. Potřebujeme s vámi mluvit.“

„Jděte pryč!“ nařídil hlas.

„Doktore Bushnelle, buďte tak hodný. Je to velmi důležité.“

„Nic, co se mě týká, není důležité. Jděte pryč.“

Vytušili, že muž odchází ode dveří. Eric znovu stiskl bzučák.

„Týká se to pohřebního ústavu Brána nebeská,“ zavolala rychle Laura.

Chviličku zavládlo ticho, pak se ve dveřích ukázala škvíra. Přes napjatý bezpečnostní řetěz vykoukl stařec. Bylo mu nejméně sedmdesát a měl na sobě župan a trepky. Stříbrné vlasy měl divoce rozcuchané. I na vzdálenost jednoho metru z něj táhl alkohol.

„Pane doktore, buďte tak laskav a pusťte nás prosím dovnitř,“ požádal Eric. „Nezdržíme vás dlouho.“

Thaddeus Bushnell si je oba důkladně prohlédl, pak zavřel dveře a pracně uvolňoval řetěz.

„Chválabohu,“ zašeptala Laura, když se konečně dveře otevřely. Vešli dovnitř a vzápětí na sebe zmateně pohlédli.

V hale domu byla skoro tma. Thaddeus Bushnell, zezadu ozářený matným světlem, vypadal ještě starší, než jak usuzovali před chvílí. Stál metr, dva před nimi, ztěžka se opíral o kovové chodítko a zabodával se do nich pohledem.

„Tak co je?“ zavrčel.

Laura k němu popošla a starcův výraz okamžitě změkl.

„Jmenuju se Laura,“ řekla mírně. „Laura Endersová. Nemohli bychom jít dál a na chvilku se posadit?“

Stařec zaváhal, ale pak se otočil a zavedl je do obývacího pokoje, který byl skličující jako mauzoleum. Nábytek, kdysi zřejmě elegantní, byl otlučený a zaprášený. Na nesklizeném kávovém stolku stála mezi několika tubami prášků poloprázdná láhev vodky. Další prázdné lahve se povalovaly na podlaze. Pokud si Thaddeus Bushnell uvědomoval jejich přítomnost, nedával to najevo. Nasměroval své chodítko k odřenému ušáku s kytičkovým potahem a sesul se do vysezeného důlku, který odpovídal jeho křehké postavě.

Eric se znovu představil.

„Jste hodný, že jste nás přijal, doktore Bushnelle,“ pronesla Laura a posadila se naproti němu.

Bushnell z pomačkaného balíčku vyklepl cigaretu a napodruhé si ji zapálil.

„Schází tu ženská,“ prohodil. „Co Evie zemřela, jde to tu všechno s kopce.“

„Vaše paní?“ zeptala se Laura.

„Posluhovačka. Žena mi umřela, už to bude pomalu deset let. Stará Evie šla pár měsíců za ní. Vy dva asi nebudete pít?“

„Ne, ale vy si poslužte,“ řekl Eric.

Stařec přikývl a pak znovu. Bylo na něm vidět, že usíná. Eric se naklonil, nalil Bushnellovi trochu do skleničky, přidržel mu ji před obličejem a druhou rukou jím jemně zatřásl.

„Večer na mne všechno padá,“ řekl Bushnell a vzal si sklenku. „Tohle mi pomáhá přežít.“

„Vy jste patolog?“ zeptal se Eric.

„Jak vás to napadlo? Jsem praktický lékař. Tedy alespoň jsem býval, než jsem šel do penze.“

„Ale pořád jste ještě úředním ohledavačem?“

„Pokud je mi známo, tak ano,“ přikývl. „Nějaký čas jsem se pokoušel dosáhnout, aby mé jméno vyškrtli z toho zatraceného okresního seznamu, ale pořád mě nabádali, že musím počkat, než seženou někoho, kdo se to po mně uvolí převzít. Řeknu vám, ve vládě je spousta neschopných lidí. Je div, že sem už dávno nenapochodoval ten mizera Chruščov a nevzal to tu všechno do ruky.“

Laura smutně naznačila Erikovi, že jí starcovo bloudění v historii neušlo.

„Takže pro okres stále ještě pracujete?“ zeptala se.

„White Memorial – tam jste říkal, že působíte?“

„Ano, tam, pane doktore,“ přisvědčil Eric a vyměnil si s Laurou další bezradný pohled. „Pracuju na oddělení naléhavých případů.“ Všiml si, že Bushnell opět začíná klimbat. „Vy jste tam někdy pracoval?“

Starcovy krví podlité oči se znovu otevřely.

„Dobrých třicet let a možná i víc,“ řekl. „Kdybych si to tak celé zopakoval, mohlo by ze mne něco být.“

„Ale jako úřední ohledavač ještě působíte?“

„Nechce se vám tomu věřit, co?“ nadhodil stařec. „Mně taky ne.“ Náhle se rozjařil. „V jednom kuse slyším, že tenhle stát má nejrozvinutější soudní lékařství v zemi. Já vám ale povídám, že to všechno jsou jen žvásty. Na nic nejsou prachy. Kam se podíváte, samá neschopnost. Mají úžasné vybavení – a nikdo s tím neumí zacházet. Rozesílají se složité testy, které nikdo nepoužívá. A na výplatních páskách jsou pořád stejní staří prďolové jako já, protože stát nemá na nikoho lepšího.“

„Ještě stále pitváte?“ zeptal se Eric.

„Proboha, to ne. Když mi kolem smrti něco nehraje, předám případ některému státnímu patologovi. Ti jsou ovšem tak zavalení prací, že je o strach, aby si při pitvě neuřízli palec. Jak jsem slyšel, jednomu se to vlastně už stalo.“

Posměšně si odfrkl a pak se rozkašlal. Sotva ho to přešlo, zapálil si další cigaretu.

„Často vás k něčemu volají?“ zeptal se Eric.

„Snad obden. Někdy se ani nenamáhám zdvihnout telefon. Patří jim to, když mě nenechají užívat si penzi.“

„Doktore Bushnelle,“ řekla Laura, „sháníme informace o mém bratrovi. Jmenuje se Scott Enders, ale pro vás to mohl být Thomas Jordan. V únoru jste si byl prohlédnout jeho tělo v pohřebním ústavu Brána nebeská. Pokud víme, identifikoval jste tělo podle otisků prstů a pak jste podepsal úmrtní list. Vzpomínáte si na to? Doktore Bushnelle…?“

Stařec už opět klimbal, tentokrát s hořící cigaretou mezi rty.

„Divím se, že se tu ještě neusmažil,“ rozčílil se Eric, vzal mu cigaretu z pusy a odhodil ji do přeplněného popelníku.

„Dovedete si ho představit, jak někomu snímá otisky prstů a pak ještě vyhledává nejbližší příbuzné?“ zeptala se Laura.

„Nedovedu si představit, že by vůbec vyšel z domu.“

„Má smysl se ho dál vyptávat?“

Eric se zahleděl na starce a pak zavrtěl hlavou.

„Možná ten úmrtní list podepsal,“ připustil, „ale vážně pochybuju, že by byl schopen odbornějšího úkonu než nahlédnout do rakve.“

Laura vzala potrhaný přehoz z pohovky a položila jej starému lékaři přes kolena. Pak s Erikem tiše opustili dům.

„Vyznáte se v tom?“ otázala se, když za nimi zaklapla dveře.

„Ne,“ řekl. „Ale vsadil bych se, že se v tom vyzná jistý Donald Devine. Tady půjde o něco opravdu hodně špinavého.“

Vzali se za ruce a tak došli k zaparkovanému autu.

„Nechcete se u mne na chvíli zastavit?“ navrhl. „Verdi by se cítil polichocen, kdyby vám mohl zapět serenádu.“

„Snad někdy jindy. Podle toho, co jste mi vyprávěl, je zřejmě Verdi papoušek podle mého gusta. Ale dnes večer musím být sama, abych si to všechno mohla přebrat. Nicméně já bych se cítila polichocena, kdybyste mě doprovodil do hotelu, pokud se vám chce.“

Zvolna prošli Charles Street a pak se přes Beaconskou dostali do Veřejných sadů.

„Víte, já jsem toho moc nenacestovala,“ řekla Laura, „ale Boston je nejhezčí město, v jakém jsem kdy byla.“

„Já jsem necestoval vůbec,“ odpověděl Eric, „vím ale, že nikde jinde než v Bostonu bych žít nechtěl.“

„Abyste tu mohl zůstat, potřebujete získat to vedoucí místo v nemocnici?“

„Pokud chci zůstat v kontaktu s univerzitní medicínou, tak pravděpodobně ano.“

„A máte naději?“

„Je to tak půl na půl,“ řekl.

„Přeju vám, abyste to vyhrál. Ale jestli ne, pak to bude třeba proto, že na vás čeká něco lepšího. Co myslíte?“

„Snad.“

Došli na můstek nad lagunou s výletními loďkami a opřeli se o betonové zábradlí. Na hladině pod nimi se odrážela světla velkoměsta.

„Toužila jste někdy po něčem tolik, abyste kvůli tomu byla ochotna riskovat, že někomu ublížíte?“ zeptal se náhle Eric.

„To sotva. Můj problém je v tom, že jsem nikdy po ničem netoužila tolik, abych kvůli tomu riskovala vlastní ublížení. Mluvíte o svém povýšení?“

„Takhle přímo z rezidentury je to obrovský skok. Šance, jaká přijde jednou za život.“

„A vy kvůli tomu musíte někomu ublížit?“

„To zrovna ne, ale… bylo by to na dlouhé povídání.“

„Eriku, neberte to ve zlém, ale já věřím, že život je vlastně celá šňůra takových šancí. Některé nám vyjdou, jiné ne. Když vám to s tím místem nevyjde, nestane se přece nic horšího než to, že vám vyjde něco jiného.“

„Vypadá to tak.“

„Copak si neuvědomujete, že už teď jste dokázal něco, co se nepodaří většině lidí – včetně mne? Dal jste svému životu správný směr. Obětoval jste všechno, studoval a dřel do úmoru, až se z vás stal doktor. Kamkoliv v životě přijdete, potkáte lidi, kteří budou potřebovat vaši pomoc. Pomůžete jim vrátit chuť do života. Povýšení, to je jen jedna stránka věci. Daleko větší cenu má to, co jste se naučil.“

„Snad ano,“ souhlasil.

„Žádné snad. Stálo vám to za celá ta léta studií a rezidentury. Ještě před čtrnácti dny bych asi něco podobného nedokázala vyslovit, protože do té doby jsem tak cílevědomé odhodlání nepoznala. Teď už ale vím, co to znamená být ochoten zaplatit jakoukoliv cenu za něco, co je pro vás důležité.“

„Máte na mysli pátrání po bratrovi?“

„Ovšem. Jsem tím úplně posedlá a jsem připravena vydržet každou bolest, jen abych to dotáhla do konce. Kdybych přitom ale měla ublížit někomu jinému, jen abych dosáhla cíle… to bych asi hledala jinou cestu.“

„Jsem moc rád, že o tom mluvíte. Opravdu.“ Připomněl si špendlík s caduceem. „Řekněte mi,“ pokračoval, „máte pocit, že ten muž, u něhož jsem tehdy konstatoval smrt, byl Scott?“

Laura hodila oblázek do černé vody.

„A vy ano?“ opáčila.

Erikovi se znovu vybavila celá scéna u lůžka. Je mimo diskusi, že byl zcela soustředěný na záchranu života Russella Cowleyho – a to s plným vědomím, že jde o člena správní rady nemocnice. Měla na jeho rozhodování vliv touha po místu primáře? Pravda je, že byl zoufale přetížený. Kdyby měl ale na starosti jen toho tuláka, byl by to taky tak rychle vzdal?

„Já nevím,“ odpověděl. „Já opravdu nevím.“

„Ale pak,“ podotkla, „když si nejste jistý, nemusíme přece ztrácet naději.“

Stoupla si vedle něj a položila mu ruku kolem pasu.

„Máte zítra službu?“ zeptala se.

„Vlastně ne. Byl jsem na rozpisu, ale odpoledne mi volal Reed Marshall, druhý vedoucí rezident, jestli bych si to s ním neprohodil. Kvůli nějaké neodkladné schůzce potřebuje mít pozítří volno.“

„To je výborné. Co kdybych vás tedy zítra vytáhla na snídani? Pak bychom společně mohli navštívit vašeho přítele Donalda v Bráně nebeské.“

„To zní přímo božsky!“ prohlásil.

Zasmála se a otočila se k němu. Než si stačil uvědomit, co se děje, líbali se – zprvu zlehka, pak hladově.

„Že ti to ale trvalo,“ šeptala a přejížděla mu konečky prstů po obličeji, „zatraceně trvalo.“

Erikova dlaň jí vklouzla pod svetr a zkoumala hedvábnou prohlubeň jejích zad. Objevoval ji… hladkost její pleti… jemnou vůni vlasů… nejprve to byly jednotlivé, oddělené pocity – a vzápětí vnímal jen ženu. Pocítil závrať a opojení.

„Nepřestávej,“ prosil ji, když sklonila hlavu na jeho hruď.

Přimkla se k němu ještě úžeji.

„Prosím tě, drž mě, Eriku,“ řekla. „Drž mě a nepouštěj.“

Tak tam stáli téměř půl hodiny v těsném objetí, zatímco na hladině pod nimi se třpytil měsíc. Pak ho beze slova vzala za ruku a oba společně zamířili do centra k hotelu Carlisle.

„Něco bych ráda věděla, Eriku,“ nadhodila, když stáli před hotelem. „Ten člověk, kterého jsi ošetřoval, ten s tetováním – na co vlastně zemřel?“

Eric pocítil tlak na prsou.

„Já nevím,“ přiznal. „V závěru šlo snad o nachlazení. Našli ho na sněhu. A prvotní příčina? Možná infarkt, možná přemíra alkoholu. Měl v kabátě láhev laciného vína.“

„V krvi alkohol měl?“

„Já… nevím. Nebyl čas to měřit. Podle všeho byl mrtvý, ještě než se dostal do nemocnice.“

„Nic ho už nemohlo zachránit,“ řekla. Bylo to konstatování, určeně jí samotné, nikoliv otázka.

„Ne,“ přisvědčil Eric téměř neslyšně. „Nemohlo.“

Viděl, jak se jí v očích zaleskly slzy.

Stoupla si na špičky a zlehka ho políbila na ústa.

„Děkuju ti,“ zašeptala. „Děkuju ti za všechno. Zavolej mi, až vstaneš.“

Než stačil odpovědět, otočila se a zmizela uvnitř. Eric z ní nespouštěl oči, dokud se za ní nezavřely dveře výtahu. Když se pak vracel zpátky, připadal si podivně vyprahlý a prázdný, zároveň ale cítil tak dychtivou chuť do života, jakou už dávno nepoznal.

Na cestě domů procházel Eric vylidněnými ulicemi v centru a pak se dal kolem pozlacené kupole parlamentu nahoru k Beacon Hillu. V myšlenkách se mu proplétali Laura Endersová, Donald Devine, Thaddeus Bushnell a Thomas Jordan. Zítra s Laurou vmetou Devinovi do tváře své podezření, že je zapletený do pokoutních dodávek mrtvol lékařským fakultám a že k zakrytí svých machinací zneužívá podpisu přestárlého alkoholika. Musí ho za každou cenu zlomit. Pak najdou tělo muže jménem Thomas Jordan a budou mít konečně jistotu, zda to byl či nebyl Scott Enders.

Když vcházel do průchodu vedoucího k jeho domu, bylo už po jedenácté. Zadním schodištěm vyšel ke svému bytu a zamířil rovnou do ložnice. Jeho bílý plášť s caduceem v klopě visel na dveřích. Laura měla absolutní pravdu, pomyslel si. Celá ta léta posedlosti prací a teď navíc vidina povýšení, které chápal jako ocenění své oddanosti, to všechno mu zakrylo obzor jako hustá mlha. Její slova tu mlhu náhle odvála.

Vytáhl špendlík z klopy.

Kamkoliv v životě přijdete, potkáte lidi, kteří budou potřebovat vaši pomoc.

Byla to velmi jednoduchá pravda. Jenom na ni za ta léta ve White Memorialu pro samou práci úplně zapomněl.

Chvíli si špendlík prohlížel. Pak vyšel na malý balkón u obývacího pokoje a mrštil caduceem kamsi do tmy. Když se vrátil do bytu, slyšel vyzvánět telefon. Rozběhl se do ložnice.

„Ahoj,“ řekl, neboť předpokládal, že mu volá Laura.

„Doktore Najariane,“ slyšel elektronický deformovaný hlas, „Dobře, že už jste doma. Sháníme vás.“

(13)

„Kdo volá?“ zeptal se Eric a ztěžka dosedl na kraj postele.

„Kdo jsem – kdo jsme – to se dozvíte ve vhodný čas.“ Mechanický hlas byl stejně mrazivý jako tehdy.

„Co chcete?“

„Nosíte náš symbol. Do tří dnů vás výběrová komise jmenuje novým primářem oddělení naléhavých případů nemocnice White Memorial. Ale ještě předtím pro vás zítra dopoledne budeme mít práci.“

„Zadržte,“ zvolal Eric. „Rozhodl jsem se, že se toho nezúčastním. A navíc zítra ani nemám službu.“

„Jste na rozpisu. To máme ověřené.“

„Reed Marshall si to se mnou prohodil. Budu až pozítří.“

„Pak si to musíte prohodit zpátky.“

Erikovi začínalo bušit v uchu, jak k němu tiskl sluchátko.

„Asi jste mi špatně rozuměl,“ namítl. „Rozhodl jsem se, že se toho nezúčastním.“

„Nemáte na vybranou,“ odpověděl hlas. „Připnul jste si caducea. Tím jste se rozhodl. A teď pokud jde o ošetření, které musíte zítra dopoledne provést.“

„Jaké ošetření?“ zeptal se Eric a cítil, jak se ho zmocňuje panika. „A u koho?“

„Až se zítra ohlásíte v práci, dostanete instrukce.“

„Zítra tam nebudu.“

„Ještě tři dny, doktore Najariane. Za tři dny dostanete místo, po kterém toužíte. Ale pouze tehdy, když splníte svou část úmluvy. Máme tu moc. Věřte, že ano. Je vám to jasné?“

„Chci vědět, kdo jste.“

„Dosud jste si toto privilegium nezasloužil, doktore.“

„Pak si je ani zasloužit nehodlám.“

„Doktore Najariane. Víme stejně dobře jako vy, co je tu pro vás v sázce.“

… Přeju vám, abyste to vyhrál. Ale jestli ne, pak to bude třeba proto, že na vás čeká něco ještě lepšího.

… Když vám to s tím místem nevyjde, nestane se přece nic horšího než to, že vám vyjde něco jiného…

„Poslyšte,“ řekl Eric nečekaně důrazně, „máte pravdu. Já chci to místo. Skutečně moc. Ale chci je získat na základě práce, kterou jsem za těch pět let udělal, a ne podle toho, jestli vstoupím či nevstoupím do nějakého klubu.“

„Caduceus není klub, doktore Najariane. Je to skupina zapálených lidí, která je nadosah nejdůležitějšího objevu v současné medicíně. Ten objev zachrání miliony lidských životů. Potřebujeme vás.“

„Já…“ Eric cítil, jak jeho rozhodnost začíná slábnout. A znovu jako by slyšel Lauřin hlas. Přemýšlel o svém rozhodnutí u lůžka Thomase Jordana. Ať už bylo správné nebo ne, ovlivnila je jeho ctižádost. Díky Lauře to teď dokázal připustit alespoň sám před sebou.

„Nuže doktore,“ naléhal přízračný hlas, „jak to s vámi bude?“

„Já… nepočítejte se mnou,“ odmítl Eric.

„Vy jste mě nepochopil.“

„Já vím, že ne, sakra. Neřekl jste mi tolik, abych vás pochopit mohl.“ Jeho hlasu se zvolna vracela síla. „Já vás ostatně ani pochopit nechci. To, že jsem nosil váš špendlík, byl omyl. Za to se vám omlouvám. Ale už jsem jej sundal. Zahodil jsem ho těsně předtím, než jste zavolal. Budete si muset najít jiného pomocníka – ať už jde o cokoliv.“

V bezvýrazném hlase zazněl výhružný podtón.

„Zkuste nám teď odmítnout pomoc – a my vám zaručujeme, že budete ještě do konce měsíce propuštěn z nemocnice.“

„Jestli se se mnou chcete vypořádat tímhle způsobem, je to váš problém,“ pronesl Eric bez přemýšlení. „Já už to snad nějak přežiju.“

„Děláte vážnou chybu,“ varoval ho hlas.

„A určitě ne naposledy.“

Když Eric pokládal sluchátko, ruka se mu třásla.

Ve výklenku domu naproti hotelu Carlisle zamáčkl Larry Dextall další cigaretu a nespouštěl přitom z očí zatažená hotelová okna. Měl za sebou dlouhý den – a vlastně dlouhý týden – a zoufale potřeboval několik hodin spánku.

Světlo u Laury Endersové několikrát zhaslo a opět se rozsvítilo, vypadalo to, že mladá žena nemůže usnout. Jednou ji spatřil stát u okna a dvakrát u ní viděl zářit televizi. Už byly skoro dvě hodiny ráno. Jestli zůstane zhasnuto, půjde nahoru do pokoje, který si najal, a na hodinku, na dvě si zdřímne. Byla by katastrofa ztratit ji z očí právě teď, ale díky Neilu Hartenovi bude od zítřka potřebovat přímo ostříží zrak.

Dextall sledoval Lauru Endersovou od okamžiku, kdy opustila Communigistics. Viděl, jak zabránila oloupení té staré paní. Chodil za ní po obchodech, hotelech a nemocnicích, kdy se celé hodiny nezastavila, aby si na chvilku odpočinula. Viděl, jak jedná s lidmi, poznal její způsoby a zvyky. Dnes ji pozoroval na schůzce s mužem.

Během toho týdne si získala jeho úctu, což zase nebylo tak překvapivé vzhledem k tomu, že v průběhu téměř sedmi let měl ke Scottovi Endersovi blíž než ke komukoliv jinému v Plánu B. Byl si jistý, že Neil Harten si ho vybral právě pro tohle dávné přátelství stejně jako pro jeho odhodlání zjistit, co se se Scottem stalo.

Dextall byl od začátku proti tomu, aby těch pár informací, které měli, před mladou ženou zatajili. Harten na tom však trval a tvrdil, že čím méně bude Laura vědět, tím usilovněji bude pátrat a tím pravděpodobněji by mohla něco rozvířit.

Najednou ale Harten propadl netrpělivosti a rozhodl se k výpadu ze zálohy. Místo aby se řídili podle Laury Endersové, použijí ji samotnou jako návnadu. Nebyla to čistá hra a Dextall to právě před chvílí řekl tomu chlapovi do telefonu od plic. Jenomže Neil Harten měl volnou ruku podniknout cokoliv, co ho napadne. A tak si přebral informace ze svých zdrojů a začal lživě rozhlašovat, že Laura ví, kam její bratr ukryl jistý videozáznam.

Samozřejmě taky nařídil Larrymu Dextallovi, aby byl za každou cenu na místě, až se někdo ozve.

Dextall ještě pár minut počkal a pak se přesunul do bufetu s celonočním provazem, aby napsal jistý vzkaz, který byl součástí Hartenovy nové taktiky, Scott se měl držet těch svých zatracených zbraní. Dextall však dobře věděl, že svou pověst jedničky získal Scott právě díky tomu, že uměl využít příležitosti a jednat podle vlastní hlavy.

Dextall na stolku uhladil kousek papíru a začal psát slova, jak mu je předtím nadiktoval Neil Harten. Celé ty dny odváděl při sledování Laury Endersové dobrou práci – ztratila se mu pouze jednou. S východem slunce se však na ni přilepí jako stín.

(14)

14. dubna

Přestože byl Eric přesvědčený, že se mu stejně jako většině lidí zdají sny téměř každou noc, jen zcela výjimečně si z nich po probuzení něco pamatoval. Dnešního rána v něm však zůstala živá a hrůzná představa. Byl na oddělení naléhavých případů, řídil resuscitaci a vydával příkazy armádě rezidentů a sester. A pak na sobě náhle měl potrhaný kabát, z jehož kapsy čouhala láhev laciného vína, a potácel se přes Common. Se smíchem si na něj ukazovaly děti. Obklopila ho tlupa výrostků, srazili ho na zem a začali do něj kopat. Rukama si chránil obličej a snažil se odplazit z dosahu jejich ran. Najednou se převalil přes okraj jakési propasti a pak už jen křičel a jako kámen padal neproniknutelnou tmou.

Řítil se prázdnotou, jeho tělo se bezmocně otáčelo a převracelo. Náhle si uvědomil odporný elektronický hlas, vtíravě opakující znovu a znovu… Zkuste nám teď odmítnout pomoc – a my vám zaručujeme, že budete ještě do konce měsíce propuštěn z nemocnice…

Z tíživého snu ho vysvobodil budík. Eric ležel na posteli nahý a celý zpocený, polštáře a pokrývky se válely na podlaze. Několik minut mu trvalo, než byl schopen oddělit noční můru od skutečných událostí včerejšího večera. Až do jistého okamžiku se všechno v jeho životě zdálo být v nejlepším pořádku. Do jeho jmenování zbývalo už jen pár dní. A vzápětí se to od základu změnilo. Bylo to, jako by nad ním byla vyřčena klatba.

Ještě je čas, napadlo ho. Čas dostat se do nemocnice. Čas dát Caduceovi vědět, že se chce zapojit, že je ochoten udělat všechno, oč ho požádají. Vyskočil z postele, ručníkem si otřel pot a začal se bleskově oblékat, když zazvonil telefon.

Děkuju vám, říkal si v duchu. Děkuju vám, ať už jste kdokoliv, že ještě jednou voláte a dáváte mi šanci.

Prudce zdvihl sluchátko. „Haló?“

„Dobré jitro,“ ozvala se zvesela Laura. „Doufám, že jsem tě nevzbudila.“

Eric okamžitě povadl.

„Ale ne,“ řekl. „Vstal jsem už před chvílí.“

Sedl si na postel a mnul si dosud rozespalé oči. Měl pocit závrati a dezorientace.

„Mrzí mě, že jsem včera tak utekla,“ řekla. „Vůbec se mi od tebe nechtělo, ale byla jsem rozrušená ze všech těch úvah o Scottovi a taky mě úplně vyvedlo z míry to, k čemu mezi námi došlo.“

„Chápu.“

„Stejně to ale pokládám za nádherný večer.“

„Já taky.“

„Mluvíš nějak roztěkaně. Jsi v pořádku?“

„Je mi dobře,“ ujistil ji Eric a cítil, jak v něm to nepříjemné napětí zvolna slábne. „Jenom je kolem mne nějak moc rušno. Až se sejdeme, vysvětlím ti to.“

„Pak ta naše snídaně platí?“

Eric letmo pohlédl na svůj bílý plášť pověšený na dveřích ložnice. Špendlík byl pryč – a spolu s ním s největší pravděpodobností i jeho pečlivě naplánovaná budoucnost. V této chvíli však pociťoval nesmírnou úlevu. Udělal to, co udělal – a teď, jak byl varován, se jeho život už neodvolatelně ubírá jiným směrem.

„Samozřejmě že platí,“ zvolal s náhlým elánem.

„Jenom tě upozorňuju,“ řekla Laura, „že v tomhle hotelu neobsluhují na pokojích. Ale jestli chceš přesto přijít, opatřím kávu, nějaké pečivo a tak.“

„Přijdu,“ slíbil Eric. „Můžeš se spolehnout.“

Najarian dnes nepracuje. Vypověděl svůj závazek a ponese důsledky. Dokud nebude nalezena odpovídající náhrada, musíte postupovat stejně jako u čísel 105, 106 a 107. Přiložen je obvyklý projev díků za vaši trvalou snahu.

C.

Zprávu našla Norma Cullinetová v zapečetěné obálce na svém psacím stole, když přišla v sedm hodin do práce. Přiloženo bylo deset stodolarových bankovek. Hlavní sestra si vzkaz přečetla dvakrát. Pak jej zlostně roztrhala a odhodila do koše. Přestože jí tajné napojení na Caducea vyhovovalo a měla v životě ráda napětí, protivila se jí zbytečná rizika. A teď už počtvrté od té doby, co byl propuštěn a vzápětí zmizel Craig Worrell, na ni chtěli, aby riskovala opravdu hodně.

Po pravdě řečeno, uvědomovala si, dva z těch tří případů, o které se musela postarat, zase tak riskantní nebyly. U toho mentálně zaostalého výrostka z oddělení Merriman 7 tamější rezident konstatoval smrt a předal jí ho, aniž by se vůbec pokoušel o resuscitaci, a pokud šlo o toho zmrzlého tuláka, Gary Kaiser byl při oživovacích pokusech tak rozčílený a neschopný, že neměl ani zdání, že ten člověk dostává desetinásobnou dávku adrenalinu, než mu předepsal.

Ano, Norma tehdy zařídila všechno bez jediné chybičky. Ale to, že se pak v nemocnici objevila Laura Endersová se svými letáky, dokazovalo, že celý Caduceův systém tak bezchybný není. Ačkoliv to nehrálo s charakteristikou Scotta Enderse jako odborníka na počítače, Norma si byla téměř jistá, že onen tulák a bratr té ženy jsou jedna a táž osoba. A pokud tomu tak bylo, pak jí pacient nepochybně lhal ve všem, co jí o sobě vykládal. V tomhle ohledují ovšem nikdo z Caducea nemůže vytknout, že by porušila dohodnutý postup. A dnes už je snad ta věc dávno vyřízená.

Cullinetová uschovala bankovky do peněženky. Tisíc dolarů za necelou hodinu práce. Usmála se. Alespoň někdo je ochoten ocenit její skutečné kvality. Přesvědčila se, že dveře kanceláře jsou zamčené, a pak vyndala ze zásuvky stolu xeroxovou kopii přijímacího listu z ONP. Šlo o pacientku, které bylo poskytnuto ošetření v nemocnici White Memorial před osmačtyřiceti hodinami. Na listu byly dva údaje zaškrtnuté žlutým fixem: VĚK – 55 a NEJBLIŽŠÍ PŘÍBUZNÍ – NIKDO.

Norma si zakroužkovala pacientčino telefonní číslo. Když je pak vyťukala a naslouchala vyzvánění, zrychlil se jí tep.

„… dva… tři… čtyři… pět…“

Počítala nahlas každé zazvonění.

„… sedm… osm… devět… deset…“

Čtyři případy, čtyři tisíce dolarů, uvažovala. A to zatím byl jen závdavek na to, co ji čeká, bude-li činnost Caducea opravdu tak výnosná, jak ji ujišťovali.

„… čtrnáct… patnáct… šestnáct…“

Po dvacátém zazvonění Norma zavěsila. Loretta Leoneová telefon nezvedne… už nikdy. Nahlédla do bostonského seznamu, zhluboka se nadechla, aby se uklidnila a vytočila pečlivě číslo policie.

„To je policie?“ zeptala se a napodobila tím váhavý nakřaply hlas daleko starší ženy. „Nemůžu se dovolat přítelkyni, slečně Lorettě Leoneové. Psáno L-e-o-n-e. Domluvily jsme se že jí dneska dopoledne doprovodím k lékaři, ale ona se neozvala a v jejím bytě nikdo nebere telefon. Prohlídku nikdy nevynechala, ale víte, necítila se dobře, a tak mám strach, aby se jí něco nestalo… Ne, nezkoušela jsem k ní sama zajít. Je objednaná k lékaři až na jedenáctou a mě tak bolí záda, víte… Je to Harcourt Street 315, byt číslo 6… Děkuji vám, mladý muži. Jste velmi laskav. Děkuji mnohokrát.“

Norma položila sluchátko právě v okamihu, kdy se policista ptal na jméno. Pak si uklidila psací stůl a pečlivě zamkla xerxovou kopii. Nakonec odemkla spodní zásuvku stolu a vyndala malou kovovou krabici zajištěnou číselným zámkem. Uvnitř bylo několik léků a malých kelímků a větší množství předem naplněných injekčních stříkaček. Byly označení nálepkou FYZIOLOGICKÝ ROZTOK, obsahovaly jej však asi stěží.

Norma schovala jednu z injekcí do kapsy uniformy. Pokud dnes na oddělení neslouží Eric Najarian, pak tam nejspíš bude Reed Marshall. A přestože Eric byl z nich dvou vetší osobnost a pravděpodobně lepší lékař, i Marshall byl zatraceně dobrý a určitě větší puntičkář. Bude muset být nejvýš opatrná, aby po celou dobu, co bude doktor chtít pokračovat v resuscitaci, vypadalo všechno absolutně normálně.

Uložila zpátky trezorek a naposledy zkontrolovala, že nikde nic nezůstalo. Pak vyšla z kanceláře na ranní obchůzku. Tak do hodiny policie otevře byt, záchranka odvede svou prací a oni budou mít další naléhavost nejvyššího stupně.

V myšlenkách se teď věnovala Reedu Mahallovi, jakým provádí resuscitaci podle kódu 99. Nejraději všechno řídil od obrazovky EKG a vlastní oživování nechával na sestrách a rezidentech, kteří mu asistovali. Musí se snažit, aby měla na starosti zápis podávaných léků. Bude užitečné, když si zjistí, které sestry dnes slouží. Při troše štěstí bude na ONP spousta práce nebo alespoň nouze o personál.

Zamyšlená a navíc zabraná do rozpisu, který jí nechala staniční sestra noční služby, procházela Norma kolem uklízeče a jeho nízkého dvoustranného poutače s nápisem POZOR – VLHKÁ PODLAHA! Hned při prvním kroku jí na lesklém povrchu podjela noha. Padala plnou vahou, nejprve narazila ramenem do zdi a pak přepadla přes hranu horního schodu. Bezmocně se koulela stále níž. Někde uprostřed pádu zaslechla hrozivé křupnutí a z lokte jí vyšlehla palčivá bolest. Ztěžka dopadla u paty schodiště a v okamžiku, kdy bouchla zátylkem o linoleum, prudce vydechla. Pak už nebylo nic.

Po schodech k ní chvátal uklízeč. Norma Cullinetová však už byla strnule vypjatá do oblouku v těžkém epileptickém záchvatu.

(15)

Byt číslo 6 v East Hartcourt Street 315 sestával z jediné neuklizené místnosti pod úrovní ulice. Ani v pravé poledne nepropouštěla úzká zamřížovaná okna pod stropem dostatek světla a po celou zimu tu panoval vlhký chlad. A přesto Loretta Leoneová už skoro dvacet let s láskou nazývala ten pokoj domovem, opravdu s láskou, neboť větší část z předchozích pětatřiceti let prožila v nejrůznějších ústavech a nevlídných ubytovnách.

Když se Loretta kdysi do čísla 315 v East Hartcourt Street nastěhovala, její nájem činil 50 dolarů měsíčně. A přestože se už třikrát změnil vlastník domu, u těch 50 dolarů zůstalo. Na nájem i na jídlo si vydělávala sběrem plechovek a lahví, které jí hodně lidí pravidelně schovávalo. Poslední dobou na tom dokonce byla tak dobře, že v rohu pokoje měla opřené o zeď plastikové tašky s plechovkami za celé tři týdny.

Měla tu telefon, rádio a malou černobílou televizi. Měla stůl se čtyřmi židlemi a postel, kterou jí darovali v její poslední ubytovně. Měla i splétaný kobereček a bachraté křeslo, které se zhouplo, když se v něm uvelebila. Měla stohy časopisů, které vybrala z popelnic při hledání lahví. Číst je sice nedokázala, ale ráda si prohlížela fotografie. V televizi se jí líbily pořady Oprah a Správná šance a za teplých dní se ráda toulala ulicemi North Endu a mávala dětem i lidem v obchodech.

Její každodenní radostí bylo vytočit telefonickou předpověď počasí a zaposlouchat se do ní.

Teď ale Loretta Leoneová nic takového dělat nemohla. Ležela na zádech na koberečku a nemohla se ani pohnout, zcela vyčerpaná tím, jak se snažila pořádně nadechnout. Nějakou dobu ještě pozorovala praskliny na stropě. Pak ale všechno zčernalo. Její paže – zvláště ta s čerstvou sádrou – nejprve ztěžkly a posléze v nich ztratila cit. Nakonec už je nedokázala ani pozvednout. Cítila, jak se jí ústa plní bublající tekutinou, která ji dusila. Zpočátku se jí dařilo tekutinu vykašlávat, později se o to ale už ani nepokoušela. Ozval se telefon a zvonil, jako by nechtěl přestat. Ráda by vstala a zvedla jej, nedokázala to však.

Pak v té tmě zaslechla Loretta bušení na dveře. Slyšela mužské hlasy volající její jméno.

Jsem tady, chtělo se jí křičet. Jsem tady a mám strach. Prosím vás, pomozte mi. Nemůžu dýchat.

Bušení bylo stále hlasitější. Potom se ozval hlučný praskot a Loretta pochopila, že vyrazili dveře.

Honem, říkala si v duchu. Honem mi pojďte na pomoc.

„To stačí. Sáhni dovnitř a odemkni,“ vnímala čísi hlas.

„Tady leží. Panebože, podívej, jak to tu vypadá. Žádný div, že je North End tak uklizený. Všechny odpadky jsou tady.“

Ozvaly se kroky. Loretta ucítila dotek něčí ruky po straně krku.

„Nic,“ řekl muž. Ruka se jí znovu dotkla a pak se odtáhla. „Má to za sebou. Vidíš ty štáby, vypadá to na infarkt.“

Několik vteřin trvalo, než to Loretta pochopila.

Ne, počkejte! křičela zoufale v duchu. Já žiju! Slyším vás! Přece vás slyším!

„Chceš zkusit dýchání z úst do úst?“

„Neblázni! Jen se na ni podívej – máš snad chuť to zkusit sám? Zavolej záchranku. Jestli budou chtít, je to jejich práce. Pak brnkni na stanici a ohlas, o co tu jde.“

Jeden z mužů telefonoval a druhý Lorettě zatím znovu zkoušel nahmatat puls na krku. Potom jí přiložil ucho k hrudi.

„Poslyš, přísahal bych, že občas cítím puls,“ řekl.

„To je jenom tvůj vlastní puls v prstech. Stává se to často. Ježíši, tohle je ale doupě!“

„Billy, sáhni si jí na krk a pověz, co si o tom myslíš.“

Loretta cítila, jak si vedle ní kleká druhý muž a přikládají ruku ke krku. Měl studenější prsty než ten první.

„Nadá,“ řekl.

Muži jí střídavě nahmatávali puls na krku a po celou tu dobu se nepřestávali bavit o jejím bytě. Loretta je slyšela a přes tu ochromující tmu vnímala jejich přítomnost.

Brzy nato přibyly další hlasy i ruce.

„Zkoušeli jste nějaké oživování?“ zeptal se ženský hlas.

„Trochu. Vlastně ani moc ne.“

„Sakra, Billy, znáte protokol. Plná kardiopulmonální resuscitace u každého, s výjimkou nepochybné traumatické smrti.“

„Máte na mysli třeba uříznutou hlavu?“

„Přesně tak. Konstatovat smrt může u pacienta jedině doktor. Jimmy, Rayi, pojďte, dáme se do toho!“

Loretta kolem sebe náhle pocítila horečnou činnost. Těžké ruce jí začaly pravidelně stlačovat hrudník. Zaklonili jí hlavu a cosi jí vsunuli do úst a pak stále hlouběji do hrdla.

„Intubace je hotová,“ prohodil kdosi. „Podejte mu nula dvojku.“

„Dobře, teď infuzi.“

„Ta sádra vypadá čerstvá.“

„Zapojte monitor. Pojďte sem, Billy. Vyznáte se v resuscitaci. Převezmete srdeční masáž. Šedesát za minutu. To je ono, Steve, začněte s ventilací. Vždycky jednou za pár sekund.“

„Monitor běží.“

„Ukazuje něco?“

„Něco tam je. Počkejte vteřinku. Ano, je tam velmi pomalý, pravidelný rytmus. Osm až deset za minutu. Impulsy jsou značně protažené.“

„Billy, měl jste u ní zkoušet oživování.“

„To mě mrzí. Opravdu mrzí. Ale vypadala mrtvá.“

„Taky asi je, jenže tohle nemůžete rozhodnout vy.“

„Podívejte se jí na zornice. Vidíte?“

Loretta cítila, jak jí někdo sahá na oči. Následoval bolestivý záblesk jasně bílého světla.

„Rozšířené a nehybné.“

„Povídal jsem, že je mrtvá.“

„Jen pokračujte v masáži. Rayi, zavolejte vysílačkou White Memorial. Řekněte jim, že máme naléhavost nejvyššího stupně.“

„Má nějaký tlak?“

„Ne.“

„Žádný tlak, žádný puls, rozšířené zornice. Ježíši, co jsem si o tom mohl myslet?“

„Neměl jste myslet. Měl jste začít s oživováním a zavolat nás.“

„Už jsem řekl, že mě to mrzí.“

„Přidejte do infuze epinephrin.“

„White Memorial, tady je bostonská záchranka, u mikrofonu zdravotník Driscoll. Vezeme k vám případ naléhavosti nejvyššího stupně. Opakuji, naléhavost nejvyššího stupně…“

V Lorettině vědomí se začaly hlasy slévat. A přestože nerozuměla téměř ničemu z toho, co říkaly, už sám jejich zvuk jí přinášel úlevu. Ruce, které jí masírovaly hruď, jí působily bolest, ale i to ji uklidňovalo.

„Chcete zkusit elektrošok?“

„Jak vypadá rytmus?“

„Pořád stejně. Osm za minutu. Impulsy značně protažené.“

„Je to jen terminální tlukot. Potřebuje léky, ne proud.“

„Spíš by zatraceně potřebovala kněze.“

„Mírněte se Billy, buďte tak hodný.“

„Z White Memorialu vzkazují pokračovat podle protokolu a co nejdřív ji převézt.“

„Nosítka položte sem. Říkám semhle!“

„Ustupte, paní. Hned vám to někdo přijde vysvětlit. Vypadá to na srdeční kolaps… Jestli se z toho dostane, to nevím. Zatím to moc dobře nevypadá.“

„Připravte se, budeme ji přenášet. Vy dva pokračujte v masáži a ventilaci. Rayi, Jimmy, připraveni? Dobře. Raz, dva, tři – zvedáme!“

Loretta cítila, jak ji zvedají a pak opět pokládají. Ty uklidňující ruce ji na okamžik přestaly masírovat, ale vzápětí pokračovaly.

„Výborně. Ustupte všichni. Uvolněte cestu. Uvolněte cestu!“

V neproniknutelné tmě, která ji obklopovala, Loretta Leoneová spíše jen vytušila, že ji vynášejí z bytu a potom chodbou ke schodům.

Pomozte mi, prosila v duchu. Jenom mi pomozte. Já nechci umřít.

Vyzvánění ohlašující budíček se v Charity rozeznívalo těsně po šesté. Garrett Pike se skulil ze svého kavalce a oblékl. Bylo mu jasné, že dnes je zase čeká pěkný pařák. Zahleděl se na fotografii modelky na kalendáři, a když odškrtával 13. duben, usoudil, že by stála za hřích. Jednou, alespoň jednou, než umře, by rád prožil noc s takovou ženou.

Vyšel ze svého pokoje, který byl v patře nad ubikacemi pro muže, sundal ze zdi svůj seznam a začal s obchůzkou. Odškrtával si jedno jméno za druhým, budil pacienty a posílal je směrem k jídelně. Jeden z mužů, Dick, zřejmě onemocněl. Už včera večer se celý koupal v potu, doktor Barber ho však jen prohlédl a poslal zpátky do postele. Teď to s ním vypadalo opravdu dost špatně.

Pike muže odvedl na kliniku a předal doktoru Barberovi. Pak se vrátil do ubikací. Stávalo se, že někteří z pacientů onemocněli, a obvykle pak byli rychle převezeni jinam. Teprve když odeslal posledního mužského pacienta do jídelny, zjistil Pike, že mu počet nesouhlasí. Za ty téměř dva roky se to stalo poprvé.

V záchvěvu paniky nejdřív prohledal ubikace a pak se rozběhl do jídelny. Rychlou kontrolou zjistil, že jeho domněnka byla správná. Chyběl muž jménem Bob.

Doktor Barber tu zprávu přijal zprvu s klidem. Ale když pak přibrali Johna Fairweathera a začali společně systematicky pátrat, Barber znervózněl. Spěchal zpátky na kliniku, aby se ujistil, že bezpečnostní systém – síť fotobuněk a kamer kolem celé osady – pracuje bez závad. Systém byl, jak alespoň tvrdil Pikovi, neomylný. A skutečně, po úpravách, provedených po překvapivé návštěvě Colsonových, zachycoval i tak malá zvířata jako zajíce.

„Musí tu někde být!“ vykřikoval Barber a nařídil znovu důkladně prohledat všechny budovy. „To přece není možné.“

Za chvíli je však John Fairweather zavolal k mělkému korytu na západním konci osady.

„Prošel tudy,“ ukazoval Indián na rýhy ve vyschlé půdě.

„To je vyloučené.“

„Není to vyloučené,“ namítl Fairweather. „Stalo se.“

Aby to dokázal, lehl si na zem a plazil se jako had mělkou průrvou, přímo pod protínajícími se fotoelektrickými paprsky. Poplašné zařízení, napojené na systém tlampačů, zůstalo tiché.

„Podlezte to ještě jednou!“ přikázal Barber. „A teď se trochu nadzdvihněte, lezte po čtyřech.“

Fairweather splnil příkaz. Okamžitě se rozkvílila siréna.

„Já to nechápu. Já to prostě nechápu!“ křičel Barber jako smyslů zbavený.

Běžel na kliniku a vypnul sirénu. Pak vyndal podrobnou mapu oblasti a rozložil ji před Pikem a Fairweatherem, aby si ji prostudovali.

„Kdo je to?“ zeptal se Pike.

„Nikdo, kdo by to mohl udělat záměrně,“ odsekl zlostně Barber. „Byla to jen náhoda. Zatracená náhoda.“

John Fairweather zavrtěl hlavou. „Žádná náhoda,“ prohlásil.

„Ten chlap byl tak nadopovaný prášky, že by se nevymotal ani z papírového pytle. Někdo mu musel pomáhat.“

„Pozor, po mně nekoukejte!“ ohradil se Pike.

„A dohlédl jste, aby spolkl svou tabletu?“ zeptal se důrazně Barber. „Je to vaše povinnost. Udělal jste to?“

„Já… řekl bych, že ano,“ bylo všechno, na co se Pike zmohl.

Barber zaklel.

„Než se dostane na silnici, musí překonat dobrých dvacet kilometrů pouště,“ přemítal Fairweather. „Moc nepříjemné pouště v horku, jako je dneska.“

„Myslíte, že by to mohl zvládnout?“ vyzvídal Barber.

„Pochybuju. Upřímně pochybuju.“

„Každopádně ho koukejte najít!“ Barber už skoro ječel. „Já to nechápu. Já to prostě nechápu.“

Tři kilometry jihozápadně od Charity ulomil muž jménem Bob větvičku drobného kaktusu saguaro, rozdrtil ji kamenem a pár kapkami sladkého nektaru, které z ní vytryskly, si otřel rty.

(16)

Navzdory Erikově téměř stoprocentní jistotě, že tetování identifikovalo Thomase Jordana jako Scotta, se Laura odmítala vzdát naděje – a víry – že její bratr dosud žije. Většinu noci probděla a vymýšlela si scénáře, do kterých by zapadaly skutečnosti, které se dozvěděla. Věrohodnost každého z nich však ztroskotávala na okolnosti, že by se nějakou náhodou musel mýlit Eric i ta sestra z White Memorialu.

Nakonec se jí poté, co už potřetí nebo počtvrté shlédla totéž zpravodajství CNN, podařilo upadnout do neklidného polospánku. Asi po hodině procitla, došla k oknu a zahleděla se na město zářící do noci. Náhle ji roztřásl prudký pláč, vzlykala trýznivě a bezútěšně tak, jak se naposledy rozplakala dva dny po pohřbu rodičů – ve chvíli, kdy na ni poprvé dolehla nezvratná skutečnost jejich smrti. Opírala se o parapet, aby neklesla k zemi, a věděla, že jí není smutno jen kvůli Scottovi a všem těm hrůzám, které možná musel prožít, ale i kvůli ní samotné, kvůli vztahům, jimž se ve svém životě vyhnula anebo je ukončila dřív, než mohly nabýt na síle, kvůli šancím, které se bála využít, kvůli osamělosti, již si dobrovolně zvolila v očekávání… čeho vlastně?

Třicet let života – a čím se mohla pochlubit? Co vykonala?

Když volala Erikovi, aby ho pozvala na snídani, nebyla si jistá, jestli se jí jejich společný večer jen nezdál. Připravovala se na to, že Eric odřekne, že se vymluví na neodkladnou práci v nemocnici a ona zůstane celý den sama. A během rozhovoru se jí jednu chvíli zdálo, že to opravdu tak dopadne. Bála se, že už opět zapracovalo to její „držte se zpátky“, jak jí v posledních letech vytkla řada mužů. Pak, jako když náhle povolí napjaté lano, nejistota z Erikova hlasu zmizela. Najednou se na ni hrozně těšil.

Oblékla si džíny a ručně pletený svetr a odběhla do nejbližšího obchodu s nepřetržitým provozem pro džus, horké vdolečky a dva šálky kávy. Když se vracela halou, zavolal na ni od svého pultu recepční a předal jí obálku, na níž bylo pečlivě napsáno hůlkovým písmem její jméno a HOTEL CARLISLE. Počkala, dokud nebude zpátky ve svém pokoji, posadila se na postel a teprve pak obálku otevřela.

Slečno Endersová,

viděl jsem váš leták s nabízenou odměnou. Vašeho bratra znám a vím toho o něm dost. Pracoval jako nakladač u skladu č. 18 ve východobostonských docích. Sám sice nevím, co se s ním stalo, pracují tu však lidé, kteří to vědí. Vyptávejte se jich a nenechte se odbýt. Budou se pokoušet vám lhát. Budu čekat v záloze a dám se vám poznat, až získám pocit, že je to vhodné. Váš bratr je dobrý člověk. Doufám, že je v pořádku.

Laura se právě chystala přeptat se na ten vzkaz recepčního, když jí z haly zavolal Eric. Sjela výtahem dolů a samotnou ji udivilo, že ji jeho příchod tak vzrušil. Přivítal se s ní nesmělým polibkem na tvář. Pevně ho objala.

Eric se rozhlédl po prázdné hale a pak ji políbil znovu, tentokrát už s daleko menšími zábranami.

„Jak se cítíš?“ zeptal se.

„Ujde to. Už je to lepší. S tím, co jsme včera zjistili o Scottovi, jsem se dokázala vyrovnat asi tak ve čtyři ráno. Ty hodiny předtím nebyly příliš klidné.“

„Chápu. Ale musím se ti přiznat, že jsem se už nemohl dočkat, až tě zase uvidím.“

„No, když jsme spolu telefonovali, měla jsem jednu chvilku dojem, že se chceš z té snídaně vykroutit.“

„Opravdu mě to napadlo. Víš, v nemocnici jsem se málem zamíchal do něčeho, co asi není moc v pořádku. Ledacos z toho, cos mi včera řekla, mi pomohlo, abych od té věci dal ruce pryč dřív, než se v ní namočím až po krk.“

„V tom případě jsem moc ráda, že jsem ti to řekla.“

Eric si povzdechl. „Bohužel, vedlejším důsledkem mého odmítnutí je, že nedostanu to místo primáře.“

„Jak to myslíš?“

Na okamžik zaváhal a pak jí v krátkosti vylíčil své kontakty s Caduceem i to, jak se nejprve rozhodl, že se výměnou za povýšení zapojí jeho činnosti, ale potom zaujal opačný postoj.

„Myslím, žes udělal dobře,“ poznamenala po chvíli. „Celá ta věc vypadá moc divně.“

„Ve skutečnosti lékaři používají neschválené léčebné postupy daleko častěji, než by sis myslela – ať už jde o léky nebo třeba přístroje, které jsou vyzkoušené pro jistý účel, ale podle teoretických předpokladů anebo na základě vlastních zkušeností je lze účinně uplatnit i v dalších případech. Sám jsem to jednou udělal,“ přiznal Eric.

Při vzpomínce na perikardiální laser si okamžitě vybavil situaci u lůžka Thomase Jordana. A Eric rázem pochopil, že jako lékař už nikdy nebude vědomě riskovat pacientův život tím, že by použil neověřený léčebný postup.

„Ale stejně je tvé rozhodnutí správné – i když na to možná doplatíš.“

„Souhlasím. Včera večer jsi mi řekla, že to nejhorší, co se mi může stát, když mi to s tím místem nevyjde, je, že mi vyjde něco jiného. Takže jen doufám, ať už to jiné bude cokoliv, že to bude placené.“

„Tím se netrap. Na Caymanských ostrovech je o lékaře velká nouze – a já alespoň budu mít příležitost tě učit potápění. Bral bys to pro začátek?“

„Chceš snad naznačit, že bych jako lékař mohl mít čas i na něco jiného?“

Usmála se a zlehka ho políbila.

„Na spoustu jiných věcí,“ ujistila ho. „Poslyš, v pokoji mi sice už pomalu stydne káva, ale musím si ještě promluvit s recepčním. Podívej, co mi před chvílí dal.“

Eric si přečetl vzkaz.

„Od koho to je?“ zeptal se.

„To právě chci zjistit.“

Recepční, štíhlý svalnatý Íránec, si pozorně prohlédl obálku a s pokrčením ramen ji vrátil.

„Vtom vám neposloužím, madam,“ řekl. „Nastoupil jsem v šest třicet a tohle už tu bylo. Možná ale něco ví noční recepční.“

„Mohl byste mu zavolat?“ požádala Laura.

„Rád bych, jenže chodí přes den do práce a nevím, jak ho sehnat. Co kdybyste se ho zeptala večer?“

„Tak dobře,“ souhlasila.

Eric přistoupil k recepčnímu pultu a položil na něj desetidolarovku.

„Byl byste moc hodný, kdybyste to zkusil,“ řekl.

Muž zaváhal a pak si bankovku vzal.

„Nic vám neslibuju,“ opáčil.

„Člověk by řekl, že jsem se už mohla trochu poučit,“ povzdechla si Laura, když muž zamířil do místnosti za recepcí.

„Vlastně jsem to taky udělal poprvé,“ odpověděl Eric.

Za dvě minuty byl recepční zpátky.

„Malik tvrdí, že ten vzkaz tu nechal nějaký chlapík v hnědé bundě. Asi tak čtyřicátník, tmavovlasý. Prý ho tu v hotelu v poslední době dost vídal, ale neví, kdo to je.“

Poděkovala mu a zamířila k výtahům.

„Taky jsem ho tu viděl,“ rozpomněl se náhle Eric.

„Koho?“

„Toho chlápka v hnědé bundě. Určitě jsem ho tu včera večer viděl. Naše přítelkyně Wendy mu dělala návrhy, ale on ji velmi rázně odmrštil.“

„Poznal bys ho?“

„Pochybuju.“

Vešli do Lauřina pokoje a posadili se na postel.

„To se nám to zaplétá co?“ prohodila Laura a na ručník mezi ně rozložila vdolečky.

„Z toho vzkazu není jasné, kdy měl Scott v docích pracovat, a taky tam není nic, co by dokazovalo, že ho ten chlapík opravdu znal.“

„A co si o tom tedy myslíš?“

„Já bych řekl, že se ten chlapík na tebe někde cestou přilepil a od té doby tě sleduje.“

„Ale proč se se mnou nepokusil sejít? A proč ty východobostonské doky? Pokud mu jde jen o to, aby mě někam vylákal, našla by se i opuštěnější místa. A proč se zmiňuje o tom, že mi někdo bude chtít lhát?“

„Nemám tušení.“

„Co tedy podnikneme?“

„Myslím, že bychom se v těch docích mohli trochu porozhlédnout a nesmí nás odradit, že nám tam budou lhát.“

„A co Donald Devine?“

„Doky můžeme stihnout za dopoledne. Než vyrazíme, zavolám mu a domluvím návštěvu v Bráně nebeské po obědě.“

„Co je zač ten Devine?“

„Nechává v té své márnici vyhrávat Muzaka na housle, i když se zrovna nekoná žádný pohřeb.“

„To zní skoro strašidelně.“

„Řekněme to tak, že bych si pro svůj odchod jeho služby zrovna nevybral.“

Laura ho se smíchem povalila na postel. Přejela rty po jeho rtech a pevně ho políbila.

„Víš o tom,“ řekla, „že se mi opravdu líbíš?“

Eric pohlédl na postel vedle sebe: „Jsi ochotná jít tak daleko, že bys mi nahradila tu půlku vdolečku, co jsi právě rozmačkala?“ zeptal se.

Přitiskla se k němu celým svým tělem a líbala ho se vzrůstající touhou.

„Tak daleko, že si na nějaký hlad už ani nevzpomeneš.“

Reed Marshall nahlédl do zaplněné čekárny. Pak si přitiskl prsty ke spánkům a znovu a znovu si tiše opakoval klid… klid… S autorelaxací začal přede dvěma lety, když byly bolesti žaludku, které ho trápily, diagnostikovány jako občas krvácející ulkus. Zkrácené relaxační cviky, kterým ho jeho terapeut naučil, mu velmi pomáhaly zvládat podobné situace, jako byla ta dnešní na ONP.

Vzhledem k tomu, že si prohodil službu s Erikem Najarianem, sloužil teď nepřetržitě už vražedně dlouho. A samozřejmě pacientů se hrnulo daleko víc než obvykle. Všechny pokoje byly obsazené. V jednom z nich ležela v bezvědomí staniční sestra Norma Cullinetová a čekala na výpočetní tomografii. Při pádu na schodech utrpěla frakturu ruky a spodiny lebeční. A teď, jako by osud usoudil, že k úplnému zhroucení Reedovi ještě něco schází, byl na cestě případ naléhavosti nejvyššího stupně.

Už od prvních dnů na Harvardu si Reed pracně budoval pověst muže ocelových nervů. Kromě něj samotného, jeho manželky, psychiatra a snad ještě Erika Najariana nikdo netušil, jak je celá tahle fasáda falešná. Žaludeční vředy, migrény, nespavost, období hlubokých depresí, nebýt autorelaxačních cviků, už dávno by se sesypal.

V situaci, kdy se každým dnem čekalo jmenování nového primáře a kdy si Carolyn zoufale přála, aby to místo dostal on, věděl Reed, že musí vydržet. To, že jeho největší výhodou proti Erikovi byla pověstná chladnokrevnost, když šlo do tuhého, cítil jako krutou ironii. Nejednou po takovém „chladnokrevném“ zvládnutí komplikovaného případu odešel na záchod a zvracel. Bylo tomu tak samozřejmě i po onom případu ženy s rupturou hrtanu, kdy byl celý jako ochromený.

„Reede, budou tady za dvě minuty.“

Hlas sestry, která se lehce dotkla jeho ramene, ho vytrhl ze zamyšlení.

„Všichni připraveni?“ zeptal se.

„V plné pohotovosti.“

„Víme, jak se jmenuje?“

„Leoneová. Loretta Leoneová. Jediný předchozí záznam, který tu o ní máme, je dva dni starý. Ortopedi jí dali sádru na mírně dislokovanou frakturu zápěstí.“

„Je už intubovaná?“

„Jo. Záchranka neví, kdy se jí to stalo, ale zřejmě už hezkou chvíli předtím, než dorazili. Policisté, kteří ji našli, se podle všeho o resuscitaci moc nepokoušeli.“

„Jaký měla naposledy rytmus?“

„Agonální, idioventrikulární údery, asi osm za minutu.“

„Na epinephrin nebo isuprel nereaguje?“

„Ne.“

Nedaleko nich s praskotem ožila vysílačka. „Tady je bostonská záchranka 78, vjíždíme do White Memorialu.“

„Jsou tady,“ hlásila sestra.

Reed si sundal brýle a mnul si unavené oči.

„Zůstal někdo u Normy?“

„Asi před patnácti minutami to tam převzala doktorka Teagardenová. Jsou přece s Normou dávné přítelkyně. Přizvala si celou neurochirurgii, čekají na výsledky výpočetní tomografie,“ odpověděla Judy.

„Měla nějaké výhrady k tomu, jak jsme zatím postupovali?“ zeptal se Reed.

„Žádné jsem nezaslechla.“

„Pak je to v pořádku,“ řekl Reed, uklidněný těmi zprávami daleko víc, než sestra tušila. „Podíváme se na ten nový případ.“

Elektronicky ovládané dveře do ambulance se rozjely a záchranná četa, aniž by přerušila srdeční masáž a mechanickou ventilaci, chvátala do určené ordinace. Reed na ně čekal, u vozík jí a pomohl jim Lorettu Leoneovou přeložit. Jeho první hodnocení nebylo příliš optimistické.

Žena měla černavě fialovou barvu smrti. Její zornice byly ve střední poloze a nereagovaly na světlo.

„Zapojte ji na EKG,“ nařídil Reed. „Uděláme si záznam. Monitor nechte běžet. Ale nevypadá to dobře. Vůbec to nevypadá dobře.“

Nastala chvíle, kdy měl Reed rozhodnout, jestli budou pokračovat v resuscitačních pokusech. Vedoucí záchranného týmu Judy Kellyová patřila k těm, s nimiž spolupracoval už často. Z celé skupiny výborných zdravotníků byla patrně nejlepší.

„Došlo k nějaké změně?“ zeptal se Reed.

Judy zavrtěla hlavou. „Tenhle rytmus měla při našem příchodu.“ Podala mu záznam EKG. „Vypadá to stejně jako teď.“

„Infuze vám funguje dobře?“

„Bezvadně.“

Reed si poslechl pacientčinu hruď, aby se přesvědčil, jestli endotracheální kanyla není zasunutá do průdušnice tak hluboko, aby uzavírala jeden z hlavních bronchů.

„Je plná tekutin,“ poznamenal. „Má toho v sobě až až. Pro jistotu ještě něco zkusíme. Dejte jí ampulku bikarbonátu a další ampulku epinephrinu. A pro každý případ nechte udělat test krevních plynů. Ale myslím, že s tím brzy skončíme.“

Pohlédl na obrazovku monitoru. Rytmus pacientky se neměnil – stále tytéž protažené komplexy s frekvencí zhruba osm za minutu.

„Zavolejte sem kardiology,“ nakázal. „Třeba bude potřebovat pacemaker… co zornice?“

„Nehybné,“ odpověděl kdosi.

„Pokračujte v masáži! Někdo zkontrolujte femorální žíly, abychom měli jistotu, že dostáváme přijatelný puls. Judy, kdy podle vašeho odhadu došlo k zástavě?“

„Nejméně dvacet minut předtím, než jsme začali s účinnou resuscitací,“ řekla zdravotnice.

„Co si o tom myslíte?“

„Upřímně?“ Přelétla pohledem Lorettu Leoneovou a tým, který se jí zabýval. „Myslím, že by vůči ní bylo poctivější toho nechat.“

Reed si zamnul bradu a na okamžik uvažoval, jak se asi mezitím zaplnila čekárna.

„Víte někdo, jestli má příbuzné?“

„Žádné blízké příbuzné nemá,“ řekla sestra. „Je to uvedeno tady na té její poslední kartě.“

„Zřejmě vybírá popelnice, i když má jednopokojový byt,“ doplnila Judy. „Má to tam nacpané samým harampádím a prázdnými lahvemi.“

„Panebože,“ zamumlal si Reed. „Dejte jí ještě jednu ampulku epinephrinu a zeptejte se, jak to vypadá s těmi krevními plyny. Jo a mohli byste taky zkusit ampulku kalcia. Budeme pokračovat, dokud nepřijde kardiolog.“

Rezident z kardiologie, obézní samolibý muž jménem Jason Berger, vešel do pokoje v doprovodu studenta a studentky, docela přitažlivé dívky.

„V tý svinský čekárně to vypadá jako na nějakých barikádách,“ prohlásil. „Co tu máte?“

„Je to pětapadesátiletá žena, našli ji ležet na podlaze v jejím bytě – bez pulsu,“ řekl Reed. „Anamnéza žádná, kromě zlomeného zápěstí, které jsme u nás sádrovali předevčírem. Stav trval minimálně dvacet minut před zahájením resuscitace. Zatím beze změn, přestože jsme aplikovali isuprel, bikarbonát a několik ampulek epinephrinu.“

Berger pohlédl zběžně na monitor. „Dali jste jí kalcium?“ informoval se.

„Ano.“

Berger prošel kolem resuscitačního týmu a krátce si poslechl srdce a plíce Loretty Leoneové. Pak položil ruku kolem pasu půvabné medičky a vedl ji k monitoru. Reed si všiml, že překvapením celá ztuhla.

„Co vidíte?“ zeptal se jí Berger.

Mladá žena působila rozčileně a stísněně.

„Pomalý rytmus,“ dokázala ze sebe vypravit. „Velmi protažené komplexy. Já… hm… nevím, co ještě.“

„To, co vidíte,“ pronesl Berger teatrálně, „je mrtvé srdce. Říkáme tomu agonální rytmus – rytmický tok sodíku, draslíku a vápníku v buňkách srdce vyvolávající elektrické impulsy. Nereaguje na léky, negeneruje tlukot srdce a nemá absolutně žádný vztah k životu, jak jej obvykle chápeme. Co byste ode mne potřeboval, Reede?“

„Já nevím,“ pokrčil Reed rameny. „Než se definitivně rozhodnu, chtěl jsem se vás jenom ještě zeptat, co byste říkal pacemakeru.“

Berger se hlasitě zasmál.

„Vidíte na té ženě nějaké známky života?“

Opět se pokusil vzít medičku kolem pasu, ale tentokrát se jí podařilo uniknout z jeho dosahu.

„Jenom to, co vidíte sám,“ podotkl Reed.

„Takže je mrtvá. Můžu do ní vrazit drát, jestli na tom trváte, ale ujišťuju vás, že to bude zcela zbytečné. Co si přejí příbuzní?“

„Žádné nemá.“

„Vůbec žádné?“

„Vypadá to, že ne,“ řekl Reed.

„Reede, čekají mě dvě katetrizace a mám objednané pacienty na celé odpoledne. Myslíte to s tím pacemakerem vážně?“

„A co tohle?“ Reed ukázal na monitor.

„Tohle?“ ušklíbl se Berger pohrdavě. „Kamaráde, víte stejně dobře jako já, že se můžete klidně vykašlat na veškerou resuscitaci a ten pitomý rytmus vám tam bude poskakovat třeba půl dne. Jenže srdce jí netluče.“

„Děkuju vám,“ řekl Reed.

„Takže můžeme jít?“

Reed zaváhal. „Ano, můžete jít,“ připustil konečně. „To se týká všech. Děkuju vám.“

Kardiolog odvedl svou malou suitu z pokoje a resuscitační tým odstoupil od lůžka. Reed se natáhl a vypnul monitor.

Prázdné oči Loretty Leoneové zíraly do stropu.

„Kdo zastupuje staniční sestru?“ otázal se Reed.

„Po Normě to převzala Irene Morrisseyová.“

„Spojte se s ní, prosím. Ať zavolá soudního ohledavače. Ještě jednou vám všem děkuju. Pracovali jste skvěle.“

Reed cítil, jak svíravý tlak v jeho žaludku povoluje. Berger je sice hovado, ale v tomhle měl pravdu. Prostě tu nebylo nic, o co by se Reed mohl opřít. A i kdyby se jim třeba nějak podařilo obnovit puls, jediným výsledkem by byla duševní troska, navíc bez příbuzných, která by se tak akorát mohla vrátit ke své hromadě prázdných lahví.

Pohlédl na nehybné tělo. Čekárna byla plná pacientů, kterým se měl věnovat, a navíc se na oddělení usadila členka výběrové komise a teď už ho pravděpodobně viní ze všeho toho zmatku kolem. Pokrčil rameny, otočil se k Lorettě Leoneové zády a vyšel z pokoje. Od té doby, co začal pracovat jako lékař, právě tuhle stránku svého povolání nenáviděl ze všeho nejvíc.

(17)

Když Eric se svou toyotou vyjížděl z mostu Mystic River směrem k východobostonskému pobřeží, průzračná ranní obloha se zatáhla. Během jízdy několikrát sledoval ve zpětném zrcátku, jestli se na ně nikdo nepověsil. Ale zdálo se, že ne.

Přestože přímo v docích nikdy nebyl, znal tuhle oblast poměrně dobře. Svého času se s Reedem Marshallem střídali při týdenních nočních službách na východobostonské pohotovostní klinice, řízené nemocnicí White Memorial. Většina zaměstnanců kliniky byli paličatí Italové, kteří ostatně převládali v celém východním Bostonu, a lepší atmosféru Eric na žádném podobném pracovišti nezažil. Usmál se při vzpomínce na ostřílenou noční sestru jménem Falanová, která o něm a Reedovi nemluvila jinak než jako o „doktoru Horkém“ a „doktoru Studeném“.

Laura seděla mlčky na vedlejším sedadle, na klíně držela asi stovku zbylých letáků a prohlížela si panoráma bostonského přístavu s městem v pozadí. Poté, co s Donaldem Devinem telefonicky domluvili návštěvu na dnešní odpoledne, zůstali ještě déle než hodinu v hotelovém pokoji. To, jak spolu mluvili a objímali se, ji stále víc přesvědčovalo, že jejich vztah má budoucnost. Čekala by, že Eric bude jako dosud svobodný lékař žijící ve velkoměstě zkušený a suverénní. Protože však většinu života strávil studiem a praxí v nemocnici, byl vlastně v mnoha ohledech dost neznalý.

„Je to ironie,“ poznamenal, když si všimla jeho plachosti a nejistoty, „že vezmou tlupu čtyřiadvacetiletých a pětadvacetiletých mladíčků, kteří většinu svého dosavadního života strávili v učebnách a na letních táborech, rozdají jim diplomy, které z nich dělají doktory medicíny, a předpokládají, že tihle začátečníci okamžitě začnou lidem pomáhat i v těch nejzapeklitějších a nejskrytějších problémech jejich soukromí a sexu. Nejděsivější chvíle, jakou jsem ve své lékařské praxi zažil, nesouvisela s žádnou dopravní nehodou nebo vražednou střelbou. Stalo se to dva měsíce po mém nástupu do nemocnice, když se mi prezident jedné banky, ženatý a otec dvou dětí, náhle začal svěřovat, že u sebe objevil homosexuální sklony.“

Laura si stále víc uvědomovala, že v mnoha směrech jsou si jejich životy dost podobné. Oba žili ve světě zaplněném nesčetnými lidmi, ale oba v něm zůstávali osamělí. White Memorial byl pro Erika stejnou záchranou, stejným útočištěm jako pro ni ostrov Little Cayman.

„Na co myslíš?“ zeptal se.

„Na nic a na všechno,“ odpověděla. „Pořád se mi vybavuje dětství – jak třeba se Scottem pracujeme na poli vedle farmy nebo si běžíme zaplavat do jezera. A najednou mi dochází, že ten, s kým ve svých představách jsem, vlastně vůbec není Scott. Jsi to ty.“

„Pokud si nejseš jistá, že je ve vodě Scott, raději tam neskákej po hlavě,“ varoval ji. „Já totiž nejsem moc dobrý plavec.“

„Na tom ještě zapracujeme.“

Projížděli podél vysokého oplocení z drátěného pletiva, minuli vyrovnanou řadu obrovských ropných nádrží a zaparkovali na rozlehlém špinavém prostranství nedaleko hlavní brány doků. Bylo tam pusto, až na několik návěsů, z nichž dva stály na špalcích, a všechny byly v různých stadiích zrezivění a rozpadu.

„Tak čím začneme?“ zeptala se.

„Pokud se tomu vzkazu dá věřit, myslím, že se nesmíme bát být trochu neodbytní. Co kdybychom nejdřív zjistili, kde jsou ty sklady číslo 18, a trochu jim tam ztrpčili život? Když nic jiného, alespoň tu všude vylepíme ty letáky.“

Eric otevřel kufr toyoty, vytáhl modrou vlněnou čepici se štítkem a nasadil si ji.

„To jen, aby se mě přístavní dělníci rovnou nelekli,“ usmál se.

Skladiště číslo 18 byla obrovská tunelovitá konstrukce z vlnitého plechu, obklopená spoustou lodních kontejnerů, pyramidami sudů od nafty a vykládacím zařízením. Pracovalo tu několik mužů a nedaleko byla v chodu nakládací souprava, jinak to zde však vypadalo celkem klidně.

„Bylo by dobře nejdřív se tady trochu porozhlédnout – a pak se rozhodneme, co dál,“ navrhl, „co myslíš… Lauro?“

Stála o pár kroků dál a upřeně pozorovala řadu nákladních lodí upoutaných k molu.

„Objevila jsi něco, nebo se mnou jen nemluvíš?“ zeptal se, když k ní došel.

„Jenom pořád přemýšlím o Scottovi, to je všechno,“ podotkla.

Eric si stoupl vedle ní a objal ji kolem ramen. Kam až dohlédli, poletovali nad jejich hlavami v chladném ranním vzduchu racci a svým křikem přehlušovali rachocení těžkých nakládacích strojů.

„Kolik ti bylo, když se o tebe začal starat?“ zeptal se Eric.

„Čtrnáct. K té nehodě došlo dva dny po mých narozeninách. Eriku, já musím zjistit, co za tím vším je. Chci vědět, jaký opravdu byl a co se mu vlastně stalo.“

„Jestli tu skutečně pracoval,“ mínil Eric, „dříve nebo později někdo musí jeho fotografii poznat.“ Došlo k tomu ani ne za deset minut v dopravní kanceláři. Poněkud přehnaně nalíčená, ale jinak pohledná blondýna přestala žvýkat.

„Jo, vídala jsem ho tady,“ řekla s výrazným bostonským přízvukem. „Nejmenoval se ovšem Scott. Říkali mu Sandy a ještě nějak. A samozřejmě taky vypadal trochu jinak než na téhle fotce. Co to má na sobě?“

„Potápěčský oblek,“ řekla Laura. „Dělal sportovní potápění.“

„No, tady žádným potápěčem nebyl,“ prohlásila žena a povytáhla si jedno z ramínek podprsenky. „Tady byl obyčejný ucho.“

„Ucho?“

„Jo, chlápek na výpomoc. Příležitostný dělník. Začal sem chodit, nevím to přesně, před pár měsíci, ale možná je to dýl. Potom ho někdo musel zaměstnat na plný úvazek, protože tu byl denně. A pak najednou frnk – a byl pryč.“

„Kdy?“ zeptal se Eric.

„Co já vím? Někdy v lednu, možná v únoru.“ Eric s Laurou si vyměnili vážný pohled. Oba si uvědomovali, že Thomas Jordan zemřel v únoru. „Nevzpomenete si na jeho příjmení?“ zeptala se Laura. Žena zavrtěla hlavou. „Jednou mi koupil v kantýně kafe. Ale jinak jsem s ním vlastně ani nemluvila.“

„Líbil by se vám,“ řekla Laura.

„Počkejte ještě okamžik. Možná o něm něco bude mít Brenda v personální kartotéce.“ Otočila se k ženě, která za ní psala na stroji. „Koukni se na tenhle obrázek. Není to snad ten Sandy, co tu dělával?“

Druhá žena, černooká, štíhlá a o dobrých deset let starší než blondýnka, si chvíli prohlížela plakátek a pak zavrtěla hlavou.

„Kdepak,“ řekla, „tohle vůbec není on.“

„Seš si tím jistá?“ zeptala se blondýna. „Já bych skoro přísahala…“

„Řekla jsem ti jen, co ses mě ptala. Vím přesně, koho máš na mysli. Sandyho Northa. Tenhle člověk se mu nepodobá ani v nejmenším. Můžeš mi věřit.“

Žena se vrátila ke své práci.

„Takže jsem se asi spletla,“ pronesla blondýna trochu nejistě.

Erika ani Lauru nenapadla žádná vhodná odpověď, aby nevyzněla útočně. Proto jen poděkovali a odešli.

„Seš si opravdu jistá, že ten chlápek není Sandy North?“ zeptala se znovu blondýna, sotva se za nimi zavřely dveře.

„Debi,“ řekla Brenda, „já se dívám chlapům do obličeje – ty na kalhoty. Která z nás se plete?“

Bruneta chvíli počkala, než začala Debi psát na stroji. Pak zvedla telefon a zakryla sluchátko.

„Z dopravní kanceláře právě odešel nějaký chlápek s holkou. Ta ženská má štos plakátů s fotkou Sandyho Northa…“

„Ta Brenda nám lhala,“ řekla Laura, „tím jsem si skoro jistá.“

„Ano, snažila se až moc.“

„Eriku, proč tu asi Scott pracoval pod dalším falešným jménem, co myslíš?“

„Nemám tušení. Ale myslím, že je načase, aby ses smířila s možností, že poté, co nechal té práce ve Virginii, prostě neměl štěstí.“

„Ale proč by mi lhal?“

„Třeba se styděl. Třeba se z něj stal alkoholik a takhle to pro něj bylo lepší.“

„Tohle neberu,“ namítla. „Moc věcí tu skřípe.“

Zamířili zpátky ke skladišti číslo 18 a cestou se občas zastavili, aby se poptali některého přístavního dělníka nebo vylepili leták. Asi po půlhodině se jejich elán začal vytrácet. Nejenže Scottovu fotografii nikdo nepoznal, ale mnozí z mužů, které oslovili, s nimi ani nechtěli mluvit. Konečně stáli opět před skladištěm. Hlavní hangárové dveře byly zavřené. Eric nakoukl tlustým špinavým sklem postranního vchodu. Uvnitř se nic nehýbalo. Otočil knoflíkem a pootevřel dveře, přitom si uvědomil, že pracovní ruch v celém areálu náhle utichl.

„Podíváme se tam?“ navrhl.

„Jestli tohle má být ta neodbytnost, tak ano.“

Eric otevřel o trochu víc.

„Vy dva tu jen čmucháte, nebo jste tak blbí?“

Oba se bleskově otočili.

V půlkruhu před nimi stáli tři muži, dva s ocelovými páčidly v rukou, a drželi je v šachu. Eric si uvědomil, že doky kolem nich jsou úplně pusté.

„My… my jen sháníme nějaké informace o mém bratrovi,“ vysvětlila váhavě Laura. „Myslíme si, že tady někde pracoval.“

Napřáhla ruku s letákem, ale muži se ani nepohnuli. Prostřední z nich, vazoun s býčí šíjí, si je chvíli upřeně měřil.

„Jděte za roh budovy!“ přikázal pak. „A pomalu.“

„Nechceme žádné nepři…“

„Drž tu svou zatracenou hubu a hni sebou!“ vyštěkl muž.

Obklíčeni trojicí chlapíků, přešli Eric s Laurou zvolna za roh skladištní budovy a pokračovali podél zdi, až je hora naftových barelů všechny skryla pohledu z jiné části doků.

„Dobrá,“ řekl vazoun, „to stačí. A teď – kde je ta kazeta?“

Laura s Erikem na něj nechápavě pohlédli.

„Jaká kazeta?“ zeptal se Eric. „Nevíme, o čem to…“

Než stačil dokončit větu, vykročil chlap k němu a surově ho praštil na solar. Eric se zkroutil, padl na kolena, pak se převrátil na bok a lapal po dechu. V ústech cítil hořkou směs kávy a žluči. Oči mu slzely a z prokousnutého rtu mu tekla krev. Vazoun ho zdvihl na nohy.

„Ty drž hubu! Bavíme se s ní. Takže dámo, jak vidíte, nejsem zrovna dvakrát trpělivý. Váš bratr mi zabil kamaráda a dalšího zmrzačil. Nebudu se muset moc přemáhat, abych něco podobného provedl tady s tím blbečkem nebo s vámi.“

Laura se zmohla jen na vystrašený, nevěřícný pohled.

„Takže,“ opakoval, „je nám známo, že tu videokazetu buď máte, nebo víte, kde je. Když rovnou vyklopíte, kde je, ušetříte tím mně spoustu času a vám oběma spoustu bolesti.“

„Já… já vůbec nevím, o čem mluvíte,“ vypravila ze sebe Laura.

„Jak je libo. Artie, zlom mu jeden prst.“

„Počkejte, prosím vás!“ vykřikla Laura. „Opravdu nevím, co chcete. O žádné kazetě nevím. Prosím vás, nedělejte to!“

„Artie?“

Muž, jehož tričko mělo ustřižené rukávy, protože by se mu do nich nevtěsnaly svaly, předal své páčidlo vazounovi a přistoupil k Erikovi, který byl dosud příliš otřesený, než aby na to nějak reagoval.

„Ne!“ zaječela Laura.

Náhle se za horou barelů probudil k životu jeřáb.

V tom okamžiku se uvolnil jeden z barelů na vrcholu pyramidy. Sletěl vazounovi na prsa a srazil ho ke zdi. Když barel dopadl na asfalt, roztrhl se a muže zalila hustá černá břečka, která došplíchla až k Lauře a Erikovi.

„Utíkejte!“ vykřikl kdosi za barely. „Koukejte odsud zmizet!“

Zatímco zbylí dva chlápci sahali po pistoli, popadla Laura Erika za ruku a táhla ho lepkavou kaluží nafty k zadnímu rohu skladiště. Uběhli sotva pár metrů, když se ozval výstřel. Instinktivně se vrhli k zemi, ale zahlédli, že za nimi s výkřikem upadl Artie a chytil se za stehno.

„Střelil mě!“ vřískal. „Ten parchant mě střelil.“

„Běžte!“ pobízel je znovu hlas.

Než se Laura s Erikem vyškrábali na nohy, leželi už oba muži v kaluži nafty a stříleli po někom, kdo byl schovaný za barely.

Se skloněnými hlavami běželi k hlavní bráně. Střelba za nimi ustala. Byli poblíž brány a Eric se ohlédl přes rameno. Zahlédl skupinky dělníků mířících přes překladiště k místu incidentu.

„Nezastavuj se!“ varoval ji zadýchaně.

Přeběhli přes ulici.

„Díkybohu,“ řekla Laura, když spatřili, že toyota dosud stojí tam, kde ji zaparkovali.

Když Eric stíral olej z klíčku a vsouval jej do zapalování, zadržovala dech až do okamžiku, než se rozjeli a uháněli směrem k mostu a centru Bostonu.

Irene Morrisseyová shlédla na nehybný obličej Normy Cullinetové a v duchu se krátce pomodlila. Výpočetní tomografie u Normy prokázala subdurální krvácení a neurochirurgové se chystali k operaci. Morrisseyová, diplomovaná sestra ze školy White Memorialu, neopustila svou práci, přestože měla dohromady šest dětí a teď už také jedenáct vnoučat. Svého času zastávala Normin post staniční sestry, ale před několika lety se jí vzdala a přešla na částečný pracovní úvazek. Teď to vypadalo, že se do té funkce načas vrátí.

Zůstala v pokoji až do příchodu týmu a pak pomohla rezidentovi přepojit infuzi k vozíku.

„Bůh ti pomáhej, Normo,“ zašeptala, když ji odváželi. „Jsi příliš dobrá, než abys takhle zemřela.“

Provázela ji pohledem, dokud vozík nezmizel za rohem, a pak vzala do ruky své poznámky. Čekala ji práce – konkrétně se musela postarat o tělo ubohé duše jménem Loretta Leoneová.

Vyšla nahoru do Norminy kanceláře – do kanceláře, která kdysi bývala její – a položila na stůl kartu Loretty Leoneové. Pokud neexistovali žádní blízcí příbuzní, její jedinou povinností bylo uvědomit soudního ohledavače a předat mu případ. Brzy objevila seznam soudních ohledavačů, který měla Norma připíchnutý v rohu tabule nad stolem. Na dnešní den tam byli uvedeni Roderick Corcoran a Thaddeus Bushnell. Ireně se zamyšleně usmála. S Tedem Bushnellem se znala, kam jen její paměť sahala, a za ta léta se spolu věnovali pěkné řádce pacientů. Trochu ji překvapilo, že jeho odchod do penze nezahrnoval také postavení soudního ohledavače, potěšilo ji však, že s ním takhle znovu bude moci navázat styk. Vyťukala jeho číslo. Po sedmém zazvonění, právě když chtěla zavěsit, se Thaddeus Bushnell ozval.

„Haló?“ Jeho hlas zněl ochable a vzdáleně.

„Nazdar, Tede. Tady je Irene Morrisseyová.“

„Kdo?“

„Irene Morrisseyová. Staniční sestra – vlastně zastupující staniční sestra – ve White Memorialu… Tede?“

„Ano?“

„Tede, vy si na mne nevzpomínáte?“

„Nevzpomínám si na nic,“ řekl Bushnell. Jeho slova splývala dohromady. „Tak o co jde?“

„O nic,“ pronesla Ireně smutně. „Vůbec o nic.“

Položila sluchátko, pak je znovu zvedla a vyťukala číslo doktora Rodericka Corcorana.

(18)

V hotelu Carlisle vzali pro Lauru šaty na převlečení a v Erikově bytě se pak osprchovali. Pach nafty zeslábl, ale nezmizel. Stejně tak je znepokojovalo, že nenalézají odpověď na desítky otázek, které si vzájemně kladli. Eric zavolal na policii ve východním Bostonu a pak ještě do redakcí novin Globe a Herald. O střelbě či jakémkoliv jiném incidentu ve východobostonských docích nikdo nic neslyšel.

„Myslím, že bychom měli jít na policii,“ prohlásila Laura.

Seděla na posteli, sušila si vlasy a přemítala, jaký dojem asi dělá na Verdiho. Papoušek zaujal své stanoviště v hlavách postele a nespouštěl z ní oči.

„Když jim nikdo nic nehlásil,“ řekl Eric, „co jim sakra můžeme vykládat my? Mám takový pocit, že ti chlápkové ani v docích nepracují.“

„Co máš na mysli?“

„Mám na mysli drogy. Jen si uvědom, k čemu tam vlastně došlo. Tři ozbrojení zabijáci, kteří o nás patrně vědí – nebo alespoň o tobě – obviňují tvého bratra, že někoho zabil a ještě dalšího zmrzačil. A pak žádají nějakou videopásku. Copak ti to nic neříká?“

Chňapl po telefonu, vyťukal oddělení naléhavých případů nemocnice White Memorial a zeptal se, jestli tam nemají nějaké střelné nebo jiné zranění z doků. Jak se dalo očekávat, nikoho takového jim nepřivezli. Bezvýsledné byly i telefonáty do několika dalších nemocnic.

„Že by si ten Artie jen myslel, že je postřelený?“ uvažoval.

„Ty si myslíš, že Scott obchodoval s drogami?“

„Lauro, kdybych se rozkrájel, nemám tušení, čím se tu tvůj bratr zabýval, ale rozhodně to nebyly komunikační sítě.“

„Kdo nás tam z toho asi mohl dostat?“

„Hele, slíbili jsme si, že nebudeme dokolečka opakovat otázky, na něž ten druhý nedokáže odpovědět.“

„Takže kam se vydáme teď?“ Eric se podíval na hodiny.

„Jestli nemáš lepší nápad, měli bychom za půl hodiny projít Bránou nebeskou.“

„Jak jsi na tom se žaludkem?“

„Taková vražedná slupka rozhodně není něco, co bych si toužil zopakovat. Ale za těch pět let služby na ONP jsem si už na nějakou tu ránu zvykl. Divila by ses, kolik bláznů doktorovi jednu ubalí.“

Přitáhla si ho k sobě a políbila.

„Víš,“ řekl, „nemusíš mi to věřit, ale tohle všechno pro mne má i světlou stránku. Už si ani nevzpomínám, kdy mě takhle dokonale zaujalo něco, co vůbec nesouvisí s medicínou.“

„Jenom s bolestí a zmatky,“ dodala.

„Ano, Bolest a Zmatky, tak zní má pravá jména. Když už o tom mluvíme, proč bychom za Donaldem Devinem nevyrazili rovnou? Jeho pravé jméno přece zní Služba. Už jsem celý žhavý na jeho vysvětlení.“

„Hlavně, aby nebylo moc těžké na žaludek.“

Donald Devine měl na sobě oblek s modrou vázankou jako při Erikově nedávné návštěvě v pohřebním ústavu. A stejně jako tehdy uvedl oba do své kanceláře a vypnul hudební kulisu. Eric měl pocit, že v ní rozpoznává část Muzakovy verze Hlasů ticha.

„Nuže,“ řekl Devine, „co pro vás mohu udělat tentokrát, doktore Dadariane?“

„Najarian,“ opravil ho Eric a všiml si, že pohřebník zdaleka není tak klidný jako při jejich prvním setkání. „Pane Devine, neradi bychom vás připravili o čas, ale je tu pár věcí, které nám snad, jak doufáme, pomůžete vyjasnit.“

„Prosím, jen spusťte!“ vybídl je mužík.

„Máme důvod, velmi vážný důvod, k domněnce, že člověk, o kterém jsem s vámi hovořil minule – tedy muž, kterého jste nazýval Thomas Jordan – je Lauřin bratr.“

„To je vyloučené.“

Muž svou odpověď vypálil téměř bez přemýšlení.

„Opravdu?“

„Samozřejmě. Dotyčné tělo bylo identifikováno úředním ohledavačem a na příkaz podepsaný nejbližší příbuznou spáleno.“

„Pane Devine,“ řekla Laura, „včera večer jsme byli navštívit doktora Bushnella.“

„A dál?“

„Dál jenom to, že byl opilý a vypadal, že se skoro nedostane od křesla ke dveřím, natož aby někomu snímal otisky prstů a prováděl pátrání, o jakém jste mluvil.“

„Nezajímá mě, co dělá doktor Bushnell ve svém volném čase,“ ohradil se Devine, začal přecházet po místnosti a vyhýbal se jejímu pohledu. „Vykonal přesně to, co jsem řekl.“

Laura k němu přistoupila a přinutila ho, aby se jí podíval do očí.

„Pomozte nám, prosím,“ požádala mírně. „Nechceme vám působit žádné potíže, ale jsme pevně rozhodnuti mého bratra najít.“

„Doufám, že se vám to podaří,“ pronesl Devine. „Jenomže tady to nebude, neboť už nemám, co bych vám dál řekl.“

Pokusil se vydržet její pohled, ale neuspěl. Otočil se k ní zády a přes celou místnost přešel k svému psacímu stolu.

„Pane Devine,“ vložil se opět do rozhovoru Eric, „zřejmě jste nás správně nepochopil. Dospěli jsme totiž k závěru, že se tu něco děje. Něco protizákonného.“

„Nesmysl.“

„Skutečně?“

„Obávám se, že vás budu muset požádat, abyste odešli.“

„Jestliže teď odejdeme, pak se vrátíme,“ ujistil ho Eric, „buď se soudním příkazem k prohlídce vašich záznamů, nebo s reportérem. To vám můžeme zaručit.“

„Jak si přejete,“ řekl majitel ústavu a odmlčel se, aby si plátěným kapesníkem osušil čelo. „Nemám co skrývat a také už nemám co dodat, až na to, že pokud mě nepřestanete obtěžovat, budu si muset promluvit s policií.“

„Báječný nápad,“ ušklíbl se Eric. „Udělejte to hned!“

Devine se proti němu postavil se založenýma rukama.

„Je nejvyšší čas, abyste šli,“ vyzval je. „Dozvěděli jste se všechno, co jste se dozvědět mohli.“

„Pane Devine, moc vás prosím,“ opakovala Laura.

„Ne. Čeká mě ještě práce. Takže laskavě opusťte můj dům.“

Laura s Erikem si vyměnili pohled a oba usoudili, že teď není vhodná chvíle na nějakou zásadní hádku.

„Jistě nepochybujete, že se ještě vrátíme,“ řekla Laura. „Bratr je jediný, kdo mi z rodiny zůstal, a my ho buď najdeme, nebo zjistíme, co se s ním stalo.“

„Přeju vám hodně zdaru,“ řekl Donald Devine.

Zamířili ke dveřím, ale Eric se ještě otočil.

„Donalde, radím vám, abyste si rovnou obstaral zásobu kapesníků. Než spolu skončíme, spotřebujete jich pěknou hromadu.“

Ještě téměř celou minutu poté, co se za jeho návštěvníky zavřely dveře, stál Donald Devine u svého stolu strnule jako socha.

„Už můžeš ven,“ řekl konečně.

Ze zadní místnosti vyšel vysoký ramenatý muž s hustými, šedivějícími zrzavými vlasy. Měl na sobě khaki kalhoty a rolák, který mu na hrudníku málem praskal ve švech.

„Tak co, Lesi?“ nadhodil Devine a nervózně se ošil. „Říkal jsem ti přece, že je zvládnu.“

„Jo, Donalde,“ přikývl muž. „Byls vohromnej. Fakt vohromnej.“

Devine, který muži sahal sotva po bradu, ustoupil.

„Myslíš to vážně?“ zeptal se.

„To víš, že jo, Done,“ ubezpečil ho čahoun se značně neveselým úsměvem.

„Myslíš, že se ještě vrátí?“

„Proč bych si to měl myslet, Done?“

„Já… já nevím.“

„Byls tak perfektní, že nemůžou mít žádný podezření.“

„Musíš uznat,“ řekl roztřeseně Devine, „že jsem udělal přesně to, co jste mi nařídili.“

„A taky jsi za to shrábnul slušný prachy.“

„Já jen, že nechci žádné nepříjemnosti. Ti lidé v nemocnici mě ujišťovali, že se nic nemůže stát.“

Muž sáhl do kapsy, vytáhl jeden z Lauřiných letáků a podal jej pohřebníkovi.

„Mají tvoji dva návštěvníci pravdu?“ zeptal se. „Je to ten chlap?“

„Já… řekl bych, že ano.“

„Done, tohle nestačí. Ten parchant nás tenkrát v noci natáčel. Takže se tě ptám: Odvezl jsi toho chlápka do Charity, nebo ne?“

„Snad.“

Zrzek popadl Devina za kravatu a obtočil si ji kolem pěsti, až mužíka málem zdvihl ze země.

„Žádný snad.“

„A… ano. Ano, je to on,“ sípal Devine.

Muž ho pustil a přešel k telefonu.

„Komu chceš volat?“

„Komu bys asi tak hádal, Done?“

„Doktoru Barberovi?“

„Správnej vodhad. Jestli máš pravdu a je to ten chlápek, pak nás nemusí nic trápit.“

„Poslyš, už jsem protelefonoval nejméně dvě stě dolarů a dalších dvě stě jsem utratil za benzin – a zatím mi to nikdo nezaplatil.“

„Teď sklapni, Done!“ Chlapík zdvihl sluchátko a pak se usmál. „Pěkná ironie,“ řekl polohlasně. „Sandy North nám skoro zabije celou akci, vyřídí dva z Gambonových nejlepších lidí a nakonec dopadne tak, že se šourá v pyžamu po Charity. Bůh možná přece jen existuje.“

Telefonoval sotva dvě minuty. Pak praštil sluchátkem.

„Ten parchant je pryč,“ vyhrkl. „Zdrhnul.“

„Ale to je přece vyloučené.“

„Říkal jsem, že zdrhnul, nebo ne? Takže to asi vyloučený není.“

Ve tváři byl krvavě rudý.

„To se mi nechce líbit,“ zamumlal Devine a znovu si začal otírat čelo. „To se mi ale… vůbec nechce líbit.“

Muž se na něj zkoumavě zadíval a rty se mu stáhly do podivného ledového úšklebku.

„Já vím, že ne, Donalde,“ řekl. „Já vím, že se ti to nechce líbit.“

Doktor Roderick Corcoran měl smlouvy s katedrami patologie na všech lékařských fakultách ve městě. Téměř třicet let, kdy působil jako soudní ohledavač, mu podle slov jistého představitele policie dalo bohaté zkušenosti, ale jen málo nadšení. Telefonát, který ho povolával do pitevny nemocnice White Memorial, ho vlastně vytrhl z jednání s architektem, který pro něj zařizoval dům na mysu Cod, kam se chtěl uchýlit po odchodu do penze.

Právě teď, poté, co dokončil zápis o vnějším ohledání těla Loretty Leoneové, řešil Corcoran závažný problém, zda by mělo smysl přidat na jižní stranu střechy sadu solárních kolektorů nebo ne.

Za jeho zády se Sang Huang, pitevní asistent nemocnice White Memorial, chystal provést úvodní velký řez ve tvaru Y, kterým otevře ženinu hruď a břicho. Sang Huang byl nervózní. Po čtyřměsíčním zaškolování měl dnes svůj první případ bez supervize. Byl pověrčivý a mezi mrtvolami se necítil nejlépe. Jenže tahle práce pro něj znamenala skoro dvojnásobný příjem, než měl dosud, a za takové peníze byl už ochoten ledacos snést.

Přešel z jedné strany ocelového pitevního stolu na druhou a uvažoval, jestli má čekat na příkaz patologa, nebo se do toho rovnou dát.

Celé se mu to jako první případ moc nezamlouvalo. Ohledavač byl člověk, kterého Huang neznal. Všechno to bylo nějak uspěchané a zmatené. A mrtvola byla daleko čerstvější než všechny, jaké tu dosud měl. Pohlédl na tělo. Kůže byla vosková a neporušeně bledá. Neviděl žádné vnější známky smrti, na jaké byl zvyklý – žádná mrtvolná poranění, žádný rigor mortis, žádnou následnou zsinalost. Mimoděk se otřásl.

„Ehm, promiňte prosím, doktore,“ odhodlal se, „chcete, abych se do toho pustil?“

„Co to?“ Corcoran se ohlédl přes rameno. „Aha, jistě, mládenče, jistě. Odeberte jí šest zkumavek krve ze srdce a všechno mi srovnejte na stůl. Hned budu s tím zatraceným papírováním hotov.“

Huang zaváhal, pokrčil rameny, vzal skalpel a provedl řezy od obou ramen k hornímu okraji prsní kosti a pak dolů přes pás až k pánevní kosti. Zdálo se, jako by se kůže pod dotekem ostří nejprve stahovala a pak teprve odpadala. Huang se znovu otřásl. Řezy krvácely daleko víc, než kdy zažil. Daleko víc.

Ohlédl se na Corcorana, dosud zabraného do psaní. Ze všeho nejméně si Huang přál působit nejistě a neprofesionálně. Je jen nervózní. Nic víc. Rezignovaně si povzdechl, uchopil silné kostní nůžky, pronikl mezižeberními svaly a prostříhával žebra v místě spojení s prsní kostí. Uprostřed téhle práce měl náhle neodbytný pocit, že se žena pohnula. Musel sebrat veškerou odvahu, aby dokázal pokračovat. Z levé strany ponořil ruku pod prsní kost, a když ji opět vytáhl, spatřil obnažené srdce.

Vzápětí měl Huang ústa plná žaludečních šťáv. Začal zvracet a složil se na podlahu.

Při jeho pádu se Roderick Corcoran prudce otočil a rozběhl se k pitevnímu stolu. V jasném světle stropní lampy se srdce Loretty Leoneové nestoudně lesklo a pravidelně tepalo.

„Proboha!“ vykřikl Corcoran. „Proboha živého!“

V tom okamžiku se ženě vydral z hrdla děsivý bublavý sten jako výkřik přicházející ze samých hlubin pekla. Tělo se vypjalo a pak ochablo. Její třpytivé srdce se naposledy zachvělo a utichlo.

Corcoran podvědomě vztáhl ruce, aby zkusil srdeční masáž. Okamžitě se však zarazil. Vzhledem ke zmrzačenému hrudníku a bez možnosti rychlé pomoci to postrádalo smysl.

Sklonil se k ležícímu asistentovi a přesvědčil se, že má pravidelný puls. Pak, zbrocený studeným potem a s roztřesenýma rukama, přelétl očima kartu té ženy, až našel jméno lékaře. Naposledy nervózně pohlédl k tělu na pitevním stole a zvedl telefon.

„Ústředno,“ řekl zlostně, „dejte mi doktora Marshalla. Doktora Reeda Marshalla.“

(19)

Eddie Garcia se protáhl, aby rozehnal ztuhlost v ramenou a šíji, a na stoupání do Rockies přeřadil na pětku. Noc byla neproniknutelně temná, rádio mu hrálo ukolébávající countryové melodie, ale díky vydatnému spánku u matky a několika tabletám „Řidičova přítele“ se cítil čilý a bdělý. A to bylo dobře, protože ten člověk, kterého nabral cestou po pouštní části dálnice 163, promluvil během téměř deseti hodin v průměru sotva jedno slovo za hodinu.

Soukromý dopravce Garcia převážel z Flagstaffu do Clevelandu hovězí pro firmu Buckeye Packing. Tuhle štreku si vybral, kdykoliv to jen šlo, neboť měl rád dálky a volnou krajinu a taky proto, že se mohl zastavit u matky a sester v MexicanHat. Nevýhodou té zajížďky domů bylo, že teď měl půldenní zpoždění a bude muset vydržet beze spánku až do Ohia.

Pohlédl na svého pasažéra, který se opíral o okénko a chvílemi podřimoval. Muž měl ten prázdný, chorobně našedlý vzhled lidí, kteří byli v chládku, a kdyby Eddie nevěděl, že v téhle oblasti nejsou žádná vězení, asi by ho tipoval na uprchlého vězně. Ale i kdyby tomu tak skutečně bylo, pro Eddieho by to moc neznamenalo.

„Hej, Bobe, nemáš hlad?“ zeptal se.

„Ne.“

Muž se trochu narovnal, ale hlavu k němu neobrátil.

„Ses odněkud tady?“

„Odkud myslíš?“

„Z Utahu, Colorada. Hele, není ti něco?“

„Nic… nic mi není.“

„Ale moc dobře nevypadáš. Můžu se tě zeptat, jak se jmenuješ dál?“

Bob nepřestával civět do tmy za sklem.

„Já nevím,“ řekl.

„Jak myslíš,“ ušklíbl se Gareta. Chvíli se věnoval řízení a přitom si mnul strniště na bradě. „Poslyš,“ pronesl konečně, „aby bylo jasno. Vzal jsem tě, protože jsi byl málem na konci světa, vypadals, že potřebuješ svézt, a já jsem chtěl mít společnost. Rozhodně nepatřím k lidem, co se šťourají druhým v životě. Může mi bejt ukradený, před čím se dekuješ nebo do čeho ses namočil. Sám jsem si taky něco odkroutil. Když se tě vyptávám, tak je to jen, aby řeč nestála nebo abych ti píchnul, kdyby ti bylo špatně. Chápeš?“

„Ano.“

Řidič na něj soucitně pohlédl.

„To fakt neznáš svý příjmení?“

North… Shollander… Trainor… Brikowski… Enders… Pulman… Scott Enders přimhouřil tmavé oči, jak se tu spoustu jmen, které mu vířily v hlavě, pokoušel utřídit.

„Ne,“ slyšel svůj hlas. „Neznám.“

„Ani nevíš, odkud seš?“

Scott zavrtěl hlavou.

„Kdy ses naposledy najedl?“ zeptal se Garcia.

„Já… nevím.“

Scottovi se vybavila jakási zaplněná jídelna a náhle si vzpomněl, že nejedl už několik dní, protože se bál, že v jídle jsou prášky. Ale kdo je tam dával? A proč? Vybavil si muže jménem Pike a v duchu viděl sám sebe, jak ukrývá pod jazykem poslední kapsli, kterou mu Pike dal. Kde se to stalo? Objevovaly se další útržkovité vzpomínky, ale žádné z nich nedokázal pochopit, co vlastně znamenají.

„Tak dobrá,“ hlaholil řidič bodře, „alespoň že víš, že nevíš, kdy ses naposledy najed. To už je pokrok. Asi patnáct kilometrů před námi je bufet. Hamburger a trochu kafe nám neuškodí. Máš nějaký peníze?“

Scott prohledal pravou kapsu kalhot, ale když chtěl sáhnout do druhé, prsty na levé ruce, zkroucené jako pařát, ho odmítly poslechnout. Měl je zchromlé už dřív?

„Koukám, že ti to nějak nejde, Bobe, a děláš mi starost,“ řekl Garcia. „Co se ti to stalo s rukou?“

Scott na něj jen mlčky pohlédl a pokrčil rameny.

„To je k zbláznění. Úplně k zbláznění,“ rozčiloval se řidič. „Taháš mě za nohu, nebo si fakt nic nepamatuješ? Jak ses dostal na silnici 163? Vysadil tě tam někdo?“

„Podlezl jsem pod fotobuňkami,“ řekl Scott a vybavilo se mu to, teprve když vyslovil ta slova.

„Cože?“

„Viděl jsem fotobuňky, tak jsem si lehl na břicho a podlezl je.“

Eddie Garcia jen nechápavě kroutil hlavou.

„Samozřejmě akorát starej dobrák Eddie musí sebrat toho největšího cvoka na téhle straně od San Franciska,“ mumlal si.

Zajeli na parkoviště pro náklaďáky, které bylo skoro prázdné. Garcia seskočil z kabiny a sledoval, jak jeho pasažér namáhavě slézá na chodník. Teprve teď si všiml, že muž kulhá. Vypadalo to, že nemůže pořádně zvednout levou nohu.

„Chápu, chápu,“ zabručel spíš jen sám pro sebe než k Bobovi. „Zchromily tě ty fotobuňky.“

Garcia pro oba objednal kávu a cheesburgery a pozoroval, jak se Bob marně snaží používat i levou ruku a pak to vzdává. Čím víc přemýšlel o tom muži, jemuž koukala z očí zoufalá prázdnota, tím větší smutek se ho zmocňoval. Chvíli si pohrával s myšlenkou dát mu dvacku a prostě ujet. Ale rychle ten nápad zaplašil. Tohle nebyl jeho styl.

„Takže ty si na nic nevzpomínáš, nebo jo?“

Scott napnul dolní ret. „Skoro na nic,“ přiznal. „Chtěl bych si na něco vzpomenout, ale nejde to.“

Hlavou se mu mihlo, jak drtí kaktus a vysává z něj šťávu, a uvažoval, odkud asi věděl, že to má udělat. V myšlenkách se mu střídaly vzájemně nesouvisející výjevy, mnohé dost surové. Ale žádný z nich v něm nevyvolal ani záblesk poznání nebo pohnutí.

Eddie Garcia nakoupil pár hovězích karbanátků a různá další hotová jídla, zaplatil útratu a pak se svým kamionem znovu vyjel na mezistátní dálnici. Připadal si, jako kdyby někde tam na té silnici 163 sebral děcko, které navenek vypadá jako zlomený chlap. Neměl ponětí, co si s ním má počít.

„Bobe, pověz mi něco,“ řekl, když projeli Glenwood Springs a mířili k Denveru. „Nemáš rodinu? Někoho, komu bys chtěl zavolat? Adresu, kam bych tě mohl hodit?“

„Kůň paní Gideonové,“ řekl Scott náhle.

„Cože?“

„Musím do východního Bostonu najít koně paní Gideonové.“

„Východní Boston, Stát Massachusetts?“

„Ano.“

Scott věděl, že je to pravda a že je to důležité, ale neměl tušení, proč.

„Bobe, kdo je ta paní Gideonová? Nějaká příbuzná?“

„Já… já vůbec nevím, o čem to mluvím.“ Zoufale sevřel svou zdravou ruku. „Zatraceně, já to prostě nevím.“

„Tak podívej,“ navrhl Garcia, „zítra večer budeme v Clevelandu. Odtud můžeš pokračovat stopem do Bostonu. Ale lepší bys měl sednout si na autobus. Můžu tě založit.“

„Kůň paní Gideonové,“ opakoval Scott. „Musím ho najít.“

Eddie Garcia si oddechl, že má Bob alespoň náznak nějakého plánu, odbočil na nadjezd a valil se se svým těžkým vozem vpřed.

(20)

Laura ležela v Erikově posteli, opírala se o loket a sledovala, jak se nad městem rozlévá našedlé světlo nového dne. Od té doby, co naposledy strávila noc s mužem, uplynul nejméně rok. A přestože se s Erikem dosud nepomilovali, už věděla, že po tom sama touží. Za ten krátký čas se nesmírně sblížili.

Natáhla ruku, odhrnula Erikovi vlasy a políbila ho na čelo. Zamžikal a zašilhal na ni. Pak si ji beze slova přitáhl k sobě a pevně objal. Proležela tak ještě nejméně půl hodiny s tváří položenou na jeho hrudi.

„Už brzy?“ zeptal se a laskal křivky jejího těla a hedvábnou pleť.

Přikývla a dlouze ho políbila.

„Víš, chtěla bych, aby to bylo co nejkrásnější,“ zašeptala.

Přetočil ji a přejížděl jí rty po ňadrech. Bradavky jí pod jeho doteky tuhly.

„Rozumím,“ řekl, „a slibuju ti, že to takové bude.“

Osprchovali se a pak na balkoně pili kávu a džus a ani jeden nepospíchal, aby narušil kouzlo tím, že by se zmínil o včerejšku. Konečně Laura vstala, opřela se o zábradlí a zahleděla se do dálky na střechy Cambridge.

„Máš na dnešek něco v plánu?“ zeptal se Eric.

„Ani ne. Ale myslím, že by stálo za to, kdybych zašla na policii a zjistila, jestli hodlají něco podniknout s Donaldem Devinem.“

„Jsem pro. Jenomže po tom včerejším odpoledni se mi moc nelíbí představa, že se touláš sama po městě. Kdybys chtěla počkat, zítra mám volno.“

„Uvidím.“

„Počkej alespoň do oběda. Zavolám ti před polednem.“

Rozezněl se telefon. Eric zaváhal, rozhodně neměl náladu jednat znovu s Caduceem. Nakonec se ale zvedl a zašel dovnitř. Za minutu byl zpátky.

„Musím běžet,“ řekl. „V nemocnici se něco stalo – vypadá to moc špatně. Reed Marshall dal výpověď.“

„Výpověď?“

„To volal můj šéf Joe Silver. Podle všeho Reed konstatoval u jedné pacientky smrt a nechal ji převézt do márnice. Včera večer ji pitvali a zjistili, že jí dosud bije srdce.“

„Ne! Copak je to možné?“

„Sám si to nedovedu představit, ale podle Silvera se to stalo. V jednom kuse na tohle téma žertujeme a slyšel jsem spoustu podobných historek, ale poprvé se něco takového přihodilo někomu, koho znám. Už jen když na to pomyslím, se mi svírá žaludek. Reed volal teď ráno do nemocnice, že dává výpověď. Zdá se, že je na tom hodně bledě.“

Laura za ním přešla do bytu, a zatímco se oblékal, seděla na posteli.

„Eriku, jak se něco takového může stát? Jak může doktor s celou tou technikou udělat takovou chybu?“

„Nemám tušení. Už jsem ti řekl, že Reed rozhodně není horší než já.“

„Zavoláš a povíš mi, co se vlastně přihodilo?“

„Zavolám,“ slíbil. „Ale pokud jde o to, vůbec si nejsem jistý, že se to někdy dozvíme.“

Od okamžiku, kdy se poprvé otevře brána nemocniční budovy a je ošetřen první pacient, začíná celé to složité zařízení pulsovat a rozvíjet vlastní osobnost, stejně nezaměnitelnou jako má každý jiný živý jedinec. Nemocnice tápe a vyvíjí se, učí se z vlastních chyb. Rozpíná se a hledá, víc a víc prorůstá do okolního světa. Některé výhonky odumírají a vyžadují nápravu nebo výměnu. Její atmosféra – daná součtem atmosféry pacienty i mezi zaměstnanci – je stále osobitější.

Hned v prvních minutách po svém příchodu na ONP si Eric uvědomil neklid, který ovládal celý White Memorial. Byl to odraz poznání, že ani tak významná nemocnice není neomylná.

Pitva Loretty Leoneové se konala včera v podvečer. Nemocniční tamtamy nebývaly sice příliš přesné, rychlostí se však vyrovnaly nejmodernějším komunikačním systémům. Během několika hodin měli už zaměstnanci na všech úrovních vlastní verze tragické události.

Joe Silver, ještě vyčerpanější než obvykle, potkal Erika na příjmu.

„Právě volali z toho zatraceného Heraldu,“ poznamenal. „Tohle táhne: To tedy jo.“

Přešli zpátky do Erikovy kanceláře a tam mu přednosta oddělení řekl, co o věci věděl. „Marshall to zpackal,“ uzavřel Silver. „Prostě to zpackal.“

„Nesmysl. Odmítám tomu věřit,“ řekl Eric. „Reed je zatraceně dobrý odborník – a vy to víte.“ Hněvem ho začalo bodat a pálit v zátylku. „Joe, myslím, že nejste zrovna dvakrát solidární s někým, kdo vám tu pět let dřel jako mezek. To nejmenší, co pro něj můžete udělat, než se to celé objasní, je brát všechny pochybnosti v jeho prospěch.“ Silver z něj nespouštěl oči.

„Pochybnosti? Soudní ohledavač jménem Corcoran žádá, aby mé oddělení bylo veřejně pranýřováno, nějaký chcípák z Heraldu už zase vyhrabává tu záležitost s Worrellem a označuje mne a mé lidi za neschopné, je tu konstatována smrt u živé pacientky – a vy mi budete vykládat, že jsem nesolidární? To si tedy dovolujete trochu moc, Najariane.“ Jeho nažloutlá pleť úplně zrudla. „Jděte si po své práci a koukejte, abyste nežvanil před žádnými novináři,“ vyštěkl. „Nedivím se, že vás tu lidi nechtějí na vedoucím místě. Jste zatraceně arogantní. Marshall byl přepracovaný, protože sloužil dva dny za sebou. Kdybyste se včera nevyhnul plnění svých povinností, nic takového by se nemohlo stát.“

„Ještě okamžik,“ spustil Eric. Ale Silver už odkráčel z kanceláře.

Eric klesl na židli a skoro stejný vztek jako na Silvera měl na sebe, že se nedokázal ovládnout. Ale to, co Silverovi řekl, byla pravda. Reed sice měl své slabosti, ale lékař to byl opravdu dobrý. Bylo nanejvýš pravděpodobné, že to, co se stalo jemu, se stejně tak mohlo přihodit komukoliv z nich. Eric hmátl po telefonu a vyťukal číslo Reedova bytu. Po desátém zazvonění se ozvala Carolyn Marshallová.

„Nezlob se, Eriku,“ řekla, „ale Reed je v posteli. Nechce s nikým mluvit.“

„Vyřiď mu jenom, že volám já, jestli by pro mne měl minutu.“

Odložila sluchátko. V pozadí Eric zaslechl hlasitý dětský pláč. Pohlédl do chodby směrem k příjmu. Tváře zaměstnanců ONP vypadaly zšedlé a unavené. Pomyslel si, že nikdo z nich se dneska do práce moc netěšil.

„Hele, co to povídáš, kámo?“

Marshall mluvil ztěžkle a toporně.

„Reede, ty jsi pil?“

„Od té doby, co jsem před pár hodinami zvracel krev, už nepiju. Kromě toho valium je daleko příjemnější.“

„Panebože, Reede, toho svinstva musíš okamžitě nechat.“

„Proč? Pořád ještě vnímám.“

„Můžeš mi prozradit, co se vlastně stalo?“

„Posral jsem to. To se stalo.“

„Všichni to posíráme. Co chvíli,“ řekl Eric. „To už patří k téhle práci a ty to víš stejně dobře jako já. Kdyby bylo možné nad každým případem prosedět celý večer, hezky všechno posoudit ze všech stran a prodebatovat, určitě bychom se nespletli nikdy. Jenomže my se zabýváme nemocnými lidmi a musíme se rychle rozhodnout. Tak je to.“

„Skvěle řečeno, mi amigo. Skvěle řečeno.“

„Sakra, Reede, já to myslím vážně. Pověz mi konečně, co se vlastně stalo.“

„Ta žena ještě měla rytmus a já to ignoroval. Prostě jsem to posral. Nic víc.“

Erikovi se sevřelo hrdlo.

„Jaký byl ten rytmus?“ zeptal se.

„Osm, deset za minutu. Protažené komplexy. Vypadaly úplně beznadějně. Ale zřejmě byly dost silné, aby vyvolaly stahy, protože podle soudního ohledavače právě to se stalo. Tedy jestli tohle neznamená něco posrat, pak nevím…“

„Reede, připojil jsi ten záznam k její kartě?“

„Že váháš? Já jsem přece pan Pečlivý.“

„Tak poslyš. Vykašli se na to zatracené valium a ještě nic nevzdávej, rozumíš?“

„Jak myslíte, pane doktore. Ale dík, žes zavolal. Měj se, stará vojno.“

„Reede, buď tak hodný a dej mi ještě na minutku Carolyn.“

Eric slyšel, jak Reed zápolí s aparátem, a pak se něco skácelo. O chvíli později se ozvala Carolyn.

„Poslouchej,“ řekl Eric, „Reed má někde schované valium.“

„Opravdu?“

„Podívej se po tom a vyhoď to, ano?“

„Jistě… Eriku, rozumíš tomu, co se stalo?“

„Nepřihodilo se nic tak hrozného, aby byl důvod ke všem těmhle zmatkům. Carolyn, co chvíli konstatujeme smrt u pacientů v takovém stavu, jako byla ta žena, můžeš mi věřit. Sám jsem to udělal mnohokrát.“

Při tom přiznání ho náhle zamrazilo. Eric už nedokázal myslet na nic jiného, než aby si prohlédl kartu Loretty Leoneové.

„Neříkáš to jen tak, viď?“ zeptala se Carolyn.

„V žádném případě. Před chvílí mě tu málem zaškrtil Joe Silver, protože jsem se Reeda zastal. Ale to, co jsem mu pověděl, jsem myslel vážně a nelžu ani teď tobě.“

„Děkuju ti,“ řekla. „Ozveš se ještě?“

„Samozřejmě. Ale teď nejdřív ukliď z domu veškerý chlast a sedativa. Reed se mi jednou zmínil o nějakém psychiatrovi. Ještě k němu chodí?“

„Myslím, že jo. Ano, chodí k němu.“

„Tak mu zavolej. Možná by bylo dobré Reeda hospitalizovat. Ale to musí rozhodnout jeho lékař.“ Když Eric zavěsil, koupal se v potu.

Než se dostal k nemocničním záznamům Loretty Leoneové, trvalo mu to skoro půl hodiny. Byly uložené v kanceláři Joe Silvera, ale přednosta oddělení mu zprvu nechtěl dovolit, aby do nich nahlédl. Eric se nenechal odbýt. Nakonec šéf povolil, ale vymohl si na něm slib, že se nedostanou mimo Erikovu ordinaci a nebude o nich s nikým mluvit.

Eric nedočkavě rozevřel záznamy hned na chodbě. Podle toho, co měl dosud v paměti, měl být obraz EKG totožný se záznamem onoho tuláka, u něhož tehdy konstatoval smrt. Nikoliv podobný – totožný. Následující hodinu musel věnovat vyšetřování pacientů, kteří se nahromadili v čekárně, a pak si poslal do archivu pro tulákův chorobopis. Nemýlil se. Kardiogramy toho muže a Loretty Leoneové bylo možné vzájemně zaměnit.

Byl ten člověk, možná Lauřin bratr, dosud naživu, když mu vypnuli monitor?

Eric si uvědomoval, že s tím vším, co teď věděl, měl pramálo důvodů, aby doufal, že tomu tak nebylo. Tahle možnost ho vyděsila. Zoufale se snažil přijít tomu na kloub, prošel chodbou do prázdné klubovny rezidentů a ztěžka dosedl do ošoupaného křesílka.

Mohla být podobnost mezi oběma záznamy náhodná?

Když se kdysi ještě jako student setkal u pacienta s protikladný-mi nálezy, navrhl nejoblíbenější profesorce, že vysvětlením by mohla být náhodná shoda. Trpělivě ho nechala, aby si sám na sebe upletl oprátku, a teprve pak se obrátila k posluchačům.

„Váš kolega pan Najarian si jako řešení tohoto problému zvolil náhodnou shodu okolností,“ řekla. „Upozorňuji vás všechny, že náhodná shoda se sice v diagnostice může čas od času vyskytnout, pojem sám však Prozřetelnost určila především k uspokojení intelektuálních lenochů.“

Eric se při té vzpomínce mimoděk pousmál. Od toho dne se zuřivě bránil přijmout náhodnou shodu jako vysvětlení čehokoliv. Odnesl oba chorobopisy do své kanceláře a zamkl je do psacího stolu. Jakmile se bude moci utrhnout z oddělení, půjde rovnou do knihovny a začne pracovat na tom, aby se z něj stal odborník na metabolické otravy a stavy zdánlivé smrti.

Pro totožnost příznaků u toho tuláka a u Loretty Leoneové musí existovat vysvětlení. A Eric si přísahal, že dokud neprozkoumá všechny informační zdroje, které má v Bostonu k dispozici, rozhodně se nespokojí s ničím, co by třeba jen vzdáleně připomínalo náhodnou shodu.

(21)

Brzy potom, co Eric odešel do nemocnice, Laura znovu usnula. Vzbudila se v devět, překvapená a zmatená, že není ve své plážové kabině na Little Caymanu. Na druhém konci pokoje se v zakryté kleci nakrucoval Verdi. Laura klec odkryla a pět minut se pak marně pokoušela naučit papouška říkat „dobré jitro“. Nakonec si sedla na kraj postele a přemýšlela, jak stráví den. Poprvé od chvíle, co odletěla z ostrova, se cítila malátná a nesvá.

Pomalují začínalo docházet, že setkání s Erikem – jejich vzrůstající vzájemná náklonnost – zřejmě poněkud otupuje její původní naléhavou touhu najít Scotta.

Bylo její odhodlání tak slabé?

Vylekalo a rozhněvalo ji pomyšlení, že její jednání vlastně nebylo motivováno ani tak strachem o bratra jako spíš obavou, že by v něm ztratila své jediné skutečné spojení se životem mimo ostrov.

Copak se jí životní obzor opravdu tak zúžil?

Oblékla se a vydala se pěšky do hotelu Carlisle. Obloha, časně ráno bez jediného mráčku, se zatím zatáhla a vzduch byl nepříjemně mdlý. Město jako by prosilo o úlevný déšť. Během cesty se několikrát neúspěšně pokoušela zjistit, jestli ji někdo nesleduje. Už samo pomyšlení, že ji někdo nespouští z očí, jí bylo odporné.

Iránský recepční pro ni žádný další vzkaz neměl. Laura vyjela do svého pokoje, pustila si jakousi televizní besedu a lehla si. Téměř okamžitě ji opět začal přemáhat spánek. Pomyslela si, o co je teď, když jí pomáhá Eric, pátrání po Scottovi snadnější. Mohla by se trochu prospat, pak si jít něco nakoupit a návštěvu policie nechat až na zítřek. Představa setkání s dalším otráveným a neúčastným policistou nebyla příliš lákavá. A šance, že by jí tam pomohli, byla minimální. Zavřela oči.

„… a jako antivivisekcionisté jsme přesvědčení,“ říkala jedna z diskutujících v televizním programu, „že pracovníci výzkumu v oblasti medicíny i dodavatelé zvířat mají ve Washingtonu svou lobby, která je stejně silná a vládne stejnými finančními prostředky jako kterákoliv jiná podobná skupina s úzce osobními zájmy…“

Laura se přinutila otevřít oči, posadila se a upřela pohled na obrazovku. Žena dál vášnivě pranýřovala medicínu, že se v ní věci vymykají z normálních proporcí.

„Nejprve myši a křečci, pak psi, opice a takzvaní dobrovolníci z řad vězňů,“ říkala. „A kde to podle vás skončí?“

Laura sáhla po telefonu, zavolala na informace a požádala o číslo katedry anatomie na lékařské fakultě. Tam ji přepojili na tajemníka katedry, který se jmenoval Bishoff.

„Pane Bishoffe, jste moc laskav, že se mnou ztrácíte čas,“ řekla Laura. „Jmenuji se Laura Scottová. Sbírám materiál na román a potřebovala bych pár informací o tom, jak si katedry anatomie opatřují těla, která pak studenti pitvají.“

„Píšete detektivky?“ Zdálo se, že to muže zaujalo.

„Ano.“

„Už vám něco vyšlo?“

„Zatím ještě ne.“

„Aha.“

Laura vycítila, že mužův zájem opadá.

„Ale mám už smlouvu,“ dodala honem.

„Vtom případě vám musím blahopřát. Prodala jste první knihu. Víte, sám něco chystám. Detektivku z lékařského prostředí. Ještě jsem se nedostal k tomu, abych začal opravdu psát, ale název už mám: Vezmi si dva aspiriny a navštiv mě v márnici. To chytne, nemyslíte?“

Laura zalitovala, že si nevymyslela nějakou jinou záminku.

„Zní… zní to slibně,“ přisvědčila.

„Jsem rád, že se vám to líbí. A teď mezi námi autory – co vás zajímá?“

„Pane Bishoffe, jak získáváte mrtvá těla?“

„Přece je dostáváme.“

„Od koho?“

„Od jediných osob, které jsou oprávněné tělo darovat – od nebožtíků.“

„Lidé vám odkazují těla v závěti?“

„Ano. Taková vůle musí být vyjádřena při plném vědomí a podepsána ve třech notářsky ověřených kopiích. Jednu si ponechává zůstavitel, další se posílá k nám a třetí je připojena k závěti.“

„Dodává vám někdy mrtvoly policie?“

„Nikdy.“

„A máte jich dost?“

„Spíš více než dost. Musíme je ukládat k ledu. Co říkáte takovému nápadu – obrovská honička, která by končila v lednici s mrtvolami?“

„Není to špatné, pane Bishoffe, ale myslím, že už to v něčem bylo.“

„Škoda.“

„Povězte mi ještě,“ vyhrkla, „platíte za ně něco?“

„Za mrtvoly? To rozhodně ne. Nanejvýš pohřební poplatky, pokud se rodina spokojí s obecním hřbitovem nahoře na North Shore.“

„Takže za těla nikdy neplatíte?“

„V žádném případě. Ani na to nemáme fondy. Kazí vám to zápletku?“

„Trochu.“

„To je mi líto.“

„Tedy ještě jednou, abych si byla úplně jistá: za žádných okolností by nikdo nemohl vydělávat prodejem mrtvol lékařským fakultám?“

„Přesně tak.“

„Děkuji vám, pane Bishoffe. Moc jste mi pomohl.“

„Rádo se stalo. A teď bych se rád zeptal něco já vás.“

„Prosím.“

„Myslíte, že bych si měl najmout agenta, ještě než napíšu svou knihu, nebo až potom?“

Laura se usmála. „Řekla bych, že by to bylo vhodnější až potom, pane Bishoffe.“ Zavěsila a pak vyťukala číslo soudního ohledavače Thaddeuse Bushnella. Hlas ze záznamu ji informoval, že linka je mimo provoz. O deset minut později už seděla v taxíku, který mířil k Bushnellovu domu v dolní části Beacon Hillu, a doufala, že ho před obědem zastihne alespoň natolik střízlivého, aby s ním mohla mluvit.

Jakmile zabočili do jeho ulice, spatřila dřevěné zátarasy na chodníku. Z Bushnellova domu zbyla jen ohořelá slupka – všechno ostatní pohltil požár. Vzduch čpěl kouřem a zuhelnatělým dřevem.

Požádala taxíkáře, aby chvíli počkal, a došla k zátarasům. Před tím, co bývalo předním vchodem, stál uniformovaný požární inspektor.

„Co se tu stalo?“ zeptala se. Muž na ni upřel ironický pohled.

„Vyhořel tu dům,“ řekl a v hlase mu zněla nevyslovená otázka: Co se asi tak podle vás mohlo stát?

„Co je s doktorem Bushnellem?“ Vzápětí ji napadlo, že si tu otázku mohla ušetřit.

„Přítelkyně?“

„No… znala jsem ho.“

Muž se zatvářil vlídněji. „Je mi líto,“ řekl. „Ten stařík to nepřežil.“

„Tušila jsem, že to s ním takhle dopadne,“ přikývla Laura.

„Prosím?“

„Chudák doktor Bushnell. Setkala jsem se s ním teprve nedávno – a příliš pil a kouřil. Obávala jsem se, že se mu přihodí něco takového.“

Inspektor přelétl pohledem dům a pak se opět obrátil k Lauře. „Vy jste novinářka?“ zeptal se.

„Nejsem, proč?“

„A kdo tedy?“

„Já… jsem tu jen na návštěvě z jihu. Proč?“

„Protože o tom nemám s nikým mluvit, dokud ještě neprošetříme pár věcí.“

„Prosím vás,“ naléhala Laura, které se náhle zmocnilo neblahé tušení. „Prosím vás, povězte mi, jak se to stalo. Je to pro mne velmi důležité.“

Muž si ji chvilku prohlížel a pak řekl prostě: „Oheň byl založen. Svým způsobem profesionální práce, ale ne prvotřídní. Stařík byl v prvním patře. Celé to bylo provedeno tak, že by se pravděpodobně nedokázal dostat ven, ani kdyby chtěl… Je vám něco, slečno? Nějak jste pobledla.“

Laura si vybavila křehkého mužíka zabaleného v dece, jak vykládá o událostech, starých desetiletí, jako by se odehrály právě včera.

„Udělalo se mi trochu mdlo,“ přiznala. „Připadá mi, že se tu děje něco hrozného.“

Muž se znovu ohlédl na ruinu, která bývala domovem Thaddeuse Bushnella.

„Ano. Souhlasím s vámi.“ Natáhl ruku dlaní vzhůru a pohlédl na oblohu. „Začíná pršet,“ řekl.

S výjimkou elegantní Countwayovy lékařské knihovny na Huntington Avenue byla Hoffmanova lékařská knihovna v nemocnici White Memorial největší ve městě. Eric si plánoval, že svá pátrání v ní zahájí přehledem základní literatury z oblasti toxikologie, metabolismu a kardiologie. Zaměří se zejména na bibliografii, uváděnou za vhodnými kapitolami, a ve druhé fázi projektu si založí kartotéku časopiseckých článků. Vycházel z pracovní hypotézy, že oba pacienti přišli nějakým způsobem do styku s toutéž toxickou látkou nebo otráveným prostředím a že muselo jít o jed dostatečně silný, aby vyvolal kardiovaskulární kolaps a citelné zpomalení metabolických procesů.

Bylo něco po čtvrté odpoledne. Přes den ve městě mrholilo a na silnicích to ošklivě klouzalo. Výsledkem byla série nehod s mnoha zraněnými, a proto se Eric na ONP zdržel déle, než původně předpokládal. Nakonec předal službu vedoucímu rezidentovi, jmenovanému Silverem na místo uvolněné po Reedovi, a souhlasil, že se s ním bude pravidelně střídat, než se najde definitivní řešení.

Už v poledne mu volala Laura a referovala mu o svém telefonátu na katedru anatomie i o tom, že Thaddeus Bushnell se stal pravděpodobně obětí vraždy. Protože doufal, že se mu podaří najít vysvětlení pro shodné smrtelné příznaky u neznámého muže a Loretty Leoneové, potlačil Eric nutkání přiznat se jí rovnou, jak hrozného omylu se možná dopustil. Ostatně stejně o tom brzy budou muset mluvit.

Se vzrůstající netrpělivostí si naskládal knihy na roh stolu a pustil se do studia. Během hodiny jeho seznam toxinů dosáhl čtyřiceti.

Akonitin, kurare, botulin, beladona, sapotoxin, fyzostigmin, tetrodotoxin, kyanid, arsenik, acetanilid, antimon, barbituráty, včelí jed, kořen mandragory, muskarin, amanitin, pikrotoxin, hadí neurotoxin, strychnin…

Jednotlivé látky zapisoval na zvláštní kartotéční lístky spolu s toxickými dávkami, způsoby podávání, zdroji a hlavními příznaky. Každá z nich mohla způsobit smrt v důsledku nervového nebo srdečního ochromení, z čehož vyplývalo, že v patřičné dávce mohla každá vyvolat citelné zpomalení metabolismu. Úkol roztřídit je se zdál nezvládnutelný. Ale jak si Eric vzpomínal, podobný pocit kdysi měl i nad stovkami vzorců z organické chemie, které se musel naučit.

Hodinu a pak ještě další své kartotéční lístky zpracovával. Krok za krokem se seznam zkracoval. Po nějakou dobu ten či onen jed obzvlášť přitahoval jeho pozornost, ale nakonec byl vyřazen buď otázkou Jak byly obě oběti vystaveny jeho působení?, nebo Je možné, aby látka přestala působit po metabolickém ochromení, ale ještě před smrtí? Jedním z těchto kandidátů byl především houbový jed amanitin. Podobně to bylo i se strychninem a ropuším jedem bufotoxinem. Ale jedna látka se po všech otázkách vyzývavě znovu a znovu vracela: tetrodotoxin, který produkuje jeden z druhů nafukujících se ryb a o němž jistý badatel soudí, že jde o dlouho hledaný jed, používaný k vyvolávání stavu „živé mrtvoly“ – zombie v kultech voodoo.

V Japonsku mají někteří kuchaři úřední povolení k přípravě sašimi, pokrmu z nafukující se ryby fugu, který je na hranici mezi jídlem a drogou. Kuchaři, kteří čas od času po ochutnání svých výtvorů umírají, se snaží, aby v pokrmu zůstala jen taková stopa tetrodotoxinu, jaká by vyvolala prokrvení pokožky, pálení na rtech a v končetinách a pocit mírné euforie. Byly však zaznamenány četné případy otravy masem této ryby, obvykle s takovými příznaky, jako je plicní otok v důsledku zpomalení činnosti srdce, selhání dýchání a výrazné zpomalení metabolických procesů.

Mohlo se stát, že by Loretta Leoneová i neznámý muž nějakým nedopatřením požili fugu?

Taková představa vypadala dost nesmyslně.

Za okny knihovny vystřídala nasedly večer ebenová noc. Štos časopisů na Erikově stole narůstal. Jedovaté muchomůrky, fugu, rostlinný alkaloid akonitin. Po postupném proškrtávání zůstaly z celého seznamu tyto tři jedy. Při určitém dávkování byl každý z nich schopen vyvolat takové zpomalení metabolických procesů, které bylo nerozlišitelné od smrti.

Za jeho zády se otevřely a pak zavřely dveře. Eric ani nezdvihl hlavu. O chviličku později ucítil na rameni těžkou dlaň.

„Doktor Subarsky, předpokládám,“ řekl poté, co ze svých úvah definitivně vyloučil strychnin.

„Náš pilný malý bobr,“ řekl biochemik. „Výstřednější způsob, jak trávit volný čas, tě už nenapadá?“

Přesunul část knih na vedlejší stůl, sedl si proti Erikovi a prohlížel si tituly, které měl jeho přítel před sebou.

Journal of Toxicology… Poisons of the World… Journal of Ethnopharmacology…

„No, zabývám se opravdu něčím dost neobvyklým,“ přiznal Eric a teprve teď si uvědomil, kolik času mezitím uběhlo.

„Konkrétně čím?“

Subarsky se zhoupl na židli a položil své obří botasky na stůl.

„Trochu se vrtám v případu té dámy, u níž včera Reed Marshall konstatoval smrt,“ řekl Eric.

„Aha, mluví o tom celé město. Ten člověk udělal ošklivou chybu. Moc ošklivou.“

„Nejsem si tak docela jistý, že to byla jeho chyba.“

„Res ipsa loquitur,“ prohodil Subarsky.

„Co to znamená?“

„Zhruba – čin mluví sám za sebe.“

„Davide, jak bys definoval smrt?“

Subarsky si prohrábl vousy. „Asi běžným způsobem. Jako zástavu srdeční a neurologické aktivity – prostě tyhle věci.“

„A co všechny ty zprávy, které jsem četl o lidech, u nichž se po jistou dobu tyhle příznaky projevovaly – a oni se pak přesto probrali?“

„Stejně tak ti můžu vyhledat očité svědectví o výskytu dinosaura ve Velkém kaňonu,“ řekl Subarsky.

„Sedím tu celé hodiny a pokouším se dát dohromady definici, která by s podobnými zprávami nebyla v rozporu, a víš, co mi z toho pořád vychází? Hnilobný rozklad. O ten tu jde.“

„Dokud se něco nerozkládá, je to živé. To se mi líbí, Najariane. Opravdu líbí. Přestože mám pocit, že by to čas od času mohlo ještě víc zkomplikovat bytový problém.“

„Já to myslím vážně.“

„Vážně? Zdá se mi, že třináct let studia a doktorát tě plně opravňuje k tomu, abys jako kritérium bral stav směřující k rozkladu.“

„Právě tohle udělal Reed Marshall – a Reed Marshall se zmýlil.“

„Absolutní náhoda,“ mínil Subarsky. „Jeden případ z miliardy.“

„S tímhle nesouhlasím, Davide. Protože, abys věděl, já jsem se možná dopustil úplně stejného omylu.“

Eric vytáhl kardiogramy a popsal oba případy.

„A kde je ten neznámý muž teď?“ zeptal se Subarsky.

„To nevím. Měl bys chvíli čas?“

„Pro tebe? Kolik si budeš přát.“

Eric mu kousek po kousku vylíčil své setkání s Laurou, jejich návštěvu v Bráně nebeské a u Thaddeuse Bushnella i nebezpečnou cestu do východobostonských doků. Subarsky okusoval tužku a poslouchal. Když Eric skončil, jeho přítel tiše hvízdl.

„Zapletl ses do pěkného svinstva. To ti tedy povím.“

„Davide, nemám tušení, o co tu jde, ale myslím si, že ten tulák i Loretta Leoneová byli otráveni.“

„Jak?“

„Třeba šlo o nehodu. Falšování potravin. Nebo o čin psychopata. Neexistuje šílenství, na jaké bych neznal příklad z praxe.“

„A ty si teď myslíš, že jsi předčasně ukončil resuscitaci u chlápka, který byl možná bratrem tvé nové lásky?“

„Mohlo se to stát.“

„Tomu nevěřím.“

„To od tebe ani nečekám. Ale já tu teď kvůli tomu vysedávám,“ řekl Eric.

„A na cos přišel?“

„Na spoustu zajímavých souvislostí. Ale jedna věc se mi pořád vrací, podívej!“

Eric k němu posunul své poznámky o tetrodotoxinu. Subarsky je za minutu přelétl.

„Jak vidím,“ poznamenal, „znovu nám svou hnusnou hlavu vystrkuje jed z kouzel voodoo.“

„Ty o něm něco víš?“

„Moc toho není. Před pár lety byl náramně populární. Dokonce o něm vyšel nějaký trhák. Ale postupně se v odborných časopisech začaly objevovat články, které většinu těch postupů a tvrzení vyvracely.“

„To vím. Některé jsem četl.“

„A přesto trváš na podezření, že tu šlo o drogu?“

„Buď samotnou, nebo v nějaké kombinaci. Dokázal by ji dobrý toxikolog zjistit?“

„Patrně ano.“

„Třeba i amanitin nebo akomitin?“

„Řekl bych, že ano.“

„Pak si tedy zítra zajdu na patologii a požádám je, jestli by se nepodívali na krev Loretty Leoneové. Pak bych si rád domluvil schůzku s doktorem Dardenem.“

„Ach ano, rodilý Haiťan z White Memorialu. Dobrý nápad.“

„Jestli tu někdo může vědět něco o tetrodotoxinové legendě, pak je to on.“

„Souhlasím, ale byl od svého příchodu do Států vůbec někdy na Haiti?“

„Náhodou vím, že byl. V Port-au-Prince je klinika, kterou pomáhal vybudovat. Čas od času tam zajede s některým z rezidentů.“

„V takovém případě je zřejmě ten pravý, kdo ti může napravit hlavu.“

„Jak to myslíš?“

„Podívej, nejsem sice v téhle oblasti žádný odborník, ale rozhodně nevěřím, že by jakákoliv droga mohla vyvolávat stavy, kvůli kterým se trápíš. Ty máš jako Armén nějaký geneticky vrozený přehnaný smysl pro odpovědnost. Proto jsi také zatraceně dobrý lékař. Ale na druhé straně máš vrozený i jistý arménský pocit viny. A právě tenhle pocit ti teď říká, že možná bylo v tvých silách zabránit smrti bratra tvé přítelkyně.“

„No a co?“

„Jen tohle – Eriku, znám tě už dost dlouho a vím, že kdyby v té záležitosti něco nehrálo, určitě by sis toho všiml.“

„Možná že ano,“ připustil Eric. „Ale má vrozená arménská intuice mi napovídá, že jsem něčemu na stopě.“

„Když je to tak, jestli ti můžu být užitečný, stačí říct.“ Subarsky si chvíli mnul bradu a pak dodal: „Ale stejně bych vsadil džbán Heinekenu, že hledáš kanály na Marsu.“

Eric posbíral své poznámky.

„Sázku přijímám,“ řekl, „a věř mi, že si přeju, abys ji vyhrál. Zítra zaútočím na Dardena, na patologii a na Countwayovu knihovnu. Budu tě průběžně informovat.“

„To nezapomeň!“ nabádal ho Subarsky. „A neváhej mi naznačit, v čem ti můžeme být já a můj věrný počítač nápomocní. Pro každý případ zatím zaměřím svůj dalekohled na Mars.“

(22)

Jsem v hotelu. Zavolej mi, jestli se vrátíš před desátou. Pokud ne, zavolej ráno, než půjdeš do práce. Na policii jsem ještě nebyla, ale mám v plánu zajít tam zítra odpoledne. Doufám, že jsi v knihovně pořídil. Děkuju ti za všechno, co pro mne děláš.

Líbá L.

P. S. Doplnila jsem zásoby v ledničce a ve skříňkách. Vyhodila jsem karton s mlékem a jen doufám, že jsem tím nenarušila nějaký významný bakteriologický experiment.

Vzkaz našel Eric po příchodu domů na polštáři společně s přepychovou fotografickou publikací s názvem Potápění u Caymanských ostrovů. Listoval knihou a uvažoval, jaké to asi je tam žít. Připadalo mu, že jeho život byl už dlouho přepnutý na automatické řízení s jediným předurčeným směrem. A teď tu najednou byla nejistota. Nejistota – a navíc žena.

Odložil knihu a chvíli se probíral svými poznámkami. Byl připravený na to, že na něj v bytě bude čekat Laura, a když ji tu nenašel, pocítil něco jako ulehčení. Měl před sebou ještě hodně práce.

Už nezůstávalo příliš pochybností o tom, že muž, kterého pokládal za tuláka a u něhož konstatoval smrt, čímž ho poslal do pohřebního ústavu Brána nebeská, byl Lauřin bratr. Teď měl důvod – a dobrý důvod – k přesvědčení, že se toho dne neměl vzdávat tak snadno a rozhodně ne tak brzy. A přestože hlavní roli v jeho rozhodnutí hrála kvalita pacientova života, Eric věděl, že jeho příkaz k zastavení resuscitace byl alespoň částečně motivován i jeho odhadem ceny tohoto života. A tenhle odhad ho bude, stejně jako Reeda, trápit po celý zbytek lékařské kariéry.

Bylo chvíli po desáté, Lauřin vzkaz mu tedy poskytoval čas –dával mu možnost svěřit jí své závěry až zítra ráno. Čím déle o tom však přemýšlel, tím víc toužil mít to za sebou, všechno jí vyložit a doufat v její pochopení. Scott i Loretta Leoneová museli být nějak otráveni, ať už šlo o čin psychopata, nebo se dostali do styku s toxickou látkou nedopatřením. Až potud mu to, navzdory pochybnostem Dava Subarskyho, připadalo jasné.

Ano, v zásadě se mohl dopustit stejné chyby jako Reed, ale karty měli špatně rozdané oba – a doufal, že o tom Lauru přesvědčí.

Chvíli přecházel po bytě a uvažoval, jestli i jiní pacienti a za jiných okolností mohli být obětováni podobně, jako se to stalo v těchto dvou případech. Nakonec přece jen zavolal hotel Carlisle. Telefon šestkrát zazvonil, než zvedla sluchátko. Ale neozvala se.

„Haló?“ řekl. „Lauro?“

V jejím hlase bylo slyšet zřetelnou úlevu.

„Chválabohu,“ řekla. „Eriku, právě mi volal nějaký chlap a vyhrožoval mi. Pořád mlel: Ještě jsme spolu neskončili. Chceme tu pásku. Křičela jsem na něj, že nevím, o čem mluví, ale zavěsil. Nemám tušení, co se vlastně děje, ale jestli mu šlo jen o to, aby mě vyděsil, pak se mu to podařilo.“

„Hned jsem u tebe.“

„Ne, to nemusíš.“

„Ale já chci. Tak trochu mě překvapilo, žes u mne nezůstala.“

„Omlouvám se. Napadlo mě, že by bylo lepší, kdybych byla chvíli sama. Víš… začínala jsem mít pocit, že jsem na tobě nějak víc a víc závislá.“

„Lauro,“ namítl, „já tě taky potřebuju. Věř mi to. A taky ti musím povědět pár věcí. Až ti je vyložím, pochopíš, že přijít tomu všemu na kloub je pro mne svým způsobem stejně důležité jako pro tebe. A nejraději bych s tebou mluvil teď hned.“

„Jaké věci máš na mysli?“

„Nechce se mi to říkat po telefonu.“

Váhala.

„Budu tě čekat,“ svolila konečně.

Laura bez hnutí seděla se zkříženýma nohama na posteli a poslouchala, jak Eric podrobně líčí, co dělal a o čem uvažoval toho rána, kdy na ONP přivezli onoho tuláka.

„Tušila jsem to,“ řekla, když skončil. „Už ten první večer, co jsme byli spolu, jsem si všimla, že pokaždé, když ses zmínil o té resuscitaci, ti přes tvář přelétl stín.“

„Je mi to líto – pokud ti to pomůže. Setkáváme se s tolika srdečními zástavami – a tolika lidmi, které nám přivážejí po infarktech už v podstatě mrtvé – takže pokud nejde o výrazně odlišný případ, nemáme ani to nejmenší podezření, že by mohlo jít o jiné než přirozené příčiny.“

„A měli byste mít?“

„Kdybychom byli úplně dokonalí, tak asi ano.“

„Víš dobře, že takhle jsem to nemyslela,“ odsekla. „Eriku, prosím tě. Já se to snažím pochopit.“

Plaše na ni pohlédl.

„Promiň,“ řekl posléze. „Jak bych ti to jen vysvětlil… Tak poslyš. V diagnostice existuje pojem index podezření. Abych to zjednodušil – index podezření znamená, že pokud nějakou možnost nebereš v úvahu, nikdy ji neodhalíš. Čím je lékař lepší, tím víc diagnostických variant v daném případě zvažuje a postupně eliminuje. Kdyby ses například domnívala, že každý případ srdeční zástavy u muže středního věku je důsledkem koronární okluze, pak tě nikdy nenapadne, že třeba u pětapadesátiletého prezidenta akciové společnosti může jít o předávkování kokainem.“

„Rozumím.“

„Nemusíš mi věřit, ale i ten nejhorší lékař v takových devadesáti až pětadevadesáti procentech případů léčí správně nebo alespoň tak, aby pacientovi neuškodil. Právě těch pět až deset zbývajících procent v naší profesi odlišuje ty vynikající od průměru.“

„Většina lidí má o lékařích úplně jinou představu.“

„Já vím. A přitom jsme si tohle nedorozumění – všechny ty přehnané naděje, které v nás lidé vkládají – zavinili hlavně sami. Po celé generace lékaři podporovali představu, že věci jsou takové nebo onaké prostě proto, že to říkají oni. A veřejnost – nebo alespoň její většina – to přijímá, protože lidé touží mít jistotu, že existuje někdo, na koho se mohou vždycky obrátit a kdo zná odpověď na každou otázku. Jenom to, prosím tě, neber tak, že se z toho, co se stalo v únoru, chci nějak vykroutit nebo že si hledám omluvu. Chtěl bych ale, abys pochopila, jak jsem asi tehdy uvažoval. Víš… prostě můj index podezření mě nestačil varovat, že může jít o něco neobvyklého.“

Laura beze slova přešla k oknu a zahleděla se na město. Věděla, jak se Eric trápí, a ta část její osobnosti, která k němu cítila stále hlubší náklonnost, ho toužila podepřít, říci mu, že mu rozumí. Na druhé straně se však nedokázala tak snadno přenést přes skutečnost, že člověk, o jehož životě toho zimního rána Eric rozhodoval, byl s největší pravděpodobností její bratr…

Náhle zjistila, že myslí na situaci, v níž se kdysi ocitla s účastníkem potápěčského kursu, méně obratným a zkušeným, než se domnívala. Ten muž uvízl v úzké průrvě a zbývala mu už jen nepatrná zásoba kyslíku. Naštěstí tehdy vytušila, že je v nesnázích, a našla ho snad minutu nebo dvě dřív, než mohlo dojít k tragédii. Podělila se s ním o svůj kyslík a tak ho dostala nad hladinu, ale všechno to taky mohlo dopadnout úplně jinak.

Uvažovala, jak by to asi změnilo její život, kdyby ho z té průrvy nedostala živého. Nejen její šéf, ale i všichni ti lidé, kteří se s ní denně v klubu potápěli, v ní přece viděli něco víc než pouhého omylného člověka – stejně jako ona v Erikovi. Když se k němu konečně obrátila, leskly se jí v očích slzy.

„Přála bych si, abys tehdy tu resuscitaci neukončoval,“ řekla.

„Já vím. Nic bych nechtěl víc, než aby se to ráno vrátilo. Věř mi to. A přestože vím, že Scottovi to nepomůže, jsem pevně rozhodnutý, že už nikdy nebudu posuzovat, jakou má něčí život cenu.“

„A nikdy nebudeš vylučovat možnost, že nic nemusí být tak běžné, jak se zdá?“

„Ano, to taky.“

Objala ho a rty se dotkla jeho ucha.

„Tak je to správné,“ zašeptala.

„A jsme tady, kamaráde, Krasavec Cleveland, Ohio.“

Eddie Garcia dorazil zbytek kávy v termosce a hřbetem ruky si utřel pusu. Byl rád, že se jeho cesta blíží ke konci, ale o svého pasažéra měl obavy. Už brzy bude muset Boba vysadit, ukázat mu cestu k terminálu autobusů a vyřídit vyložení svého kamionu. Jenže ten chlapík se o sebe mohl umět postarat asi jako děcko z mateřské školky.

Během cesty se ho Eddie po nějaký čas pokoušel trochu popostrčit, aby se ještě na něco rozpomněl, ať už to bylo cokoliv. Nedostali se však dál než k vracejícím se zmínkám o východním Bostonu a jisté paní Gideonové a jejímu koni. Znovu a znovu se Boba vyptával na jeho zraněnou nohu a ruku, kroužil otázkami kolem rodiny a vojenské služby. Nic. Ani záblesk. Bylo to, jako byste břitvou čistě odřízli veškeré spojení s minulostí. Eddie dokonce uvažoval, jestli by ho do toho Bostonu neměl zavézt. Vzhledem ke skvělé zpáteční zakázce, která ho čekala v Cincinnati, tahle možnost bohužel nepřicházela v úvahu.

Sjel z dálnice a začal se propracovávat tmavými a stále užšími ulicemi směrem k firmě Buckeye Packing. Byly tři ráno, do plánovaného příjezdu mu zbývala ještě celá hodina. Ve městě se sice vůbec nevyznal, ale přesto by měl ještě čas poohlédnout se po otevřeném bufetu. Jestli na nějaký narazí, naposledy se tam s Bobem nají, pak mu dá tak třicet, čtyřicet babek, zjistí mu, kde je autobusový terminál a pošle ho tam. Na jeho místě by pro něj těžko někdo jiný udělal víc.

Bob sám většinu cesty Indianou a Ohiem prospal, vzbudil se těsně před Lorainem a už zase jen zíral z okénka. Pokud vůbec na něco myslel, nedával to najevo. Eddie však stále cítil zvláštní smutek a neklid, který Boba obklopoval.

„Tak jak je?“ zeptal se Eddie.

„Jde to.“

„To je fajn, protože tě čeká pěknej kus cesty. Boston máš ještě sakra daleko.“

Scott jedním okem sledoval světla, která se kolem nich míhala, a usilovně se snažil uspořádat představy, které mu zmateně vířily hlavou. Nespojovalo je nic. Absolutně nic.

Odbočili do postranní ulice, úzké, že jí kamion jen tak tak projel, a z ní se vyvalili na rozsáhlou prázdnou plochu lemovanou sklady a továrnami.

„Buckeye Packing je hned za támhletou ulicí,“ ukázal Eddie.

„To je fajn,“ broukl Bob netečně.

„Napadlo mě, že bysme to tu mohli objet a mrknout se po nějaký snídani.“

Když si Eddie všiml chlapíka, který stál ve vozovce a mával na ně, aby zastavili, zpomalil na nejnižší rychlost. Muž byl oblečený do pracovní kombinézy a kostkované vesty. Garcia zastavil a spustil okénko.

„Brejtro,“ řekl. „Co se děje?“

Chlap, drsňák s vlasy ostříhanými na ježka, přistoupil k okénku, vytáhl revolver, který měl za pasem, a držel jej Eddiemu půl metru od obličeje.

„Otevři dveře!“ zavrčel. „A žádný prudký pohyby.“

U dveří na straně spolujezdce se objevil další muž a mával brokovnicí, třetí se postavil proti kabině.

„Neblázněte,“ řekl Eddie. „Vezu jen hovězí. Není tu nic, co by…“

„Víme, co tam máš,“ odsekl chlap. „Teď koukejte oba vylézt, neboje po vás.“

Eddie se otočil ke svému pasažérovi.

„Bobe,“ řekl rezignovaně, „přepadli nás. Otevři dveře a udělej, co ti hajzlové chtějí. Bez tyhle káry a nákladu budu úplně nahranej, jenomže nám, krucinál, nic jinýho nezbejvá.“

Oba pomalu otevřeli dveře vozu a seskočili na zem. Muž, který je předtím zastavil, zřejmě vůdce celé trojice, jim pokynem naznačil, aby se postavili vedle sebe, a pak jim ukázal do průchodu mezi domy.

„Mazejte támhle!“ poručil. „Udělejte, co povídám, a nic se vám nestane.“

„Hele, koukni se,“ řekl jeden z jeho parťáků. „Tenhle chlápek pajdá. Co seš zač, nějakej válečnej hrdina?“

Scott na něj jen beze slova pohlédl.

„Dělej, co ten chlap říká, Bobe,“ zašeptal Eddie. „Mládenci, co kdybyste mě nechali bejt? Tenhle auťák je všechno, co mám.“

„Mazej do průchodu!“ vyštěkl muž.

Následující půlminutu vnímal Eddie Garcia poněkud rozmazaně. Začalo to tím, že se Bob shýbl, aby si zavázal tkaničku. Zcela nečekaně švihl rukou a bekhendem zasáhl jednoho z lupičů do hrdla s takovou razancí, že chlápek padl jako podťatý. Téměř současně vykopl svou zdravou nohou, srazil dalšího muže na zem a zasáhl ho bleskovým úderem pravačky pod bradu. Chlap upustil brokovnici na zem, nebyl však úplně vyřízený a stačil Bobovi podrazit nohy.

Vůdce bandy, jehož reakce byly o trochu pomalejší, zvedal svůj revolver právě v okamžiku, kdy ho Eddie nakopl přesně do rozkroku. Muž se začal svíjet a Eddie ho dalším kopem, tentokrát do nadloktí, poslal k zemi. Nalevo od Garcii se už škrábal na nohy chlapík, který dostal první ránu, zatímco ten druhý popadl Boba za krk a začal do něj bušit. V tom okamžiku si Eddie všiml tváře svého pasažéra. Viděl v ní výraz, na nějž do smrti nezapomene – to nebyla panika ani vztek nebo strach a už vůbec ne onen prázdný pohled, na který si zvykl za ty kilometry společné jízdy. Bob se tvářil téměř vyrovnaně, jako by se ho to, co se s ním děje, netýkalo, jako by necítil bolest. Vypadalo to, jako by si nijak nevšímal útočícího muže, neboť se plně soustřeďoval na něco jiného. Než si Eddie stačil uvědomit, o co vlastně jde, natáhl Bob svou zdravou nohu a odkopl k němu brokovnici.

Eddie se po ní vrhl a převracel ji v rukou, jak se ji snažil rychle odjistit.

Jeden z lupičů se dal na útěk.

Jeho kumpán pochopil, co se stalo, odstrčil od sebe Boba, silně ho nakopl do žeber a rozběhl se směrem k průchodu. V tom Garcia vystřelil. Zdálo se, že byl muž zasažen, klopýtl, ale pak běžel dál. Vzápětí se ztratil v průchodu. Ve chvíli, kdy se Eddie s brokovnicí otočil, byl už chlap, kterého předtím nakopl, na nohou a pádil pryč. Eddie v pokleku zamířil a vypálil, muž však stačil zmizet z dostřelu. Vzápětí byla ulice opět dokonale tichá. Eddie se celý roztřesený a zadýchaný postavil na nohy. Bob klečel a držel se za levou stranu hrudníku. „Jseš v pořádku, Bobe?“ zeptal se Garcia. Scott zakašlal a ucítil v hrudi palčivé skřípnutí zlomené kosti. Frakturu žeber už jednou měl, to věděl. Ale kdy to bylo? A jak se to stalo?

„Je to dobrý,“ vydechl ztěžka. Garcia mu pomohl vstát.

„Víš to jistě?“ zeptal se. „Nechceš do nemocnice?“

To slovo vyvolalo ve Scottově mozku hotový ohňostroj asociací – a žádná z nich nebyla příjemná. „Ne,“ řekl chraptivě. „Do žádné nemocnice.“ Eddie Garcia o krok ustoupil a zahleděl se na něj.

„V životě jsem neviděl, aby sebou někdo takhle hodil,“ řekl. „Co seš vlastně zač?“ Scott na něj smutně pohlédl a zavrtěl hlavou.

„Já nevím, Eddie. Nevím nic. Vůbec mě nenapadlo, že bych na ty chlápky mohl zaútočit. Prostě se to stalo.“

Znovu se rozkašlal a musel si přidržet bolavá žebra, aby neomdlel. „Krucinál, potřebuješ do špitálu,“ naléhal Garcia. Scott zavrtěl hlavou.

„Musím se dostat do východního Bostonu,“ řekl. „Moc na tom záleží.“

„Kvůli čemu?“

„Já… já nevím.“

„Jde o toho koně paní Gideonové?“

„O něco jde. Ale nevím, o co.“

Garcia otevřel náprsní tašku a vytáhl z ní stovku – jediné peníze, které v ní kromě desetidolarovky měl. „Tumáš,“ řekl. „Firma Buckeye mi za tuhle jízdu zaplatí slušný prachy. A dostanu je jen díky tobě. Dokážeš vlézt zpátky do kabiny?“

„Zvládnu to,“ přikývl Scott, ale při každém kroku se kroutil bolestí.

„Teď najdeme ten autobusový terminál.“ Když Garcia nastartoval vůz, pořád ještě udiveně kroutil hlavou. „Já prostě nechápu, cos to tu právě předvedl. Přitom, jak seš na tom s tou tvou rukou a nohou. Prostě to nechápu.“

O patnáct minut později stáli před dosud tmavým terminálem autobusů Greyhound.

„Nechtěl bys se mnou přece jen nějaký čas zůstat?“ zeptal se Garcia. „Sjeli bysme spolu tu štreku ze Cincinnati do Phoenixu, pak bych tě hodil někam k doktorovi – a třeba by se zjistilo, proč si na nic nevzpomínáš.“

„Zvládnu to sám,“ prohlásil Scott.

„Tak fajn. Hele, tady máš číslo, na který mi můžeš volat do Utahu. Je to na mou matku. Vždycky ví, kde mě najít. Kdybys někdy cokoliv potřeboval, opravdu cokoliv, stačí zavolat.“

„Díky.“

„Jsem tvůj dlužník, Bobe. Dlužím ti hrozně moc.“

„To pusť z hlavy.“

V šeru za nimi se rozsvítila světla terminálu. O chvíli později se otevřel vchod. Eddie Garcia uvažoval, jestli by pro Boba mohl ještě něco udělat. Na nic dalšího už nepřišel, a tak jen pokrčil rameny, stiskl mu ruku a pomalu se vracel ke kamionu. Když k němu došel, otočil se. Bob stál dosud na místě, vyzáblý a celý pomačkaný, zoufale by potřeboval oholit a vykoupat. Když ho tak Garcia viděl, stále méně chápal, jak Bob mohl tu rvačku tak perfektně zvládnout.

„Víš určitě, kam máš jít, Bobe?“ zavolal na něj.

„Na autobus do Bostonu. Já vím.“

„Doufám, že se dáš dohromady, kamaráde. A že najdeš toho koně. Držím ti palce!“

Muž vykouzlil na tváři, stažené bolestí, náznak úsměvu.

„Já taky doufám, Eddie,“ řekl nevzrušeně. „Já taky.“

Garcia se vyšplhal za volant. Když se posléze znovu ohlédl, jeho spolujezdec už byl pryč.

(23)

Patologie v nemocnici White Memorial, to byl jasně osvětlený prostor bez oken zabírající suterén a značnou část podzemního podlaží hlavní budovy. V nedávné době byla vyzdobená jednak textilními tapetami Marimekko, jednak umělými květinami, což se Erikovi zrovna moc nezamlouvalo.

Ačkoliv nebylo ještě ani půl deváté, ranní směny v chemické a hematologické laboratoři, v krevní bance, na cytologii a histologii už pracovaly na plné obrátky. Eric, oblečený v lékařském kompletu a bílém plášti, procházel kolem jednotlivých oddělení až k malé místnosti, kde sídlil nemocniční toxikolog. Udivovalo ho, že ani po pěti letech zdaleka nezná všechny ty zaměstnance White Memorialu, na jejichž práci byl den za dnem a případ za případem znovu a znovu závislý.

Přestože za sebou měl jen velmi krátký spánek, cítil se svěží a nabitý energií. Byl vzrušený nejen předtuchou odhalení, které dnes doufal učinit, ale i kouzlem uplynulé noci. Konečně se s Laurou stali milenci i ve fyzickém smyslu. Milovali se v její posteli i pod sprchou, na křesle před televizí a dokonce i na koberci. Vzájemně se objevovali, tápavě a náruživě jako začátečníci a zároveň dlouze a vynalézavě jako dávní přátelé.

Když si nakonec, téměř už před úsvitem, usnuli v objetí, cítili oba, že se jejich životy nerozlučně propojily.

Toxikolog nemocnice White Memorial nemohl mít případnější jméno. Jmenoval se totiž Blunt, tedy něco jako Drsňák nebo Hrubián. Tento ostřílený veterán s téměř třicetiletou praxí v oboru byl ovšem pověstný nejen svými výstřednostmi, ale i brilantním úsudkem. Hlavní oblast jeho výzkumného zájmu zahrnovala chemický rozbor a úpravy hadích jedů a fáma pravila, že ve svém domě chová v obrovském teráriu více než stovku různých druhů jedovatých plazů.

Blunt se dosud cítil dotčen, že „nebyl přizván, aby se podílel“ na případu Loretty Leoneové, jak to do telefonu Erikovi formuloval. Toxikolog váhal, jestli s ním má o té záležitosti vůbec mluvit. Eric se však nenechal odbýt a nakonec mu byla přislíbena patnáctiminutová schůzka. Naplánoval si, že se ze služby na ONP uvolní na tak dlouho, aby stihl navštívit Blunta a později ještě Havena Dardena a potom, co nejdřív zajít do Countwayovy knihovny.

Laura zatím podá žalobu na Donalda Devina a Bránu nebeskou, zároveň také ohlásí onen výhružný telefonát. Jestli policistům vylíčí i střelbu ve východobostonských docích, to bude záviset na tom, jakou věrohodnost budou její výpovědi přisuzovat.

Bluntova pracovna byla na opačném konci chodby než pitevna. Dveře s černým nápisem IYOR T. L. BLUT, PH. D. na mléčném skle byly nepatrně pootevřené. Právě když se Eric chystal zaklepat, uslyšel zevnitř toxikologův chraptivý hlas.

„No tak, vem si ji, ty lumpe paličatá,“ křičel Blunt. „Je pod židlí. Pod židlí!“

Eric znejistěl, ještě chvilku počkal a pak zlehka zaťukal na dřevěný okraj dveří. Tím se dveře ještě o pár centimetrů pootevřely.

„Ne!“ křikl Blunt.

Eric ho slyšel, jak běží ke dveřím, a v tom okamžiku z nich vyklouzla hnědá myška, přehnala se Erikovi přes boty a zmizela v chodbě.

„Krucinál,“ zaklel Blunt.

Za dveřmi bylo slyšet jakousi šarvátku. Konečně se otevřely dokořán. Za nimi stál Blunt, každým coulem potrhlý profesor v ošoupaném tvídovém sáčku, s rozcuchanými šedivými vlasy a příšerně tlustými skly brýlí, a kolem ramen měl obtočenou dvoumetrovou krajtu.

„To měla být snídaně tady pro doktora Livingstona,“ řekl bez sebemenšího náznaku humoru.

„Omlouvám se vám, pane. Neměl jsem v úmyslu…“

Odkudsi z hloubi chodby se ozvalo zaječení a vzápětí další.

„Já vím, já vím,“ zavrčel Blunt. „Omluvy si schovejte tam pro ty ženské. Jako bych tu neměl i tak dost problémů!“

Uložil hada do prostorné drátěné klece a pokynul Erikovi, aby se posadil. V pracovně panoval typicky akademický nepořádek. Celou jednu stěnu pokrývala obrovská periodická soustava prvků, na protější straně visely nádherné fotografie z afrických safari. Zbytek prostoru byl přecpán knihami a časopisy. Nápis nad Bluntovým psacím stolem hlásal: KDYŽ TO VYPADÁ JAKO KACHNA, KOLÉBÁ SE TO JAKO KACHNA A KVÁKÁ TO JAKO KACHNA, MŮŽEŠ TO DÁT NA PEKÁČ.

„Děkuji vám, že jste si na mne udělal čas.“

„Já jsem profesor. U mě se předpokládá, že si ten čas udělám.“

„Zajímal by mě váš názor na jistý problém.“

„Na tu Leoneovou?“

„Ano, pane.“

Eric mu předvedl své kardiogramy a co nejstručněji mu nastínil průzkum, který včera večer podnikl, a hypotézu, k níž dospěl. Ivor Blunt mu naslouchal bez přerušení, pouze neustále poťukával konečky prstů o sebe, jako kdyby chtěl říci: „Skončete to prosím, protože už dávno vím, na co se budete ptát i jak vám odpovím.“

„A tady,“ uzavřel Eric, „jsou tři toxiny, které by podle mých údajů mohly v obou případech figurovat. Rád bych věděl, co si o mé hypotéze myslíte a jestli byste přítomnost těchto látek dokázal zjistit v krvi Loretty Leoneové.“

Blunt si chvíli prohlížel seznam.

„Amanitin, akonitin, tetrodotoxin,“ mumlal si polohlasně. „Pěkné svinstvo, opravdu pěkné. Takže, vážený pane, odpovědi na vaše otázky znějí: ne, ne, ne a ano, ano, ano.“

„Prosím?“

„Ne – nevěřím, že kterákoliv z těchto látek může vyvolat klinický obraz, jaký jste mi popsal, a ano – přítomnost těchto látek v krvi dokážu zjistit, když tam jsou a když vím, co hledám.“

„Ale co ty zprávy o stavech zdánlivé smrti při otravě tetrodotoxinem?“

„Vědecký ementál.“

„Cože?“

„Příliš děravé. Žádné testování krevních vzorků, žádné ověřování a tak dále. Tohle jsou zatraceně účinné toxiny, doktore, to vám garantuju. A nanogram sem, nanogram tam, tetrodotoxin je z nich patrně ten nejhnusnější a zároveň nejobdivuhodnější. Ale neřekl bych, že by dokázal natolik zpomalit metabolismus, aby to oklamalo schopného lékaře vybaveného moderními diagnostickými prostředky.“

Oklamalo to už dva schopné lékaře vybavené těmi nejmodernějšími prostředky, chtělo se namítnout Erikovi. Ale toxikolog byl zřejmě už celý netrpělivý, aby se vrátil ke své vlastní práci.

„Rozumím,“ přikývl Eric. „Jen ještě poslední otázku: kdyby se mi podařilo získat trochu krve té Leoneové, udělal byste rozbor?“

„To bych mohl, ovšem zcela neoficiálně. Jak už jsem vám řekl, soudní ohledavač mě k tomu případu nepřizval. Doneslo se mi, že jistého lékaře podezřívá z nedbalosti, ale pokud jde o něco nekalého, takové podezření absolutně nemá. Myslím, že celou věc už uzavřel.“

„Děkuju vám, doktore Blunte,“ řekl Eric a vycouvával z pracovny. „Jsem vám za vaši laskavost opravdu vděčný.“

„Hlavně povězte těm ženským na chodbě, že s tou myší jste to zavinil vy,“ řekl Blunt.

Eric vyšel z pracovny a zamířil rovnou do obdukčního oddělení. Začal u sekretářky a během další půlhodiny se přes techniky a rezidenty propracoval až k šéfovi patologické anatomie. Neexistoval zde však žádný fyzický důkaz, že by tu Loretta Leoneová vůbec kdy byla pitvána: žádná nadiktovaná zpráva (bylo mu známo, že úřad soudního ohledavače vyžaduje nahrávku), žádné tělo, žádná krev, žádné vzorky tkáně, ať už ve formalínu nebo ve vosku, připravené na řezy a barvení.

Pokusil se zavolat doktoru Rodericku Corcoranovi, ale v úřadu soudního ohledavače mu sdělili, že Corcoran má dva týdny dovolenou. Lékařka, která ho zastupovala, neměla o případu žádné informace, nicméně si byla jistá, že veškeré odebrané vzorky tkání a krve musí dosud být ve White Memorialu.

Eric, zcela vyvedený z míry, nepřestával naléhat, přemlouvat jednoho zaměstnance po druhém, aby mu pomohli hledat mezi zmrazenými vzorky krve a lahvemi s uloženými orgány. Každý, na koho se obrátil, mu tvrdil, že za materiál, o který žádá, odpovídá někdo jiný. Nakonec, když už stál před stolem sekretářky oddělení a pokoušel se domluvit si přijetí u přednosty, ho vyzvali hlásičem, aby se vrátil na oddělení naléhavých případů a pomohl zvládnout nával na příjmu.

Ve chvíli, kdy opouštěl kancelář, vyšel za ním z čekárny do chodby pečlivě oblečený muž zhruba mezi dvacítkou a třicítkou a oslovil ho.

„Promiňte, doktore Najariane, ale čekám tu na schůzku s doktorem Pollardem a nechtěně jsem vyslechl váš rozhovor s jeho sekretářkou. Vy se zajímáte o pitvu Loretty Leoneové?“

„Ano,“ přisvědčil Eric, který usoudil, že jde o nějakého rezidenta. „Proč se ptáte – můžete mi v tom snad pomoct?“

„To záleží na tom, po čem se sháníte.“

„Sháním nějaké vzorky tkáně nebo krve,“ odpověděl Eric.

„A nemůžete žádné najít?“

„Lidé z úřadu soudního ohledavače se domnívají, že vzorky jsou tady. A naopak.“

„To je podivné,“ utrousil muž.

„Já bych řekl, že je to docela normální,“ Eric se podíval na hodinky. „Poslyšte, musím nahoru. Třeba bychom to spolu mohli probrat později. Kde bych vás zastihl řekněme za hodinu, za dvě?“

„Pravděpodobně v mé redakci.“

„Cože?“

„Píšu pro Herald. Mé jméno je Cal Loomis.“

Loomis k němu napřáhl ruku, ale Eric ji nepřijal.

„Proč jste mi hned neřekl, kdo jste?“ zeptal se.

Loomis se usmál.

„Neptal jste se. Ale každopádně bych si s vámi rád trochu podrobněji pohovořil o těch zmizelých vzorcích.“

„Jděte k čertu,“ odsekl Eric.

Otočil se a spěchal chodbou pryč.

Když se Laura přinutila vstát z postele a dát si sprchu, bylo už po deváté. Celý život jí různí muži tvrdili, že je krásná, ale Eric Najarian byl první, kdo ji přiměl, aby si to opravdu uvědomila. Ani se jí nechtělo oblékat a ukončit tak noc, která jim oběma přinesla tolik potěšení. Nakonec si vybrala oblečení – volné kalhoty a lehký pulovr – o kterém předpokládala, že na policisty neudělá zvláštní dojem, a vyrazila.

Když procházela halou, kývl na ni recepční.

„Promiňte, slečno Endersová,“ hlásil, „máte tu návštěvu. Už tu na vás hezkou chvíli čeká. Říkal jsem mu, že by vám určitě nevadilo, kdyby šel nahoru, ale chtěl počkat.“

Ukázal k předním oknům, kde stál uniformovaný policista a díval se do ulice. Z chování recepčního bylo zřejmé, že podobní návštěvníci jsou v hotelu Carlisle zcela běžní.

Laura k němu vykročila a policista se otočil. Byl to úplný mladíček, Lauře na první pohled připadal něco mezi dvanácti a dvaceti. Jeho brigadýrka se zdála být o číslo větší a Laura se mimoděk pousmála, když ji napadlo, že svůj služební revolver mohl dostat od rodičů v sadě hraček k Vánocům.

„Laura Endersová,“ představila se. „Čekáte tu na mne?“

„Ano, madam. Jsem důstojník Mayer. Kapitán Wheeler mě požádal, abych vás tu vyzvedl a dopravil k němu na ředitelství. Týká se to vašeho bratra.“

„Našli ho?“

„To nevím, madam. Mám pouze příkaz, abych vás zde vyzvedl.“

To oslovování „madam“ nebylo Lauře dvakrát příjemné. Následovala ho k hlídkovému vozu zaparkovanému před vchodem.

„Kapitám Wheeler se zabývá pohřešovanými osobami?“

„Ano i ne, madam,“ řekl Mayer. „Je to kapitán. Zabývá se, čím chce.“

„Aha.“

„Ale jestli je váš bratr pohřešován a zajímá se o to kapitán Wheeler, myslím, že máte velkou šanci ho najít.“

„Wheeler je tak dobrý?“

„Řekl bych, že nejlepší. A určitě nejhouževnatější.“

„To ráda slyším. Je vlastně šťastná náhoda, že jste pro mne přišel. Právě jsem totiž chtěla jít na čtvrtý okrsek, abych podala žalobu na jednoho majitele pohřebního ústavu.“

„Zajisté, madam.“

Laura si všimla pobavených ohníčků v jeho očích a napadlo ji, že ji nečeká jednoduchý den.

Krátké jízdy na policejní ředitelství využila k tomu, aby se o muži, který si pro ni poslal, dozvěděla co nejvíc. Podle policisty Mayera byl Wheeler člověk, který se vypracoval od nižších hodností a respekt si získal především v oblasti mravnostní kriminality a narkotik. Poměrně nedávno se značný počet uniformovaných policistů zúčastnil protestní demonstrace, když ho pominuli při jmenování nového policejního ředitele.

Wheelerova kancelář byla ve třetím patře budovy, kterou Laura navštívila už během prvního dne svého pobytu ve městě. Když ji strážný vedl k výtahu, zahlédla seržanta Thomase Campbella, který právě zapisoval výpověď jakési postarší černošky a tvářil se přitom stejně nezúčastněně jako tehdy při rozhovoru s Laurou. Do výtahu vstupovala s nevysloveným přáním, aby setkání s Wheelerem znamenalo něco víc než další sadu vyplněných formulářů.

„Počkejte tu laskavě, madam,“ řekl policista a pokynul jí k lavici na chodbě ve třetím patře.

Zaklepal a pak vešel do Wheelerovy kanceláře. Za okamžik se vrátil, požádal Lauru, aby ještě čekala, a odešel zadním schodištěm. Laura se marně snažila ovládnout vzrušení, které se jí zmocňovalo. Její dosavadní zkušenosti s policií, ať už washingtonskou nebo bostonskou, ji do té míry zklamaly, že už pouhé pomyšlení na rozhovor s kapitánem, který se o Scotta zajímá, v ní podněcovalo nadějné představy. V následujících minutách si v duchu přehrávala nejrůznější scénáře a zvažovala své reakce na možná závažná odhalení, počínaje důkazy o Scottově smrti až k informaci, že se zapletl do nějaké trestné činnosti.

Konečně se Wheelerovy dveře otevřely. Vysoký muž v uniformě, jehož ramena se sotva vešla do dveří, ji pokynem zval dovnitř. Vypadal tak na padesát let, měl husté šedivějící rezavé vlasy a ošlehanou, důvěryhodnou tvář.

„Děkuji, že jste se obtěžovala, slečno Endersová,“ řekl a podal jí svalnatou ruku. „Kapitán Lester Wheeler.“

Laura za ním vešla do kanceláře a usadila se naproti jeho psacímu stolu. Wheeler pak vyjmul ze zásuvky jeden z jejích plakátků.

„Chtěl jsem se kvůli tomu s vámi spojit už předevčírem,“ prohodil. „Omlouvám se, že to trvalo tak dlouho.“

„Víte něco o mém bratrovi?“

„A vy snad ano?“ zeptal se.

„Obávám se, že vám nerozumím.“

„Slečno Endersová, víte, jaké měl váš bratr zaměstnání?“

„Už nějakou dobu tuším, že to, co o něm vím, neodpovídá skutečnosti,“ přiznala. „Nepracuje v počítačích, že?“

Policista zavrtěl hlavou a pousmál se.

„Ne, nepracuje – vlastně bych měl spíše říct nepracoval. Víte… nechtěl bych, aby to vyznělo příliš surově, slečno Endersová, ale mám vážný důvod k domněnce, že váš bratr už nežije.“

Přes všechny své přípravy Laura cítila, jak se jí z té zprávy svírá hrdlo.

„Pokračujte,“ pronesla s námahou.

„Váš bratr působil jako vládní agent. A zatraceně dobrý agent, musím dodat. Byl členem jisté skupiny mimo Washington, o které toho, přiznám se, moc nevím, snad jen, že poskytuje tajné spolupracovníky takovým institucím, jako je FBI a DEA.“

„Communigistics,“ hlesla Laura.

„Prosím?“

„Ale nic. Jenom mě napadlo, že vím pro koho pracoval.“

„Možná to víte. Váš bratr pracoval minulou zimu přechodně pro nás. Pokoušel se rozbít síť pašeráků drog, která působí ve východobostonském přístavu. Domníváme se, že se mu podařilo natočit nějakou velkou transakci, ve které figurovalo pár lidí, po kterých už dlouho jdeme.“

„Na videokazetu?“ Laura si uvědomovala, že jednotlivé dílky skládanky do sebe začínají zapadat.

„Přesně tak,“ přisvědčil Wheeler. „Předpokládáme, že Scotta nějak dostali a – je mi líto, že to musím říct – nejspíš ho i mučili.“

„Panebože.“

„Je to riziko povolání, s kterým váš bratr počítal.“

„Všechno mi to připadá tak neuvěřitelné.“

„Kdyby vám to tak nepřipadalo,“ podotkl Wheeler, „znamenalo by to, že váš bratr nebyl tak dobrý, jak byl.“

„Ano, rozumím. Pokračujte, prosím.“

„Naše zdroje nás ujistily, že se Scotta nepodařilo zlomit. Vlastně málem unikl.“

„Víte jistě, že je mrtvý?“

„Pokud se ptáte, jestli jsme našli jeho tělo, odpověď zní ne. Pravděpodobně utonul v bostonském přístavu.“

„Ale nemusel,“ namítla Laura.

Vylíčila mu Erikovy pokusy o resuscitaci onoho tuláka i jejich návštěvy v Bráně nebeské.

„Když mě v hotelu vyzvedl váš člověk, právě jsem chtěla jít podat žalobu na Donalda Devina,“ skončila.

„Zajímavé,“ připustil Wheeler. „Velmi zajímavé. Slečno Endersová, zatím nevím, co si mám o té záležitosti s Devinem myslet, ale nemusím vám snad zdůrazňovat, jak nutně bychom potřebovali tu kazetu.“

„Víte… obávám se, že v tomhle vám nepomůžu.“

„Bratr se vám nikdy nesvěřoval, třeba i neúmyslně?“

„Nikdy. Kromě toho, že mi občas zavolal, od něj mám jen tyhle pohlednice.“ Podala mu útlý štůsek pozdravů z Bostonu. „Ale ještě jsem se nezmínila o jedné věci,“ řekla, když si Wheeler pohledy prohlédl. „Předevčírem jsme s Erikem dostali vzkaz, abychom informace o mém bratrovi sháněli ve východobostonských docích.“ Podala mu lístek a pak vylíčila události, které následovaly.

„Nemáte tušení, kdo vás to tam zachránil?“ zeptal se Wheeler.

„Doufala jsem, že to budete vědět vy.“

Policista zavrtěl hlavou.

„Vypadá to, že tu lidé z federálu hrají svou vlastní hru,“ přemítal nahlas. „Tohle vám zřejmě poslali, aby věci trochu rozvířili. Možná věděli, že Scott působil někde v blízkosti toho skladiště. Ten člověk, co vám zachránil kůži, vás patrně sledoval. Slečno Endersová, nezlobte se, že tak naléhám, ale je to opravdu nesmírně důležité. Nemáte alespoň tušení, jak a kde mohl váš bratr ten videonahrávač ukrýt?“

„Absolutně ne.“

„V takovém případě,“ rozhodl Wheeler, „se dohodneme na tomhle: Jakmile se k tomu dostanu, zjistím, jak nám váš přítel pan Devine vysvětlí celou záležitost s tím tělem. Opravdu jste přesvědčená, že šlo o vašeho bratra?“

„Ano.“

„Dobře. Přešetřím to. Zatím, pokud ještě zůstanete v Bostonu, mě laskavě informujte, kdyby se přihodilo cokoliv, jako byl ten vzkaz. Rád bych vás ovšem upozornil, že na vašem místě bych použil nejbližší letadlo a odletěl zpátky na ten váš ostrov. Pár moc špatných lidí se domnívá, že víte, kde ta kazeta je. A jestli jsou to ti, které mám na mysli, nezastaví se před ničím, aby ji dostali. Mohlo by to být opravdu šeredné.“

Laura hned neodpověděla. Zírala k zemi, kousala se do spodního rtu a cítila, jak se jí zmocňuje nesmírný smutek. Nejistotu a tápání nahradil skličující zármutek. Teď už nepochybovala, že Scott je po smrti. Už se ani neptala, jak zemřel. Vzezření tuláka, to byla nepochybně maska, která tvořila součást jeho utajení, a stejně tak bylo jasné, že útěk z rukou jeho věznitelů vedl k jeho smrti – možná šlo o prochladnutí, možná o důsledek vnitřních zranění.

Erikova hypotéza o jedu tím ztrácela smysl. Shody mezi kardiogramy Scotta a té pacientky Reeda Marshalla byly skutečně jen náhodné. Co se jí týče, zbývá tu už jenom ta vedlejší záležitost s Donaldem Devinem – tedy co vlastně provádí s mrtvolami. A jak se zdá, kapitána Lestera Wheelera tahle věc zajímá v nejlepším případě jen zcela okrajově.

Poděkovala policistovi za pomoc, přislíbila mu, že s ním bude ochotně spolupracovat, a odešla pevně rozhodnutá, že kdyby nic jiného, svou bitvu s Bránou nebeskou dovede až do konce.

(24)

Od budovy policejního ředitelství kráčela Laura zvolna po Tremont Street směrem ke Common. Neměla před sebou žádný konkrétní cíl a netoužila po ničem jiném než jít tak dlouho, dokud ji nohy ponesou. Vzpomínala na své rodiče a pousmála se při představě, jak by na ně asi zapůsobilo povolání, které si nakonec jejich syn zvolil. Svého času Scotta nutili, aby vstoupil do místní odbočky organizace Čtyřlístek, vzdělával se tam v moderních metodách práce v zemědělství a připravoval se tak na farmaření.

Prošla po okraji Common, minula vstup do Čínské čtvrti a pokračovala dál. Pak spatřila telefonní budku a napadlo ji, že zkusí zavolat do nemocnice Erikovi. Když čekala na spojení a automat ji vyzval, aby vhodila další minci, zavěsila. Bude mít přece ještě dost času, aby mu všechno vypověděla večer.

Vyhnula se magistrále a po Harrison Avenue se pomalu vzdalovala od centra města. Cítila se úplně na dně. Pátrat dál po Scottovi podle všeho už nemělo smysl. Zbýval vlastně jen nevděčný úkol zjistit, co provedli s jeho tělem. Pomáhalo jí, když si v poněkud naivních a romantických barvách představovala smysl jeho práce – životy, které zachránil tím, že narušoval dodávky drog, úkladné vrahy, od kterých společnosti pomohl.

Od venkovního schodiště, na kterém posedávala parta mladíků, se k ní doneslo pískání a pár oplzlých poznámek. Laura to nechala bez povšimnutí. Letmo pohlédla na odraz své tváře ve výkladní skříni. Na rozdíl od ní Scott něco v životě dokázal. Ona se vlastně celá léta jen úporně snažila najít sama sebe. Snad už konečně nastal čas, aby vyzkoušela, jestli je také schopna vykonat něco pro druhé. V Massachusetts existuje několik výborných studijních cyklů fyzikální terapie. Jestli se Eric nějakým zázrakem dokáže udržet ve White Memorialu, mohli by ve svém vztahu pokračovat a ona by zároveň studovala.

Všimla si přecpaného obchodu s použitým zbořím na protější straně a namířila si to šikmo přes ulici. Hukot automobilového motoru zvyšujícího obrátky vnímala pouze jako součást celkového pouličního hluku až do chvíle, než koutkem oka spatřila, jak se na ni vůz řítí. Když si uvědomila nebezpečí, na správnou reakci už bylo pozdě. „Lauro, pozor!“

Ten výkřik – mužský hlas, který se ozval kdesi za jejími zády – ji jenom ještě víc zmátl a ztížil rozhodování. Zůstala strnule stát uprostřed vozovky. Automobil, mohutný černý americký typ, se k ní blížil děsivou rychlostí, nasměrovaný, aby ji zasáhl přesně prostředkem nárazníku. Pokusila se uhnout mu z cesty, ale řidiči stačilo jen nepatrně pootočit volantem a měl ji dál zaměřenou mezi reflektory. Její poslední myšlenkou byl zcela iracionální impuls vyhnout se srážce skokem přes kapotu vozu. Než však mohla cokoliv podniknout, ucítila náraz – nikoliv ten, který čekala, ale zezadu. Čísi ruce ji postrčily tak prudce, až odletěla na chodník. Při pádu se ve vzduchu stačila pootočit, takže dopadla na rameno právě v okamžiku, kdy uhánějící auto srazilo muže, který ji odhodil. Jeho tělo bylo nárazem vymrštěno vzhůru, těsně nad předním sklem narazilo do střechy a tři až čtyři metry proletělo vzduchem. Pak s nehezkým mrtvým žuchnutím dopadlo na asfalt, zatímco tmavý sedan se svištěním mizel v dálce.

Laura lapala po dechu, ale nevšímala si potlučených kotníků a loktů a po čtyřech se doplazila zpátky na silnici. Muž ležel na zádech a jeho tělo bylo rozdrcené. Za hlavou, která svírala s tělem groteskní úhel, se výsměšně zvětšovala kaluž krve. Z obou uší mu prýštily zpěněné rudé pramínky.

Zatímco Laura překonávala silnou závrať a nevolnost, ze všech stran se k ní sbíhali lidé. V té chvíli si uvědomila, že muž, který tu leží – muž, který na ni zavolal jménem a pak pro ni obětoval život – je oblečen do tmavohnědé větrovky.

„Lehněte si!“ – „Ne, nechte ji být.“ – „Jste v pořádku?“ –“Zavolal někdo záchranku?“ – „Do háje, toho chlapa ale zřídili!“ – „Zapsal si někdo číslo toho auta?“ – „Podívejte, pane, já už jsem pár mrtvol viděl a říkám vám, že tenhle mládenec to má za sebou.“ – „Nehýbejte se, drahoušku. Všechno bude zase dobré.“ – „Koukněte, člověče, ten chlápek je ozbrojenej. Za pasem mu čouhá bouchačka.“

„Nic mi není,“ slyšela Laura svůj hlas. „Pomozte jemu, jestli můžete. Mně nic neschází. Jsem v pořádku.“

„Dámo, tomuhle krasavci pomůže už tak leda kněz.“

Laura pohlédla na pistoli za opaskem mrtvého a pochopila, že to on zahnal útočníky ve východobostonských docích. Přestože jí to několik lidí rozmlouvalo, s námahou se postavila. Opatrně vyzkoušela ruce i nohy.

„Prosím vás, nechte mě být. Opravdu nepotřebuju pomoc,“ ujišťovala přihlížející kolem sebe.

Pak přiklekla k mužovu tělu, a když mu nenahmatala žádný puls, hledala v jeho džínách peněženku. V útlé náprsní tašce, kterou vytáhla z pravé přední kapsy, byly dokumenty na jméno Roger Ansell z Ocaly na Floridě. Laura nepochybovala, že jsou falešné. Zahleděla se do jeho zsinalé tváře.

„Tys znal Scota, viď?“ zašeptala. „Celou tu dobu ses mi snažil pomoct, abych ho našla.“

Natáhla ruku a zlehka mu zatlačila oči. Zdálky slyšela jekot sirény. Vstala a pomalu prošla davem, který teď už tvořil kruh nejméně o deseti řadách. Na konci ulice zahlédla blikající majáček hlídkového vozu. To, co teď mohla potřebovat ze všeho nejméně, byla jakákoliv publicita. Nenápadně prošla kolem davu, nikdo si už zřejmě neuvědomoval, že byla účastnicí té nehody. Vklouzla do postranní ulice, prošla průchodem a zastavila si taxík.

Řidiči přikázala, aby prostě jen jel, opřela se o sedadlo a zoufale se snažila pochopit, co se vlastně stalo a proč. Ráda by věřila, že ten zabijáčky šofér byl nějaký šílenec, opilec nebo narkoman. Ale ať si to opakovala, kolikrát chtěla, příliš přesvědčivě to nepůsobilo. Někdo toužil po její smrti – někdo, kdo ji sledoval stejně jako Roger Ansell. Ať už to byl kdokoliv, jistě věděl i to, kde bydlí. Věděli ti lidé také o Erikovi?

Nechala si zastavit u telefonu a znovu zavolala White Memorial. Tentokrát jí řekli, že Eric má po službě a po zbytek dne už nebude k dosažení. Jezdila bez cíle ještě dalších dvacet minut a pak se nechala dovézt zpátky na Harrison Avenue. Hlídkový vůz, zaparkovaný na rohu poblíž místa nehody, napovídal, že zřejmě ještě probíhají výpovědi svědků. Jinak jí ale ulice připadala úplně normální, jako by hrozné události, které se tu odehrály, byly pouhým snem.

Když v duchu probrala a postupně zavrhla několik jiných variant, nakonec zaplatila taxikáři na Boylston Street a po špinavých schodech se vyšplhala ke kanceláři Bernarda Nelsona. O třicet minut později seděla vedle detektiva v kombíku značky Volvo a jela do jeho bytu na South Shore. Nelson žvýkal oharek doutníku a ona mu den za dnem líčila svůj pobyt v Bostonu.

„Dostala jste se daleko, děťátko,“ řekl Nelson, „a pěkně rychle. Na mne hned tak někdo dojem neudělá, ale vám se to povedlo. Mimochodem, uvažuju, že bych přijal nějakého učedníka. Co říkáte, nechtěla byste se o to místo ucházet?“

„Budu o tom přemýšlet,“ připustila Laura, ale nebyla si jistá, jestli je ta nabídka míněna vážně.

„Takže,“ vyzval ji Nelson, „co s tím vším chcete udělat?“

„Ještě nevím. Mám pocit, že jít znovu za kapitánem Wheelerem nemá příliš smysl.“

„Souhlasím. Přinejmenším to může počkat.“

„Ale možná by stálo za to zavolat tomu chlapíkovi Hartenovi ve Virginii.“

„Snad. Ale nečekám, že by cokoliv přiznal. Oni prostě takhle pracují. Hádám, že za ten vzkaz, co jste dostala, je odpovědný on. Vsadil bych se, že vás použil jako návnadu, aby vylákal vrahy vašeho bratra. Člověk, který tam dole dneska zahynul, zřejmě zajišťoval vaši bezpečnost.“

„To je hrozné.“

„Jejich metody mají jediné kritérium – účelnost – zvláště když zmizí nebo je zabit někdo z jejich lidí.“

„Co tedy ještě zbývá?“

„Nevím, jak vám, ale mně připadá postava toho Devina značně záhadná. Moc rád bych si ten jeho podnik prohlédl.“

„Proč myslíte, že vás přijme?“

„Kdo mluví o nějakém přijetí?“

„To se tam chcete vloupat?“

„S takovými slovíčky pomalu! My to nazýváme hledání pravdy.“ Skromně se uklonil. „Je to taková moje specialita.“

„Můžu se připojit?“

„Nadšený tím nejsem. Ale když vezmu v úvahu, že z vás možná bude moje žačka, myslím, že bych vás s sebou vzít mohl.“

„Kdy?“

„Hned jak si budu jistý, že není doma. Maggie vám teď ošetří ty škrábance a nakrmí vás svou vynikající lasagnou. Po večeři pak vykonáme zdvořilostní návštěvu u pana Devina. Bude-li to nezbytné, odešleme ho předtím někam na předměstí převzít nebožtíka.“

„Honorář jako obvykle?“

„Vlastně,“ přiznal Nelson a začal najíždět na odbočku ze silnice číslo 3. „Hledání pravdy přijde trochu dráž.“

Pracovna a laboratoře Havena Dardena zabíraly větší část pátého patra Proctorovy výzkumné budovy. Přednostu oddělení zastihl Eric skloněného nad mikroskopem. Nedaleko něj pracoval laborant v bílém plášti, jinak byla celá rozlehlá místnost zcela prázdná.

Darden k němu zdvihl hlavu, pokývl mu na pozdrav a opět se zahleděl do mikroskopu.

„Je to otročina,“ vzdychl. „Snadno by to mohl dělat středoškolák, bohužel ho nemám z čeho zaplatit. Takže u toho vysedávám sám.“

„S fondy jsou problémy.“

„To bych řekl.“ Darden si zapsal ještě pár posledních poznámek a pak se zdvihl. „Vypadá to, že doktor Marshall se uchýlil do nějakého léčebného zařízení a sám se tak vyřadil z konkursu na to místo primáře. Řekl bych, že se všechno vyvíjí ve váš prospěch.“

„S ničím nepočítám. Mám důvod k domněnce, že jistí lidé v téhle nemocnici nasadí všechny páky, abych odsud co nejrychleji odešel.“

„Nechtěl byste to trochu rozvést?“

„Zatím ne. Brzy bych se k tomu rád vrátil, ale momentálně mi jde o daleko naléhavější záležitosti.“

„Jako například?“

„Jako například, aby se Reed Marshall dal do pořádku a vrátil se ke své práci.“

„To myslíte vážně?“

„Ano.“

„Ovšem jak jsem informován, doktor Marshall se dopustil opravdu nesmírně závažné chyby.“

„Tím bych si nebyl tak jistý.“

„Vysvětlete mi to.“

Eric se opřel o šedivou hranu laboratorního stolu.

„Doktore Dardene, přišel jsem za vámi s prosbou, abyste mi pověděl něco o tetrodotoxinu.“

V Dardenových tmavých očích se objevil úsměv. „Takže chcete prokázat, že šlo o zombie, je to tak?“

Eric před něj rozložil záznamy EKG.

„Tohle je kardiogram ženy, u níž Reed konstatoval smrt, a tohle muže, u něhož jsem v únoru konstatoval smrt já.“

„Předpokládám, že ten se později neprohrál.“

„Vlastně to s jistotou nevím. Jeho tělo zmizelo.“

„Prosím?“

„Vysledoval jsem pozůstatky toho muže až do pohřebního ústavu nedaleko naší nemocnice, mám ale vážné podezření, že majitel ustavuje zapleten do nějakých nezákonných machinací s těly zemřelých.“

„Fascinující,“ potřásl Darden hlavou. Zaklapl svůj zápisník. „Chtěl byste tedy probrat toho zločinného pohřebníka, nebo se mnou raději zajdete do mé pracovny na rychlokurs voodoo?“

„Dal bych přednost té lekci,“ přiznal Eric, „ale o té další záležitosti bych si s vámi taky rád brzy popovídal.“

„Jak si přejete. Jsem právě trochu v časové tísni, takže vám to podám v kostce.“

„To mi vyhovuje.“

„Ale upozorňuju vás předem, že se ode mne asi nedozvíte to, co byste rád slyšel.“

Přešli podél řady břidlicově šedých stolů, na kterých zahálely spousty inkubátorů a dalšího zařízení v ceně tisíců dolarů, a vstoupili do Dardenovy prostorné pracovny s výhledem na řeku Charles.

„Tady se mi to líbí mnohem víc než v mé pracovně na interně,“ poznamenal Darden.

„Myslím, že chápu, proč.“

„Pohled na ty neustále plynoucí vody člověka uklidňuje, co říkáte?“ Na okamžik se zahleděl na řeku a pak se obrátil k Erikovi. „A teď si promluvíme o voodoo.“

„Vyznáte se v něm dobře?“

Darden se záhadně pousmál.

„Vyzná se v něm dobře vůbec někdo? Podle některých názorů ovšem tak trochu odborník jsem. Z Haiti jsem sice odešel jako dítě, ale mám v Port-au-Prince menší kliniku a plno mých příbuzných žije v Cap-Hadtien na severním pobřeží. Často tam s manželkou a dcerou jezdíme.“

„A věříte, že existují zombie?“

„Na Haiti ano. Vůbec o tom nepochybuji. Určití lidé, zpravidla ti, kdo se nějak provinili proti svým blízkým, jsou shledáni vinnými před lidovým soudem, kterému obvykle předsedá kouzelník – houngan. Provinilci se dozvědí, že byli odsouzeni k smrti zaživa. Víra v haitské tradice a moc houngana je tak silná, že odsouzenci jsou vůči svému osudu doslova bezmocní. Nějakým způsobem jsou donuceni spolykat tajemný prášek – coup poudre. Brzy nato upadnou do stavu ochrnutí podobného transu, na krátký čas jsou pohřbeni a pak se opět vracejí zpátky do světa živých, většinou s trvalými mentálními i fyzickými následky.“

„A co ten zombiový jed, ten coup poudre?“

Darden zavrtěl hlavou.

„Já jsem přesvědčený, že jde o hypnózu a ovládnutí mysli,“ řekl. „Že ti, kdo až do morku kostí věří v moc smrtelné kletby, skutečně dokážou zemřít, a stejně tak dokážou upadnout do stavu zdánlivé smrti. Viděl jsem lidi, kterým v hypnotickém spánku namluvili, že se jich dotknou žhavým pohrabáčem, pak se jich dotkli kouskem gumy a jim na těch místech naskákaly puchýře. Viděl jsem jogíny, kteří strávili celé hodiny v zatavených kovových rakvích, aniž by to na nich zanechalo viditelné následky. Ale pokud jde o jed, který by způsobil přeměnu živé bytosti v zombie, žádný takový neznám.“

„Takže podle vás je to celé založeno na psychologii – jde o kulturní fenomén, nic z oblasti biochemie?“

„Tetrodotoxin je děsivá toxická substance. Nejzkušenější japonští kuchaři umí připravit pokrmy z ryby fugu tak, aby v nich zdaleka nebyla smrtelná dávka. Není však možné, aby se houngan, který rozmačkává rybu v hliněné misce nebo v plechovce od konzervy a pak substanci aplikuje na pokožku oběti, dokázal přiblížit k hranici smrti a přitom ji neustále nepřekračoval. Je možné, že své hypnotické působení zesiluje nějakým biochemickým stimulantem, ale rozhodně to nebude nic takového, co máte na mysli. Neexistuje žádný metabolický toxin s kontrolovatelným působením, proto neexistuje ani skutečný zombiový jed. Vidíte, že je to jednoduché.“

„Nevíte o nějakých studiích na téma kardiovaskulárních účinků otravy tetrodotoxinem?“

„Aha, ty vaše kardiogramy. Domnívám se, že kdybyste si popovídal s některým kolegou kardiologem, dozvěděl byste se, že u terminální srdeční aktivity podobný obraz není nijak vzácný. Jenom se tak často nenamáháme s jeho zaznamenáváním.“

„Snad,“ připustil Eric.

„Nezdá se, že bych vás přesvědčil.“

„V sázce je příliš mnoho. Především kariéra Reeda Marshalla.“

„Řekl jsem vám jen to, o čem jsem přesvědčen. Před pár lety rozvířil záležitost kolem tetrodotoxinu a zombie jeden etnobotanik z Harvardu. Brzy ale následovala záplava dopisů a článků, které jeho tvrzení vyvracely.“

„To říkal i doktor Blunt.“

„Takže jste s ním už mluvil?“

„Ano.“

„A shodoval se jeho názor s tím, co jsem vám pověděl já?“

„Ano, shodoval.“

„A vám to všechno ještě nestačí?“

Eric vstal a složil své poznámky.

„Zatím ještě ne,“ prohlásil.

„Eriku, mohu vás ujistit, že kromě doktora Blunta a mne je tu v tomhle oboru úplné vakuum.“

„Jistě, pane profesore. Mám ovšem volný večer a legitimaci do Countwayovy knihovny. Když nic jiného, třeba to vakuum alespoň maličko zaplním.“

„Ano, to byste snad mohl,“ přisvědčil Haven Darden a zamyšleně na něj pohlédl. „To byste snad mohl.“

(25)

Ode dne, kdy Eric poprvé překročil práh Countwayovy lékařské knihovny, se mu ta vzdušná majestátní budova s širokými okružními schodišti a prosklenými studijními kabinkami stala oblíbeným útočištěm. Ať už pracoval mezi stohy svazků ve studovně či v tiché ulitě kabinky, hodiny tu plynuly rychle jako minuty. Když se kdysi zabýval jedním obzvlášť zamotaným případem, odcházel po řadu večerů jako poslední, až ho jedna z knihovnic nazvala „studijním notorikem“.

Byl teprve podvečer. Eric své poznámky rozložil na stůl poblíž lístkového katalogu a začal se probírat kartotéčními lístky, na něž si vypsal obsáhlou bibliografii. Tenhle postup, který mu ušetřil spoustu času a hledání v regálech, si vypracoval za léta, která tu strávil. Poznamenal si knihovní čísla a umístění svazků, které bude potřebovat, a zároveň porovnal své karty s knihovními přírůstky.

The Indian Journal of Medical Research… Toxcon… Caribbean Quarterly… Mnohé z těchto titulů byly tak okrajové, že ve městě velikosti Bostonu je mohlo vlastnit nebo si je alespoň rychle vypůjčit jedině zařízení typu Countwayovy knihovny. Eric začal s akonitinem a pak přešel k amanitinu. Zatímco se propracovával různými částmi regálů a snášel na stůl náruče zaprášených svazků, denní světlo zvolna ustupovalo modravému jasu zářivek. Za dvě hodiny toho pročetl dost, aby jako možnou příčinu mohl oba toxiny vyřadit. Zůstaly před ním už jen kartičky s odkazy týkajícími se tetrodotoxinu.

Pharmacologic Reviews… Kyusha University Medical News… Ethnopharmacology… Eric si rozhýbal ztuhlý krk a pustil se do poslední části svého pátrání. Po půl hodině se zmateně posadil na kraj stolu. Mnohé svazky z jeho bibliografie – dokonce více než zpoloviny – v regálech scházely. Dosud měl čerstvě v paměti zmizelé vzorky Loretty Leoneové, a tak se šel ke knihovnici ujistit, že žádný ze svazků nebyl z knihovny vyřazen. Mohly být odcizeny, špatně zařazeny zpátky do regálů anebo je právě někdo studuje.

Eric se dozvěděl, že ke krádežím, které samozřejmě představují problém, tu dochází méně než v jiných knihovnách. A tak společně s knihovnicí znovu zkontrolovali regály a pak začali každý z opačné strany budovy prohlížet každý stůl a každou studijní kabinku. Už po pár minutách za ním mladá knihovnice s ulehčením přiběhla. Dotyčné svazky jsou do jednoho vypůjčené. Ukázala na druhý konec studovny, ke stolku, který stál stranou od ostatních. Svazky, které na něm byly naskládány, jako zeď zakrývaly osobu, jež je studovala.

Eric knihovnici poděkoval, prošel kolem lístkového katalogu a řady stolů a pak za tu stěnu z knih nahlédl. Spatřil černošku s jemně vlnitými vlasy svázanými do pevného uzlu, která si dělala poznámky k článku v Journal of Tropical Diseases. Eric pár vteřin počkal, jestli si ho všimne, a pak si odkašlal. Dívka dopsala větu a zdvihla k němu hlavu.

Mohlo jí být kolem dvaceti a byla omračujícím způsobem krásná. Velké tmavé oči zdobily tvář tak hladkou, dokonale tvarovanou a oduševnělou, že podobnou dosud neviděl, i achátový náhrdelník a zdobené zlaté náušnice, pravděpodobně koupené v pouličním stánku na Boylston Street nebo Harvard Square, na ní vypadaly jako skutečná drahocennost.

„Nazdar,“ vypravil ze sebe Eric. „Sháním se po vás.“

„Po mně?“

Netvářila se dvakrát přívětivě a za jejím nápadným půvabem vycítil Eric sílu, která ho trochu zneklidňovala. Naklonila se od stolu. Džíny a volný béžový svetr nedokázaly zcela skrýt její postavu, štíhlou, ale s výrazným poprsím.

„Vlastně se spíš sháním po tomhle,“ ukázal na knihy a uvažoval, jestli je na jeho řeči poznat, jak se mu náhle stáhly rty a vyschlo v ústech.

Mladá žena se na něj krátce zvědavě zahleděla a pak řekla prostě: „Vezměte si všechny, které potřebujete. Až skončíte, vrátíte mi je.“

„Díky, jste velmi laskavá.“ Eric si naložil několik svazků a dívka se vrátila ke svým poznámkám. „Jste medička?“ zeptal se, protože se mu nechtělo odejít.

„PhDr.,“ odpověděla, aniž na něj pohlédla.

„Aha.“

Čekal, jestli ještě něco nedodá, pak pokrčil rameny a otočil se.

„Omlouvám se,“ slyšel její hlas. „Nechtěla jsem se vás dotknout. Jenom prostě hrozně potřebuju tohle dodělat.“

„Chápu,“ přikývl, když se k ní otočil zpátky. „Souvisí vaše práce s toxikologií?“

„Svým způsobem.“ Nepřítomně přejela prstem po jednom ze sloupců knih. „Jsem na katedře antropologie Bostonské univerzity. Má práce se zabývá používáním farmakoaktivních látek při náboženských obřadech v některých zemích třetího světa.“

Jste neuvěřitelně krásná. Eric se v posledním okamžiku zarazil, aby ta slova nevyslovil. Sotva by jí je asi řekl jako první – musela okamžitě napadnout každého.

„Ještě jednou děkuju, že jste se se mnou rozdělila,“ prohodil místo toho. „Přijdu si je vyměnit, jen co budu hotov. Zdržíte se tady dlouho?“

„Zřejmě až do zavírací doby.“

„Takže na shledanou později.“

Eric se od ní opět jen stěží odtrhl. Rodící se láska k Lauře Endersové ho sice naplňovala pocitem štěstí, ale v téhle situaci, pomyslel si, by asi žádný muž, byť sebevěrnější, nereagoval jinak.

Během následující hodiny ještě dvakrát zašel k jejímu stolu s knihami. Při každé z těch cest se o ní dozvěděl něco dalšího. Jmenovala se Anna Delacroixová. Ukončila základní studium na Bostonské univerzitě a právě začínala psát dizertační práci, v níž zkoumala souvislosti mezi některými kulturami Afriky a Nového světa, jak se projevují v rituálním užívání psychoaktivních drog. Hodně cestovala, nejprve jako oděvní modelka po Evropě a Asii, později sama projela Afriku a karibskou oblast.

Erikovi se stáje více potvrzoval první dojem, že se v ní skrývá obrovská energie.

„Váš život musí být velmi vzrušující,“ poznamenal, když si potřetí vyměňoval časopisy.

„Viděla jsem na svých cestách mnoho věcí, kterým byste jednoduše nevěřil,“ pronesla bez nějakého zvláštního důrazu.

„Co například?“

Eric fascinovaně přešel na její stranu stolu.

Anna Delacroixová nechala práce a pohlédla na něj stejně jako poprvé, skoro jako by zvažovala, jestli má smysl, aby mu své zážitky svěřila. Pak řekla prostě: „Viděla jsem muže, který létal.“

Eric už dříve pochopil, že ji musí brát vážně. A nic v jejím chování, tónu jejího hlasu či téměř mystickém svitu v jejích očích nenasvědčovalo něčemu jinému.

„Prosím, vyprávějte mi o tom,“ vybídl ji.

„Opravdu vás to zajímá?“

„Ano. Opravdu.“

„Tak se posaďte. Slyšel jste o zemi jménem Gabun?“ zeptala se Anna.

Dívala se mu teď přímo do očí, a ať už ho tak zneklidňovala její krása, nebo hluboké zaujetí v jejích očích, Eric ten pohled jen s obtížemi vydržel.

„Vím, že je někde v Africe,“ přiznal.

„Konkrétně v západní Africe. Na pobřeží. Doslechla jsem se, že v hornatém vnitrozemí tam žije kouzelník, který ovládá levitaci, a vyhledala jsem ho.“

„To jste po těch místech cestovala sama?“

„Když to bylo nezbytné. Ujišťuji vás, doktore Eriku, že se o sebe dokážu docela dobře postarat. Našla jsem onu vesnici a postupně jsem se s tím mužem sbližovala. Večer co večer jsme spolu celé hodiny rozmlouvali. Přesto trvalo téměř dva týdny, než mi předvedl své umění. Jednoho večera, těsně po západu slunce, kdy obloha byla ještě dostatečně jasná, se vyšplhal na vrchol bambusové věže. Několik minut stál na samém kraji plošiny, ruce rozpjaté jako křídla. Z místa, kde jsem seděla, se tyčil jako černý kříž na pozadí toho nejmodřejšího nebe, jaké si dovedete představit. Byl to neuvěřitelný, opravdu neuvěřitelný pohled. Pak se jednoduše naklonil dopředu a vzlétl z plošiny.“

Eric se snažil tvářit neutrálně, ale věděl, že z jeho očí může Anna vyčíst nedůvěřivost.

„Pokud jde o otázky, které jste mi z přílišné zdvořilosti nepoložil,“ pokračovala, „odpověď zní: Ne, sama jsem nic nepožila, a ano, on si něco vzal, ovšem neprozradil mi, co. Než přistál na zemi, plachtil snad deset minut. Ale mohlo to trvat i o hodně déle. Byla jsem tak zaujatá tím, čeho jsem se stala svědkem, že jsem úplně ztratila pojem času.“

„Žádné triky?“

Zavrtěla hlavou. „Žádné triky. Alespoň ne takové, jaké máte na mysli.“

„Fotografie?“

„Nechtěl to dovolit. A upřímně řečeno, ani jsem netoužila nějaké pořizovat. Stejně jako on jsem necítila potřebu přesvědčovat veřejnost o tom, co dokáže. Věděl to on, věděli to jeho lidé, věděla jsem to já, to stačilo.“

„A teď to vím taky já,“ řekl Eric.

„Ano, ale nevěříte tomu. Máte to napsané na tváři.“

„Ještě docela nedávno byste měla pravdu. Vašemu vyprávění bych prostě nemohl uvěřit. Ale to, co teď čtete v mých očích, je údiv, možná trochu smíšený se skepsí, rozhodně ne však nedůvěra. Víte, Anno, jako doktor jsem dobrý – a přesto se tu teď prohrabávám touhle literaturou, protože ve mně narůstá podezření, že jeden můj kolega, taky výborný lékař, a já jsme v poslední době konstatovali smrt u dvou pacientů naší nemocnice, kteří byli ve skutečnosti průkazně živí.“

Dívka krátce pohlédla na vybrané svazky. Pak pokývla a vědoucně se usmála, jako by jí dílky skládanky konečně zapadly do sebe.

„Tetrodotoxin,“ pronesla téměř s úctou.

„Přesně tak. Víte o něm něco?“

„Dost. Jednak proto, že pravděpodobně zabere celou jednu kapitolu mé práce, jestli ne víc. A pak jsem taky částečně Haiťanka – svého otce jsem sice nikdy nepoznala, ale bylo mi řečeno, že se tam narodil.“

„Domníváte se, že ta droga je schopna zpomalit metabolismus, aniž by jej úplně zastavila? Aby byl organismus na hranici smrti, ale nepřekročil ji?“

„Vy si to myslíte?“

„Já… nevím, čemu mám věřit.“

V očích Anny Delacroixové se opět objevil svit.

„Ta droga dokáže to, na co se ptáte… a ještě víc,“ ujistila ho.

Erika zasáhl výboj její energie, jejího zápalu. Hřbetem ruky si setřel pot z čela.

„Jak to víte?“ zeptal se chraptivě. „Existuje důkaz? Důkaz, který by odborník nemohl vyvrátit?“

Déle než minutu mlčela. Eric si prohlížel její vzrušující tvář s dokonale tvarovanými rty a v duchu se modlil, aby mu nabídla alespoň své vědomosti.

Nakonec vzala jeden ze svých kartotéčních lístků, hůlkovým písmem na něj pečlivě napsala adresu a podala mu ji.

„Je to v Allstonu,“ řekla. „Najdete to?“

Podíval se na kartičku. „Najdu.“

„Pak tedy dnes večer v deset. Přijďte sám, sejdeme se tam, doktore Eriku, a získáte svůj důkaz.“ Vstala. „Až večer skončí, snad už nebudete pochybovat, že existují lidé, kteří dokážou létat… a také ti, kteří mohou zemřít, aniž by zemřeli.“

Rychle se otočila, vzala si své poznámky a kabátek a v dalším okamžiku byla pryč.

(26)

Krytí tmou bezměsíčné noci se Bernard Nelson s Laurou proplížili několika průchody z uličky, kde zaparkovali, až se konečně ocitli na protější straně ulice před vchodem do pohřebního ústavu Brána nebeská. Celé dvě hodiny předtím pohřebníkovi pravidelně telefonovali, místo Donalda Devina jim však pokaždé odpověděl pouze záznamník. Nakonec Nelson pokrčil rameny a rozhodl: „Jdeme na to!“

Detektiv si s sebou nesl malou černou lékařskou brašnu, která obsahovala, jak říkal, „nástroje pravdy“ – dvě výkonné tužkové svítilny, sadu nožů Exacto, šroubováky, lepicí pásku, páčidlo, kleště, voltmetr a pájku na baterii, drát, přísavné disky, svazek klíčů a další podivně tvarované kousky kovu… a jeden stetoskop Littman Cardiosonic.

„Kdyby nás zastavili policisté,“ nabádal ji, když vycházeli, „musíte je přesvědčit, že jsem rodinný lékař, který spěchá k vaší nemocné tetičce. Ale jestli se podívají na tohle moje nádobíčko, můžeme to zabalit.“

Dřevěné okenice v přední části domu byly zavřené. Nelson se šel kouknout na okna do postranní ulice a pak jí oznámil, že i ta jsou zabedněná. Několikrát stiskli zvonek na dveřích a pokaždé se zevnitř ozvala jen melodická zvonkohra.

„Co je to za melodii?“ zašeptala Laura.

Detektiv se usmál.

„Náš milý pan Devine má zřejmě smysl pro humor,“ podotkl. „Je to Čajkovskij. Úryvek z Odettiny smrti z Labutího jezera.“

„To poznáte z těch několika taktů?“

„Maggie je blázen do baletu. Asi tak šest let mě do toho nutila, až jsem se nakonec vzdal a začal se o balet zajímat sám.“

„Vy jste úžasný.“

„Tohle si nechte, až budeme uvnitř,“ radil jí Nelson, odhodil oharek doutníku a začal prozkoumávat dveřní rám a pak okna.

„Opravdu to chcete provést?“ zeptala se.

„To záleží jen na vás. Jak moc vám jde o to, abyste tomu záhadnému funebrákovi nakoukla pod pokličku?“

„Hodně moc.“

„V tom případě si stoupněte do stínu těsně k domu a sledujte ulici. Já projdu k zadní straně domu. Čekejte, až zaklepu zevnitř na dveře. Když bude vzduch čistý, ťukněte dvakrát. Když ne, ťukněte jednou a pak se vraťte zpátky k autu. Tam se sejdeme.“ Nelson sáhl do své lékařské brašny a vytáhl minilahvičku whisky Jack Daniel’s.

„Tak na pravdu!“ řekl. „Na pravdu!“ opakovala po něm Laura. Trochu usrkla a Bernard Nelson bez váhání dorazil zbytek. Pak vklouzl za roh Brány nebeské a zmizel v postranní uličce.

Během dlouhých minut, které následovaly, projelo kolem ztemnělého pohřebního ústavu pouze jediné auto. Laura si vytáhla zip na černé kožené bundě, kterou jí půjčil Bernard, a přitiskla se těsně ke zdi domu. Od té hrůzy na Harrison Avenue se už mnohokrát pokoušela zavolat Erikovi, zatím ale bez úspěchu. Do jisté míry byla ráda. Dalo se předpokládat, že by chtěl jít s nimi – a kdyby je z jakéhokoliv důvodu při tomhle vloupání přistihli, zničilo by to i ty poslední vyhlídky na povýšení, které ve White Memorialu snad ještě měl.

O dva domy dál přešla úzkou ulicí dvojice držící se za ruce. Laura ztuhla a nejméně minutu, než zašli do svého domu, zadržovala dech. Pohlédla na dveřní knoflík. Proč to tak dlouho trvá? Vzpomněla si na muže, který si říkal Roger Ansell. Patrně nedávno taky stál někde na téhle ulici a sledoval je s Erikem, jak vcházejí k Donaldu Devinovi. Měl ženu? A děti? Nejprve Scott a teď on. Ať už to mělo jakékoliv důvody, připadalo jí to všechno surově hloupé, nesmyslné a smutné.

Dvojí ťuknutí z nitra domu bylo sotva slyšitelné. Laura odpověděla stejně. Bernard Nelson otevřel dveře a ona vstoupila do tmy, která byla tak hmatatelná, tak neproniknutelná, že se jí vybavil okamžik, kdy jí náhle zhaslo světlo během nočního potápění v obrovské podmořské jeskyni zvané Sultánova sluj.

„Počkejte chvilku,“ zašeptala. „Musím se trochu rozkoukat.“

„Tady není v čem se rozkoukávat,“ řekl Nelson. „Tu máte.“ Podal jí pár chirurgických rukavic a pak tenkou tužkovou baterku, která vrhala úzký, ale překvapivě silný kužel světla. „Držte ji dole, ne před obličejem.“

„Poslyšte, nezapomínejte, že se živím potápěním. V hloubce pětadvaceti metrů se nemůžeme domlouvat, a tak náš život závisí na správném používání světel.“

„Promiňte. A omlouvám se taky, že to trvalo tak dlouho. Bezpečnostní systém je v tomhle domě složitější, než bych čekal.“

„Jste si jistý, že jste ho vyřadil z provozu?“

„To je právě ta záhada. Systém totiž především vůbec nebyl zapojený. Mohli jsme klidně použít některý klíč z mého Kroužku pravdy a za pár vteřin bychom byli pohodlně uvnitř. Panebože, tady je cítit tolik formalínu, že by člověka mohli naložit na věčné časy.“

„Skutečně to tu páchne smrtí.“

Z haly opatrně postupovali k Devinovu přijímacímu salonku. Laura nepřestávala svítit na podlahu, zatímco Nelson přejížděl svým světlem po stěnách.

„Co hledáte?“ zeptala se Laura.

„Police, knihovničky, výklenky, trezor ve zdi – něco na ten způsob. Jestli je ten Devine taková pečlivá myška, jak jste ho vylíčila, překvapilo by mě, kdyby si nevedl záznamy o všem, co podniká. Samozřejmě by bylo pohodlnější rozsvítit, ale upřímně řečeno, je to riziko, které bych si rád nechal až jako poslední možnost. Kdyby se náš božský přítel náhle vracel domů, mohl by ho varovat i slaboučký pramínek světla mezi okenicemi a my bychom neměli čas zmizet.“

Bernard si vzal z brašny nářadí, odemkl zásuvku v Devinově imitaci psacího stolu Chippendale, probral její obsah, prolistoval papíry a pak je pečlivě složil zpátky.

„Lauro, opatrně sundejte knihy z těch poliček,“ řekl a ukázal na jednu ze stěn. „U každé zkontrolujte, jestli obsah odpovídá titulu na vazbě, a pak je uložte zpátky, přesně na stejné místo.“

Než byli s místností hotovi, uplynulo dvacet minut, dalších deset minut jim zabrala prohlídka malé kaple, která na ni navazovala.

„Zmáhá mě to víc, než bych si pomyslela,“ prohlásila Laura, když tápali ze zadního východu kaple do místnosti s rakvemi.

„Jestli nás tu načapá majitel podniku, začne to být teprve husté.“

Laura zamžikala a pokoušela se přizpůsobit zrak další místnosti, která byla menšíma ještě snad temnější než ty předchozí. Na podstavcích různé výšky tu stály čtyři nebo pět otevřených rakví. Stěny byly zakryté rudými sametovými závěsy, které tak čpěly zatuchlostí, že téměř překryly i pach formalínu.

Laura raději dýchala ústy, aby ty pachy vnímala co nejméně. Nohou tápala po podlaze a snažila se získat nějakou představu o uspořádání místnosti, pak udělala krok a narazila do jedné z rakví. Natáhla ruku, aby udržela rovnováhu, a dotkla se voskově hladké lidské tváře. Laura vyjekla, narazila do vedlejší rakve a přitom jí tužková baterka upadla na podlahu. Okamžitě ji ozářilo světlo z Nelsonovy baterky.

„Tahle rakev,“ řekla a snažila se zbavit náhlého chrapotu. „Leží v ní mrtvola.“

Bernard jí sjel světlem po ruce až k napřaženému prstu, pak sklouzl na zdobenou rakev se sametovým lemováním a nakonec na mužskou tvář. Laura zalapala po dechu. „To je Donald Devine!“ Pohřebník měl ruce mírumilovně složené na vestě a nevidomý pohled upíral ke stropu. Uprostřed čela, přesně mezi drátěnými obroučkami brýlí a okrajem napomádovaných vlasů měl jednoduchou dírku po kulce, obroubenou kroužkem zaschlé krve.

„Necelý den, řekl bych,“ zamumlal Bernard poté, co se hřbetem ruky dotkl Devinovy zsinalé tváře, a pak zdvihl jeho paži, která působila ztuhle, ale poddajně. „Na tohle ovšem moc velký odborník nejsem. Co můžu prohlásit s jistotou, je, že si to sám neudělal.“

„Je to hrůza.“

„Snad. Ale potvrzuje mi to, že jste měla pravdu. Tenhle váš přítelíček byl opravdu do něčeho namočený. A ať už to bylo co chtělo, nepochybně to nezvládl.“

„Budeme hledat dál?“

„Dost pochybuju, že bychom našli něco, co přehlédl ten, kdo mu udělal tu perfektní dírku ho hlavy, ale člověk nikdy neví. Navíc se výrazně zmenšilo nebezpečí, že by nás tu pan Devine mohl přistihnout – a dokonce si myslím, že si na to pokračování můžeme dovolit rozsvítit.“

„Dělejte, jak myslíte. Ale nevadilo by vám, kdybychom tuhle umrlčí komoru vynechali?“

„Vůbec ne.“

„Víte, myslím, že byt měl nahoře. Snad by stálo za to porozhlédnout se tam.“

„To asi ano,“ souhlasil Bernard Nelson.

Schodiště k Devinovu bytu vedlo z druhého konce haly. Byt sám pozůstával z kuchyně s jídelním koutem, obývacího pokoje s televizorem a dvou ložnic, z nichž jedna připomínala menší muzeum, jak byla přecpána udivující sbírkou středověkých brnění a zbraní včetně palcátů, obouručních mečů, kuší, kopí, dýk a několika přilbic.

„Myš, která řvala,“ napadlo Nelsona.

„Mně to tu nahání husí kůži,“ prohlásila Laura. „Raději bych prohlédla vedlejší ložnici a tenhle rytířský hrad si vezměte na starost sám.“

„Než rozsvítíte, přesvědčte se, že jsou všechny okenice opravdu zavřené,“ upozornil ji Nelson. „Pak nahlédněte za všechny závěsy a obrazy i pod koberečky. Dejte na má slova. Tenhle chlapík si určitě vedl podrobné záznamy o tom, co podnikal, a schovával je v sejfu. Poslyšte, nemáte u sebe náhodou doutník?“

„Bohužel ne. Ale jestli ten váš slibovaný sejf najdeme, jeden vám koupím – jaký si budete přát.“

„Opravdu zábavné.“

„Jen jeden – a pouze když najdeme trezor.“

O deset minut později ho našli. Laura se chtěla podívat pod velkou olejomalbu – byla to jakási venkovská scenérie – a potřebovala odsunout černé křeslo s prolamovaným opěradlem, které stálo na perském koberečku. Křeslo se ani nepohnulo. Laura si klekla a nadzdvihla okraj koberce. Nohy křesla byly přišroubovány k podlaze. Mezi šrouby nahmátla malou zapuštěnou petlici. Když ji uvolnila, křeslo se převrátilo. Tím se současně na pantech zvedla část dubové podlahy s koberečkem. Pod tím se skrývala asi třicet centimetrů široká pancéřová schránka s číselným zámkem.

„A je to tady!“ vykřikla. „Pane Nelsone, vy jste ve své branži opravdu jednička.“

„Doufám, že stále ještě uvažujete o mé nabídce, že bych vás vzal do učení,“ připomněl jí Nelson, nejprve prozkoumal zámek a pak ze své lékařské brašny vyhrabal stetoskop.

Následujících patnáct minut strávil přimáčknutý k podlaze a naslouchal západkám v sejfu Donalda Devina.

„Existuje na to jedna elektronická věcička,“ pronesl polohlasně, „jenže já mám tak zatraceně nízké sazby, že si takovou investici nemůžu dovolit. A kromě toho tahle práce je pro mne tak trochu výzva, nemám pravdu?“

Laura seděla na posteli mrtvého a pokoušela se najít nějakou souvislost mezi Devinem a překupníky drog, kteří zabili nejen jejího bratra, ale téměř určitě i Rogera Ansella. Ansell a Devine: oba zavražděni v týž den a oba s ní nějak souviseli. Při tom pomyšlení se otřásla.

„Pomalu,“ povzbuzoval se tiše Nelson. „Pomalu… pomalu… a… voilá!“

Vzal za těžké kovové držadlo a zvolna je sklopil o devadesát stupňů dolů. Právě v okamžiku, kdy se dvířka trezoru otevřela, zaslechli venku pod okny hlasy.

„Světla – rychle!“

Bernard ze sejfu pobral, co mohl, zatímco Laura zhasla nejprve v ložnici a pak v celém patře. Vzápětí poté, co se do bytu vrátila záhrobní tma, někdo odemkl a otevřel domovní dveře.

„Na schody,“ zašeptal Nelson. „Tady nahoře jsme v pasti.“

Po hmatu došli ke schodišti a po špičkách scházeli dolů. Do zadní části haly se dostali právě ve chvíli, kdy se vepředu v přijímacím salonku rozzářilo světlo. Nelson reflexivně otevřel dveře, které vypadaly, že vedou do sklepa. Vklouzli na schody za nimi a dveře opatrně zavřeli. S výjimkou proužku světla nad prahem byli opět obklopení tmou. Tiskli se ke zdi, Laura asi v polovině schodů a Bernard poblíž dveří, a naslouchali, jak se k nim kdosi blíží, podle hlasů to byli dva muži.

„Rozumíte, co říkají?“ zašeptala.

„Jeden z nich zuří na toho druhého, že nesebral Devinovy záznamy, dříve než ho zastřelil. Ten druhý pořád skuhrá nějaké výmluvy.“

„Máte u sebe pistoli?“

„Co myslíte?“

„Dobrá, o čem mluví teď?“

„Myslím, že jeden jde nahoru. Ten druhý by se mohl podívat sem. Měla byste sestoupit ještě o pár schodů níž, vlastně raději sejděte až úplně dolů. Jestli ten chlápek otevře, budu potřebovat místo, abych mu umožnil rychlý sešup.“

„Hlavně buďte opatrný. Tady je tma jako v pytli.“

„Pšš!“

Slyšeli, jak druhý z mužů něco volá.

„Hned jsem tam,“ ozval se hlas jeho parťáka z těsné blízkosti sklepních dveří. „Omlouvám se, šéfe,“ slyšeli ho křičet. „Opravdu jsem nerozuměl, co jste po mně chtěl. Čestný slovo, že ne.“

Uplynulo několik minut. Laura bez hnutí stála na posledním schodu. Nad ní se neurčitě rýsovala objemná silueta Bernarda Nelsona tisknoucího se ke dveřím.

„Co se děje?“ zašeptala.

„Buď se chystají odejít, nebo nás hledají. To nevím. Teď musíme být úplně zticha, dokud si nebudu jistý, že jsou pryč…“

Jeho hlas zmlkl, jako když utne. K Lauře doléhaly tlumené hlasy a kroky. Pak se v úzkém proužku světla pode dveřmi mihly stíny. Když o dřevo zavadily čísi boty, cítila srdce až v krku. Bernard Nelson se ani nepohnul. Po chvíli, která jí připadala jako celá věčnost, zamířily kroky do jiné části domu. Uplynula tichá čtvrthodina. Světlo za dveřmi zhaslo. Minula další čtvrthodina a pak ještě jedna. Nakonec už to napětí Laura nevydržela.

„Co se děje?“

„Nejsem z toho moudrý. Řekl bych, že jsou pryč.“

Popošla o několik schodů nahoru.

„Risknete otevřít dveře?“

„Myslím, že ano. Ale nejdřív zkuste, jestli byste dole nenašla vypínač. Třeba je tu nějaký další východ, který nevede přes dům.“

Laura se vrátila dolů a hmatala po zdi, dokud nenarazila na vypínač. Po hodině strávené téměř v úplné tmě je oslepilo jasné světlo zářivek. Zatímco mžikala a mnula si oči, Bernard Nelson k ní sešel ze schodů.

Pak zůstali stát vedle sebe a nevěřícně zírali na místnost, která jim poskytla úkryt. Mohla mít tak dvacet čtverečních metrů, byla zářivě bíle vymalovaná a vybavená pojízdným lehátkem, srdečním monitorem a dalšími složitými lékařskými přístroji. Jednu stěnu vyplňovaly police s prádlem, obvazy, léky a různé roztoky. U zdi naproti lehátku stál menší psací stůl se židličkou a přímo nad stolem visela sada kovových a kožených pout k připoutání končetin.

„To jsem blázen,“ mumlal si Nelson.

„Vypadá to jako jednotka intenzivní péče.“

„Ne jenom jako, milé dítě. Tohle je jednotka intenzivní péče.“

Obešli celou místnost, prohlédli si přístroje a zkontrolovali koš na odpadky i zásuvku psacího stolu.

„Nejsem doktor,“ poznamenal Nelson, „ale připadá mi, že je to tu vybavené na špičkové úrovni.“

„Souhlasím. Podívejte jenom na ty léky. Musí tu být nejméně padesát různých drog. Nějak mě to tady děsí.“

„Divil bych se, kdyby ne.“ Nelson potěžkal složky a účetní knihy z Devinova sejfu. „V tohle snad najdeme klíč. Jak ale soudím, naši milí návštěvníci jistě objevili sejf, a tak už nemá smysl se tam vracet. Jestli zůstali nahoře nebo snad čekají někde venku, nemám tušení, navrhuju však zkusit odtud zmizet. Jste pro?“

„Čím dřív se odtud dostaneme, tím líp.“

Zhasli světlo, po špičkách vyšli zpátky po schodech a pak opatrně otevřeli sklepní dveře.

(27)

„Určitě tam pro mne nemáte žádný vzkaz? Najarian. Eric Najarian… Ne, vy mi nerozumíte. Já ve vašem hotelu nebydlím. Bydlí tam Laura Endersová. Ale možná mi tam nechala… Víte co, zapomeňte na to. Až se vrátí do hotelu, jenom jí předejte vzkaz, že volal Eric a že ještě později zavolá… Napište si – Eric Na…“

Recepční zavěsil.

Eric praštil sluchátkem a přešel přes liduprázdnou ulici. Byl v jedné z ošumělejších částí Allstonu, sotva půl bloku od adresy na Sproul Court, jak mu to napsala Anna Delacroixová.

Už skoro dvě hodiny volal Lauře do hotelu i do svého bytu. Věděl pouze, že mu během dne nejméně dvakrát telefonovala do nemocnice, ale ani jednou nenechala žádný vzkaz. Začínal mít trochu starost, ale příliš se zase neznepokojoval. Bylo teprve tři čtvrti na deset. Vyřídí si své záležitosti s Annou Delacroixovou a pak pojede rovnou do hotelu Carlisle.

Allston tvořil jakési město ve městě a jeho přeplněné činžáky a trojdomky poskytovaly přístřeší mnohým vysokoškolákům stejně jako etnickým skupinám Vietnamců, Thajců, Latinoameričanů, Haiťanů, Pákistánců a první generaci přistěhovalců z nejrůznějších východoevropských zemí.

Samotný Sproul Court byla špinavá, slabě osvětlená slepá ulice, lemovaná dřevěnými dvoupatrovými stavbami, z nichž většina měla kolem bytů v prvním a druhém patře pavlače. V přízemí byly vesměs dílny nebo obchody. Poutače za výkladními skříněmi napovídaly, že klientelu v téhle oblasti tvoří především černoši.

Eric měl ještě dost času a tak zvolna prošel celou ulicí kolem malé samoobsluhy a obchodu s lihovinami, krejčovství Craissous a butiku s použitým šatstvem „Ostrov pokladů“.

Na všech chátrajících domech, zaprášených výkladech a průchodech plných smetí bylo pramálo zajímavého a Eric si vůbec nedokázal spojit tuhle ulici s tajemnou, výjimečně krásnou mladou ženou, s níž se tu měl setkat.

Přesto však pociťoval jisté napětí a vzrušení. Pokud lze spoléhat na její slovo, dodá mu Anna Delacroixová důkaz, který bude moci použít společně s výsledky svého bádání v knihovnách, aby přesvědčil některé z šéfů nemocnice – a dokonce, což je ještě důležitější, i Reeda Marshalla – že jeho tetrodotoxinová hypotéza je opodstatněná. Tím by mohl získat pár spojenců a přenést pak své úsilí od dokazování, že k takové otravě mohlo dojít, k hledání důvodů, proč k ní došlo… a jak.

Přestože dosud neobjevil specifický popis kardiografického obrazu tetrodotoxinové otravy, shromáždil celou řadu zaznamena-ných klinických projevů, u nichž se ve všech případech objevovaly typické příznaky rychle postupujícího srdečního selhání: dusnost, neutišitelný kašel, cyanóza – nejprve rtů a konečků prstů, později obličeje, dlaní a chodidel, zpěněná tekutina vytvářející se v hrudi a stoupající do hrdla, nedostatek kyslíku, který vede k panice, jež celý stav ještě zhoršuje, nakonec somnolence, ztráta vědomí a smrt.

„Doktore Eriku, tady.“

Anna Delacroixová stála ve stínu průčelí jakéhosi krámku poblíž jedné z nesčetných pouličních lamp. Na hlavě měla klobouk s širokým, vlnitě sklopeným okrajem a kolem krku nařasený šátek.

„Předpokládala jste, že přijdu?“ zeptal se.

„Ovšem. Trápíte se pochybnostmi a zoufale si přejete je zmírnit,“ odpověděla.

„Vy je dokážete zmírnit?“

„Já ne, ale v tomhle krámku je někdo, kdo vám může vyprávět nesmírně zajímavé věci.“ Mávla rukou k výkladu za sebou, zaplněnému reklamami na železářské a textilní zboží. Neumělá písmena na skle hlásala prostě: BENET’S. Za výlohou byl zatažený tmavý závěs. „Musela jsem ho ujistit, že nikdy nikomu neprozradíte jeho jméno. Dáváte mi své slovo?“

„Samozřejmě.“

„Je to nutné. Pochopíte totiž, že jakákoliv indiskrece by toho muže nebo mne mohla stát život.“ Svá slova doprovodila vážným pohledem.

Pak ho Anna zavedla do boční uličky, klepla na postranní dveře krámku a vešla. Uvnitř seděl na stoličce schýlený vyzáblý muž s prokvetlými vlasy s tváří, která prozrazovala těžkou chorobu, ale možná jen život plný strádání. Ochable Erikovi potřásl rukou. Anna ho představila jako Tita Memmilarda, strýce z matčiny strany a někdejšího majitele firmy Benet’s, kterou vede jeho rodina.

Titus zamumlal pozdrav. Mluvil pomalu a ztěžka a jeho přízvuk, který Eric tipoval na haitský, byl tak výrazný, že se Eric musel soustředit, aby mužovým slovům rozuměl.

Krámek Benet’s nabízel neuspořádanou směsici různého nářadí, látek, elektrospotřebičů, konzerv a zrní. Svítila tu jediná nízkowattová žárovka, jež visela z kovového stínidla. Třebaže to patrně nebylo záměrné, nedostatečné osvětlení, zatažené závěsy a tlumené hlasy působily dramaticky a tajuplně.

„Hledal jste důkaz pro své podezření,“ řekla Anna. „Tady můj strýc je tím důkazem. Až budete naslouchat našim slovům, sledujte pozorně jeho oči a pochopíte, že to, co vám svěřujeme, je pravda. Můj strýc kdysi patřil k nejenergičtějším a nejvšestrannějším lidem – byl to hudebník a básník, vůdce naší komunity. Teď z něj zbyla jen troska. Naše potíže začaly před několika lety, když se mezi lidmi z naší komunity začalo proslýchat, že sem z Haiti přijel nesmírně mocný houngan – kouzelník, který ovládá vodoun. Onen houngan, jak nám bylo řečeno, byl známý pouze pod jménem pan Dunn.“

Jakmile zaslechl to jméno, Titus Memmilard celý ztuhl.

„Zlo a utrpení,“ řekl. „Houngan přinesl zlo a utrpení.“

Anna pohladila mužovu ruku.

„To, co přinesl,“ řekla, „byl coup poudre.“

„Kouzelný prášek,“ řekl Eric.

„Přesně tak.“ Jeho informovanost na Annu zřejmě udělala dojem. „Smrtící prášek, tajemný prášek – můžete si vybrat. Na Haiti je coup poudre mečem hounganů. Existují tam sice vládní soudy a úředníci, skutečnými soudci jsou však hounganové – a jediný trest, k němuž odsuzují, je smrt zaživa.“

„Pokračujte prosím.“

„Tenhle zlotřilý kouzelník, pan Dunn, je osobně znám pouze bandě hrdlořezů, kterými se obklopil. Je to zločinec v pravém smyslu toho slova – skutečný bandita. Říká se, že na Haiti patřil k Tonton Macoutes, tajné policii Francoise Duvaliera. Těží z lidských slabostí a pověrčivosti. Vydírá naše obchodníky a našim dětem prodává narkotika. Přede dvěma lety, po několika marných pokusech získat pomoc policie, se můj strýc rozhodl zorganizovat obchodníky k odvetnému úderu. Zmlátili jednoho z Dunnových výběrčích. Jeho překupníkovi vybrali zásoby drog, než je stačil rozprodat. Pan Dunn vyhlásil, že můj strýc bude exemplárně potrestán – že ho odsuzuje k smrti zaživa. Jeho rodina se ho pokoušela chránit, ale přišlo několik Dunnových mužů s pistolemi a odvedli ho. Strýčku, mohl bys panu doktorovi vylíčit, co se dělo potom?“

Eric se otočil k starci. „Zkuste to, prosím,“ naléhal.

„Nejvyšší ďábel mi osobně podal coup poudre,“ řekl Titus a unaveně si odkašlal. „Na rty a do podpaží.“ Rukou to na obou těch místech předvedl.

Eric si připomněl informace z několika pramenů, že tetrodotoxin se vstřebává téměř stejně rychle a dokonale pokožkou jako v gastrointestinálním ústrojí. „Viděl jste tomu muži do tváře?“ zeptal se.

„Byla to tvář pekla.“

Eric pohlédl na Annu, která pokrčila rameny a jenom zavrtěla hlavou.

„Možná měl masku,“ podotkla. „Povídej dál, strýčku.“

„Byl jsem připoutaný, ale brzy mě odvázali. Pouta už byla zbytečná, protože jsem se vůbec nemohl hýbat.“

„Tohle všechno si pamatujete?“

„Něco si pamatuje úplně jasně. A něco vůbec ne,“ vysvětlovala Anna. „Bezpečně ale víme, že o dva dny později byl muž, který tu před vámi sedí, nalezen, jak leží na lehátku právě v téhle místnosti, studený a mrtvý. Měl zavázané oči. Vzkaz, zanechaný u jeho těla, varoval, že se nesmí nikam přenášet ani k němu volat lékař. Během následujících dvou dnů, přestože u něj stále někdo byl, nikdo neviděl, že by se byl jen jedinkrát nadechl.“

„Má žena nade mnou truchlila,“ řekl Titus chraptivě. „Slyšel jsem ji a cítil její ruku, když mě hladila po tváři.“

„Byl jste při vědomí?“ zeptal se Eric.

„Ano, byl.“

„Po dvou dnech se Dunnovi muži objevili znovu,“ řekla Anna. „A opět strýce odvlékli. Následující den ho lidé našli, jak se bez cíle potuluje v nedaleké uličce, tělesně i duševně tak zbídačelý, že nebyl schopen se o sebe postarat. Když konečně promluvil, tvrdil, že mu jeho věznitelé nacpali do úst nějaký prášek a pak mu něco vstříkli do paže. Nakonec ho zbili pěstmi a propustili. Po čase se mu smysly poněkud vrátily, ale stále je to člověk bez duše a kromě jeho rodiny se s ním nikdo nechce stýkat.“

„Zní to nesmírně smutně,“ pronesl tiše Eric, „a hrozivě.“ O pravdivosti toho, co vyslechl, ani v nejmenším nepochyboval. Pohlédl na zlomeného starce a pak vzal do dlaní jednu z jeho kostnatých rukou. „Pane, hluboce s vámi cítím pro to, co vás postihlo,“ řekl. „A jsem vám velmi vděčný, že jste mi svěřil svůj příběh.“

„Jak jistě tušíte,“ řekla Anna, „případ mého strýce dobře posloužil hounganovým cílům. Od té doby se ta bestie nesetkává prakticky s žádným odporem. Obchodníci mu platí a děti dál kupují drogy. A o koho ve skutečnosti jde, nevíme o nic víc, než když jsme o něm slyšeli poprvé.“

Zcela zaujatý a zároveň vyděšený Eric se v duchu pokoušel sestavit scénář, jak mohli být Scott Enders a Loretta Leoneová úmyslně otráveni. Oba se často pohybovali na ulicích. Mohli zahlédnout nebo zaslechnout něco, co ohrožovalo Dunna nebo jeho operace.

„Anno, mohl bych vám nějak pomoct?“ zeptal se. „Ať jde o cokoliv.“

„Možná,“ přisvědčila po krátkém zamyšlení. „Možná ano. Dunn stále zvyšuje své vyděračské sazby. A znovu se objevila skupinka lidí, kteří by se mu chtěli postavit na odpor. Patřím k nim, Eriku. Začali jsme se tajně scházet a pokoušíme se vypracovat nějaký plán, máme ale strach, velký strach. Dunn je absolutně bezohledný sadista. Má spoustu špehů a informátorů a třeba už o nás ví. My ho ale neznáme. Nemáme se na koho obrátit a mimo naší komunitu nám taky nikdo nepomůže. A nejhorší je, že se nad námi vznáší hrozba coup poudre. Promluvte si o tom s lidmi. Pokuste se získat některé z vašich lékařských kolegů anebo ještě raději někoho od policie.“ Napsala telefonní číslo a podala mu je. „Rozhodně jednejte opatrně a kdybyste mi nejdřív nezavolal, sem do krámu se nevracejte.“

Eric se podíval na hodinky. Bylo za dvacet minut jedenáct.

„Budu o tom všem hodně přemýšlet, Anno,“ řekl. „Potom vám zavolám.“

„Ať už bude vaše rozhodnutí jakékoliv, pochopíme vás,“ ujistila ho. „Strýčku, už můžeš jít nahoru.“

Počkali, až se Titus Memmilard odšourá, a pak jeho krámek opustili. Sproul Court byl liduprázdný a úplně tichý, pouze z hlavní ulice o několik bloků dál sem doléhal slabý šum.

„Nepotřebujete někam zavézt?“ zeptal se Eric.

„Ne, díky. Nebydlím daleko a chtěla bych se projít.“

„Ten příběh, co nám váš strýc vyprávěl, je úděsný.“

„Doufám, že o něm nepochybujete?“

„Jak bych mohl?“

„A taky doufám, že přijdete na způsob jak nám pomoct. Už tam v knihovně jsem měla pocit, že byste mohl být ten správný typ. To je taky skutečný důvod, proč jsem se rozhodla vás s tím vším seznámit.“

Anna mu pohlédla do očí, až mu vyschlo v ústech.

„Zavolám vám,“ vypravil ze sebe. „Přinejmenším vám můžu slíbit…“

Další slova mu přeťala ruka, která se mu zezadu pevně přitiskla na ústa. Útočník mu zvrátil hlavu a ke krku mu přiložil dýku s dlouhým ostřím, vybroušeným jako břitva. Prakticky v tomtéž okamžiku vysoký černoch popadl za vlasy Annu a pod bradu jí vsunul lovecký nůž se širokou čepelí.

„Ani slovo!“ nařídil. „Cekněte – a jste oba mrtví.“

Erikovo srdce, povzbuzené záplavou adrenalinu, se divoce rozbušilo. Ruka, tisknoucí jeho ústa, zesílila tlak. Eric cítil, že mu praskl ret. Vzápětí ucítil, jak mu dýka proťala kůži.

„Prosím vás,“ zachrčel.

„Drž hubu!“

Eric vnímal, jak mu po hrudi začíná stékat krev. Pokusil se ohlédnout na Annu, ale ruka ho svírala příliš pevně. Pak je oba muži, aniž by sklonili své nože, zpola táhli a zpola postrkovali ke krámu se zabedněnými výklady o několik domů dál.

„Povídá se,“ řekl se silným ostrovním přízvukem muž držící Annu, „že tě přitahuje vzpoura proti nadpřirozeným silám a jejich knězi – a taky coup poudre. Dobrá, krasavice, možná budeš mít příležitost.“

Muž kopl do masivních dřevěných dveří, které se vzápětí otevřely a Eric s Annou Delacroixovou byli surově sraženi na podlahu uvnitř.

(28)

Ani v těch nejúzkostnějších snech Eric nepoznal hrůzu, jakou zažíval této noci. On i Anna Delacroixová byli s roubíky v ústech připoutáni za ruce a nohy k židlím v místnosti prosycené vůní kadidla a ozářené mihotavými světly desítek svící. Ze dvou čerstvě sťatých kuřat zavěšených na krovu jim kapala krev mezi nohy, takže museli držet kolena od sebe, aby se jí vyhnuli. Všude v té špinavé místnosti byly porůznu rozvěšené kosti, některé zřejmě lidské, skleněné nádoby s naloženými ropuchami a hady a ledabyle svázané kytice různých sušených bylin a polních květin. Dvě stěny vyplňovaly bizarní oltáře obklopené svícemi, oba byly vytvořeny asi z tuctu laciných plastikových Li keramických figurek – sošek dívek a kovbojů, klaunů, madon, kupidů a psů. Před každým z oltářů spočívala na misce čerstvě useknutá kuřecí hlava.

Oba muži, kteří je předtím s noži v rukou zajali, si na sebe oblékli volná, krvavě rudá roucha, kolem očí se pomazali bílou mastí a teď proti sobě klečeli na podlaze a vyklepávali rytmy na širokých, ručně dělaných bubnech. Přibližně každé dvě minuty svou produkci přerušili, aby si z vodní dýmky s dvěma náústky dali sluka něčeho, co vůní připomínalo hašiš.

S roubíkem pevně vraženým mezi zuby měl Eric potíže i s dechem. Cukalo mu v roztrženém horním rtu stejně jako v pravém rameni, kterým narazil do dveří, když s ním smýkli. Anna Delacroixová vedle něj stoicky hleděla přímo před sebe, aby mužům neposkytla potěšení z pocitu, že má strach. Ještě nějakou chvíli poté, co je oba připoutali k židlím, ji muži obtěžovali – osahávali jí obličej i prsa a zahrnovali ji oplzlými poznámkami. Její tiché pohrdání jim však zřejmě překazilo zábavu.

Od okamžiku, kdy je spoutali, uplynulo deset minut. Přes všechna výhružná gesta se oba chlapíci o nic jiného nepokusili a zdálo se, že pouze čekají – na něco nebo na někoho. Náhle bez jakéhokoliv podnětu přestali bušit do bubnů. Vyšší z nich se postavil před zajatce.

„Sám vyvolený, Hlas duchů, se blíží,“ řekl. „Uvolním vám ústa, ale musíte mi slíbit, že žádný z vás nepronese jediné slovo, dokud ho nevyzve Vyvolený. Slibujete?“

Eric přikývl. Anna však jen nehnutě zírala přímo před sebe.

„Slibuješ?“ vřískl na ni muž.

Ignorovala ho dál. Erikovi tedy uvolnili ústa, ale jí roubík ponechali. Eric si přejel jazykem po prasklém rtu. Pak zkusil pevnost prádelní šňůry, jíž měl ruce připoutané k židli. Pochopil, že bez cizí pomoci by se odtud nedostal ani za sto let. Silou vůle se snažil uklidnit a soustředit myšlenky na řešení situace. Podobného postupu s úspěchem použil nesčetněkrát na oddělení naléhavých případů, jenže tam chod věcí určoval on. Tentokrát bušení v uších a křeče v žaludku nechtěly ustoupit.

Ze strany pohlédl na Annu. Navenek zůstávala klidná, ale pěsti pod pouty měla zaťaté a úplně bez krve. Přes svůj slib mlčení nedokázal Eric potlačit své obavy.

„Prosím vás,“ řekl. „Prosím vás, vyslechněte mě.“

Dlouhán k němu přistoupil a chystal se mu znovu nasadit roubík. Zarazil se, když se otevřely dveře ze zadní místnosti a dovnitř vstoupil další muž. Ačkoliv, uvědomil si Eric vzápětí, určit rasu ani pohlaví té osoby nebylo vlastně možné. Postava byla zahalená do bílého volně splývajícího hábitu s kápí, na rukou měla rukavice a celý obličej jí zakrývala děsivá maska představující umrlčí lebku.

Hrozivěji než samotný kouzelníkův příchod však působila velká keramická mísa, kterou držel v levé ruce. Zatímco se tiše sunul místností a pak usedl na židli proti zajatcům, nepřestával cosi v míse rozmělňovat těžkou dřevěnou paličkou. Eric věděl, co v míse je.

„Prosím vás,“ vyhrkl. „Tohle všechno je velké nedorozumění. Vyslechněte mě, prosím.“

Dlouhán se podíval na kouzelníka a čekal na pokyn, jestli má použít roubík. Umrlčí hlava se téměř nepozorovaně pohnula ze strany na stranu. Rozmělňovat kouzelník nepřestal.

„Poslyšte,“ začal Eric rozechvěle, „jsem lékař. Ona je studentka, vysokoškolačka. Hledáme jen poučení, nechceme nikomu uškodit. Věřte mi.“

Dlouhán krátce pohlédl na kouzelníka. Pak se obrátil k zajatcům a pronesl s mrazivým humorem: „Však se brzy dočkáte poučení.“

Přidřepl ke svému bubnu a dvojí vyklepávaný rytmus se znovu rozezněl, tentokrát silněji a ve zrychlujícím se tempu. Kouzelník nepřestával rozmělňovat paličkou prášek v míse, a když vzápětí vstal, od jeho rozšklebené umrlčí masky se mihotavě odrážela světla svíček.

„Prosím vás!“ snažil se Eric překřičet crescendo bubnů. „Prosím vás, nedělejte to!“

Pohlédl na Annu. Zlobné pohrdání v jejích očích vystřídal neskrývaný děs.

„Ne!“ vykřikl Eric, když viděl, jak se k ní kouzelník blíží.

Sledoval, jak se kouzelníkova ruka v rukavici noří do mísy a vyndává hrudku vlhkého, křídově šedého prášku. Anna se na židli začala zmítat, oči rozšířené hrůzou. Divoce házela hlavou, ale ruka se neúprosně přibližovala k její tváři. Bubny teď duněly tak zběsile, že se zdálo, jako by místnost měla explodovat.

„Ne!“ vykřikl Eric znovu, když kouzelníkova ruka rozmázla přes Anninu tvář široký pruh prášku. „Prosím vás, ne!“

V okamžiku, kdy se jí coup poudre dotkl, oba bubny náhle umlkly. Zároveň Anna znehybněla. V místnosti zavládlo ticho a klid. Vypadalo to, jako by se Anna po prvním doteku prášku smířila s myšlenkou, že bude otrávena. Eric uvažoval, jestli snad dívka neví to, co on, že by totiž každým prudkým pohybem jen urychlovala vstřebávání tetrodotoxinu. Ruka se opět ponořila do nádoby a pak zvolna potřela Anninu druhou tvář.

Kouzelník se otočil a Eric na kratičký okamžik zadoufal, že zůstane ušetřen. Pak se jako rachot vzdálené bouře znovu rozduněly bubny. Pitvorná umrlčí lebka se k němu opět obrátila. Prsty v rukavici se roztáhly, tři z nich byly obalené práškem. Eric házel hlavou ze strany na stranu, křičel na kouzelníka a snažil se ho přesvědčit, aby přestal. Převrátil se s židlí na zem a stočil se na bok. A když už neměl kam uhnout, tloukl hlavou do podlahy. Kouzelník si jeho zoufalého zápasu nevšímal, sklonil se k němu a potřel mu hrudkami jedu nejprve jednu a pak druhou tvář.

„Prosím vás, nedělejte to,“ sténal Eric znovu a znovu ještě poté, co jeho židli opět postavili. „Prosím vás, ne…“

Kouzelník poklekl a obřadně namočil prst do kaluže krve u Erikových nohou.

„Z této… cesty… pro tebe… nebude… návratu,“ deklamoval dlouhán a jednotlivá slova zdůrazňoval úderem do bubnu.

Kouzelník s umrlčí maskou prstem vtiskl krvavé znamení doprostřed Erikova a pak Annina čela. Potom beze slova pomalu opustil místnost.

Zcela bezmocný a vyčerpaný Eric se znovu pokusil sebrat myšlenky. Tentokrát se soustředil na to, co věděl o možnostech jak zmírnit nebo zvrátit toxicitu tetrodotoxinu. Vzhledem k dávce, která do nich pronikla, jim zbývala jedna až dvě hodiny, než se účinky drogy projeví, a asi tak den, než zcela ochrnou. Kdyby se včas osvobodili, mohli by mít ještě šanci.

Hlavně klid, sugeroval si. Ještě nikdy ses nepotřeboval tak beze zbytku soustředit jako právě teď. Jestli to nedokážeš, znamená to pro tebe smrt.

Obrátil se k Anně, ale než stačil promluvit, sevřel mu pevně ústa široký pruh samolepicí pásky. Kusem látky, který předtím sloužil jako roubík, mu zakryli a těsně převázali oči. Tak tam seděl asi dvacet minut až půl hodiny. Jediné, co slyšel, byl Annin namáhavý dech. Jsme tu sami? Nechali nás tu, abychom čekali na smrt?

Znovu začal opatrně zkoušet pouta na rukou.

„Šetři si síly, vašnosto,“ řekl kdesi blízko něj dlouhán. „Hned odtud vypadneš.“

Nato Erikovi odvázali ruce od židle a znovu mu je spoutali za zády. Sejmuli mu provazy z kotníků a trhnutím ho postavili na nohy.

„Loučení s tou svou mazanou přítelkyní si musíte odpustit, doktůrku. Vy nás už nezajímáte. Ale s ní si chceme trochu zašpásovat. Jo, vážený, trochu zašpásovat.“

Oba muži ho společně vyvlekli zadním vchodem z domu, svázali mu nohy v kotnících, přesvědčili se, že má prázdné kapsy, a pak ho hodili na plechovou podlahu dodávky, která páchla, jako by se v ní převážely shnilé ryby. Vezli ho asi půl hodiny. Zpočátku se Eric pokoušel orientovat podle zatáček a přímých úseků cesty, brzy to však vzdal.

Nakonec vůz zadrncal na jakési nedlážděné cestě a zastavil, motor však běžel dál. Erika vytáhli a hodili na zem. Pouta na nohou mu přeřízli, ústa však zůstala zalepená a oči zavázané, neuvolnili mu ani ruce svázané za zády.

„Hezky tu zůstanete ležet, vašnosto. Nehejbejte se a poslouchejte. Tak metr a půl vedle vás leží na zemi pěknej vostrej nůž. Neřeknu vám, kde. Čekejte a až tenhle auťák bude z doslechu, můžete začít hledat. Taky jsme vám tím nožem mohli podříznout krk, pane doktore Důležitej, ale neuděláme to. A víte proč? Protože vy nám, vašnosto, můžete bejt ukradenej. Dostali jsme, co jsme chtěli. Jde nám o tu holku. Vy jste jen tak bokem. Ať už se z toho dostanete, nebo ne, pochybovači budou mít výstrahu, jakou jsme jim chtěli dát.“

Eric slyšel, jak muži se smíchem naskakují do dodávky. Jak se vůz s rachotem rozjížděl, ohodil ho sprškou písku a štěrku. Vzápětí byla noc kolem něj tichá jako hrobka.

(29)

Erikovi připadalo jako celá věčnost, než poslepu nahmatal malý zavírací nůž, a ještě déle nu trvalo, než jej správně nastavil, aby pracně přeřezal prádelní šňůru, jíž měl spoutaná zápěstí. Během té operace se nejméně pětkrát řízl, ale nakonec měl ruce volné. Strhl si látku z očí a lepicí pásku z úst a obě ho použil k provizornímu přelepení krvácejících ran na dlaních a zápěstích. Byl na temné štěrkové silnici uprostřed lesa, nikde v okolí neviděl ani stopy po nějakém obydlí. Chladný vzduch nad ránem voněl venkovem.

Eric byl stále ještě na pokraji panického děsu, ale přece jen ho uklidňovalo vědomí, že už není úplně bezmocný. Pokud jediná droga, která se mu dostala na obličej, byl tetrodotoxin, musí někdo někde znát způsob jak otupit nebo paralyzovat jeho účinky. Pro něj teď byla nejdůležitější rozvaha a rychlé jednání.

Věděl, že asfaltová silnice není daleko, a také si byl téměř jist, kterým směrem odjela dodávka. Nechtěl, aby se mu příliš rozproudila krev, a proto se nerozběhl, ale pouze tím směrem rázně vkročil. Po necelých pěti minutách dorazil na prázdnou dvouproudou dálnici. Připadalo mu, že je někde na sever od města, ale byl to jen dohad.

V oblouku silnice za několika stromy zahlédl matné světlo a obrys jakési nízké budovy. Zkrátil si cestu přes les a za chvíli stál před menší benzinovou pumpou firmy Mobil, teď v noci zavřenou, ale jinak zřejmě v provozu. Na budově nebylo žádné další označení, podle kterého by zjistil, kde je. Eric propátrával silnici, ale jiné budovy neviděl. Prosklenou stěnou nahlédl dovnitř a hledal telefon. V nepořádku na kovovém psacím stole spatřil něco, co v tomto okamžiku potřeboval ještě víc – dopisní obálku.

Digitální hodiny na stěně nad stolem ukazovaly 2.15. Od chvíle, kdy byli s Annou otráveni, mohly uplynout tak dvě hodiny. Zoufale by potřeboval dostat ten smrtící prášek z obličeje.

V kopřivách vedle budovy našel cihlu. Nerozhodně se zastavil před prosklenými dveřmi a pak si všiml tenkého kovového pásku bezpečnostního systému. Tím líp, pomyslel si. Při troše štěstí se jedním tahem dostane k obálce a zároveň přivolá policii. Ustoupil o krok a vší silou mrštil cihlou. Okázalý třesk skla vzápětí následoval jekot sirény. Eric vykopl několik větších střepů a vešel do kanceláře.

Chmátl po obálce a spěchal do umývárny. Snažil se nevnímat otřesný dojem, kterým jeho tvář působila v zrcadle, a opatrně nožíkem seškrabával z obličeje do obálky co nejvíc prášku. Když měl pocit, že Ivoru Bluntovi by k identifikaci musela stačit i pouhá část toho, co získal, vydrhnul si obličej mýdlem, opláchl vodou a znovu drhnul. Ale i potom vypadal se svými tmavými kruhy pod očima a sraženou krví na roztrženém horním rtu přesně jako to, co v této chvíli byl – jako umírající.

Telefonní automat vedle psacího stolu vyžadoval čtvrťák, jen aby se ozval volací tón. Eric věděl, že pokud není kvílející siréna napojena na policii, může trvat hezky dlouho, než se někdo objeví. Prohledal desku psacího stolu, jestli tam nenajde minci, místo toho se však pouze z několika účtů dozvěděl, že jde o pumpu Boba Knypera ve Waylandu, venkovské obci asi třicet kilometrů západně od Bostonu. Sklonil se nad stolem a zkoušel zavíracím nožem vypáčit zámek.

„No tak, hajzle, koukej se položit na zem!“

Drsný hlas ze vzdálenosti sotva tří metrů Erikovi rozbušil srdce. Rázný mladý policista s namířeným služebním revolverem vešel rozbitou dveřní výplní a ukázal Erikovi, aby odstoupil od stolu. Za mladíkem spatřil Eric dalšího policistu, který ho zřejmě jistil.

„Počkejte prosím, strážmistře. Nejsem žádný zloděj, jsem doktor a…“

„Zavři hubu a lehni si na břicho!“

Policista působil ostře, ale taky trochu nervózně. Eric poklekl na místě, kde nebyly střepy, a pak se položil tváří k zaolejované podlaze. Policista ho opatrně obešel a nakonec se postavil ke zdi, aby měl krytá záda.

„Vyslechněte mě, prosím,“ naléhal Eric. „Je to otázka života a smrti, věřte mi.“

„Dej ruce dozadu!“

„Musíte mě…“

„Bude to?“

Eric splnil příkaz. Policista mu tvrdě přiklekl na kříž a zkušeně mu nasadil náramky. Bolest z řezných ran vystřelila Erikovi vzhůru do paží.

„Je spoutaný, seržante!“ zavolal muž.

„Zůstaňte u něj!“ nařídil mu striktně kolega. „Já se tu trochu porozhlédnu.“

Policista se postavil.

„Takže popořádku,“ řekl. „Já jsem policista Carney. Tam venku je seržant Clarkson. Jste zatčen. Máte právo odmítnout vypovídat…“

„Moc vás prosím,“ žadonil Eric. „Tohle všechno vím. Veškerých práv se vzdávám. Musíte mě vyslechnout.“

„Sedněte si. Pomalu.“

Eric poslechl.

„Můžu mluvit?“ zeptal se pak.

Mladý policista přikývl. V následujících třech minutách jen beze slova naslouchal. Pak pomohl Erikovi vstát a tříští střepů přešel k rozbitým dveřím.

„Haló, seržante,“ houkl. „Asi byste sem měl zajít!“

Oblastní nemocnice ve West Valley byla nevelká, poměrně nové zařízení asi osm kilometrů od čerpadla, kde byl Eric zadržen a obviněn z násilného vloupání a poškození cizího majetku. Bylo půl čtvrté ráno. Zatímco ho policista Carney hlídal, zavazovala sestra Erikovi řezné rány na zápěstí, z nichž dvě si vyžádali šití. Službu měla nevyspalá lékařka, která si tu přivydělávala ve vedlejším úvazku, vedoucí rezidentka na chirurgii ve Worcesteru jménem Jennifer Farrellová. Eric se ji pokusil získat na svou stranu, zmínil se o pár jménech, která musela znát ze studií, a pak jí obezřetně a klidně vylíčil události toho večera a používal přitom tolik žargonových výrazů, aby ji přesvědčil, že je skutečně lékař. Nakonec jí ukázal obálku s práškem a poprosil ji, aby se spojila s nemocnicí White Memorial, ověřila si tam jeho totožnost a vyžádala si číslo do bytu doktora Ivora Blunta.

Když se seržant Clarkson a Jennifer Farrellová do místnosti vrátili, sestra právě dokončila převaz.

„Vypadá to, že jste opravdu ten, za koho se prohlašujete,“ poznamenal Clarkson.

„To se mi ulevilo.“

„Zopakujte nám teď, co byste si od nás přál.“

„Nejprve bych chtěl, aby někdo zajel do Allstonu a zkusil najít Annu Delacroixovou.“

„To je zařízené. Už z pumpy jsme volali městskou policii.“

„Díky. Teď bych rád zavolal doktoru Bluntovi, aby se s námi sešel ve White Memorialu.“

„To je zase kdo?“

„Je to toxikolog a patrně jediný člověk v celém městě, který má vybavení a znalosti, aby tenhle jed identifikoval.“

„Souhlasíte s tím, doktorko?“ zeptal se Clarkson rezidentky.

Doktorka Farrellová pokrčila rameny. „O doktoru Bluntovi vím,“ řekla. „A taky vím, že s tímhle práškem si tu neporadíme.“

„Jak je na tom podle vás náš přítel?“

Jennifer Farrellová znovu zkontrolovala Erikovy zornice, srdce, plíce a krevní tlak.

„V pořádku,“ řekla. „Doktore Najariane, opravdu nechcete, abych vám sešila ten ret?“

„Opravdu ne,“ odpověděl Eric a nedokázal potlačit svou netrpělivost.

„Dobrá,“ řekl Clarkson po chvilce přemýšlení. „Doktorko Farrelová, máte tu telefon s přípojkou?“ Přikývla. „Doktore Najariane, až budete mluvit s doktorem Bluntem, budu poslouchat. Jestli to proběhne férově, zavezu vás do White Memorialu. Ale nezapomínejte, že jste stále ještě zatčený. Stačí jediná vylomenina – a jste zpátky na podlaze.“

„Rozumím.“

Doktora Blunta tak časný telefonát rozzuřil. Brzy se Eric celý kroutil, jak toxikolog nevrle zpochybňoval každé jeho slovo.

„Jestli vám tedy dobře rozumím,“ řekl Blunt, „chcete na mně, abych vstal, vláčel se do nemocnice, rozbalil svůj krám a provedl rozbor nějakého svinstva, které vám někde v Allstonu naplácali na obličej během obřadu voodoo?“

„Přesně tak.“

„Nezbláznil jste se, doktore Najariane?“

„Ne, ale určitě jsem otrávený, doktore Blunte,“ pronesl Eric rozvážně. „Opravdu potřebuju vaši pomoc.“

„Pokuste se na to podívat mýma očima, doktore. Nejdřív za mnou přijdete a ptáte se, jestli bych nemohl udělat rozbor krve nějaké ženy kvůli toxinu, který se v celém státe Massachusetts ještě nikdy nevyskytl. Ani ne čtyřiadvacet hodin nato mi voláte z nemocnice někde v Balíkově a vykládáte mi, že vás tím neřádem otrávili.“

„Jenže je to pravda, pane profesore.“

„Dělá se vám špatně?“

„Zatím ještě ne.“

„Jestli si ti chlapi přáli vaši smrt, proč vás jednoduše nestřelili mezi oči?“

„Jsem přesvědčený, že chtěli jen zapůsobit na lidi, které terorizují,“ prohlásil Eric.

„Terorizují tetrodotoxinem?“

„Správně.“

Následovala delší pauza, během níž Eric v duchu odříkal všechny modlitby, které znal.

„Myslím, že to nemáte v hlavě v pořádku,“ řekl konečně Ivor Blunt, „ale protože jste mě stejně už probudil a kvůli chrápání své ženy nedokážu znovu usnout, udělám, co po mně chcete.“

„Děkuju vám,“ vydechl Eric. „Ze srdce vám děkuju. Ve vaší laboratoři můžeme být za takových pětačtyřicet minut.“

„Nemusíte nijak spěchat. Přineste mi ten prášek a čtyři ampule krve s červeným uzávěrem a jednu se zeleným.“

„Nechám si krev odebrat hned taky.“

„Výborně. Máte po ruce vlastního psychiatra?“

„Ne, to nemám.“

„Tak to je špatné,“ prohodil Ivor Blunt.

(30)

„Nechce se mi to líbit, Bernarde,“ řekla Laura, když si poslechla, jak telefon v Erikově bytě zazvonil podeváté a pak podesáté. „Vůbec se mi to nechce líbit.“

Už téměř tři hodiny seděli v Nelsonově kanceláři, popíjeli kávu, probírali se písemnostmi, které ukořistili v Bráně nebeské, a pokoušeli se sehnat Erika. Někdy kolem desáté nechal vzkaz v hotelu Carlisle, ale od té doby nic. Marně mu volali do nemocnice a pětkrát to zkoušeli do bytu, ale bezvýsledně.

Vzrušení vyvolané jejich vloupáním do pohřebního ústavu a šokujícím odhalením se postupně vytrácelo a Laura začínala být silně ospalá. Bernarda Nelsona to zmáhalo ještě víc a už si také zdříml na úřední pohovce. Došli k závěru, že alespoň pro dnešní noc by se Laura v hotelu neměla ukazovat. To, že se ji někdo pokusil srazit autem, byl dostatečný důvod, aby se vyhýbala všem místům, kde ji mohli hledat.

Jejich útěk zadním vchodem pohřebního ústavu nikdo nezpozoroval. Bernard přesto téměř hodinu jezdil sem a tam, dokud si nebyl stoprocentně jistý, že je nikdo nesleduje. Nakonec zaparkovali v postranní ulici za domem a dovnitř vešli sklepem. Teprve když byli v bezpečí za staženými záclonami jeho kanceláře, začali zkoumat poklady ze sejfu Donalda Devina. Ještě předtím však Bernard uskutečnil krátký anonymní hovor s bostonskou policií, v němž nadhodil, že by se měl někdo zastavit v Bráně nebeské.

„Kde jen může být?“ ptala se Laura s ustaranou tváří, když pokládala sluchátko.

„Kde jste říkala, že bydlí jeho rodiče?“

„Ve Watertownu.“

„Třeba k nim zašel a zdržel se tam.“

„Proč by potom nenechal v hotelu jejich číslo nebo tam nezatelefonoval znovu?“

„To nevím, Lauro.“ Nelson si promnul oči. „Poslyšte, nerad bych, abyste si to, co vám teď povím, vyložila špatně. Vím, že si Erika nesmírně vážíte. A podle toho, jak jste mi ho vylíčila, jsou vaše pocity zcela na místě. Jenomže lidé vždycky nejsou takoví, jak se nám zdají. Neznáte ho zase tak dlouho. Mohl by být zapleten do spousty věcí, o kterých se vám ani nezmínil.“

„Možné by to bylo.“ Laura se na okamžik zamyslela a pak dodala: „Ale nesedí mi to. Myslím, že by bylo dobré zajít k němu do bytu.“

Bernard Nelson si promasíroval zátylek a znovu se natáhl na pohovku.

„Lauro, jak je to dávno, co vás dva málem vyřídili nějací zabijáci ve východním Bostonu? A včera odpoledne se vás zřejmě někdo pokoušel zabít. Ať už jde o kohokoliv, máme všechny důvody k domněnce, že hlídají jeho byt stejně jako váš hotel. Jestli ho už dostali, to nejlepší, co můžeme udělat, je čekat, až se s námi budou chtít spojit. To, po čem jdou, jste vy a kazeta vašeho bratra, ne Eric. A pokud ho nedostali, zase uděláme nejlíp, když budeme čekat.“ Nuceně se usmál. „Kromě toho moje norma je jedno vloupání za noc.“

„Mám klíč.“

Bernard na ni pohlédl a zjihl.

„Jste si jistá, že jeho telefon funguje?“

„Spojovatelka tvrdí, že ano.“

„Stejně si ale myslím, že nám neuškodí, když počkáme, než se rozední, a pár hodin se prospíme. I tak je to o krk, to mi můžete věřit.“

„Mám o něj velkou starost.“

„Já vím. Ale poslyšte, v čekárně mám rozkládací gauč. Odpočiňme si tam alespoň dvě hodinky.“

„Tak dobře. A co s tímhle?“ ukázala na sloupky poznámek, stvrzenek a účetních knih.

„Lauro, náš zesnulý přítel vypracoval a nakřečkoval víc lejster než ministerstvo obrany. Když jsme z toho nebyli moudří do dvou ráno, ve tři budeme mít ještě menší šanci. Jsem si jistý, že se v tom všem skrývá něco, co na toho chlapíka a jeho sklep vrhne pěkně ostré světlo. Přiznám se ale, že v téhle chvíli nejsem schopen si skoro ani zapamatovat vlastní jméno.“

„Chápu,“ přikývla Laura.

„Výborně. V takovém případě zůstáváte hlavním kandidátem na místo mého žáka.“

„Bernarde, ještě než usnete, vám musím znovu poděkovat za to, co jste pro mě udělal.“

„Doutníky, dámo. Vyjadřujte se v pojmech, kterým rozumím.“

Usmála se. „Já jsem nezapomněla. Poslyšte, proč si na tu rozkládačku nelehnete sám? Zůstanu ještě chvíli vzhůru a mrknu se na ty papíry. Pak zkusím znovu zavolat Erikovi. Jestli se ho nedovoláme tak do šesti, do sedmi, musíme tam zajít.“

„To by šlo.“

Bernard Nelson s hekáním vstal, vyndal ze skříně dvě staré vojenské deky, jednu hodil na pohovku a s druhou odsupěl do čekárny. Za chviličku už Laura slyšela jeho zvučné hluboké oddechování. Lokla si vyčichlé studené kávy a usadila se k psacímu stolu.

Bernard odhadoval, že při kvapném ústupu z ložnice Donalda Devina se mu podařilo zmocnit asi poloviny obsahu sejfu. Než pohřební ústav opustili, vplížil se ještě jednou do bytu v patře a potvrdil si svůj předpoklad, že všechno, co nepobral sám, mezitím zmizelo a byt byl důkladně prohledán. Policie dá bezpochyby na první místo možných motivů vraždy loupež. Na objasnění tu ovšem čekala i ta jednotka intenzivní péče.

Laura odložila stranou složku s korespondencí a smlouvami a věnovala se dvěma účetním knihám. Jedna z nich, zahrnující posledních šest let a popsaná jmény, adresami, částkami plateb a různými zkratkami, zaznamenávala zřejmě podstatnou část klientů, jimž Devine poskytl své služby. V té druhé, sepjaté tlustou gumovou páskou, byl rovněž soupis jmen a zkratek. Navíc tu však mezi poslední list a desky byla vecpána nejméně stovka – a možná ještě daleko víc – stvrzenek od různých benzinových čerpadel. Laura si ten paklík položila před sebe, udělala na stole víc místa a začala stvrzenky jednu po druhé rozkládat a pečlivě řadit podle dat.

V 5.20, když záclonami pronikly první paprsky slunce, už nedokázala udržet oči otevřené. Nepokoušela se vyvozovat závěry z toho, co zjistila, jako v mátohách se dopotácela k pohovce a usnula v okamžiku, kdy se její hlava dotkla polštáře. Na psacím stole zůstala ležet kalkulačka, blok popsaný čísly a atlas Randa McNallyho, který vydolovala z Nelsonovy nesourodé směsice románů a odborných příruček. Atlas byl rozevřený u mapy hornatých států. Mezi stránky Laura založila tužku, jíž předtím vyznačila kolečko v nevelké, řídce osídlené oblasti na jihovýchodě Utahu.

Poté, co mu zakázali přístup do spektrofotometrické laboratoře, přecházel Eric neklidně po čekárně na patologii. Chvílemi by přísahal, že mu vynechává srdce, vzápětí měl dojem, že se mu hůř dýchá. Ohýbal prsty, třel si ruce a uvažoval, jestli mravenčení, které v nich cítí, je prvním projevem postupující neurotoxicity nebo jde pouze o následek jeho poranění.

Seržant z Wayiandu se ukázal jako seslaný od samého boha. Když Erika zavezl do White Memorialu a tam na něj dostal kladné hodnocení od šéfa nemocniční ochrany, rozhodl se stáhnout obvinění z trestného činu. Na oplátku Eric rád slíbil, že majiteli čerpadla Mobil uhradí opravu rozbitých dveří a bezpečnostního systému.

Když pak Clarkson odjel zpátky do Wayiandu, zastavil se Eric na ONP a měl důvěrný rozhovor s kolegou, který po Reedu Marshallovi převzal místo vedoucího rezidenta. Zmatený lékař vyšetřoval Erikovy životní funkce a fyzický stav a přitom se ze všech sil tvářil, že má pochopení pro to, co se stalo. Eric však věděl, že ho bere se shovívavou rezervou. Taková reakce ho ani příliš nepřekvapovala. Eric se už smířil s tím, že dokud Ivor Blunt nepotvrdí, že se jedná o tetrodotoxin, bude muset spoléhat hlavně sám na sebe.

Posadil se na opěradlo křesla a listoval ohmataným výtiskem časopisu People. V myšlenkách mu neustále jako nějaký groteskní neon naskakovala šklebící se umrlčí lebka. Vydírání, vraždy, narkotika, zneužívání slabostí a pověrčivosti – pod tou maskou se skrývala lidská zrůda, ať už šlo o muže či ženu. Uvažoval, co se asi stalo s Annou Delacroixovou, jakými hrůzami prošla – a jestli je vůbec ještě naživu.

Z přemýšlení ho vytrhly hlasy a rostoucí hluk z chodby před čekárnou.

„Ne, už jsem řekl,“ slyšel mužský hlas. „Dovnitř vás nepustím. Musíme pracovat. Až pro vás budeme mít nějaké informace, dozvíte se je.“

„Na to nemáte právo!“ pronikavě vykřikla jakási žena.

„Máme veškerá práva. Zůstanete tady, nebo vás sbalím pro rušení úředního výkonu.“

Prosklené dveře čekárny se rozlétly a dovnitř vešli dva muži v uniformách městské policie.

„Doktor Najarian?“ zeptal se jeden z nich. Byl to hubený postarší černoch s čelem plným vrásek a laskavýma očima.

„To jsem já. Zjistili jste něco o Anně?“

Příslušník hlídky Medeiros rozevřel poznámkový blok. Policista za ním, mladší a robustnější než Medeiros, se otočil, neboť několik lidí se tlačilo na dveře.

„Tony, domorodci se bouří,“ hlásil.

„Zatracení kanibalové,“ zamumlal Medeiros. „Briane, sem nesmí ani noha.“

„Co je to za lidi?“ zeptal se Eric.

Medeiros mu pohlédl do očí.

„Novináři,“ odpověděl. „Pár z nich bylo na stanici, když nám volali o té Delacroixové a obřadech voodoo. Jeden z nich poznal vaše jméno.“

„Moje jméno?“

„Ano. Vypadá to, že Herald se chystá omráčit čtenáře článkem o vás a nějaké záhadně zmizelé mrtvole.“

„Panebože,“ zděsil se Eric a okamžitě se mu vybavily přísné tváře členů výběrové komise, když mluvili o nutnosti zabránit publicitě poškozující pověst nemocnice. „A co Anna?“

„Allston, Sproul Court číslo 12. Je to adresa obchodu, ve kterém jste byli?“

„Ano. Benet’s. Vypadalo to na železářství.“

„Jste si jist, že jeho majitelem byl ten člověk – ten Titus Memmilard?“ zeptal se.

„Ovšemže ano. Mluvil o tom a tvrdila to i jeho neteř.“

Eric cítil, jak se v něm pomalu vzmáhá zmatek a jakási děsivá prázdnota.

„Doktore, v čísle 12 na Sproul Court je skutečně Benetovo železářství. Jenomže Benetovi, kteří mají byt v prvním patře a které jsme málem vyděsili k smrti, když jsme je vytáhli z postele, vlastní ten krámek už víc než pět let. A v životě neslyšeli o nikom, kdo by se jmenoval Titus Memmilard – a co se týče Anny Delacroixové, tak o ní taky ne.“

„Ale to… to není možné.“

Už v okamžiku, kdy ta slova vyslovoval, však Eric věděl, že slyší pouhou pravdu.

„A teď to další místo,“ pokračoval neúprosně Medeiros a nahlížel do svého bloku, „to místo o tři domy dál, kam podle vašeho tvrzení vás a tu Delacroixovou odvlekli s nožem na krku a pak údajně otrávili.“

„Co je s ním?“ Erikovi bylo nanic.

„Povídal jste, že šlo o zabedněný prázdný obchod, přeměněný na jakousi svatyni voodoo.“

„To souhlasí.“

„Doktore, nevím, jak bych vám to řekl, ale v celé té ulici není jediný zabedněný krám. V přízemí té budovy o tři domy dál je obchod se svíčkami.“

„Byli jste určitě na Sproul Court?“

Z toho, jak se po něm oba policisté podívali, Eric pochopil, že vážně pochybují o jeho duševním zdraví.

„Což o to, my jsme na Sproul Court byli,“ podotkl Medeiros. „Ale byl jste tam vy?“

„Samozřejmě že jsem tam byl. Strážmistře, já nejsem blázen, přestože si to myslíte. Všechno se odehrálo přesně tak, jak jsem vám vylíčil. Byli jste uvnitř toho obchodu se svíčkami?“

„Ne. Po tom, co jsme v té ulici zažili, jsme nebyli dvakrát žhaví zkoušet, jestli nás někdo pustí do domu. Ale výloha je plná svíček a podobných serepetiček a bylo přes ni výborně vidět i do krámu. Žádná bezhlavá kuřata tam nevisela, doktore. Ani jediné,“ odpověděl.

Eric klesl do křesla a zoufale se snažil zorientovat v tom, co právě vyslechl.

„To je šílené,“ zamumlal.

„V tom jsme s vámi zajedno.“

„Ale co ta dívka?“

„Co s ní má být?“

„Strážmistře Medeirosi, musíte mi věřit. S Annou Delacroixovou jsem se seznámil v Countwayově lékařské knihovně. Připravuje se na doktorát na Bostonské univerzitě. Pozvala mě, abych za ní přišel na Sproul Court… tam jsme pak byli odvlečeni dvěma muži s dýkami v rukou a při děsivém rituálu otráveni.“

„Víte, co si o tom všem myslíme, doktore? Že jste popíjeli v nějaké partě nebo klubu a trochu se vám to vymklo z rukou.“

„To je směšné.“

„Bral jste večer nějaké drogy?“

„Pouze tu, kterou mi rozetřeli po obličeji. Právě ji má v práci toxikolog. Až uslyšíte, co vám k tomu poví, možná mi konečně uvěříte.“

Jako na zavolanou se rozlétly dveře laboratoře a do čekárny vkráčel Ivor Blunt, v pohledu směs vzteku a únavy.

„Talkový pudr,“ řekl.

Policisté si vyměnili úsměv. Eric nebyl schopen slova. „Plus trochu špíny, textilních vláken a kapka nějakého oleje,“ pokračoval Blunt. „Nejspíš olivového. Doktore Najariane, u mne jste zatracený zkurvysyn a od téhle chvíle vám přeju jenom to nejhorší.“

„Copak nechápete,“ bránil se Eric a koukal z jednoho na druhého, „že to celé bylo vymyšleno, jen aby mě to zdiskreditovalo – aby si o mně všichni mysleli přesně to, co si teď myslíte vy? Opakuju, že všechno proběhlo tak, jak jsem řekl.“

„Já osobně jdu domů,“ prohlásil Blunt. „Až vás znovu někdo otráví, buďte tak laskav a už mi nevolejte.“

Nasupeně zmizel zpátky v laboratoři.

„Řekl bych, že jste ho příliš nepřesvědčil,“ poznamenal policista Medeiros s neskrývanou ironií. „Doktore Najariane, dnešní noci jste spoustě lidí nadělal fůru starostí.“

Eric si nevzpomínal, kdy se naposledy tak sesypal, že vzlykal, ale bylo mu jasné, že jestli se pokusí promluvit, stane se mu to právě teď. Anna Delacroixová ho dokonale obelstila – krok za krokem ho vmanévrovala do propasti ponížení a diskreditace, z níž se už nikdy nedostane. Skousl si nateklý dolní ret a dýchal zvolna, dokud si nebyl jistý, že je schopen s policisty diskutovat.

„Podívejte se,“ řekl pak, „ten roztržený ret a ty řezné rány na zápěstí jsem si přece nevymyslel.“

„Ale prosím vás, roztržené rty a pořezaná zápěstí vidíme co chvíli. Ani na okamžik nepochybujeme, že jste se v noci do něčeho přimotal. Ale stejně tak víme, že to bylo něco jiného, než co nám tu vykládáte.“

„A co tedy?“

Medeiros pokrčil rameny. „Drogy, ženské, možná nějaké sexuální zvrhlosti. Poslyšte, doktore, my nejsme žádní kruťáci a dovedeme mít pochopení. Ale jsme taky policajti. Vyslechli jsme vás, vaši historku jsme ověřili a nic jsme nenašli. Prostě nic. Věřte mi, zdaleka pro nás nejste první doktor medicíny, který se dostal do maléru. Vždyť je to kruci sotva pár měsíců, co zatkli toho chlapíka z vašeho ONP, protože…“

„Já vím, já vím. Ale tady jde opravdu o něco jiného. Věřte mi, že ano.“

„Doktore, na vašem oddělení mi tvrdili, že jste zatraceně dobrý lékař – jeden z nejlepších. Ale taky se zmínili, že jste se v poslední době hodně přepínal. Víte, já vás sice neznám, ale pokud mě něčím rychle nepřesvědčíte o opaku, mám dojem, že jste v něčem až po uši a nejspíš potřebujete pomoc, nebo dopadnete ještě daleko hůř.“

„Mně by úplně stačilo, kdybych našel někoho, kdo dokáže poznat pravdu, když ji slyší na vlastní uši.“

„Jak myslíte. Nechcete zavézt domů?“

„Ne, díky. Zvládnu to sám – a do háje!“

„Copak?“

„Ti chlapi mi sebrali klíče, peněženku, prostě všechno. Nedostanu se ani do vlastního bytu.“

„Nikdo jiný klíče nemá?“

„Ne. Vlastně jedna žena, jenže nevím, kde teď je. A abych vám přiznal celou pravdu, po tom, co se mi stalo, o ni začínám mít vážné obavy. Možná budu potřebovat, abyste mi ji pomohli najít, ale dokud se nedostanu do bytu, nemůžu nic dělat.“

Medeiros pohlédl na kolegu. „Co myslíš, máme mu píchnout?“

Druhý policista pokrčil rameny a pak přikývl.

„Nechceme, aby se to moc vědělo, ale víme, jak se dostat do bytu,“ poznamenal Medeiros. „Jdeme! A co se týče toho vašeho děvčete, dokud nemáte důkaz, že v tom něco skřípe, radil bych vám počkat osmačtyřicet hodin, než to ohlásíte. Ve vašem případě počkejte raději rovnou dvaasedmdesát.“

Položil Erikovi ruku na rameno a provedl ho dveřmi. Na chodbě je obklopilo pět novinářů. Jedna reportérka požádala Erika, aby počkal, než se připraví její štáb s kamerou, a nastrčila mu před obličej mikrofon přenosného nahrávače. Ze všech stran se na něj sypaly otázky.

„Doktore, povězte nám něco o tom kouzelníkovi voodoo!“ –“Umíráte?“ – „Jaké při tom máte pocity?“ – „Kdo je ta záhadná žena? Jak to, že na Bostonské univerzitě není zapsána ke studiu?“ – „Co zjistila analýza jedu?“ – „Budete hospitalizován?“

„Chcete s nimi mluvit?“ otázal se ho šeptem Medeiros.

Eric jen zavrtěl hlavou.

„Z cesty!“ nařídil policista. „Briane, obviň je z maření.“

„Nebraňte nám v práci!“ vykřikl někdo. „Doktore, povězte nám něco o té zmizelé mrtvole – o té, co ji pitvali zaživa.“

„Co se to vlastně v téhle nemocnici děje?“ ptal se další novinář. „Nejdřív ten výtečník, co nabízel drogy za sex, a teď tohle.“

Policisté zaklínili Erika mezi sebe, prodrali se novinářskou smečkou a chvátali chodbou. O minutu později už Eric seděl na zadním sedadle jejich hlídkového vozu.

„Do domu se dostanu,“ řekl. „Můj soused z přízemí nechává ve skrýši u zadního vchodu klíče pro své přítelkyně.“

„Něco takového moc rádi slyšíme,“ řekl policista jménem Brian.

„Poslyšte, díky za to, co pro mne děláte.“

„Zřejmě za sebou nemáte lehkou noc,“ podotkl Medeiros.

Eric se málem usmál. Věděl, že jeho kariéra je – alespoň ve White Memorialu – po všech stránkách u konce. A jestli se ukáže oprávněné podezření, že jeho skorozatčení bylo ohlášeno registračnímu a disciplinárnímu odboru Lékařské komory, může být jeho postavení lékaře ohroženo vůbec. Anna Delacroixová nesporně posloužila svým šéfům – ať už to byl kdokoliv – přímo skvěle.

Do Erikova domu se dostali z postranní ulice a pak vystoupali po zadním schodišti. Tony Medeiros poklekl ke dveřím a prohlížel si zámek.

„Na tohle stačí kreditní karta,“ usoudil.

Zkusil knoflík a ten se lehce otočil.

„Zdá se, že jste zapomněl zamknout, doktore,“ řekl a otevřel dveře. „Populární detektivní ohař McGruff by se rozčílil, kdyby…“

V tom okamžiku všichni tři strnuli. Už ode dveří viděli, že bytem se přehnalo tornádo. Než vešli dovnitř, rozepnuli si oba policisté pouzdra služebních revolverů. Všechny zásuvky byly vytažené a rozházené po podlaze, krabice s knihami vysypané, v záplavě papírů ležela rozbitá lampa. Prošli celý byt a nahlédli do skříní ve zdi, v nich vládla stejná spoušť.

Potom v kuchyňském dřezu našli Verdiho. Papoušek byl mrtvý, zřejmě mu zakroutili krkem. Pří pohledu na něj Eric zaúpěl, klesl na židli a schoval tvář do dlaní. Jeho oči však zůstaly suché.

„Nenapadá vás, kdo to tu mohl tak zřídit?“ zeptal se Medeiros. „A proč? Anebo, když už jsme u toho, jak se dostal dovnitř? Nejsou tu žádné známky násilného vloupání.“

„Sebrali mi klíče. Už jsem o tom mluvil,“ řekl Eric a ani nezdvihl hlavu.

„Haló, Tony!“ zavolal v tu chvíli druhý policista. „Jsem v koupelně. Měl bys sem zajít. Mám pocit, že je tu něco, čím se to všechno vysvětluje.“

S Erikem v závěsu chvátal policista předsíní.

Brian stál se založenýma rukama u stěny koupelny. Přes umyvadlo bylo položené oválné zrcadlo z Erikovy ložnice. Na něm ležela žiletka, brčko a malá lžička. Pod tím bylo vyrovnáno několik tenkých řádek bílého prášku a vypadalo to, že několik dalších už bylo zkonzumováno. Na víku toalety se povaloval plastikový sáček, v němž bylo podle Erikova odhadu nejméně za tisíc dolarů kokainu.

Pokud v těchto chvílích prožíval nějaký šok, pak to byl šok z poznání, že vlastně není vůbec překvapen. Ten, kdo tahal za drátky Anny Delacroixové, si nepřál jeho smrt – chtěl ho pouze profesionálně i osobně odrovnat.

„Drogy dokážou způsobit, že lidi provádějí prapodivné a moc šeredné věci,“ mudroval Tony Medeiros, jako by mluvil s devítiletým chlapcem. „I když ti lidé jsou třeba náhodou doktoři. Věřte mi, tentokrát jste si to měl odpustit.“

Sáhl za opasek a vylovil pouta.

Eric se beze slova otočil a natáhl ruce za záda.

„To si opravdu myslíte, že jsem si zdemoloval byt, zabil vlastního papouška a nechal tady ležet všechno to svinstvo? A pak si k tomu přivedu dva policajty?“ zeptal se, když náramky zaklaply. Z jeho hlasu zazníval odevzdaný klid.

„Doktore,“ řekl Tony Medeiros, „v okamžiku, kdy narazíme na něco takového, musíme jednat. Myslet za nás bude někdo jiný. Briane, budeš tak hodný a ohlásíš to? My s doktorem zatím počkáme v tom, co zbylo z obýváku.“

Když se posadil na pohovku a přehlédl trosky toho, co bývalo ztělesněním jeho jednoduchého života soustředěného pouze na práci, pocítil Eric, jak se mu v duši šíří zvláštní, skoro nadpřirozený klid. Ti, kdo mu tohle všechno provedli, byli vyděšení a měli strach – buď z něčeho, co by Eric mohl objevit, nebo z něčeho, na co už přišel. Ano, zbili ho a pokořili, zastrašovali ho a podařilo se jim ho zdiskreditovat. Ale nezabili ho. A v tom, jak se brzy budou mít možnost přesvědčit, udělali chybu.

Někde až na dně paměti se objevila melodie. Zpočátku si Eric pouze uvědomoval její přítomnost, ale brzy už mírně pokyvoval hlavou do jejího rytmu a polohlasně si ji pobrukoval. Melodie ho neopouštěla po celou dobu, kdy ho vedli dolů po schodech a pak do hlídkového vozu.

Byl to sbor z „Me and Bobby McGee“ Krise Kristoffersona. Svoboda neznamená nic jiného než nemít už co ztratit…

(31)

„Víte, pane Najariane, vy dva byste se měli nějak domluvit. Nejdřív voláte vy a necháte vzkaz, že jste volal a jste v pořádku, potom zavolá ona a nechá pro změnu vzkaz, že volala a je v pořádku. Pak si to oba zopakujete. Ale nikdo z vás nenechá číslo. Chápete, co mám na mysli?“

„Jo,“ přisvědčil Eric a představil si íránského recepčního, jak nervózně přechází za recepčním pultem hotelu Carlisle. „Já to chápu.“

„Takže byste mi laskavě sdělil své číslo?“

Eric přelétl pohledem po chodbě vězení čtvrtého okrsku a po policistovi, který tu čekal, aby ho odvedl k soudu, kde bude obviněn z držení kontrolované látky třídy B a z jejího přechovávání za účelem prodeje.

„Ne,“ řekl. „Vyřiďte jí jenom, že jsem volal a jsem v pořádku. Brnknu později.“

Zavěsil a pak před sebe nastavil ruce s náramky, aby mu je policista opět spoutal za zády. Zamžikal, když mu ze zápěstí vystřelila známá bodavá bolest, a uvažoval, jak dlouho vydrží stehy Jennifer Farrelové. Také snad posté přemýšlel o tom, kde může být Laura a proč dnes v noci vlastně nespala ve svém hotelovém pokoji.

Podle recepčního naposledy volala do hotelu kolem šesté ráno. Teď už bylo skoro jedenáct. Eric v duchu děkoval prozřetelnosti, že se nerozhodla zůstat v jeho bytě, a doufal, že ať už byla kdekoliv, strávila uplynulé hodiny příjemněji než on.

Čím víc o tom přemýšlel, tím si byl jistější, že se muselo stát něco, co ji vyděsilo nebo alespoň varovalo před možným nebezpečím. Naznačila to tím, že do Carlislu zavolala, že je v pořádku, ale přesto nenechala telefonní číslo. Pravděpodobně poznala, že recepční je typ, který ochotně poslouží každému, kdo nabídne víc. Skutečně vypadal tak, jako by se přímo třásl na nějakou konkrétnější informaci.

Třeba, dohadoval se Eric, se s recepčním už opravdu někdo domluvil. A možná Laura zahlédla, jak některý z těch chlapů z doků hlídá Carlisle, nebo ji někdo obtěžoval a podařilo se jí uprchnout. Zřejmě se ubytovala v jiném hotelu a má starost, co je s ním. Eric se proklínal, že je pro ni teď zcela k nepotřebě.

„Máte plášť?“ zeptal se Erikův strážný, když se blížili k východu z policejní stanice.

„Ne. Ale venku je hezky. Myslím, že žádný nepotřebuju.“

„Jak je libo. Ptám se jenom, protože někdo chce plášť, aby si měl čím zakrýt tvář.“

„Měl čím zakrýt…?“

Eric už neměl čas ani důvod, aby svou otázku dokončil. Ve dveřích se k nim připojili dva další policisté a proráželi jim cestu masou těl, mikrofonů a cvakajících fotoaparátů – smečka byla nejméně pětkrát početnější než ta v nemocnici a nesrovnatelně neurvalejší. Eric si zakrýval oči před náporem fotoblesků a pokoušel se nevnímat palbu otázek, z nichž i ty nejslušnější byly nevkusně bezohledné. Náhle všechno přehlušil pronikavý drsný hlas, který chvatně volal na zástup novinářů.

„Ustupte, ustupte prosím. V dané chvíli nemůžeme učinit jakékoliv jiné prohlášení než vás ujistit, že tento muž se nedopustil žádného nezákonného jednání a jeho bezúhonnost bude prokázána, jakmile budou známa všechna fakta. Teď nám laskavě udělejte místo a nechte nás projít.“

Eric zíral na rozcuchaného chlapíka v nepadnoucím obleku a s odřenou aktovkou, z jehož úst ten hlas vycházel.

„Co jste zač?“ zavolal na muže jeden z novinářů.

„Na koho asi tak vypadám – na Gándhího?“ opáčil muž. „Jsem právní zástupce doktora Yossariana.“

„Najariana,“ zašeptal Eric.

„Connolly,“ představil se muž. „Felix Connolly. Jste v pořádku?“ zeptal se.

„Jsem. Proč tohle děláte?“

„Dlužím laskavost jistému soukromému detektivovi,“ pošeptal mu Connoly.

„Rozumím,“ přisvědčil Eric, neboť se mu vybavilo Lauřino vyprávění o schůzce s Bernardem Nelsonem a hned věděl, na čem je. Připomněl si její popis detektiva i jeho kanceláře – a vzhled právníka, který mu dlužil laskavost, ho zase tak nepřekvapoval. „Laura je v pořádku?“ zeptal se.

Advokát přikývl. „Jménům se zatím, pokud možno, vyhýbejte,“ nabádal ho. „Včera měla nějaké potíže, ale už je to dobré. Náš společný přítel ji poradil, aby se zbytečně neukazovala. Až budeme sami, řeknu vám, co vím. K soudní budově musíte jet v hlídkovém voze. Já pojedu svým vozem a tam se setkáme.“

Kývl směrem k maličkému otři skanému volkswagenu zaparkovanému těsně za policejním vozem.

„Mercedes by působil důvěryhodněji, nemyslíte?“ nadhodil Eric.

„S tím si nedělejte hlavu,“ řekl Felix Connolly. „Zdání může klamat. Nemusíte mi věřit, ale čas od času vytáhnu z bryndy ještě větší zlosyny, než jste vy.“

Cestičku z trnitého houští obžaloby před okresním soudem Erikovi prosekal Felix Connolly s udivující směsí šarmu, nabubřelosti, nestrannosti a právnického ostrovtipu. Svou exhibicí dokázal přesvědčit státního zástupce, aby stáhl obvinění z přechovávání drog za účelem jejich distribuce, a soudce, aby o 400 % snížil kauci, kterou obžaloba původně navrhovala ve výši 10 000 dolarů. Nakonec, když bylo stanoveno datum přelíčení, které mělo rozhodnout, zda se jedná o trestný čin, a když byl případ určen do kompetence Vyššího soudu hrabství Suffolk, protáhl Connolly bleskově Erika kolem povykujícího hejna žurnalistů do svého VW.

„To jste zvládl perfektně,“ pochválil ho Eric, když Connolly prokličkoval davem a zařadil se do proudu. „Je vidět, že se ve svém řemesle vyznáte.“

Connolly přijal lichotku lehkým pokývnutím.

„Pokud to náhodou nevíte, Bernard Nelson taky. Vaše přítelkyně má štěstí, že na něj narazila.“

„Ještě pořád nemůžu uvěřit tomu, co právě prožila.“

„V tomhle směru za ní pozadu nezůstáváte.“

„Taky si myslím. Ale řekl bych, že jsme ty zatracené novináře konečně setřásli.“

„Moc bych na to nespoléhal,“ mínil právník, natáhl ruku za Erikovo sedadlo a podal mu noviny. „Obávám se, že nás někteří sledují i teď. Ještě si na vás smlsnou. Tohle je ranní vydání Heraldu. Mrkněte se na to a pak vám ukážu zvláštní vydání, staré sotva pár hodin.“

Na třetí straně ranního vydání byl dvousloupcový, výrazně zarámovaný článek, který pojednával především o křižáckém tažení jistého neohroženého doktora pátrajícího po zmizelém těle a vzorcích tkání ženy, o níž se proslýchá, že byla pitvána zaživa. Kromě stručného výtahu z Erikova životopisu sestával článek hlavně z výroků Bez komentáře a Nezakládá se na pravdě, pronesených představiteli nemocnice a kanceláře úředního ohledavače. Byl citován Joe Silver, který popřel pověsti o pitvě zaživa a dodal: „Doktor Najarian působí v naší nemocnici téměř pět let a jistě by tisku nepodával informace o vnitřních záležitostech nemocnice, zvláště když nemá k dispozici fakta.“

Jakkoliv ranní vydání pohřbívalo Erikovy poslední naděje na kariéru ve White Memorialu, ve srovnání se zvláštním vydáním to byl přímo chvalozpěv.

DOKTOR ZOMBIE SE HONÍ ZA ŽIVOU MRTVOLOU

Článek na první straně, doplněný fotografií Erika v záři fotoblesků odváděného dvěma policisty z patologie, by v každé desetistupňové škále senzacechtivosti musel dosáhnout nejméně devítky. Kdykoliv reportérovi scházela fakta nebo jeho informace nesouhlasily se zbytkem článku, jednoduše si vymýšlel. Rozhovory s Ivorem Bluntem, waylandskými policisty a několika zaměstnanci nemocnice načrtávaly obraz přecitlivělého a přepracovaného mladého muže, který nedávno neuspěl v konkursu na místo primáře oddělení naléhavých případů, a aby se nezhroutil, vrhl se na kokain. Jeho posedlost jedem tetrodotoxinem, jak naznačil Blunt a další, byla evidentně paranoidním bludem vyvolaným požíváním kokainu.

„Charles Manson hadr,“ usykl Eric, když dočetl článek.

Doplňující materiál, nahrazující původní článek ze třetí strany ranního vydání, znovu vyhrabával zatčení a následné zmizení Craiga Worrella, kterého Herald přezdíval „Doktor Sex“. Reportér, jenž se podle Erikova názoru po tomhle brilantním výkonu musel stát nejméně šéfem oddělení, neopomněl zdůraznit, že místo, o které se ještě nedávno „Doktor Zombie“ ucházel, předtím zastával právě „Doktor Sex“. Eric uvažoval, jak se vůbec důstojná nemocnice White Memorial dokáže s tímhle posledním útokem na svou pověst vyrovnat.

„To vyšumí,“ řekl Connolly.

„V téhle chvíli je mi to skoro jedno. Jen bych chtěl mluvit s Laurou, nic víc. Jedeme za ní?“

„Ani nápad. Jak už jsem řekl, několik novinářů a kdovíjakých dalších neřádů nás pravděpodobně sleduje. Bernard Nelson si dělá o bezpečí vaší přítelkyně starost. A jako ten, kdo ho zná už dost dlouho, vám povídám, že Bernard Nelson si nikdy nedělá starosti bezdůvodně.“

„Co tedy uděláme?“

„Nechci se vás dotknout, ale ze všeho nejdřív se potřebujete někde osprchovat.“

Eric se provinile usmál a složil hlavu do dlaní.

„Neberu to jako urážku. Nevím, v jakém stavu je teď můj byt, ale než mě zatkli, stačil jsem si vzít rezervní klíče, takže se alespoň dostanu dovnitř.“

„Půjdu tam s vámi,“ rozhodl Connolly. „Abych splatil Bernardovi dluh, musím vás dopravit k vaší přítelkyni – a samozřejmě bez nějakých slídilů v patách.“

„Jak to chcete zařídit?“

Connolly se záhadně usmál.

„To už nechte na mně a na mém broukovi.“

Eric si nevšímal chaosu, který vládl v jeho bytě, chvátal do ložnice a zavolal do kanceláře Bernarda Nelsona. O jeho zatčení se Laura dozvěděla z vysílání jedné z rozhlasových stanic s nepřetržitým zpravodajstvím.

„Vypíchli tě i v televizních zprávách,“ řekla. „Nemohla jsem uvěřit vlastním uším.“

„To jsme na tom oba stejně. Mně zase připadalo šílené, jak málo stačilo, aby tě zabili.“

„Eriku, pověděl ti Connolly o Donaldu Devinovi?“

„Ano. Muselo vám přeskočit, že jste něco takového riskovali.“

„To nemyslíš vážně!“

„Máš pravdu, nemyslím. Jenom bych se raději zapletl do tvého bláznovství než do toho svého.“

„Chci o tom vědět všechno. Řekl ti advokát, že máš být opatrný, až sem půjdeš?“

„Řekl. Vymyslel, jak na to, ale zatím mi to neprozradil.“

„Skvělé. Protože, Eriku, dějí se prapodivné věci a Donald Devine je – tedy byl – přímo v jejich středu.“

„Co máš na mysli?“

„Podrobnosti bych si raději nechala, až přijdeš, ale jedna z účetních knih, které jsme sebrali z jeho sejfu, obsahuje dlouhý výčet klientů uvedených pouze iniciálami a daty. Za iniciálami je vždycky několik různých zkratek a jmen.“

„Ano?“

„Zatím jsme si dali dohromady, že brzy po každém datu jel Devine – nebo někdo jiný, kdo řídil jeho pohřební vůz – z Bostonu kamsi do jižního Utahu. Jsou to desítky cest.“

„Tu účetní knihu bych moc rád viděl.“

„Uvidíš ji. A ještě něco, Eriku. Poslední zápis v knize není úplný. Je tam jen datum a iniciály L. L.“

„L. L.?“

„Eriku, je to z toho dne, kdy Reed Marshall konstatoval smrt u té ženy…“

„Loretta Leoneová! Devine už měl zapsané její iniciály?“

„Vypadá to tak.“

„Lauro, dívala ses taky na to únorové datum, když…“

„Je tam zápis s tímhle datem,“ skočila mu do řeči. „Iniciály jsou P. T.“

„My už zjistíme, co znamenají,“ vyhrkl Eric vzrušeně. „Vydrž. Co nevidět jsem u tebe.“

„Jsem moc ráda, že jsi v pořádku.“ Eric se rozloučil a opatrně položil sluchátko.

„Zdá se, že se věci daly do pohybu,“ poznamenal právník.

„To tedy daly,“ souhlasil Eric. „A pevně věřím, pane Connolly, že až s tím budeme hotovi, bude ve White Memorialu pár lidí potřebovat vaše služby ještě víc než já. Nevím, o co vlastně jde, ale z toho, co provedli včera Lauře a dneska v noci mně, soudím, že jsme píchli do obnaženého nervu. V tom, co jsem se dozvěděl já, a co vypátral váš přítel Bernard s Laurou, je většina potřebných střípků. A někde na nás čeká klih, kterým ty střípky spojíme dohromady.“

Felix Connolly vytáhl z kapsy saka placatou stříbrnou lahvičku a odšrouboval víčko.

„V tom případě, příteli, připíjím na ten klih!“

Rocky DiNucci vjel rukou do kapsy svých potrhaných a promaštěných keprových kalhot a ujistil se, že tam dosud má šestnáct dolarů, které mu zaplatili za vyprázdnění barelů a zametení dvou skladišť ve východobostonských docích. Šinul si to do Stellina krámu s alkoholickými nápoji, kde si chtěl dopřát nějaký lepší zinfandel, pár vajec natvrdo a třeba i svůj oblíbený janovský chlebíček se šunkou, sýrem a vším, co k tomu patří. Rocky si dával velký pozor, protože věděl, jak často mu peníze nějak záhadně zmizí ještě předtím, než je stačí utratit.

DiNucci býval kdysi nadějná střední váha, schytal však za ta léta příliš mnoho úderů a svému nervovému systému dával navíc zabrat i laciným vínem. Teď byl hrdý alespoň na to, že se o něm mluvilo jako o „dobrákovi, který by mouše neublížil“, a každému, kdo o to stál, s radostí ukazoval pomačkanou fotografii, jež dokazovala, že dělával sparingpartnera šampiónovi ve střední váze Carmenu Basiliovi.

Zimní měsíce trávil Rocky v nejrůznějších útulcích po celém městě, větší část roku však bydlel v boudě z prkýnek, lepenky a vlnitého plechu, postavené pod obloukem nadzemního úseku dálnice 1A necelý kilometr od pobřeží.

Dokázal obstojně číst a taky trochu psát a pořád ještě uměl natolik boxovat, že když ho požádali, vypomáhal v Cardellově tělocvičně. Během uplynulých let se několikrát pokusil svůj život změnit, nechat pití a dát dohromady tolik peněz, aby si mohl najmout pořádný byt. Nikdy to ale netrvalo dlouho – a byl zpátky u flašky a pod magistrálou 1A.

Od Stelly odcházel Rocky s dvěma balíčky camelek, půl tuctem vajíček natvrdo, dvěma dvoulitrovými lahvemi zinfandelu Cribrari a téměř šesti dolary na hotovosti. Drobné mince – sedmdesát osm centů – věnoval na ulici dvěma klukům, kteří se chtěli podívat na jeho fotografii. Pak si to namířil domů a cestou přemýšlel, za co utratí zbytek výdělku, a kde by jej do té doby měl bezpečně ukrýt.

Slunečná odpolední obloha se zatáhla a Rocky tušil, že přijde bouřka. Zastavil se na prázdné parcele nedaleko přechodu k dálnici a prošmejdil ji, až našel pár plechů na vyspravení střechy. Pak konečně dorazil ke své boudě. To, že překližkové dveře byly pootevřené, ho příliš nevzrušovalo. Starší děti si tu často hrávaly na válku a jeho obydlí používaly jako pevnost. Že by ho někdo vykradl, toho se bát nemusel, protože všechno, co pro něj mělo cenu, nosil v plátěném báglu přes rameno. „Haló!“ zavolal Rocky, když se blížil k boudě. „Je tu někdo?“ Nikdo se neozval.

Složil svůj náklad na zem a pomalu nohou otvíral dveře. Uvnitř ležel na štosu starých dek, které Rockymu sloužily jako postel, bradou vzhůru nějaký muž. Teprve když Rocky přiklekl k jeho nehybnému tělu, zjistil, že nejde o mrtvolu. Chlápek pouze spal. Rocky si nalil sklenici vína, posadil se na bedničku a prohlížel si hosta. V šeru vnímal jen některé detaily mužovy tváře, s jistotou však cítil, že tu tvář už někdy viděl, že ji zná. Ale odkud?

Téměř po hodině a dalších dvou sklenicích zinfandelu si Rocky hlasitě odkašlal. A pak znovu a hlasitěji. Nakonec natáhl nohu a šťouchl vetřelce do stehna. Chlapík se zavrtěl a procitl. S velkou námahou se posadil.

Jakmile se poprvé pořádně podíval do mužova vyhublého a bledého obličeje s popraskanými rty pokrytými zaschlou krví a prázdným, skelným pohledem, vybavilo se Rockymu jediné jméno. Ne že by si Jesse Kidd a tenhle chlap byli tak podobní, jejich pohled byl však stejný. Byl to pohled smrti – pohled, jaký měl v očích Jesse Kidd, když se jednoho pátečního večera v zakouřené aréně v Newarku pokoušel zdvihnout ze žíněnky během šestikolového předzápasu proti Rockymu. Kidd se tehdy na nohy už nepostavil a deset minut poté, co byl odpočítán, zemřel.

„Ahoj, kámo, nemusíš se bát. Já jsem Rocky. Tohle je můj bejvák. Seš v pořádku?“

Scott Enders na něj chvíli nehnutě hleděl a pak zavrtěl hlavou.

„Myslím, že mám zlomených pár žeber. Při nadechnutí to bolí.“

„Seš zdejší?“

„Ne, z Clevelandu.“

„Z Clevelandu, jo? Přísahal bych, že jsem tě už někdy viděl. Jak se jmenuješ?“ Scott ukázal na proužek našitý na košili. „Bob, jo?“ odfrknul si Rocky. „Co je to zač, košile z lapáku nebo co?“

„Já nevím,“ přiznal Scott.

„Chceš se napít?“

„Ano.“

Rocky k němu natahoval ruku s lahví, ale pak si to rozmyslel a podal mu zpola naplněnou sklenici a láhev si nechal pro sebe.

„Máš peníze?“ zeptal se.

„Něco mám.“

Scott vytáhl zbytek peněz od Eddicho Garcii a tiše přitom zasténal bolestí, která vyšlehla z hrudi, kam ho kopl lupič. Během cesty z Ohia několikrát na toaletě v autobuse vykašlával krev. Každé nadechnutí znamenalo trýznivou námahu. Když dorazil na bostonský terminál, dal dvacet dolarů taxikáři a ten ho pak vysadil někde ve východním Bostonu. Další, co si uvědomoval, bylo, jak do něj někdo šťouchá, aby ho probudil.

Rocky DiNucci se díval na peníze.

„Hele, Bobe,“ řekl, „jestli seš ochotnej mi zaplatit pár babek nájemnýho, rád se s tebou o tenhle bejvák podělím.“

„Musím najít koně paní Gideonové.“

„Jasně, to musíš.“

Scott věděl, že ten člověk z něj není moudrý. Nepřál si nic jiného než odtud zmizet a pokusit se vypátrat, co ten kůň paní Gideonové vlastně znamená – pokusit se najít sám sebe. Jenže celá ta dlouhá cesta a nepolevující bolest v hrudi ho nesmírně vyčerpávaly. Střídavě mu bylo horko a vzápětí ho roztřásla zimnice. Zoufale potřeboval spát. Podal muži bankovky a lehl si zpátky na deky.

„Hele, pětatřicet babek je moc,“ slyšel Rockyho. „Nechám si deset a ty si vem zbytek. Určitě nic nepotřebuješ? Možná bys měl jít do špitálu… No, jak myslíš. Třeba ti udělá dobře, když se trochu prospíš. Určitě jsi v těchhle končinách nikdy nebyl? Vsadil bych krk, že jsem tě už někde viděl… No nevadí. Jestli jo, však už si vzpomenu, kde… Lidi si ze mě někdy dělají blázny, ale nevědí, že starej Rocky DiNucci má paměť jako slon. Spolehnou se, váženej pane Bob, starej slon Rocky si vzpomene.“

(32)

Když si v roce 1980 kupoval Felix Connolly svého citrónově zeleného brouka, tachometr ukazoval přesně 99 000 mil – a na 99 000 mílích zůstal i nadále. Přesto Erika během jízdy v chaotickém odpoledním provozu překvapil broukův elán. Uklidnilo ho také, že předtím advokát vrátil placatou láhev do kapsy saka po jediném doušku a zatím dál neochutnával. V téhle chvíli bylo v sázce příliš mnoho, než aby se nedalo spolehnout na jeho úsudek.

Pokud Connollymu dělalo starosti, jestli nejsou sledováni, nedával to nijak najevo, jel stále v jednom pruhu a do zpětného zrcátka se téměř ani nepodíval. Stejně tak se nijak nenamáhal Erikovi vysvětlit, proč míří do čtvrti Roxbury, přímo na opačnou stranu od kanceláře Bernarda Nelsona v Boylston Street.

„Důvěřujte broukovi,“ to bylo jediné, co prohodil.

Před odchodem ze svého bytu zavolal Eric Joe Silvera do White Memorialu. Přednosta ONP se chladně vyjádřil, že v zájmu všech zúčastněných by bylo dobré, aby Eric odešel na vlastní žádost, dokud se celá záležitost s jeho zatčením a obviněním z přechovávání drog nevyřeší.

Aniž uváděl podrobnosti, naznačil mu Eric, že ve White Memorialu se provozují jisté protizákonné a nebezpečné praktiky, kterým by mohl daleko lépe přijít na stopu, kdyby zůstal v zaměstnaneckém poměru. Doufal, že pokud Silver patří ke Caduceovi, mohla by u něj tahle tichá hrozba vyprovokovat nějakou usvědčující poznámku nebo reakci.

Zdálo se však, že Erikovy narážky nevzbudily u přednosty oddělení ten nejmenší zájem. Stroze mu do příštího odpoledne poskytl lhůtu k odchodu na vlastní žádost, jinak prý dostane oficiální výpověď.

Když Eric zavěsil, zabalil pečlivě do novin tělíčko Verdiho a uložil je na balkon s nadějí, že se o ně co nejdřív bude moci postarat odpovídajícím způsobem. Čas odchodu určil Connolly na 15.30. Zbývající minuty Eric prostál na balkoně. Opíral se o zábradlí, díval se přes střechy domů a zvažoval své vyhlídky ve světle požadavku Joe Silvera, aby odešel z nemocnice. Měl obavy o budoucnost a zlobil se na Silvera pro ten nedostatek důvěry, ale ze všeho nejvíc ho trápila hanba, jakou pocítí jeho rodiče.

Volal jim už dopoledne během přestávky v soudním líčení a snažil se je přesvědčit o své nevině. Jak se dalo očekávat, brali jeho potíže zcela osobně a nebyli schopni odhlédnout od vlastního zděšení a pocitu ponížení natolik, aby pro něj nalezli pár slov, která by mu naznačila, že mu skutečně věří. I to nejhorší, co kdy v životě provedl, bylo příliš mírné, než aby byli připraveni na podobnou hrůzu. Jestli dostane výpověď z White Memorialu, dotkne se jich to daleko víc než všechna uvěznění jeho bratra.

V duchu si znovu přísahal, že tuhle věc dotáhne do konce –vypátrá ty, kdo ničí jeho a Lauřin svět, a nebude litovat žádné oběti, jen aby je zneškodnil. A pak, za předpokladu, že to přežije, posbírá střepy a stvoří z nich nějaký nový život pro sebe – a jak doufal, i pro Lauru.

„Šedivý cougar a modré volvo,“ řekl Felix Connolly.

„Cože?“

„Neohlížejte se, ale zavěsila se na nás nejméně dvě auta. Jedou za námi od chvíle, co jsme opustili váš byt.“

„Novináři?“

„To záleží na tom, jak dobře se cítíte.“

„Moc dobře ne,“ přiznal Eric.

„Pak to asi novináři nebudou. Utáhněte si bezpečnostní pás, když se vám bude chtít, klidně zavřete oči.“

Connolly vytáhl placatici a trochu si lokl. Pak, než k tomu stačil Eric něco poznamenat, přeřadil a sešlápl plyn. Vzápětí VW vystřelil a přímo před očima dvou šokovaných řidičů se v pravém úhlu prosmýkl do úzké vedlejší ulice. Eric se ohlédl právě v okamžiku, kdy za roh se skřípěním zahýbal cougar, těsně následovaný volvem.

Vedlejší ulice byla pro tuhle rozpadající se část města svými hromádkami odpadků a rozbitého skla, lemujícími obrubníky, typická. Zchátralé domy z červených cihel byly od vozovky oddělené metrovými chodníky a vzájemně mezi sebou úzkými uličkami. VW nebyl ještě ani v polovině ulice, a pronásledovatelé už značně zmenšili jeho náskok. Zdálo se, že ho doženou dřív, než dojede na nejbližší křižovatku. A pak náhle i tato obava ztratila smysl. Přímo před nimi vyrostl tak nešikovně zaparkovaný nepojízdný starý chevrolet se zdviženou kapotou, že zcela blokoval průjezd.

„Sakra,“ zaklel Eric a znovu se ohlédl. „Co uděláme teď?“ V tom okamžiku Connoly dupl na brzdu a stočil vůz vlevo do špinavé uličky, která byla tak úzká, že si jí předtím Eric ani nevšiml. VW míjel zdi domů se sotva pěticentimetrovou mezerou na každé straně.

„Podle Bernarda by se to tu mělo jmenovat Nelsonova ulička,“ vysvětloval Connolly, zatímco zvolna projížděl dál, „i když jsem si úplně jistý, že jsem o ní řekl já jemu. Tuhle jedovatě zelenou mrsku jsme si koupili dohromady právě pro podobné příležitosti, jako je ta dnešní, a tak toho chudinka moc nenajezdí. Ačkoliv ve srovnání s mým mercedesem je to vlastně příjemná změna. Ta popelnice se zdviženou kapotou patří jednomu známému, který zřejmě momentálně sedí v některém z nedalekých barů. Váží to nejmíň tunu. Jestli kolem ní naši kamarádíčkové neprojedou – a to nedokážou – pak se v žádném případě nedostanou do ulice, kam míříme my.“

Eric se otočil právě včas, aby viděl, jak do uličky vbíhají dva muži a pokoušejí se za nimi utíkat, bylo však jasné, že už je pozdě. Zřejmě jim to taky došlo, protože po několika metrech pronásledování nechali. S neskrývanou radostí nad vydařenou léčkou vjel Felix Connolly s broukem plynule na hlavní silnici ve směru zpátky na Boston a pak přidal plyn.

„Nějaké otázky?“ zeptal se.

„Pouze jedna,“ řekl Eric. „Zbylo vám v té placatici ještě trochu?“

Felix Connoly zavezl Erika do Back Bay a zastavil před honosným starým domem na říční straně Beaconu.

„Svou přítelkyni najdete v bytě 3 B,“ oznámil. „Kdybyste cokoli potřeboval, tady je má vizitka. Na tom čísle mě zastihnete ve dne i v noci.“ Naklonil se a potřásl Erikovi rukou. „Jste třída, doktore,“ řekl. „Zvládl jste to výborně.“

„Díky za uznání. Ale především vy jste eso, Felixi. Té placatice se držte dál.“

Jmenovka vedle zvonku k bytu 3 B obsahovala pouze sdělení: ZVOŇTE JEDNOU A ČEKEJTE. Eric ani nestačil sundat prst z tlačítka, když se v mluvítku ozvala Laura a pustila ho bzučákem do domu. Pak vyhlédla přes bezpečností řetízek a vzápětí už ho vtáhla do bytu a pevně se k němu přitiskla. V polibku i v celém jejím těle cítil napětí.

„Jsem v pořádku,“ šeptal a hladil ji po vlasech. „Všechno se to zase srovná.“

Čekal, až napětí v jejích svalech poněkud poleví a zklidní se jí dech, a teprve pak poodstoupil a obhlédl si nevelký byt. Prostor byl vkusně členěný, nábytek skandinávský a leštěnou podlahu pokrývaly koberce v orientálním stylu. Dvojitá válenda na galerii ve výšce dva a půl metru dosahovala až k půlkruhovému oknu s výhledem na řeku Charles.

„Moc hezký byt,“ utrousil. „Komu patří?“

„Bernard se přímo nevyjádřil, ale usoudila jsem, že buď jemu, nebo někomu, koho dobře zná. Zavezl mě sem, není to tak dávno, dal mi klíče pro nás oba a řekl, že se tu můžeme zařídit, na jak dlouho budeme potřebovat.“

„Kde je teď?“

„Manželka mu sem přivezla nějaké oblečení a pak ho vzala na letiště. Pokud se let neopozdil, odstartoval asi tak před hodinou do Salt Lake City.“

„V obchodní záležitosti?“

„V naší záležitosti, Eriku.“

„Ale do Utahu? Neměl by po tom všem, co se tu děje, raději…“

„Zadrž. Musím ti to všechno vysvětlit popořádku. Určitě ti nic neschází?“

„Ne – díky tomu advokátovi,“ řekl. „Jsem jenom příšerně utahaný, nic víc. A nemůžu se dočkat, až si to vyřídím s tím – ať už je to, kdo chce – kdo nám tohle zavařil. Víš, ani jsem nemohl pochovat Verdiho. Položil jsem ho na balkoně.“

Znovu ho políbila a pak ho zavedla k dubovému stolu v jídelním koutě.

„Budeš mít příležitost,“ řekla. „Protože Bernard i já jsme přesvědčeni, že ti, kdo zabili Verdiho, se vloupali do tvého bytu právě kvůli tomuhle.“ Ukázala na sloupek účetních knih a listin. „A stojí to opravdu za to. Počkej, uvidíš sám. Spousta věcí nám nebyla jasná, ale máme dojem, že ty si s tím poradíš. Chceš se do toho pustit hned?“

„Jsem utahaný, ale ne mrtvý,“ řekl. „Jdeme na to!“

Začali prohlídkou obou účetních knih Donalda Devina, větší z nich však brzy odložili, neboť šlo o čistě obchodní záznamy pohřebního ústavu. Druhá kniha byla daleko záhadnější. Bylo v ní celkem sedmdesát zápisů zahrnujících údobí více než dvou let. První zápis zněl:

P. F. – 193 – Rx W, převz. C – př. EN 213, odv. 243. nákl. BN 200, doprav, nákl. 511, celk. 711, zál. 150, dopl. 561, zapl. 24.

„Máš účtenky na benzin, které odpovídají tomu P. R?“ zeptal se Eric.

Laura před něj položila štůsek stvrzenek.

„Některé jsem nenašla, ale ze sedmdesáti zápisů tu k devětapadesáti jsou,“ řekla. „Všechno to jsou zpáteční jízdy z Bostonu někam semhle.“ Ukázala na oblast zakroužkovanou v atlasu.

„V čem to byl sakra zapletený?“

Laura k sobě natočila jeho tvář.

„Eriku, copak ti to nedochází? Ten chlap měl ve sklepě jednotku intenzivní péče. K čemu by mu asi byla, kdyby se zabýval jen zesnulými? Převážel těla, to ano, ale nemyslím, že by šlo o mrtvoly,“ namítla.

„Zkusíme jeden z těch zápisů dešifrovat,“ rozhodl.

Když byli hotovi, napsali záznam znovu, tentokrát s doplňky.

P F. 19. března

Ošetřen W.

Převzat C.

Příchod do Brány nebeské 21. března

Odvezen 24. března

Náklady Brány nebeské 200, –

Dopravní náklady účtenky za benzin a jídlo 511, –

Celkem 711,– 200,– + 511, –

Zbývá doplatit 561, –150,– vyplaceno předem

Zaplaceno 2. dubna

Iniciály se u jednotlivých zápisů lišily, ale zkratky W. a C. se vyskytovaly všude, až na poslední čtyři případy. U tří z nich, včetně P. T., bylo nejen převzetí, ale i ošetření označeno C. Poslední zápis, uvedený iniciálami L. L., nebyl dokončen.

Jak probírali jednotlivé zápisy, objevovaly se postupně další podobnosti. Každý případ se odbýval v rozmezí čtyř až pěti dnů, počínaje úvodním datem, přes odvoz do Brány nebeské o dva dny později, až k převozu, pravděpodobně do jihovýchodního Utahu, po dalších dvou nebo třech dnech.

„To je neuvěřitelné,“ šeptal si Erik znovu a znovu. „Absolutně neuvěřitelné.“

„Ti lidé, co jsou tu zapsaní, nebyli mrtví, viď?“

„Myslím, že ne.“

„Co to ten Devine mohl provádět?“

„Nejsem si jistý, jestli něco prováděl přímo on – alespoň ne sám. Byl to zvláštní patron, ale pokud se v něm neskrýval Jekyll a Hyde, je těžké si představit, že by dělal něco jiného, než pouze přijímal rozkazy a inkasoval odměnu.“

„Souhlasím.“ Zamyšleně přecházela po pokoji. „Eriku,“ pronesla konečně, „myslíš, že Devine mohl mít něco společného s Caduceem?“

Prudce vstal od stolu a pohlédl jí do očí. Tahle představa ho pronásledovala už od chvíle, kdy mu Laura vylíčila Devinovu makabrální sklepní komoru.

„Pokud všechny ty iniciály patří pacientům White Memorialu, řekl bych, že můžeš mít pravdu. Protože známe data, nebude těžké to ověřit, zvlášť jestli se dostanu do archivu nebo se alespoň budu moct napojit na jeho počítač.“ Uhodil pěstí do dlaně. „Sakra, tím by se všechno vyřešilo.“

Laura se rozzářila.

„Eriku, jsem přesvědčená, že k nim patřil. Opravdu ano.“

V půl deváté zabalili písemnosti Donalda Devina a otevřeli láhev Chardonnay, kterou Laura objevila v zásobách.

„Co myslíš,“ otázal se Eric, „proč se tě včera pokoušeli zabít?“

„Vlastně nevím,“ zaváhala. „Bernard si myslí, že pro ty lidi představuju hrozbu, protože jsou přesvědčení, že vím o té kazetě. Kdyby si mysleli, že ji mám u sebe, chtěli by se mě zmocnit a zabili by mě až potom. Nařídil mi, abych odtud neodcházela, dokud se nevrátí z Utahu. Jenže já tu, Eriku, nevydržím takhle izolovaná ani den.“

„Ale musíš ho poslechnout.“

„Nemusím. Podívej, tohle všechno jsem začala já tím, že jsem se tu objevila. A ten, koho hledáme, je můj bratr. Já naopak musím něco dělat.“

„Poslyš, počkej alespoň do rána. Přemýšlím, jak se dostat k těm archivním záznamům. Podle toho, co zjistím, pak podnikneme další kroky… a společně.“

„Ale co když v nemocnici už vědí, že máš být suspendován, a neumožní ti přístup k záznamům?“

„Moc by mě nepřekvapilo, kdyby se o to Caduceus postaral,“ poznamenal. „Ale já se k archivu nehodlám vůbec přiblížit. Jestli se nemýlím, celý systém je na počítači.“

„Vysvětli mi to!“

„Počkej minutu!“ řekl a zvedl telefon.

Laura slyšela, jak volá ONP nemocnici White Memorial a mluví se sestrou, s níž se zřejmě dobře znal.

Jak slíbil, za minutu zavěsil a spokojeně se usmíval, neboť získal heslo umožňující mu napojení na počítač nemocničního archivu.

„Je to ARCHIVOVÁNÍ,“ oznámil. „Chytré, co? Heslo platí pro celou nemocnici, protože na každém patře i v každé sesterně potřebují mít přístup k záznamům.“

„Chceš říct, že se může napojit kdokoliv odkudkoliv a získá jakýkoliv lékařský záznam?“

„Takhle jednoduché to zase není. V bezpečnostním systému je nejspíš zabudovaná zpětná kontrola, aby se zabránilo neoprávněnému napojení na počítač. Znamená to, že vyťukáš své telefonní číslo, počítač je zkontroluje se schváleným seznamem, a když to není v pořádku, vypojí se.“

„Takže musíš použít některý počítač v nemocnici?“

„Přesně tak.“

„Na jak dlouho?“

„To ještě nevím. Závisí to na tom, jak úplný je seznam oprávněných uživatelů archivu. Jestli je opravdu úplný – a já bych řekl, že ano – pak by mi na to mělo stačit pár hodin.“

„Ale kde chceš v nemocnici tak dlouho pracovat, aby tě nikdo neviděl?“

Přitáhl si ji k sobě.

„Pamatuješ se na mého kamaráda Subarskyho – toho, co jsem s ním sestrojil ten laser?“

„Toho, co jsi s ním vyrůstal ve Watertownu?“

„Správně. Má IBM napojený na nemocniční síť a vyzná se v počítačích tak dobře, že hravě zaplní mezery v mých chatrných vědomostech.“

„Dobrá, když mi slíbíš, že budeš opatrný, já ti zase slibuju, že se odtud nehnu ani na krok.“

Bříškem prstu objel linii jejích půvabných rtů.

„A já ti slibuju, že budu opatrný, když ty mi slíbíš, že mě pustíš k tomu svému měkoučkému místečku tam dole…“

Zakryla mu rukou ústa a začala mu rozepínat knoflíčky na košili. Náhle se od něj odtrhla a vyběhla po žebříku na galerii. Než se Eric vzpamatoval, spadl mu do klína její svetr. O pár vteřin později následovaly džínsy.

„Dokážeš sem s těmi svými zraněními vylézt?“ zavolala.

„Dokážu,“ řekl. „A jestli tenhle meteorický déšť bude pokračovat, možná ani nebudu potřebovat žebřík.“

Nechal své oblečení u paty žebříku a šplhal na galerii. Laura ležela nahá na válendě, dlaněmi si podpírala bradu a dívala se půlkruhovým oknem na řeku. V měkké záři světla, odrážejícího se od stropu, připomínalo její dlouhé štíhlé tělo mistrovskou sochu.

Otočila se k němu. „Neděsí tě, že jsem se do tebe zamilovala?“

„Jediné, co mě děsí, je poznání, jak chudý byl až dosud můj život,“ přiznal.

Celou hodinu se milovali – nejprve náruživě a později s tak rafinovaně prodlužovanou něhou, až se jim oběma zdálo, že jakýkoliv další dotek nepřežijí. Nakonec usnuli jeden druhému v náručí a jejich dech se harmonicky smísil.

Necelých deset kilometrů odtud, ve východním Bostonu, se Rocky DiNucci doštrachal k telefonní budce a sám pro sebe se smál. V ruce držel pomačkaný plakátek, který strhl ze zdi skladiště v docích.

„Starej slon Rocky,“ pochechtával se. „Myslí si, že sem praštěnej, ale co o mně vědí? K službám, starej slon Rocky, to sem já.“

Vhodil do přístroje minci, uhladil plakátek a vytočil číslo.

(33)

Už o půl šesté byl Eric vzhůru, střídavě přecházel po bytě a nahlížel do účetní knihy Donalda Devina. Po hodině, kterou poklidně prospal v Lauřině objetí, ho ve snech začaly pronásledovat vidiny Anny Delacroixové, umrlčí masky a mrtvolky Verdiho ležící ve výlevce. Vydržet jako lékař na ONP znamenalo obrnit se proti odpornostem a surovostem, které se v životě vyskytují, proti smutným následkům lidských sklonů v násilí, sebezničení a nekonečné bezcitnosti. Nic z toho však Erika nepřipravilo na zlo, s nímž se teď spolu s Laurou střetli.

Trochu nejistě došel do koupelny a v zrcadle zkoumal svou tvář – škrábance, čelist, ve které mu cukalo, i nezvyklý chladný hněv v očích. Tuhle tvář vůbec neznal. Ti, kdo ho ztloukli a zahnali za veškeré meze tolerance, byli zřejmě připraveni nemilosrdně mrzačit a vraždit. A on už pochopil, že jestli to má přežít, jestli má svůj život prožít v povolání, které si zvolil, a po boku ženy, kterou stále víc miluje, bude muset přijmout jejich pravidla boje.

První kroky k odvetě podnikli Laura a Bernard Nelson. Teď byla řada na něm. A v laboratoři Dava Subarskyho na něj čekala zbraň, jíž zahájí protiútok – počítač. Napsal vzkaz pro případ, že by se Laura vzbudila, tiše vyklouzl z bytu a v obchodním středisku s celonočním provozem na Berkeley si udělal kopie stránek účetní knihy.

Když se vrátil, byla už vzhůru a připravovala snídani. Měla na sobě jen pánskou košili a pohled na její nádherné dlouhé nohy začal okamžitě odvádět Erikovy myšlenky od úkolu, který měl před sebou.

„Bernard povídal, že se tu máme chovat jako doma,“ řekla. „Co myslíš, nebude mu vadit, že jsem si půjčila jednu z jeho košil?“

„Jestli se dozví, co zakrývala, určitě ji už nikdy nebude prát.“

„Máš ty kopie?“

„Jo. Počkám ještě patnáct minut a pak zavolám Dava. Když to klapne, budeme moct projít všechny přírůstky na oddělení ve dnech, které jsou tu uvedené, a hledat mezi nimi lidi odpovídající těmhle iniciálám.“

„Chtěla bych být u toho.“

Eric zavrtěl hlavou.

„Vím, že čekat tady bude těžší než to, co musím udělat já, ale nemůžeš jim dávat šanci, že by tě někde zahlédli.“

„A co když zahlédnou tebe?“ zeptala se.

„Kdyby mě chtěli zabít, klidně to mohli udělat. Jim jde spíš o to, abych byl pokládán za pomatence, takže nikdo nebude brát vážně, co říkám. Nedokážou zjistit, komu všemu jsem o své tetrodotoxinové hypotéze vykládal, a proto nejvhodnějším řešením je mě úplně znemožnit. Kdyby mě zabili, jenom by zvýšili pravděpodobnost, že jsem byl něčemu na stopě.“

„Doufám, že máš pravdu. Pořád mi nejde do hlavy, jak ta žena věděla, že budeš v té lékařské knihovně.“

Ohromeně na ni pohlédl.

„Vidíš, po tom všem, co se semlelo, jsem na tohle vůbec nepomyslel.“

„Tak o tom přemýšlej teď. A buď, prosím tě, opatrný.“

Políbil ji vzadu na krk.

„Budu. Mám teď dost důvodů k životu, dobrovolně do oprátky nikomu nepolezu.“

„Tak dobře,“ řekla váhavě, „zůstanu tady a trochu si v paměti oživím televizní seriály. Mám jen tříletou mezeru, tak by to neměl být problém. Do háje! Nesnáším pocit bezmoci.“

„Já vím. Ale po tom, co se stalo včera, jim nemůžeme nabízet podobnou příležitost.“

„Udělej pro mne tedy alespoň jednu laskavost. Začni s tou osobou P. T.“

„Myslíš, že šlo o Scotta?“

„Datum odpovídá.“

„Dobře, začnu s ním. Jenom si, prosím tě, nedělej moc velké naděje.“

„Doufat přestanu, až uvidím jeho mrtvé tělo,“ řekla a rozložila na stole španělské omelety a zapékanou haši. „A až tě zase uvidím celého ve dveřích, přestanu si o tebe dělat starosti.“

Od jídla Eric odběhl zavolat Davy Subarskymu. Vrátil se za pět minut.

„Máme štěstí,“ vyhrkl vzrušeně. „Dave má dojem, že napojit se na archivní systém nebude problém.“

„Hlavně buď opatrný!“ opakovala.

Vypjal svaly na ruce.

„Má se chlap s takovými bicepsy čeho bát?“

„Eriku, já to myslím vážně.“

Eric ji zdvihl ze židle, oběma rukama vklouzl pod cípy její košile a pevně ji k sobě přitiskl.

„Hrozně ti to sekne,“ zamumlal.

Do nemocnice šel Eric podél řeky. Chlad šedivého rána ještě zvyšoval neustávající vítr, který mu vál do zad a na hladině kalné vody zdvíhal vlny. Občas kolem něj přesupěl nabalený běžec, ale jinak tu byl sám. Pokoušel se soustředit na počítačové pátrání, o které se chtěl pokusit, ale myšlenky se mu neustále vracely k oné Lauřině otázce. Ano, odkud Anna Delacroixová věděla, že bude v Countwayově knihovně?

Až dosud soudil, že její tehdejší zájem o něj byl vyvolán jeho zájmem o tetrodotoxin a že možnou hrozbu pro její kult v něm začala vidět až poté, co jí svěřil informace o případech ve White Memorialu. Ale co když byla v knihovně právě kvůli němu? Co když její lidé o tom, že stále více podezírá ten tajemný jed, už věděli? Jak by to mohli zjistit, když jsem o tom nemluvil s nikým mimo nemocnici?

Znovu a znovu ty otázky přemílal v hlavě, zvažoval pravděpodobnost, že by ho Anna nebo její lidé už dlouho sledovali, a pak možnost, že ji kouzelník s umrlčí maskou poslal, aby s ním navázala kontakt, zatímco se připravovala celá ta hrůza na Sproul Court.

Otázky ho nepřestávaly pronásledovat, ani když vešel ambulantním vchodem do nemocnice a seběhl po schodech do tunelu, který propojoval všechny budovy WM. Cestou nepotkal nikoho, kdo by si ho nějak zvlášť všímal. Dave Subarsky ho čekal ve své pracovně s kávou a věnečky.

„Vida,“ řekl, „veřejný nepřítel číslo jedna vylézá z díry. Chlap, co vybíjí naše ženy a znásilňuje naše bizony.“ Položil Erikovi na ramena své svalnaté ruce. „Jak to všechno snášíš?“ V očích měl neskrývané obavy.

„Už mi bylo i líp.“

„No jasně. Hele, vezmi si tenhle s čokoládovou polevou. Slyšel jsem, že kriminální živly je zbožňují.“

„Nebudu o moc větší zločinec než ty.“

„Měl by sis dávat víc pozor, s kým se kamarádíš. O mně je například známo, že jsem svého času býval pěknej děvkař.“

Subarsky uvelebil své třináctky na roh psacího stolu a zamyšleně si mnul plnovous.

„Mám tomu tedy rozumět tak, že všechny ty fantasmagorie, cos navykládal novinářům a policii, jsou pravdivé?“

„Do puntíku.“

„A co ten kokain?“

„Znáš někoho, ke komu by tohle svinstvo pasovalo míň než ke mně?“ zeptal se Eric.

„Ale proč by na tebe někdo tohle všechno ušil?“

„Vážený fousáči, doufal jsem, že právě to mi pomůžeš rozlousknout,“ namítl.

„Když je to tak, je ti k dispozici můj počítač stejně jako mé poněkud omezené vědomosti o jeho použití. Pro začátek bys mi snad ale mohl naznačit, co vlastně hledáme.“

Eric položil na stůl kopie stránek Devinovy účetní knihy. „Drž si klobouk, čahoune,“ řekl. „Nebude to procházka růžovým sadem.“

Eric začal oním únorovým dnem, kdy neuspěl při resuscitaci muže neznámé totožnosti, a krok za krokem svému příteli líčil své první setkání s Laurou, jejich návštěvy u Thaddeuse Bushnella a Donalda Devina a nakonec všechny ty otřesné okolnosti provázející smrt Loretty Leoneové. Subarsky zamyšleně, beze slova naslouchal. Když Eric na závěr popsal Lauřino vloupání do Brány nebeské a shrnul všechno, co vyplývalo z Devinových záznamů a z existence jednotky intenzivní péče ve sklepě, hvízdl Dave mezi zuby.

„No, kamaráde, dostal ses do pořádné kaše,“ utrousil. „To ti tedy nezávidím.“

„Laura se v tom veze ještě víc než já. Nějací gangsteři se obávají, že se může dostat ke kazetě, na které jsou zachyceni při kšeftování s drogami. Zřejmě je tajně natočil její bratr. Včera se ji ti parchanti pokoušeli srazit autem. Přitom nějakého chlápka skutečně zabili.“

„A ona o té kazetě nic neví?“

„Vůbec nic.“

„Jak povídám, jseš v pěkný bryndě…“ Subarsky zmačkal list papíru a koulí se trefil do koše vzdáleného tři metry. „Takže,“ řekl, „čím chceš začít.“

„Prohlédni si ten seznam, Dave. Jestli mezi pacienty WM najdeme jména odpovídající těmhle iniciálám, prokážeme přinejmenším souvislost mezi Devinem a nemocnicí.“

„A ty myslíš, že jeden z těch tří hlavounů ve výběrové komisi patří k tomu tvému Caduceovi, pokoušel se tě naverbovat a může stát za celou záležitostí?“

Eric pokrčil rameny. „Možná. Zatím jen hádám.“

„Pak tedy vzhůru, Done Quijote,“ zvolal Subarsky a nastartoval svůj terminál, „jde se na věc!“

S použitím hesla ARCHIVOVÁNÍ se Dave rychle napojil na soubornou nabídku počítačově zpracovaných archivních záznamů. Jak Eric předpokládal, White Memorial přešel na systém komplexního elektronického uchovávání dat. Seznam nabízených operací byl vyčerpávající. Subarsky vyndal ze stolu příručku podrobně rozpisující všechny možnosti a kódy nemocničního počítače.

„Na!“ podal příručku Erikovi. „Ty pracuj duševně, manuální rachotu nech na mně.“

Eric se zahleděl na obrazovku a posléze do knížky. „Nápis VYHLEDÁVÁNÍ,“ řekl.

S pomocí Erikových pokynů postupovali jako myš v bludišti od jedné nabídky ke druhé, dostávali se do slepých uliček a zase zpátky. Odměnou, která je měla čekat na konci bludiště, byl seznam – soubor pacientů, kteří prošli oddělením naléhavých případů 25. února, tedy v den uvedený hned za iniciálami P. T. Uplynulo dvacet minut.

„Taky můžeme zavolat do archivu a zeptat se jich, co děláme špatně,“ navrhl Subarsky.

„Jen v krajním případě. Nemám sice jistotu, že je za tím Caduceus, ale pokud ano, nemůžeme vědět, kde všude má své lidi. A kdyby k nim náhodou patřil někdo z archivu, vyplašili bychom je a všechno by bylo ztracené.“

„Nezlob se, chlapče, ale začínáš být krapánek paranoidní.“

Eric zdvihl svá zafačovaná zápěstí.

„Klidně řekni úplně paranoidní,“ usmál se. „Prosím tě, Dave, ještě chvíli to se mnou vydrž.“

„Je to tvoje hra,“ pokrčil rameny Subarsky a na dvě sousta spořádal krémový věneček. „Ještě štěstí, že jsme spolu strávili tolik večerů věčnými hádkami nad tím laserem, protože alespoň vím, že dvakrát nebo třikrát jsi měl pravdu ty.“

„Zkus ještě jednou SYNTÉZU!“ radil Eric.

„A skončíme přesně tam, co minule.“

„Myslím, že ne, Dave. Tentokrát dáváme pokyn až po datu. Jen to zkus!“

Subarsky vyťukal slovo a pak stiskl klávesu pro zprávu.

ABECEDNĚ NEBO CHRONOLOGICKY? zeptala se vzápětí obrazovka.

„Máme to,“ vykřikl Eric. „Dostali jsme se tam!“ Naklonil se přes biochemikova široká ramena. „Nařiď té potvoře, ať seznam seřadí abecedně.“

Okamžik poté, co byl vydán příkaz, se objevil seznam s hlavičkou 25. února, srovnaný v počítačově dokonalém abecedním pořádku. Bylo na něm i jméno Trainor Phillip, spolu s datem narození a nemocničním číslem. Byl to Scott Enders?

Přehlédli také 27. únor, den kdy Eric prováděl resuscitaci, ale Phillipa Trainora nenašli.

„To nic neznamená,“ mínil Eric. „Pravděpodobně byl zapsán bez uvedení totožnosti.“

Napsal jméno Phillip Trainor vedle iniciál P. T a pak nechal Dava, aby si na obrazovku vyžádal Trainorovu kartu z ONP.

„Stav po tonutí, hypotermie, zhmožděniny… Davide, tohle byl Lauřin bratr. Jsem si jistý, že to byl on. Byl na oddělení už dva dny předtím, než jsem u něj konstatoval smrt. Můžeš mi tu kartu vytisknout?“

„Snad ano, ale nejdřív za půl hodiny.“

„Nevadí,“ řekl Eric celý vzrušený. „Zatím si udělám poznámky. Jsme na stopě, Dave. Jen počkej.“

Eric si poznamenal veškeré informace, které získal, a pak začal pátrat po dalších iniciálách z Devinova seznamu. Brzy už bylo všechno jasnější. Zhruba v posledních dvou letech byli určití pacienti ošetřeni na ONP nemocnice White Memorial s nejrůznějšími potížemi – od nachlazení až po zlomeniny. Titíž pacienti byli pak do osmačtyřiceti hodin převezeni do nemocnice znovu, už před přijetím v podstatě mrtví.

Jako příčina smrti bylo u všech uvedeno srdeční selhání v důsledku infarktu myokardu a každý z nich byl převezen do pohřebního ústavu Brána nebeská, aby je tam prohlédl úřední ohledavač. Tím ohledavačem byl ve všech případech Thaddeus Bushnell.

„Jak je možné, že to nikomu nebylo nápadné?“ zeptal se Eric. „Dříve nebo později by přece některá sestra nebo lékař…“ Zmlkl v půli věty a začal rychle listovat svými poznámkami.

„Co se děje, kamaráde?“ zeptal se Subarsky.

„Děje se to, Davide,“ vyjel Eric vztekle, „že jsem našel odpověď na tu otázku. Podívej se semhle. Až na poslední tři případy v tom vždycky figurují Craig Worrell a Norma Cullinetová. To jsou zkratky W. a C. v záznamech Donalda Devina. Důvod, proč se Worrell v posledních třech případech nevyskytuje, je jeho zatčení a zmizení.“

„Klobouk dolů!“ řekl Subarsky. „Opravdu. Ale stále nám ještě schází odpověď na poslední část soutěžní otázky. Proč? K čemu někdo potřebuje hromadu mrtvol?“

„Právě v tom je ten vtip. Nešlo o mrtvoly. Ti lidé vypadali natolik mrtví, že u nich mohla být konstatována smrt, aniž by to vzbudilo sebemenší pochybnosti, jenomže – Dave, copak ti to nedochází? Tady je spojovací článek! Tady je ten zatracený spojovací článek se vším ostatním.“

„Já ti nerozumím.“

„Pustíš mě k tomu na minutku? Záznamy EKG jsou kompletně na počítači. Často si je vytahujeme.“

„Jen si posluž,“ řekl Subarsky a vstal. „Podívej, mám vedle v laboratoři rozjetý takový menší experiment a potřebuju to zopakovat s některými novými reagenciemi. Kdybys mě potřeboval, stačí houknout. Jinak jsem zpátky tak za deset, patnáct minut. Očekávám, že to už pro mne budeš mít perfektní vysvětlení.“

„Davide, ale zůstane to jen mezi námi, jasný?“

„To je bez debaty, kamaráde. A gratuluju, že jsi tohle všechno vyhrabal.“

„Moc hezky vybíráš slova, Subarsky,“ pokýval hlavou Eric a vyťukával pokyny ohledně EKG. „Opravdu moc hezky.“

Subarsky oddusal, právě když se na obrazovce objevil první záznam. Byl to elektrokardiogram pořízený během resuscitace P. F. – jak teď Eric s jistotou věděl, osmačtyřicetileté pacientky jménem Pamela Fitzgeraldová. Šlo o obraz, který znal až příliš dobře: široké, pomalé komplexy v počtu šesti až osmi za minutu. Kontrola dalších dvou případů ukázala totéž.

Eric odsunul klávesnici stranou. Na list papíru si nadepsal tři otázky:

Jak?

Kdo?

Proč?

Pod první otázku napsal:

Ležící nebo ambulantní pacienti ONP bez příbuzných. Tetrodotoxin podala C. Resuscitaci prováděl W. nebo nic netušící rezident. Převoz do B. n., následující ošetření ve sklepě prováděl –? Pravděpodobně podána protilátka. Úmrtní listy předem podepsané T. Bushnellem. Záznamy v pohřebním ústavu zfalšovány. Převoz omámeného pacienta do Utahu zařídil D. Devine.

Pod druhou napsal:

Craig Worrell. Norma Cullinetová. Donald Devine. Sára Teagardenová? Joe Silver? Nejspíš: Haven Darden. Kouzelník s umrlčí maskou. Anna Delacroixová.

Pod poslední otázku mohl připsat jen velký otazník.

Celý zhnusený a vyděšený tím, co odhalil, vyšel na chodbu. Obrovskými okny viděl v hloubce pod sebou parkoviště a vchod na ONP. Všude vládl obvyklý ruch. Pacienti a sestry, uniformovaní pracovníci záchranky a lékaři v bílých pláštích pobíhali z budovy do budovy, hrdi na svou sounáležitost s nemocnicí, mnohými pokládanou za nejlepší na světě.

A nikde ani náznak hrůzy, jakou tahle vznešená instituce dokázala zplodit.

Pomyšlení na to, co ještě zbývá udělat, Erika naplňovalo úzkostí a neklidem – obával se, aby se nedopustil chyby, která by viníky předčasně varovala. Správné načasování teď znamenalo vše – načasování a nezvratný důkaz. Jeho důvěryhodnost byla pro tuto chvíli prakticky nulová u všech s výjimkou, jak alespoň doufal, Davida Subarskyho. Kdyby teď Caduceus zjistil, kam až se Eric dostal, mohl by podniknout stěží odhadnutelné odvetné kroky.

Dokázali se postarat, aby zmizelo tělo Loretty Leoneové i její tkáňové vzorky. Už to samo svědčilo o jejich značných možnostech a moci, stejně jako vraždy Thaddeuse Bushnella a Donalda Devina vypovídaly o absenci morálních zábran. Nejhorší ze všeho by bylo, kdyby na ně ukázal prstem příliš brzy. Záznamy mohou zmizet stejně snadno jako vzorky tkání. Svědky je možné uplatit nebo navždy umlčet. Mohou mu podstrčit kompromitující důkazy. A samozřejmě, on i Laura mohou jednoduše, zmizet.

„Už jsi to vzdal?“

Vedle Erika se objevil Dave Subarsky a zahleděl se dolů na prostranství před oddělením naléhavých případů.

„Ani nápad. Jenom uvažuju, jak dál.“

„A?“

„Co třeba ta sestra, o které jsem se pořád zmiňoval. Norma Cullinetová?“

„Hm.“

„Leží na neurochirurgii. Upadla a prorazila si lebku.“

„No a?“

„Nemám tušení, v jakém je stavu, ale myslím, že si s ní zkusím promluvit.“

„Neurochirurgie, jo? Doufám, že se jí daří líp než pacientům z neurochirugie, které jsem viděl já. S většinou z nich se nedomluvíš, ledaže bys měl anglickokreténský slovník.“

„To není pravda a vtipné to taky není,“ namítl Eric.

„Promiň. Znáš mě – nic mi není svaté.“

„Já vím. Nezlob se, že jsem na tebe vyjel. Víš, mně to všechno připadá tak hnusné, že teď nemám náladu na černý humor, dokonce ani na ten tvůj ne.“

„Chápu,“ přikývl Subarsky. „Někdy mi prostě ujede pusa. Ale poslyš, kamaráde, čeká mě ve městě spousta pochůzek. Jestli dovolíš, zavřu terminál a pak tě doprovodím dolů.“

Scházeli společně po schodech k tunelu, když se Eric ohlédl na Subarskyho.

„Moc si vážím toho, jak jsi mi pomohl, Davide,“ řekl. „Teď bych ale chtěl, abys od toho všeho zůstal co nejdál, rozumíš?“

„Jistě.“

„Myslím to vážně. Nerad bych, aby kvůli mně někdo přišel k úrazu, zvlášť když je to kamarád.“

„Dobrá, ale kdybys mě potřeboval, víš kde mě najdeš.“

Eric chvilku váhal, ale pak se zastavil a podal mu xeroxové kopie stránek z účetní knihy a své poznámky.

„Davide, kdyby se se mnou něco stalo, doufám, že se pokusíš dotáhnout tu věc do konce.“

„Určitě se s tebou nic nestane, ale kdyby náhodou, můžeš se spolehnout, že to udělám.“

„Díky,“ řekl Eric. „Díky za všechno.“

V suterénu si oba ještě jednou potřásli rukama a vydali se každý na opačnou stranu.

O pět pater výš zazvonil v pracovně Dava Subarskyho telefon. Než se odmlčel, zvonil více než desetkrát.

„Tak sakra, Eriku, co je s tebou? Kde k čertu vězíš?“ Laura Endersová poslouchala, jak telefon vyzvání v místnosti, kde měl být Eric. Nakonec položila sluchátko a dooblékla se. Ruce se jí klepaly a stěží se dokázala soustředit na to, co dělá. Za pět minut, rozhodla se. Za pět minut to zkusí ještě jednou. A pak bude muset něco podniknout.

Zavolat do recepce hotelu Carlisle ji napadlo vlastně jen z nudy. Nyní uvažovala, že podvědomě ji zřejmě vedly daleko složitější síly. Vzkaz, který jí íránský recepční musel třikrát opakovat a jenž si zapsala slovo od slova, pro ni přišel už brzy ráno.

Váš bratr Scott je u mne. Jestli chcete vědět, kde ho najdete a kam máte přinést odměnu, volejte každou celou hodinu 235-4356, dokud mě nezastihnete.

Rocky

Teď se blížila devátá. Laura se snažila nedělat si zbytečné naděje. Ten telefonát byl s největší pravděpodobností podvod – anebo ještě hůř, past. Za žádných okolností nikomu nedá číslo do Bernardova bytu, ani se nikam nevypraví sama. Dvě minuty před devátou znovu zkusila Subarskyho pracovnu. Opět to nikdo nebral. Sledovala na hodinkách, jak ubíhají vteřiny, až uplynula další minuta, a pak vytočila číslo. Už po prvním zazvonění se ozval mužský hlas.

„Tady Rocky,“ řekl.

„Rocky, tady Laura Endersová.“

Držela sluchátko oběma rukama, aby se netřásla.

„Vašeho bratra mám u sebe. S tou odměnou to pořád platí?“

Lauřin první dojem byl, že jde o nepříliš vzdělaného staršího, muže. V pozadí slyšela hluk pouličního provozu.

„Ano, Rocky,“ řekla. „Jestli u vás opravdu je, zaplatím vám.“

„Kolik?“

„Nejdřív mi povězte, jestli je v pořádku.“

„Zrovna nejlíp mu není, to teda ne.“

„Co mu schází?“

„Jak to mám vědět? Nejsem doktor. Tak na jaký částce se domluvíme?“

Z jeho hlasu zaznívala topornost a nezřetelnost alkoholiků.

„Pět set dolarů,“ vyhrkla Laura bezmyšlenkovitě.

„Šest.“

„Dobře, tak šest. Ale nejdřív mi něco řekněte, jinak z toho nic nebude. Můj bratr má na levém boku tetování. Popište mi, jak vypadá.“

„Musel bych jít zpátky a podívat se – a to by vás stálo další padesátku.“

„Souhlasím. Zavolám na tohle číslo za pět minut.“

„Lepší bude za deset,“ řekl Rocky.

Na odpověď už nečekal a zavěsil.

Následujících deset minut proseděla Laura u telefonu a pohnula se jen dvakrát, když znovu zkoušela číslo do nemocnice. Ve čtvrt na deset zavolala opět Rockyho.

„Máma, táta, Laurie a tři kytky,“ řekl muž vzápětí.

Laura cítila, jak jí ochabují všechny svaly v těle. Měla co dělat, aby jí sluchátko nevypadlo z ruky.

„Odkud voláte?“ zeptala se.

„Jsme domluveni?“

„Ano, jsme domluveni. Kde tedy jste?“

„Šest set padesát?“

„Ano, ano. Jenom mi prosím řekněte, kam mám přijet.“

„Do východního Bostonu. Na začátku Bow Steet je velká prázdná parcela. V jednom rohu uvidíte dva rezavý barely. Tam přineste za hodinu prachy – a přijďte sama.“

„Někdo mě tam přece musí dovézt.“

„Dobře, ale ode mne ho držte hezky dál. Hned jak dostanu peníze, vám povím, kde svýho bráchu najdete. A žádnej podraz, dámo. Nejsem blbec.“

„Ničeho se nebojte. Slibuju.“

Stále to ještě mohla být past. Laura horečně promýšlela možnosti, jak by se ten člověk mohl dozvědět o Scottově tetování. Nakonec došla k závěru, že nemá na vybranou a musí se přesvědčit na vlastní oči. Ve Žlutých stránkách si nalistovala TAXI, pak ale stejně rychle telefonní seznam odložila. Existuje lepší a bezpečnější způsob. Napsala delší vzkaz pro Erika a vylíčila mu tam zevrubně všechno, co se zběhlo, pak zvedla telefon a zavolala na číslo 911.

„Jmenuji se Laura Endersová,“ řekla. „Musím mluvit s kapitánem Wheelerem, kapitánem Lesterem Wheelerem. Je to velmi naléhavé!“

(34)

Neurochirurgie zabírala osmé a deváté patro Foxovy budovy, nejnovějšího – a podle Erikova názoru i nejpohlednějšího ze všech dvanácti objektů nemocnice White Memorial. Široké, dobře osvětlené chodby a vzdušné pokoje v pastelových odstínech byly tím nejvhodnějším prostředím k rekonvalescenci, jaké vůbec může nemocnice nabídnout. Eric absolvoval na neurochirurgii dvě stáže a dobře to tu znal. Pokoj Normy Cullinetové, 814, jak ho informovala jedna pacientka, byl dost daleko od sesterny – ve skutečnosti na zcela oddělené chodbě. To umístění napovídalo, že její stav je uspokojivý, alespoň na pacienta po neurochirurgické operaci.

Vzhledem k nejistému postavení, jaké teď v nemocnici měl, se Eric prozíravě zastavil v podzemní prádelně, na podpis si vyzvedl bílý plášť a vydal se po schodišti, o kterém si pamatoval, že ústí do haly téměř naproti pokoji 814. Zatímco stoupal vzhůru, pokoušel se ujasnit, co se vlastně za pět let, kdy se spolu setkávali v práci, o té ženě dozvěděl. Vždycky na něj působila jako nadmíru svědomitá, ale když o tom teď uvažoval, zároveň byla dost strohá a ke všem si zachovávala jakýsi odstup, který většině sester i rezidentů bránil, aby ji oslovovali křestním jménem.

Ovšem nepřístupnost je jedna věc a vražda, to je něco docela jiného. A fakta, která Eric shromáždil, dokazovala téměř nezvratně, že Norma Cullinetová podala nejméně stovce nic netušících pacientů silný metabolický jed a pak klidně čekala, až budou do White Memorialu přivezeni zpátky ve stavu klinické smrti. Ať byla sebevíc nepřístupná a strohá, představit si ji, jak takové věci provádí, Eric nedokázal. Jenomže ono bylo těžké si představit, že by je prováděl kdokoliv ze zdravotnických pracovníků.

Jak se Eric blížil k osmému patru, jeho plán začínal dostávat kontury. Jestli v pozadí těch zdánlivých úmrtí byl skutečně Caduceus a pokud k němu Norma skutečně patřila, pak bylo rozumné předpokládat, že o nabídce, aby k jejich tajnému spolku přistoupil, věděla. Kdyby ji teď dokázal přesvědčit, že si to v posledních dnech – až po jejím úrazu – rozmyslel a přidal se k nim, může právem doufat, že se nějak podřekne.

Především by potřeboval, aby mu potvrdila to, co se o Caduceovi a jeho činnosti dohadoval, a taky se chtěl ujistit, že jeden ze tří členů výběrové komise opravdu patří v tom tajném spolku k vedoucím postavám. A samozřejmě by se taky nesmírně rád dozvěděl důvody – proč skupina lidí, jimž společnost dala do rukou tak značné pravomoci, chladnokrevně ničí životy, které jim byly svěřeny.

Když Eric konečně dorazil do osmého patra, na chvilku se zastavil, aby se vydýchal a uklidnil. Pokud, jak se mohlo stát, nebude Norma Cullinetová ochotná nebo schopná poskytnout mu údaje, které potřeboval, nedá se nic dělat. Jsou i jiné cesty. Důležité je, že konečně přešel do útoku.

Pootevřel o kousek těžké dveře a nahlédl za ně. Kromě pomocnice, zabrané do práce u vozíku s prádlem, byla chodba prázdná. Zhluboka se nadechl a prošel halou. Na dveřích Normina pokoje byla červená tabulka: NÁVŠTĚVY NEJSOU POVOLENY, DOTAZY PROSÍM V SESTERNĚ. Eric na okamžik zaváhal, ale pak vklouzl dovnitř a zavřel za sebou. V pokoji panovala téměř tma, pouze škvírou v závěsech pronikal slabý proužek světla.

Norma Cullinetová s hlavou v obvazech ležela na zádech a spala.

Eric si hlasitě odkašlal a pak udělal dva kroky k lůžku.

„Normo?“ zašeptal. „Normo, to jsem já, Eric Najarian.“

Vtom okamžiku se jeho zrak dokonale přizpůsobil šeru a Eric si všiml nepřirozeného sklonu její hlavy a nehybných, široce rozevřených úst.

„Panebože!“ vykřikl a přiskočil k posteli. „Normo! Normo, proberte se!“ Rozsvítil a současně stiskl tlačítko na sestru a vzápětí už zkoušel Normě nahmatat puls na krku. „A sakra!“ sykl automaticky.

Prstem zkontroloval dýchací cesty, vyndal jí polštář zpod ramen, aby jí mohl zaklonit hlavu, a prudce ji zmáčkl hruď. Pak jí dvakrát vdechl do úst.

„Pomoc! Kód 99 na 814!“ zakřičel, zatímco začínal s masáží srdce. „Kód 99 na 814.“

Dokončil cyklus masáží a znovu jí dvakrát vdechl do úst, pak sáhl po telefonu, ale druhou rukou Normě nepřestával stlačovat hrudník. Spojovatelka se ozvala až po pátém zazvonění.

„Tady doktor Najarian,“ zachraptěl. „Kód 99, Foxova budova, pokoj číslo 814. Vyhlašte to!“

Praštil sluchátkem a znovu zavolal o pomoc. Hluk a blížící se kroky na chodbě uslyšel ve chvíli, kdy se z reproduktoru ozval monotónní hlas spojovatelky: Kód 99, Fox 814… Kód 99, Fox 814.

Do pokoje vběhla sestra a vzápětí za ní další sestra přivezla vozík s resuscitačním vybavením. Rozsvítila se stropní světla.

„Doktore Najariane,“ podivila se sestra, „co tu vlastně…“

„Zkolabovala,“ skočil jí do řeči Eric. „Připravte infuzi. A vy mi prosím podejte dýchací vak.“

Vešla třetí sestra. Teď měl Eric potřebný počet pomocníků. Během minuty byla rychle zavedena infuze a intubace a zapojen defibrilátor.

„Tři sta šedesát!“ přikázal Eric výši napětí. „Všichni ustupte!“

Zadýchaný rezident vběhl do pokoje právě v okamžiku, kdy Eric, přidržující elektrody na Normině prsní kosti a pod levým prsem, stiskl červený knoflík spínače, který měl v pravé ruce. Normino tělo se vypnulo do oblouku a bezvládné ruce vystřelily vzhůru, jako by to byla loutka.

„Pokračujte prosím v masáži!“ nařídil.

„Tahle žena je moje pacientka,“ prohlásil rezident. „Vysvětlíte mi laskavě, o co tu jde?“

„Vešel jsem do pokoje a našel jsem ji na lůžku mrtvou,“ vysvětloval Eric. „Zapojte prosím někdo EKG. A teď potřebuju rychle ampulku epinephrinu. Ustupte všichni – zkusíme znovu elektrický šok!“

„Co jste tu vůbec dělal?“ zeptal se zmatený rezident.

Eric si otázky nevšímal a ještě dvakrát zkusil šok.

„Masírujte ji dál!“ rozkázal. „Dejte jí epinephrin. Máme už kardiogram?“

Hlouček v pokoji se zatím rozrostl o několik mediků, respiračního odborníka a zdravotnického technologa. O několik vteřin později do dveří vběhl Joe Silver.

„Najariane, co to k čertu znamená?“

Eric zdvihl ruku, aby svého šéfa uklidnil, a zároveň si prohlížel záznam EKG. Nevykazoval jakoukoliv srdeční aktivitu.

„Dejte jí prosím ampulku bikarbonátu,“ řekl. V jeho hlase zazněl náznak paniky.

Joe Silver se prodíral k lůžku a oči mu plály. Eric pocítil svíravý tlak v hrudi.

„Co to tu sakra vyvádíte?“ ptal se důrazně Silver.

„Přišel jsem se podívat na Normu, našel jsem ji na lůžku mrtvou a vyhlásil kód 99.“

„Kontrolovali jsme ji ani ne před hodinou – a byla v pořádku,“ poznamenala sestra.

Kolem lůžka začal narůstat zmatek. Sestra klečící na posteli pokračovala v srdeční masáži a respirační technik dál prováděl ruční ventilaci. Oba dva však, stejně jako sestra aplikující léky, viseli očima na lékařích z ONP a čekali na další pokyny.

Erikovi to všechno připadalo jako groteskní živý obraz. Pak se Joe Silver postavil mezi Erika a lůžko.

„Doktore Gordone,“ řekl rezidentovi z neurochirurgie, „převezměte resuscitaci na lůžku. Já se postarám o EKG. Doktore Najariane, počkejte laskavě venku. Až to tu skončíme, promluvím si s vámi.“ Zkontroloval Normě zornice, pak se otočil zády k Erikovi a sledoval EKG: „Zornice jsou rozšířené a nehybné, na EKG není nic než rovná čára. Prosil bych intravenózně miligram atropinu. Pokračujte v masáži, jestli už nemůžete, vystřídejte se. Děláte to výborně, ale s ní to dobře nevypadá… vůbec to nevypadá dobře. Uvědomil někdo její rodinu? Jestli je katolička, raději zavolejte i kněze.“

Eric pozorně sledoval svého šéfa. Ještě před několika málo dny by si připadal zcela ztracený a pokořený. Teď cítil jenom hněv. Nevěnoval pozornost pohledům, které se na něj stále ještě upíraly, otočil se a důstojně vyšel z pokoje.

Resuscitační pokusy pokračovaly ještě dvacet minut, i když Eric správně vycítil marnost veškerého snažení už v okamžiku, kdy se prsty dotkl Normina krku. Stál na chodbě, naslouchal bezvýslednému boji v pokoji 814 a uvažoval, jestli Norminu smrt způsobily pooperační komplikace nebo nějak souvisela s jejím vztahem ke Caduceovi. Zvažoval také, zda má smysl čekat na urážky, kterými ho téměř s jistotou Joe Silver zahrne, nebo jednoduše přejít halou ke schodům a zmizet.

Právě když se zvolna přikláněl k druhé variantě, začal se pokoj 814 vyprazdňovat. Většina odcházejících se zjevně snažila nedívat se tam, kde stál. Ti, kterým se nepodařilo jeho pohledu vyhnout, buď jen pokývali hlavou, nebo se rychle odvrátili. Bilance téhle poslední epizody jeho zlého snu bude špatná – moc špatná.

„Byla to zatraceně dobrá sestra.“

Joe Silver tu stál s rukama v bocích a probodával Erika očima ve výši jeho brady.

Byla to vražedkyně, dralo se Erikovi na jazyk. A co vy? Uvědomoval si však, že pokud nebude mít k dispozici přesvědčivější důkazy, než jsou poznámky v postranní kapse jeho kalhot, každý jeho pokus obvinit Normu Cullinetovou jen ještě víc přisune Joe Silvera na stranu těch, kteří se Erika pokoušejí definitivně odrovnat.

„Je mi líto, že to nepřežila,“ vypravil ze sebe.

„Jo, vypadáte pěkně zničeně,“ podotkl Silver. „Řekněte mi, co jste tam prováděl, nebo si počkáte, až patolog určí příčinu smrti?“

„Bylo to přesně tak, jak jsem řekl,“ odpověděl Eric a jen s největším úsilím ovládl svůj vztek. „Přišel jsem si s Normou promluvit o jistých věcech a našel ji mrtvou, a ze všech sil jsem se ji pokoušel resuscitovat. Rozhodně si nemyslím, že bych udělal něco, čím bych si vysloužil chování, jaké jsem od vás tam v pokoji zažil.“

Silver se zatvářil, jako by chtěl Erikovi plivnout do obličeje. „Ten váš výlev si ani nezasluhuje odpověď,“ ucedil jedovatě, „ale přesto vám to rád vyložím. Za prvé – zapletl jste se do celé řady bizarních a pobuřujících záležitostí, které naznačují, že jste narkoman nebo blázen – anebo nejspíš obojí. Dále – nařídil jsem vám jasně, abyste se v nemocnici neobjevoval, dokud se celá věc nevysvětlí. A pak vás tu najdou, oblečeného jako nějakého profesora, na pokoji pacientky, která má na dveřích zřetelně napsáno NÁVŠTĚVY NEJSOU POVOLENY – a ta pacientka je mrtvá.“

„Nic jste nepochopil,“ prohlásil Eric stručně. Joe Silver ho probodl pohledem.

„Jste zatraceně arogantní parchant. Tak tedy, Najariane, poslouchejte mě dobře. Dokud o té ženě nevydá zprávu patolog, nechci vás v nemocnici znovu potkat. Pokud je její smrt nezaviněná, budete mít jistě možnost vysvětlit všechny ty ostatní šílenosti, ve kterých lítáte. Ale jestli byla zavražděna, rád půjdu v čele průvodu těch, kdo by vás nejraději pověsili za ty vaše zatracené arménské paty a ukamenovali.“

Nečekal na odpověď, otočil se na místě a řítil se chodbou osmého patra pryč.

„Víte, co mi můžete, doktore Silvere?“ opáčil Eric zdvořile. „Vynasnažím se, abych si vaše pochopení a důvěru plně zasloužil.“

Vztekle seběhl osm pater do suterénu, bílý plášť odhodil do kouta a pak zamířil tunelem k jednomu z postranních východů. Z těžké dopolední oblohy se snášela studená mlha. A přestože to do bytu Bernarda Nelsona bylo dobrých dvacet minut, Eric netoužil po ničem jiném než jít pěšky. Přešel Cambridge Street a zvolna se vydal podél řeky Charles – stejnou cestou, jakou šli s Laurou toho večera, kdy byli prvně spolu. Připadalo mu, že se ten večer odehrál nekonečně dávno.

Byl už tak blízko, tak zatraceně blízko. A teď, místo aby s tou jejich noční můrou skoncoval, ještě všechno zhoršil. Nebylo vyloučené, že se při pitvě Normy Cullinetové prokáže vražda – a pak ho neoprávněná přítomnost v jejím pokoji spolu s dalšími podezřeními, včetně narkomanie a nepříčetnosti, rychle posune do čela každého seznamu možných pachatelů. Jeden krok dopředu a dva zpátky. Třeba se tenhle tanec a la Najarian stane šlágrem sezóny.

Zatímco si kupoval čerstvý Herald, uvažoval, jaké nové absurdity asi publikují o „Doktoru Zombie“. Místo toho našel na první straně titulky a na třetí straně podrobné vylíčení loupežné vraždy v Bráně nebeské. Podle článku nebyly objeveny žádné známky násilného vloupání, což vede policii k podezření, že oběť vraha znala. Vyšetřovatelé v současnosti prověřují jména z knihy návštěv, nalezené v psacím stole Donalda Devina. Nikde v článku nebyla ani zmínka o makabrální ošetřovně ve sklepě pohřebního ústavu. Rozhodla se policie její objev zatajit, nebo byla místnost vyklizena ještě předtím, než se tam dostavili? Tohle byly znepokojivé otázky, ale zdaleka zase ne tolik jako možnost, že v Devinově návštěvní knize bude uveden i jistý dr. Eric Najarian.

Jeden krok dopředu, dva kroky zpátky.

Eric složil noviny, schoval je do kapsy bundy a opřel se o roh domu, fyzicky i duševně úplně vyčerpaný. Na druhé straně ulice bez ohledu na déšť myli dva dělníci z pojízdné plošiny okna ve třetím patře nad módním italským bistrem. Eric právě meditoval o možnosti, že si jednou bude na živobytí vydělávat podobným způsobem, když se dveře kavárny otevřely a na chodník vyšla Anna Delacroixová, zavěšená do jakéhosi muže.

Měla na sobě drahý kožený kabát ke kolenům a rozpuštěné prstýnkové vlasy jí splývaly až na ramena. Eric ani na okamžik nepochyboval, že je to ona. Stejně tak, jak si vzápětí uvědomil, nemohlo být nejmenší pochybnosti o jejím společníkovi. Eric se skryl za roh budovy a sledoval, jak Haven Darden doprovází nápadně krásnou dívku k elegantní šedivé alfě se sklopnou střechou, jak ji něžně objímá, galantně pomáhá usednout za volant a pak, když se rozjela, jí posílá vzdušný polibek. Poté si přednosta interny White Memorialu narovnal kravatu, zkontroloval svůj vzhled ve skle výkladní skříně a vykročil směrem k nemocnici.

Eric se vydal za ním, ale rychle si to rozmyslel. Haven Darden přece nejde nikam, kde by ho nemohl najít. Není třeba, aby Eric cokoliv podnikal, dokud nebude perfektně připravený a soustředěný. Mnohé se náhle vyjasnilo – roztříštěné střípky na sebe začínaly navazovat a hladce do sebe zapadaly. Dostal se až k samému středu Caducea. Teď už jen zbývalo najít způsob jak doktora Havena Dardena zlomit. Tentokrát žádné kroky zpátky nebudou.

(35)

Cesta do východního Bostonu Callahanovým tunelem se Lauře Endersové zdála nekonečná. Vzhledem k tomu, že jakási porucha či nehoda způsobila přerušení provozu v jednom ze dvou pruhů tunelu, uvízli s kapitánem Lesterem Wheelerem v zácpě, která se táhla zpátky snad až k magistrále na bostonské straně.

„Když jsme s Erikem posledně jeli do východního Bostonu, vzali jsme to přes ten nádherný vysoký most,“ řekla.

Wheeler, oblečený do džínsů a ručně pleteného rybářského svetru s irským vzorem, přikývl.

„Myslíte River Bridge. Mohli jsme přes něj jet, ale rozhodl jsem se raději pro tuhle cestu, abychom se k té parcele na Bow Street dostali z opačné strany, než ten váš Rocky čeká.“

„Proč?“

„Pro případ, že by to byla past. První věcí, kterou učíme naše detektivy, je: kde je to možné, nehraj podle cizích pravidel.“

„Chápu. Ale mně ten člověk podle hlasu připadal poctivý. Neřekla bych, že je to past, a myslím, že někde na druhé straně toho tunelu Scott určitě bude.“

„Doufám, že máte pravdu,“ řekl Wheeler a o kousek popojel směrem k východobostonské straně přístavu. Seděli v neoznačeném policejním voze, který měl majáček odložený na přístrojové desce. Zadní sedadla byla od předních oddělena drátěným pletivem. „Jistě jste v novinách četla, kde jsme našli toho majitele pohřebního ústavu, Donalda Devina – odpočíval v pokoji v jedné ze svých rakví.“

„Ano, četla jsem o tom. Nijak mě to nepřekvapilo. Už když jsme spolu mluvili, říkala jsem vám, že musí být v něčem zapleteny,“ přisvědčila.

„To jste skutečně říkala. Otázka je v čem.“

Laura jen pokrčila rameny. S Bernardem Nelsonem se dohodli, že se nebudou nikomu, tedy ani policii, zmiňovat o její roli v té vražedné srážce autem na Harrison Avenue ani o jejich vloupání do Brány nebeské – alespoň do té doby, než se objasní Devinova podivná podnikatelská činnost nebo nebude někdo zatčen pro jeho vraždu. Navíc se jí už policista naléhavě vyptával na Erika a jeho maléry rozmazávané v novinách. Nezdálo se jí rozumné prozrazovat právě teď něco, co by mohlo zpochybnit její důvěryhodnost.

„Nemám tušení,“ víc k tomu neřekla. „Poslyšte, kapitáne Wheelere, abych na to snad nezapomněla, jsem vám opravdu moc vděčná, že se mnou jedete. Kdybych si vzala taxíka, určitě bych se cítila dost nejistá.“

„Bylo velké štěstí, že jste mě zastihla,“ odpověděl Wheeler. „Teoreticky jsem tenhle týden mimo službu. Když jste volala, byl jsem v kanceláři, jen abych dohnal nějaké papírování. Víte co, projdeme si ještě jednou, jak budeme postupovat.“

„Vy se budete držet vzadu, ale neztratíte mě z očí. V případě, že nenastanou žádné komplikace, jednoduše zaplatím a odvedu Scotta k vozu. Jestli problémy budou, zvednu jednu ruku nad hlavu, a vy mi přispěcháte na pomoc.“

„Perfektní. Jenom bych vás chtěl varovat, abyste zase tak moc nedoufala. V tomhle městě se vyskytuje spousta vygumovaných mozků a pak je tu taky ta parta, dost prohnaná, aby si chtěla takhle pojistit, že se vám nikdy nedostane do rukou kazeta vašeho bratra.“

„Jenže, jak už jsem vám řekla, nemůžu přece najít něco, o čem vůbec nic nevím. A pokud jde o ty mé přílišné naděje, ztratím je, teprve až uvidím Scottovu mrtvolu. Máte rodinu?“

„Já? No, mám a nemám. Moje žena už před léty odešla s chlápkem, u kterého se učila malovat. Vzala si s sebou i oba naše chlapce. Teď už budou dospělí, ale takových osm, deset let se mi ani jeden z nich neozval.“

„To musí být zlé.“

„Vyrovnal jsem se s tím,“ řekl Wheeler. Vyjeli z tunelu a Wheeler se sedanem prokličkoval do vedlejší ulice.

„Vyznáte se tu dobře,“ poznamenala Laura.

„To bych taky měl. Pětadvacet let jsem tu sloužil.“

Zapnul stěrače.

„Doufám, že Scott v tomhle nečase nestojí někde venku,“ prohodila. „Podle Rockyho slov mu není dobře.“

Wheeler odbočil do další úzké ulice a pak zastavil u větší nezastavěné parcely. Za ní se po celé délce zvedal nízký pahorek. Strmý násep, sestávající z písčité půdy zarostlé křovím, nabízel smutný pohled. Byl posetý rezavějícími automobilovými díly, odhozenými lahvemi, zmačkanými krabicemi od mléka a podobnými odpadky. Oprýskané třípatrové domy, ohraničující z obou stran parcelu, jako by se pod tíhou své zanedbanosti hroutily.

„Vypadá to tu hezky,“ konstatovala Laura.

Wheeler se nervózně rozhlédl.

„Bow Street je na druhé straně toho náspu. Vidíte ty dva stromy tam nahoře?“

„Jo.“

„Budu přesně mezi nimi hlídat. Přejděte támhle. Až budete nahoře, trochu si to obhlédněte. Jestli ten Rocky skutečně existuje, bude stát někde dole na druhé straně a bude vás vyhlížet z Bow Street. Při prvním náznaku komplikací zvedněte ruku. Domluveni?“ ujistil se.

„Domluveni,“ přikývla Laura. „Teď si musíme jen držet palce a doufat.“

„Držte palce i za mne,“ řekl Wheeler. „Já chci mít volné ruce.“

Společně vystoupili z hlídkového vozu a pak se rozešli. Laura přešla až na druhý konec parcely a teprve tam začala stoupat do svahu, zatímco Lester Wheeler si vyšlápl přímo vzhůru k dvojici zakrslých doubků na levé straně hřebene. Ze svahu se proti nim valily proudy dešťové vody.

„Jenom tam buď, Scotty,“ modlila se Laura, když se škrábala vzhůru mezi keři ostružin a pokroucenými doubky. „Prosím tě, jenom tam buď.“

Přesvědčila se, že má v kapse bundy 650 dolarů. Dalších 200 dolarů si pro všechny případy schovala do zadní kapsy džin. Nahoře se zastavila a ohlédla se ke dvěma stromům, pod nimiž ji v pokleku sledoval Lester Wheeler. Když se jejich pohledy setkaly, policejní kapitán ji kývnutím upozornil na rozlehlé neupravené prostranství pod nimi. Na jedné jeho straně se o rezavějící plot z drátěného pletiva opírala provizorní bouda, kterou zřejmě děti ze sousedství používaly jako bunkr. Vedle boudy se krčil někdo, kdo se schovával před deštěm a zároveň nechtěl být viděn od Bow Street. Ulice za ním vypadala pustá.

Lauře se nejprve rozbušilo srdce, ale pak si uvědomila, že to není její bratr. Muž byl oblečený jako tulák, i na tu vzdálenost však Laura z jeho chování i ošlehané tváře vycítila, že jí od něj nebezpečí nehrozí. Ještě jednou pokývla Wheelerovi a pak se vydala rozmoklou hlínou po mírném svahu dolů směrem k muži, o němž předpokládala, že je to Rocky.

Nepřiblížila se k němu ještě ani na padesát metrů, když podvědomě vytušila, že tam někde určitě je i Scott – pravděpodobně uvnitř té vratké stavby. Jen maximální vypětí vůle jí zabránilo, aby se nerozběhla ze svahu a nevtrhla do boudy. Místo toho se znovu zastavila, zkoumala prostranství a pátrala, jestli nenarazí na sebemenší náznak léčky. Nalevo za ní jí Wheeler zdálky ukazoval zdviženým palcem, aby šla dál. Když se Rocky otočil a uviděl ji, byla od něj necelých dvacet metrů.

„Rocky, já jsem Laura Endersová,“ vyhrkla.

„Jó? Tak co to tu na mě zkoušíte?“ zavolal. „Měla jste přijít támhle z tý ulice.“

„Je bratr tam uvnitř?“

„Kde je, to vám neprozradím,“ řekl Rocky a ani si neuvědomil, že výrazem své tváře už Lauře na její otázku odpověděl, „dokud nevysolíte prachy na dlaň. Šest set padesát babek, pokud ste náhodou zapomněla. Můžete si bejt jistá, že starej Rocky nezapomněl. Ten má totiž paměť jako…“

„Tady jsou,“ řekla Laura.

Hodila bankovky do písku u jeho nohou, proběhla kolem něj k boudě a odhrnula nepromokavý závěs.

„Panebože,“ vydechla a vběhla dovnitř.

Scott tu byl, seděl na hromadě hadrů a zády se opíral o drátěný plot. Dýchal trhaně a namáhavě, pleť měl našedlou. Laura ho objala, ale když vůbec nezareagoval, rychle ho pustila.

Ve dveřích se objevil Rocky.

„Von vám toho asi moc nepoví,“ řekl. „Nezná ani svý jméno, ani vodkud je, vůbec nic. Jen v jednom kuse mluví vo nějakým koňovi.“

„Rocky, nemáte tu trochu vody?“

„Ani kapku. Našlo by se tu nanejvejš krapet vína.“

„To je v pořádku. Víno stačí. Musím ho dostat do nemocnice.“

„Chtěl jsem mu zavolat ambulanci, ale nechtěl vo tom ani slyšet. Pořád mlel jen vo tom zatraceným koňovi.“

„Dejte mi to víno, prosím vás.“

Laura vzala do dlaní bratrův obličej.

„Slyšíš mě?“ zeptala se.

„Slyším.“ Hlas měl vyprahlý a ztěžka vyslovoval, dosud však neztratil všechny síly. To Laura vycítila.

„Víš, kdo jsem?“

Scott si ji pozorně prohlédl a pak zavrtěl hlavou.

„A víš, kdo jsi sám?“

„Já… já nevím nic.“

„Ach bože,“ povzdechla si Laura. Silou vůle se vzchopila a pak klidně pronesla: „Jmenuješ se Scott. Scott Enders. Já jsem tvoje sestra. Jmenuju se Laura. Nic ti to neříká?“

Muž s tváří jejího bratra, ale jakoby zestárlou nejméně o dvacet let, opět zavrtěl hlavou.

„Dokážeš se postavit?“ zeptala se Laura.

„Nohy mám v pořádku. Ale kopli mě do hrudníku. Mám zlomená žebra.“

„Seženeme ti pomoc, neboj se.“

Rocky konečně vyhrabal víno a Laura vpravila pár kapek Scottovi do úst.

„Pomozte mi s ním,“ požádala Rockyho.

„Žádnou… pomoc… nepotřebuju,“ bránil se Scott, po čtyřech vylezl z chatrče a s námahou se postavil.

Laura si okamžitě všimla, že bratr kulhá a že nemá v pořádku levou ruku.

„Hele, kámo, pověz jí taky vo tom koňovi,“ dotíral Rocky DiNucci. „Vo tom svým zatraceným koňovi.“

Laura vyšla v předklonu z chatrče a pak pohlédla k dvojici doubků na vrcholu náspu. Lester Wheeler byl buď dobře schovaný, nebo už tam nebyl.

„O jakého koně jde?“ zeptala se.

Jednou rukou podepřela Scotta v podpaží, přestože ji trochu uklidnilo, že se docela dobře udržel na nohou.

„Kůň paní Gideonové,“ mumlal zcela nezúčastněně Scott. „Musím najít koně paní Gideonové.“

„Naší paní Gideonové?“ zeptala se Laura nevěřícně.

Marjorie Gideonová, hašteřivá stará panna, která ještě v pětasedmdesáti chodila v jezdeckých botách a kovbojských kalhotách, vlastnila farmu v sousedství skromných pozemků jejich rodičů v Missouri. Byla pokládána za jednoho z nejbohatších lidí v kraji. Pokud Laura věděla, zemřela už před mnoha lety.

„To nevím,“ řekl Scott.

„Scotte, odkud ses sem dostal?“

„Taky nevím,“ odpověděl váhavě. „Byl jsem v nějakém městě v poušti… viděl jsem fotobuňky a povedlo se mi je podlézt… Zastavil mi Eddie Garcia a odvezl mě do Clevelandu.“

„Utah!“ zvolala Laura. „Scotte, ty jsi byl v Utahu, viď?“

„Já… nevím.“ Zoufale potřásl hlavou, jako by chtěl rozehnat mlhu, která ho obestírala. „Musím najít koně paní Gideonové.“

Laura usilovně přemýšlela. Marjorie Gideonová měla několik koní a za úklid stání dovolovala Scottovi a Lauře, aby se na nich projeli. Jenže to všechno bylo už tak dávno!

„Řekni mi, Scotte,“ zeptala se Laura náhle a dávala si pozor, aby ji Rocky neslyšel, „má ten kůň něco společného s kazetou – s videokazetou?“

Scott na ni apaticky pohlédl.

„Snad,“ řekl. „Snad ano.“

„Vzpomínej, Scotte. Určitě na to přijdeš.“ Pozorovala bratrův obličej a pochopila, že se mu nedaří spojit jednu myšlenku s druhou. „Ale teď se tím netrap. Mám tu vůz a někoho, kdo nám pomůže. Odvezeme tě do nemocnice. Všechno bude zase v pořádku, uvidíš.“

Laura se ohlédla na vršek náspu. Po Lesteru Wheelerovi stále ještě nebylo ani stopy. Pro každý případ zvedla ruku nad hlavu, ale v tomtéž okamžiku poznala, že už to není nutné. Wheelerovi se nějak podařilo je obejít a teď se k nim blížil podél plotu od Bow Street.

„Kapitáne Wheelere!“ zavolala, „pojďte sem honem. Je to Scott, je ale zraněný. Moc ošklivě zraněný.“

„To mu tedy, musíme okamžitě sehnat pomoc.“

Wheeler od nich byl už jenom asi tři metry, když si Laura uvědomila, že se s jejím bratrem udala prudká změna. Svaly na rukou se mu napjaly a celé tělo jako by se chystalo ke skoku. Jeho propadlé oči se zavrtávaly do policisty.

„Scotte, není ti něco?“ zeptala se.

Chvíle, které následovaly, byly jako zpomalený zlý sen.

Scott se jí s hrdelním výkřikem vytrhl, vrhl se na Wheelera a hranou ruky máchl v obávaném úderu karate mířícím na mužův krk. Útok však nebyl dostatečně rychlý a ještě víc se mu nedostávalo síly. Wheeler, který podle všeho s napadením počítal, snadno odrazil ránu jednou rukou, zatímco druhou vytáhl zpod bundy. Že to, co v ní drží, je pistole s dlouhým tlumičem, rozeznala Laura vzápětí, když Wheeler praštil Scotta pažbou do obličeje a srazil ho na promoklou zem.

„Ne!“ vykřikla Laura a vrhla se na policistu.

Wheeler ji udeřil do tváře hřbetem ruky, v níž držel pistoli. Konec tlumiče jí rozsekl kůži a ona se složila na zem ke Scottovi.

„Tak pomalu,“ zavrčel varovně Rocky DiNucci a ohnul pěstí v nápodobě boxerského postoje.

Policista bez nejmenšího zaváhání namířil tlumič doprostřed tulákovy hrudi a stiskl spoušť. Ozvalo se tiché třesknutí a před hlavní se rozplynul obláček dýmu. Rocky odletěl dozadu, jako by ho nakopla mula, narazil do chatrče a zhroutil se mrtev pod padající kusy překližky, plechu a plachtoviny.

Wheeler se otočil na patě, během několika vteřin připoutal Lauru náramky ke Scottovi a oba pak trhnutím postavil na nohy.

„Pohyb!“ zavrčel. „A držet hubu, povídám. Pěkně držet hubu!“

Aniž věnoval jediný pohled muži, kterého právě zabil, postrkoval své dva vězně podél plotu ke služebnímu vozu.

Laura si nevšímala toho, jak jí cuká v roztržené tváři, a přitiskla rukáv své bundy na Scottovu krvácející ránu na obličeji. S pouty na rukou seděli na zadním sedadle neoznačeného pohotovostního vozu, který projížděl postranními ulicemi východního Bostonu směrem k přístavu. Scott byl při vědomí a reagoval, dýchal však ještě namáhavěji a dvakrát vykašlal trochu krve.

„Prosím vás,“ naléhala Laura přes drátěnou síť. „Nevidíte, že umírá? Musíme mu rychle sehnat pomoc… Krucinál, co jste to za zrůdu?“

Lester Wheeler neodpovídal. Propletl se s vozem úzkými ulicemi a vjel na silnici vedoucí podél doků.

Laura to tu poznávala. Právě před týdnem tady poblíž s Erikem parkovali.

„Jak je ti?“ zašeptala.

Scottovy zkrvavené rty se pohnuly v náznaku úsměvu.

„Patří k nim,“ zachraptěl. „K těm lidem na kazetě.“

„Ty si to pamatuješ?“

„Ano.“

„A už víš, kdo jsem já?“

„Ne,“ přiznal ochable.

„To nevadí, Scotte. To nevadí.“

Natáhla se a lehce se k němu přitiskla. Náhle se zarazila, naklonila se dopředu a přes síť se zahleděla do předního skla.

Projížděli přesně kolem místa, kde tehdy s Erikem parkovali. Poznala rezavějící odstavené tahače, podložené železničními pražci. Její oči upoutal tahač, který stál nejblíž. Na jeho boční stěně byla vyobrazena podoba řecké bohyně, orámovaná velkým černým nápisem AFRODITÉ – STĚHOVÁNÍ A SKLADOVÁNÍ. Afrodité! Nejoblíbenější kůň Marjorie Gideonové.

Laura přiblížila rty těsně k bratrovu uchu.

„Scotte, podívej,“ zašeptala. „Ten tahač. Tam je ta kazeta, viď?“

Scott Enders téměř nepostřehnutelně přikývl.

(36)

Všechno to dopadlo úplně jinak, uvažoval Eric, když znovu a znovu prohledával byt Bernarda Nelsona a stále nenacházel žádný vzkaz, který by mu alespoň slůvkem naznačil, proč a kam Laura odešla. Původně si představoval, jak se k ní triumfálně vrátí a odhalí jí nejen tajemství Caducea, ale i pravděpodobnou totožnost obřadníka s umrlčí maskou. Pak, až by úspěch zapili zbytkem Lauřina vína, měli dát dohromady plán na zlomení Havena Dardena. A nakonec by začali podnikat nezbytné kroky k dovršení toho plánu.

V zoufalé snaze najít nějaké vodítko Eric prolistoval kdejaký časopis, který se mu dostal do ruky, nadzvedl všechny vázy a misky, dokonce nahlédl i do trouby sporáku. Jeho úsilí znásoboval slabý, ale nezaměnitelný pach cigaretového kouře, jehož si všiml, sotva vstoupil do bytu. Pokud snad Laura nebyla zvyklá kouřit, aniž o tom věděl – a vzhledem k jejímu zaujetí pro zdraví a udržování kondice se tahle možnost zdála nepravděpodobná – musel být v bytě ještě někdo další.

Spojil se s Davem Subarskym, který se mezitím vrátil do práce, ale ani jemu se neozvala. Subarsky slíbil, že se nehne od svého stolu, dokud Laura někomu z nich nezavolá. Bezvýsledné byly i telefonáty do Erikova bytu a kanceláře Bernarda Nelsona. Nakonec zavolal do hotelu Carlisle, horlivý recepční, který nastoupil do služby až v devět, však také neměl žádné zprávy. Eric u něj nechal pro Lauru vzkaz, že se má ozvat buď sem do bytu, nebo prostřednictvím Dava Subarskyho. Potom si vylezl na galerii a natáhl se, aby přemýšlel a čekal.

Řídkým závojem deště viděl na Storrow Drive u řeky Charles a na Cambridge v pozadí. Tam někde je zřejmě Laura, uvažoval, a téměř jistě se dostala do nesnází. Jaký jiný závěr se dal vyvodit z toho cigaretového kouře a ze skutečnosti, že tu nenechala sebemenší vzkaz?

Způsobila jí komplikace ta Scottova kazeta? Anebo se snad Haven Darden rozhodl, že ji použije jako pojistku proti Erikovi, kdyby se propracoval nebezpečně blízko k jádru Caducea? V hlavě se mu převracely nejrůznější varianty a každá nová byla znepokojivější a hrozivější než ta předchozí.

Podněcován hněvem a pocitem bezmocnosti se Eric stále víc soustřeďoval na Dardena jako na jedinou variantu, kterou by ještě dokázal zvládnout, a jedinou osobu, kterou by mohl zaskočit. Načasování mu sice nepřipadalo nejvhodnější a nápad se zatím rýsoval jen v hrubých konturách, Eric však už nedokázal dál jen nečinně sedět a čekat, jestli Laura zavolá. Během několika minut dospěl k názoru, že může začít jednat.

Ústředna ve White Memorialu ho bez průtahů přepojila na přednostu interny. V nemocnici se vyskytly komplikace, závažné komplikace, spustil na Dardena. Komplikace, které se týkají Sáry Teagardenové a jistého tajného spolku jménem Caduceus. Darden mu chladně odpověděl, že jediné komplikace, o kterých v nemocnici ví, se týkají jistého rezidenta jménem Najarian.

Eric trval na tom, že je zcela nevinný a apeloval na Dardenovu shovívavost. Naznačil toho dost, opravdu dost, aby mohl doufat, že u Dardena vyvolá zájem, ne však podezření. Tetrodotoxin se ve White Memorialu opravdu používal a pacienti byli poškozeni. Teď o tom má důkazy – nezvratné důkazy. Několik lidí, spjatých s tajným spolkem, už zemřelo násilnou smrtí. I o tom má důkazy.

Zvolna, ale nesmírně obratně Darden odkládal masku ironika a skeptika a projevil mírnou snahu dozvědět se o věci víc. Eric málem rozdrtil sluchátko v ruce, když mu navrhoval, aby se ve čtyři hodiny sešli v Dardenově laboratoři, kam Eric slíbil přinést důkazy pro všechna svá tvrzení. Vzhledem k Erikovým obavám, aby ho v nemocnici někdo nepotkal, ho Darden ujistil, že bude v laboratoři sám.

„Eriku, v neuvěřitelně krátké době se vám podařilo vyvolat proti sobě v nemocnici obrovskou vlnu nevraživosti,“ řekl Darden. „Spoléhám na to, že mi chcete povědět jen čistou pravdu, podepřenou nespornými fakty, a nikoliv vašimi dohady. Věřím, že mi neposkytnete žádný důvod, abych se musel připojit k těm, kteří se vás zřekli.“

„Máte mé slovo,“ řekl Eric. „Než naše schůzka skončí, uvěříte mi. To vám slibuju.“

Eric počkal, až Darden zavěsí, a pak praštil sluchátkem.

„Parchante jeden mizerná, samolibá!“

Přecházel po bytě, sledoval čas, jestli snad Laura ještě nezavolá, a snažil se vypracovat konkrétní postup, když teď Haven Darden zabral na udičku. Za předpokladu, že ten člověk dodrží slib a bude v laboratoři sám – a tím si byl Eric poměrně jistý – zbývalo promyslet jediný detail: zbraň.

Do tří hodin Eric vyřešil i tenhle problém.

Opustil byt a chvatně vykročil směrem, kde měl zaparkovanou svou Celiku. Zbývala mu ještě celá hodina, ale v houstnoucím provozu by mu cesta do Metropolitní bostonské nemocnice a zpátky mohla trvat dobrých deset, patnáct minut.

Bernard Nelson si už počtvrté od startu zapnul bezpečnostní pás a v duchu se modlil, aby buenos rancheros, které si neprozřetelně dal k snídani, zůstaly i nadále ukázněně v jeho žaludku.

Cessna 172 byla na několika místech pospravovaná izolační páskou, ale její majitel a pilot, muž jménem Chippy, měl alespoň do té míry zájem na vlastním životě, aby to dokázalo rozptýlit Nelsonovy nejtrýznivější obavy. Rozhodně by jim pomohlo, uvědomoval si Bernard, kdyby měli jasnější představu, co vlastně v té skalnaté poušti západně od Moabu hledají. S jistotou však věděl jen to, že zesnulý Donald Devine absolvoval spoustu jízd do Moabu a téměř pokaždé v téhle oblasti dvakrát tankoval. Ten člověk přece někam jet musel.

Hodinová zkušenost ho ovšem poučila, že vyptávat se mlčenlivých usedlíků a personálu benzinových čerpadel ve městě, jestli si nevšimli potřebního vozu mířícího do pouště, není ten nejrychlejší způsob jak si získat přátelství a důvěru.

„Kolik nám zbývá paliva, Chippy?“ zeptal se.

„Tak na hodinu,“ odpověděl pilot. „Jak daleko s tím doletíme, to záleží na větru.“

Chippy byl snědý, ošlehaný padesátník, podle Bernardova odhadu alespoň částečný Indián. Létal s bezbřehou sebedůvěrou a mluvil hatmatilkou, která byla chvílemi téměř nesrozumitelná. Vypadalo to, jako by dobrou polovičku slabik polykal. Bernard se podíval do podrobné mapy, kterou si koupil ve městě.

„V tom případě,“ řekl, „leťte k Hanksvillu a potom nad St. Joseph. Zvládneme to?“

„Jo. Ale tam nikde nic není.“

„To nevadí. Jestli to půjde, zkuste se držet asi tak ve výšce devadesáti metrů.“

„Kdybyste aspoň věděl, co hledáme.“

„No jo.“ Bernard chvíli přemýšlel a pak se rozhodl risknout, že na seznamu těch, kdo ho pokládali za blázna, přibude další jméno. „Chippy, někdo nejméně jednou měsíčně vyjížděl někam sem. Podle toho, co vím, používal pohřební vůz. Pokouším se zjistit, kam vlastně jezdil a co za tím je.“

Pilot, kterého to odhalení nijak nevyvedlo z míry, zabubnoval prsty na knipl. Pak si nasadil sluchátka a kývl na Bernarda, aby udělal totéž.

„Volám Moab, tady Cessna dva jedna Papa Delta,“ hlásil do rádia. „Slyšíte mě? Opakuju, dva jedna Papa Delta volá letiště Moab.“

„Slyšíme tě, Chippy,“ zapraskalo ve sluchátkách.

„Mortone, přepoj mě na Mariannu, jo?“ Otočil se k Bernardovi. „Právě mě něco napadlo,“ řekl.

„Ahoj, Chippy, tady Marianna.“

„Poslyš, krásko, tak jak to vodsejpá?“

„Vrátíš se brzy?“

„Možná tak za hodinu. Jsme asi třicet kilometrů severně od Hanksvillu. Nevzpomínáš si, jaks mi kdysi dávno vyprávěla o nějakým opuštěným městečku někde tady?“

„To bude Charity. Jenže to není žádný opuštěný město. Teď je z toho nějaká nemocnice. Nemusíš mi věřit, ale snad blázinec. Zařídili to tam nějak před dvěma, třema roky. Ale doktor, co to šéfuje, rozeslal všude oznámení, že jsou tam zakázaný přelety.“

Bernard rychle pokývl.

„No nic, jen jsem si na to náhodou vzpomněl,“ řekl Chippy. „A kde to vůbec je?“

„Tak třicet nebo čtyřicet kilometrů západně od St. Joe. Ale ne, abys dělal nějaký vylomeniny, Chippy Smithe. Protože, pokud vím, právě nás teď poslouchají.“

„Hele, dělám já snad někdy vylomeniny? Otočíme to kolem Hanksvillu a letíme zpátky. Uvidíme se za hodinu. Papá Delta, končí.“

„Najdete to, Chippy?“ zeptal se Nelson.

„Můžu to zkusit.“

Bernard hleděl dolů na zvlněný kamenitý terén, jen spoře oživený chudou vegetací, a přesto svým poklidem jaksi krásný. Co ho však zajímalo především, byly prašné silnice se stopami pneumatik, které čas od času míjeli.

Asi dvacet minut letěli na severozápad, když Bernard zachytil záblesk slunce, odražený od něčeho kovového nebo skleněného.

„Chippy, támhletím směrem,“ ukázal. „Viděl jste to taky?“

Pilot přikývl a stočil letoun k východu. Museli ještě pět minut kroužit, než objevili džíp, z větší části pokrytý prachem a před pohledem shora téměř úplně schovaný pod skalním převisem. Smith klesl na výšku čtyřiceti metrů a znovu zakroužil. Vedle vozidla spatřili podlouhlý písečný pahrbek. Z pahrbku vyčnívalo cosi, co vypadalo jako boty a části oblečení.

„Dalo by se tu přistát?“ zeptal se Bernard.

„Dalo, ale novej start sežere spoustu paliva.“

„Vystačí zpátky do Moabu?“

„Asi jo.“

„Tak do toho.“

Smith pokrčil rameny a vystoupal do výšky šedesáti metrů. O pár minut později s Cessnou zlehka dosedl v oblaku zvířených oblázků a prachu na pouštní silnici, ale možná to bylo jen vyschlé koryto potoka.

„Jste jednička,“ pochválil ho Bernard.

Chippy se usmál. „Dělám, co můžu.“

Džíp objevili celkem snadno. Jeho plátěná střecha zůstala nedotčená, jenom ji pokrývala dvoucentimetrová vrstva písku. K pahrbku, kterého si předtím všimli, došli společně. Ve stínu vozidla tu ležely dvě objímající se kostry. Z příkrovu navátého prachu výsměšně vyčuhovaly jejich vybělené holenní kosti obuté do rozedraných botasek.

„Jestli chcete, můžete na mne počkat támhle vedle,“ navrhl Bernard. „Chci se podívat, co jsou zač.“

„Mě hned tak něco nerozháže,“ řekl Chippy Smith.

Hadrem, který našli v džípu, smetli z mrtvol písek. Těla už z větší části zetlela a lebky byly ohryzané, ale podle potrhaného oblečení, šperků a zbytků vlasů a chrupavek poznali, že to, co tu vidí, byli kdysi muž a žena.

Bernard přiklekl k tělům a zachytil slabý zápach smrti. Na džínech jednoho z mrtvých si všiml vypoukliny ve tvaru náprsní tašky a sáhl po ní. Kapsa se při prvním doteku sama rozevřela.

„Richard Colson, Santa Barbara, Kalifornie,“ četl a smutně přelétl pohledem z usmívající se tváře na fotografii v řidičském průkazu na groteskní škleb lebky.

Chippy našel na podlaze džípu kabelku a z peněženky, která byla uvnitř, se dozvěděli, jak se jmenovala a jak vypadala Colsonova manželka.

„Pěkný párek,“ podotkl Chippy. „Nemáte vůbec tušení, jak zemřeli?“

„Ne, ale řekl bych, že nebyli zastřeleni. Jak daleko jsme od té Charity?“

„Tak patnáct kilometrů.“

Bernard schoval obě peněženky do kapsy své bundy.

„Můžete si to nechat nějaký čas pro sebe?“ zeptal se.

„Jste policajt?“

„Soukromý detektiv.“ Vylovil průkaz a mávl jím současně se stodolarovou bankovkou.

„Tohle není nutný,“ namítl Chippy a ukázal na peníze. „Stačí zaplatit za let – a budu mlčet.“

Bernard mu přesto bankovku podal. „Slibuju vám, že se o ty mrtvé patřičně postarám,“ řekl. „Jde mi jen o to, aby v té nemocnici nic netušili, dokud nezjistím, co se tam vlastně děje. Tihle dva možná s tím, po čem jdu, vůbec nesouvisí, jenže vyloučit to nemůžu.“

Oba muži ještě chvíli tiše postáli a pozorovali přízračné kostlivce. Pak se otočili a zamířili zpátky k letadlu. V okamžiku, kdy se rozburácel motor, vylezl z očního důlku Marilyn Colsonové vystrašený škorpion a vyrazil hledat záchranu v nedaleké hromadě kamení.

(37)

Až na malé okénko v kovových dveřích, umístěné ve výši očí, připomínala místnost v zadní části skladiště číslo 18 hrobku – byla to vlastně betonová krychle o hraně asi tři a půl metru. V jednom rohu stála plastiková láhev s vodou a prázdný kovový kbelík, pravděpodobně místo záchodu, u protější stěny ležely čtyři složené prošívané deky.

Laura Endersová tu byla už déle než hodinu o samotě se svým bratrem – nebo spíš s tím, co z něho po tělesné i duševní stránce ještě zbývalo.

Poté, co je oba srazil k zemi pistolí, kterou vzápětí chladnokrevně zavraždil tuláka Rockyho, zavezl je Lester Wheeler postranní branou do doků a pak do přední části skladiště. Obrovská hangárová vrata se před nimi sama rozevřela, takže Wheeler mohl projet chodbičkou mezi kontejnery přímo až k zadní místnosti. Tam pak dva muži, které si Laura pamatovala z nedávné návštěvy doků s Erikem, odemkli náramky, jimiž byla připoutána ke Scottovi, a smýkli jí samotnou do ponuré cely.

Během následující hodiny slyšela odněkud ze skladiště bratrovo nelidské skučení. Tloukla do dveří a křičela, dokud to její hlas a ruce vydržely. Potom klesla na páchnoucí deky a vzlykala. Nakonec k ní Scotta vhodili, sténajícího a téměř v bezvědomí. Dýchal ještě namáhavěji než předtím, obličej a ruce měl celé zakrvavené. Když k němu Laura přiklekla, aby ho ošetřila, poznala, že mu strhli několik nehtů na rukou.

Teď, zatímco v jejich těsném vězení přecházela od jedné stěny ke druhé, Scott spal, jen občas zasténal nebo zavzlykal tiše jako dítě. Mučivě prožívala jeho utrpení, zoufala si nad jeho zmrzačeným tělem i pamětí stejně jako nad bezvýchodností jejich situace. A úporně odháněla hroznou a nutkavou myšlenku, jestli by nebylo lépe, kdyby prostě dodýchal.

Dveřním okénkem viděla muže, kteří pokračovali v práci, jako by se nic zvláštního nedělo. Jeden z nich popojížděl se zvedací plošinou a přemisťoval kontejnery z jedné části obrovského skladiště do druhé. Několik dalších mužů přecházelo kolem, všichni se smáli, bavili se nebo popíjeli pivo. Jeden právě zachytil její pohled a usmál se.

„Táhněte k čertu,“ šeptala si. „Táhněte všichni do horoucích pekel!“

Utrhla si pruh látky z košile, navlhčila jej a zlehka Scottovi otírala obličej. Zachvěla se mu víčka a pak otevřel oči. Zahleděl se na ni s klidem, který ji překvapil.

„Ublížili ti?“ zeptal se.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Zatím ne. Řekls jim, co po tobě chtěli?“

„Ne… Myslím, že ne. Protože naživu jsme jen proto, že tu videokazetu ještě nemají.“

„Takže ty si na tu kazetu pamatuješ?“

„Ano. Mám v paměti většinou jen samé mezery, ale tohle vím. Jak už jsi uhodla, nahrávač je zamčený vtom návěsu s Afroditou.“

„A na co si ještě vzpomínáš?“

Scott se nadzdvihl na lokti a hned se zkroutil bolestí.

„Některé krátké výjevy a jednotlivosti se mi vybavují úplně jasně. Ale většina věcí vůbec ne. Moc rád bych ti řekl, že si pamatuju na tebe, jenže by to nebyla pravda. Měli jsme se rádi?“

Laura mu shrnula vlasy z čela.

„Ano,“ řekla chraptivě. „Měli jsem se moc rádi.“

„To je dobře.“

S námahou se posadil, opřený zády o stěnu. Oči mu zahořely odhodláním, rozhodně se zdál silnější, než když ho našla v Rockyho boudě.

„Musíme se odtud dostat,“ prohlásil.

„Cože?“

„Ten policajt se chystá buď použít drogy, nebo ti chce něco provést před mýma očima. Ať už půjde o cokoliv, nemůžeme na to čekat.“

„Scotte, venku je plno chlapů a tahle cela je jako pevnost. Nemáme šanci.“

Pracně se vyškrábal na nohy, tvář křivil bolestí, ale nevykřikl.

„Nějakou šanci má člověk vždycky,“ řekl. Marně se pokoušel zadržet silný kašel.

Laura se mu podívala do očí. „Udržíš se vůbec na nohou, abys mohl něco podniknout?“

„Zatím jsem to přivedl dost daleko, ne?“ V jeho hlase zazněla, nová energie a Laura si uvědomovala, že ji v sobě vykřesal jen kvůli ní. Ano, bloudil ve své paměti a trpěl velkými bolestmi, připravili ho už téměř o všechno. A přesto, jak se zdálo, mu ještě dost sil zbývalo.

„Scotte, ty teď už asi víš, čím ses živil, viď?“ zeptala se.

S námahou se pousmál a dotkl se zaschlé krve na její tváři.

„Snad,“ připustil. „Snad už to vím.“ Podíval se okénkem po dělnících. „Pověz mi, ta velká vrata, kterými jsme sem vjeli, se otvírají nahoru, nebo do stran?“

„Do stran, alespoň myslím. Ano, ano – jsem si tím jistá. Rozjely se po kolejnicích do stran.“

Scott si obhlédl okénko a pak přiklekl ke dveřím a prohlížel si klíčovou dírku. Laura mu pak musela pomoci vstát.

„Podej mi to!“ ukázal na kbelík. Poslechla ho. „Máš na sobě pásek?“

Sundala si pásek, který byl poměrně široký a zapínal se dost těžkou kovovou přeskou. Scott se pokusil odepnout si vlastní opasek, ale jeho pochroumaná ruka a strhané nehty mu v tom bránily. Laura to udělala za něj.

„Co máš v plánu?“ zeptala se.

„Nejdřív bych rád otevřel ty dveře.“

„Ale jak?“

„Doufám, že tímhle,“ ukázal na drátěnou síťku chránící žárovku na stropě. „Tam venku jezdí zvedací plošina. Musíme se k ní dostat. Jestli se nám to povede, budu řídit. Jenom za mne musíš otočit klíčkem, jasné?“

„Jasné. Scotte, co když se mi to nepovede?“

Chvíli se jí díval do očí, pak pokrčil rameny. „Myslím, že to zvládneš. Podívej, sepni ty pásky k sobě a pak je připoj k držadlu kbelíku. Potom zkus roztočit kbelík tak, aby srazil ten drátěný kryt. Žárovka se asi rozbije, ale to nevadí. Světla budeme mít dost. Až ta síťka spadne, seber ji.“ Nakoukl do okénka a sledoval, kam míří zvedací plošina. „Začni si to zkoušet a já ti řeknu, až bude čas. A rozprostři kolem sebe ty deky pro případ, že kbelíkem zavadíš o podlahu.“

Laura rozložila deky po podlaze, chvíli rozhoupávala kbelík a pak jím začala točit ve stále větších kruzích jako lasem. Zjistila, že když bude držet ruku ve výši ramen, dosáhne kbelíkem ke světlu, ale o podlahu nezavadí. Zatímco si to nacvičovala, Scott se rozkašlal a vyplivl trochu jasně červené krve. Laura se mu chtěla věnovat, ale gestem ji zarazil.

„Pochop,“ řekl, „už nám nezbývá moc času. Wheeler se co nevidět vrátí – a já na něj v tomhle stavu nestačím, pokud by mi vůbec poskytl šanci.“ Znovu se podíval do okénka. „Teď. Dej se do toho a zkus ten krám srazit. Jestli se žárovka rozbije a kryt nespadne, už na to pořádně neuvidíš.“

Laura začala několika menšími oblouky. Potom kbelík roztočila, postupně zvětšovala rychlost a současně popouštěla pásek.

„To je ono, to je ono,“ povzbuzoval ji Scott. Kbelík se otřel o síťku. „Vydrž, vydrž!“

Laura začala dostávat křeč do paží a ramenou. Kruhy ztrácely na přesnosti i síle.

„Dál, dál,“ pobízel ji. „Dej do toho všechnu sílu. Uvidíš, že to dokážeš!“

Skousla dolní ret, popadla pásek oběma rukama a zrychlila otáčky. Ruce už ani necítila a křeče se zhoršily. A pak, ve chvíli, kdy si už myslela, že musí přestat, udeřil kbelík do ochranné síťky a srazil ji, až cvakla o zeď. Žárovka se rozprskla a zasypala místnost drobnými střípky. Laura nehlučně spustila kbelík na deky a chvátala sebrat kryt.

„To bylo vynikající,“ pochválil ji Scott a mezi slovy popadal dech. „Opravdu vynikající.“ Před dveřním okénkem si drátěnou síťku důkladně prohlédl. „Rozdupej to, co nejvíc můžeš. Potřebuju asi takhle dlouhý kus drátu.“

Laura položila kryt na betonovou podlahu a rozdupala jej. Nýty, spojující tuhý drát, se rozpojily a uvolnily několik kusů v délce, jakou Scott potřeboval. Vyvlékla jeden z nich a podala mu jej. Chvíli si ten kousek kovu prohlížel a pak jí ho vrátil. Podle Scottových pokynů opřela drát o okraj kbelíku, dvakrát jej zahnula do pravého úhlu a na konci vytvořila smyčku jako držadlo.

„Teď vsuň šperhák tímhle koncem dolů do klíčové dírky a pomalu otáčej, až ucítíš západku.“

Laura si klekla ke dveřím a Scott zatím hlídal.

„Nic necítím,“ zoufala si.

„Zasuň šperhák hlouběji. Oběma rukama se pořádně do té smyčky opři.“

„Pořád ještě nic… Počkej, počkej moment!“

Šperhák se asi o centimetr pootočil.

„Otáčej dál, dál. Myslím, že to máš.“

V zámku tiše cvaklo. Laura vyndala drát, opřela se o ruce na podlaze a usmála se na bratra.

„Skvělá práce,“ řekl a malinko pootevřel dveře. „Támhle na bednách leží páčidlo. To se mi hodí. Ty si vezmeš kbelík. Možná jím budeš muset někoho pořádně praštit. Dokážeš to?“

Laura pohlédla na jeho ruce.

„Dokážu!“

Zdvihla se a postavila se vedle něj. Opatrně otevřel. Kolem nich bylo prázdno.

„Plošina je někde támhle,“ zašeptal a naznačil směr hlavou. „Půjdeme rovnou k páčidlu a pak budeme postupovat dál.“

Když proklouzli dveřmi, zavřeli je za sebou a chvatně přešli úzkou chodbičkou, Laura cítila srdce až v krku. Scott, který působil poměrně uspokojivě, dokud stál opřený o zeď, teď klopýtal a ztěžka narážel do kontejnerů.

„Jak je ti?“ zeptala se.

Zvedl páčidlo a opatrně je potěžkal ve své zdravé ruce.

„Teď už líp,“ prohlásil.

Odkudsi zprava zaslechli hlasy. Těsně přitisknutí ke kontejnerům se sunuli daným směrem. Jednu chvíli minuli dvojici dělníků ve vzdálenosti necelých tří metrů, ale nikdo je nezahlédl. Scott se pohyboval namáhavě, levou nohu vlekl za sebou. I v šeru Laura dobře viděla zsinalost jeho obličeje a zaschlou krev na bradě a rtech.

Hlasy teď bylo slyšet zblízka – velmi zblízka. Scott nakoukl za roh naskládaných kontejnerů a zdvihl dva prsty.

„Beru si na starost plošinu,“ zašeptal. „Ty se rozběhni na toho chlapa s čepicí a vezmi ho kbelíkem asi tak semhle.“ Ukázal si těsně za ucho. Pak zdvihl zmrzačenou ruku a zlehka jí přejel Lauře po tváři. „Připravená?“

Objala ho a na okamžik se k němu přitiskla.

„Připravená,“ přikývla.

Vyrazili rovnou k oběma mužům. Jeden z nich, podsaditý černoch, seděl za volantem pojízdné plošiny. Druhý, s vlněnou čepicí na hlavě, stál asi o metr blíž. Jakmile zaslechl jejich kroky, otočil se a zašmátral pod bundou, Laura se však už vší silou rozmáchla a naplno ho zasáhla kovovým kbelíkem. Vykřikl, složil se k zemi a marně se rukou snažil zastavit proud krve, který se mu valil zpod ucha.

Řidič plošiny neměl nejmenší šanci. Scott se vrhl k sedadlu a vrazil muži sešikmený hrot páčidla do měkkých tkání pod dolní čelistí tak prudce, až pronikl i kostí horního patra. Chlap se zakymácel a pak se sesul ze sedadla a vypadl na betonovou podlahu. Scott se při tom útoku svalil na záda, ale Laura ho okamžitě zdvihla na nohy. Pomohla mu do kabiny, sedla si vedle něj a otočila klíčkem. Elektrický motor plošiny se rozvrčel ve chvíli, kdy uslyšeli výkřiky a kroky blížících se mužů.

Scott zahnul doprava, plnou rychlostí projel uličkou kolem jejich cely a pak odbočil vlevo do chodby vedoucí přímo k hlavnímu vchodu. Laura se ohlédla přes rameno, právě když za nimi z uličky mezi kontejnery vyrazilo několik mužů.

„Sehni se!“ zakřičel Scott a sám se za volantem přikrčil.

Zatímco plošina ujížděla k vratům, ozvaly se výstřely.

„Kam to střílíš, ty idiote?“ zaječel čísi hlas. „V těch kontejnerech je přece ta zatracená munice!“

Oprávněnost jeho výtky byla potvrzena rachotem, který se ozval z jednoho ze zasažených kontejnerů. Náhle jeho stěna explodovala a zasypala pojízdnou plošinu úlomky. Vzápětí následovaly další a další výbuchy. Skladiště bylo náhle plné horkého černého dýmu, Scott se přitiskl k volantu a zamyšleně mhouřil oči.

„To jsem blázen,“ slyšela Laura jeho hlas. „Ty zbraně byly tady. Po celou dobu byly tady.“

Pohlédla na něj a viděla, že se dokonce usmívá. Od vrat byli už jen asi pět metrů. Za nimi pokračoval maelstrom explozí. Vtom jim přímo do cesty vstoupil Lester Wheeler s pistolí v ruce.

„Sehni se a drž se!“ přikázal Lauře Scott.

Rychlá série Wheelerových výstřelů zanikla v burácení výbuchů, ale kulky zazvonily o plošinu. Vzápětí po posledním výstřelu narazili v plné rychlosti do vrat skladiště. Dva střední panely se rozlétly, vypadly z drážek a zřítily se na zem. Ze zejícího otvoru se vyvalil černý dým a za okamžik vyběhl ven Lester Wheeler.

„Nezvedej se!“ křikl na Lauru Scott a přes rameno se ohlédl.

V tom okamžiku sebou jeho hlava podivně škubla doleva a Scott přepadl na volant. Plošina začala nejistě šněrovat. Laura jednou rukou přidržela volant a druhou bratra zdvihla. Jeho tělo bylo bezvládné, přestože dál sešlapával pedál akcelerátoru. Pak Laura spatřila tu dírku – malý roztřepený černý otvor přímo nad pravým okem. Přes okraj rány začínal prýštit pramínek krve. Výraz ve Scottových očích byl skelný a prázdný.

„Ne!“ vykřikla. „Bože můj, ne!“

Plošina se prosmýkla kolem pyramidy naftových barelů na dlouhý pás přístaviště. Ze Scotta vyprchal život, ale jeho ruce dál svíraly volant a jeho noha sešlapávala akcelátor. S rachotem stovky nákladních vlaků vyletělo kdesi za jejich zády do vzduchu skladiště číslo 18.

Laura se ohlédla, ale nepřestávala přidržovat volant. Z trosek stoupal sloup smolně černého dýmu. Lester Wheeler, kterého výbuch odhodil, se škrábal na nohy.

„Ty parchante!“ zakřičela vztekle Laura. „Ty parchante jeden zkurvená!“

Wheeler se zastavil, zamířil na ni a vystřelil právě v okamžiku, kdy se pojízdná plošina zhoupla přes okraj přístavního mola. Těžký stroj se převrátil na bok a řítil se z pětimetrové výšky do vody. Scottovo tělo přitom sklouzlo ze sedadla. Plošina dopadla na hladinu předkem a Lauru to vyhodilo z otevřené kabiny, jako by ji vystřelili z děla. Prolétla těsně nad hladinou a ve vzdálenosti necelých dvou metrů dopadla s omračující prudkostí do studené vody.

Cítila, jak ji nasáklé šaty stahují do hloubky, ledový chlad ji však okamžitě probral, takže plavala zpátky k hladině. Scotta už nikde neviděla. Na kraji mola nad ní se objevil Lester Wheeler, znovu na ni namířil a vystřelil. Kolem hlavy jí prolétla kulka a vzápětí další, ale to už se Laura ponořila zpátky pod hladinu.

Instinktivně se předem zhluboka nadechla a teď se zoufale snažila uklidnit a soustředit. Byla něco přes metr pod hladinou a díky svému oblečení mohla ve slané vodě plavat téměř bez nejmenších obtíží. Tohle je její svět, uvědomovala si, její živel. A tam nahoře stojí chlap, který právě zavraždil jejího bratra.

Když už se zdálo, že jsou úplně ztracení, dokázal se Scott vzchopit a zachránit ji. Teď musí sama pro sebe udělat totéž. Musí plavat, pak se nadechnout a plavat dál. Jestli vydrží dost dlouho a ubrání se chladu, může nad Wheelerem zvítězit. Ano, může nad ním zvítězit!

Laura si nevšímala sílícího chladu a palčivé potřeby nadechnout se, ponořila se ještě o půl metru hlouběji a přesunula se zpátky k molu.

Ještě ne, přikazovala si v duchu, zatímco plavala vpřed. Ještě ne, ještě ne, ještě ne!

Voda jí prosákla nosem až do plic. Zavřela oči a plavala dál.

Teprve když jí k nevydržení bušilo v hlavě a plíce hrozily prasknout, vyplavala na hladinu.

(38)

Dvanáct budov Metropolitní bostonské nemocnice zabíralo větší část dvou bloků na rozhraní městských čtvrtí South End a Roxbury. V dobách před zavedením zdravotního pojištění Medicare a Medicaid to byla nejvytíženější bostonská nemocnice a jejím oddělením naléhavých případů denně procházelo až pět set pacientů. Nyní s pokračujícím odlivem do četných nových zařízení počet pacientů klesal a od nemocnice se už odloučily i dvě ze tří lékařských fakult, které na ni byly napojené. Vzhledem ke svému umístění v blízkosti nejchudší části města tu však stále měli dost těžkých úrazů a pacientů v kritickém stavu.

Poněvadž vstup na ONP ve White Memorialu měl zakázaný, rozhodl se Eric, že k tomu, aby si opatřil zbraň, jíž zlomí Havena Dardena, využije rušného provozu v Metropolitní. Cesta tam mu zabrala patnáct minut – a přesně stejně dlouho hledal místo na zaparkování. Materiály ze sejfu Donalda Devina uložil na podlahu Celiky a hlavním vchodem vešel do nemocnice.

Eric znal zásadu, že kdo se chce v kterékoliv nemocnici pohybovat, aniž by si ho někdo všiml, musí prostě budit dojem, že přesně ví, kam jde. Věděl i to, že čím je zařízení rozlehlejší a rušnější, tím méně si musí dávat pozor. Nejprve se zastavil v ubytovně rezidentů, umístěné v pátém patře chátrající cihlové budovy, pojmenované po jakémsi chirurgovi z minulého století a postavené patrně záhy po jeho smrti.

Dobrá polovina dveří na patře nebyla zamčená. V prvních dvou pokojích, do nichž nahlédl, nebylo nic, co by mohl potřebovat. Otevřel další dveře a vstoupil dovnitř dřív, než si uvědomil, že na úzké posteli vedle hromádky odhozeného šatstva leží jakási sestra s rezidentem inflagrante delicto. Milenci si ho všimli ve chvíli, kdy spěšně vycouvával ze dveří, přetáhli si pokrývku přes hlavy a rozhihňali se.

Ale už v další místnosti Eric našel vše potřebné. Rychle se převlékl a ven vyšel v chirurgickém kompletu a bílém plášti. Zamířil na ONP a jen se modlil, aby tam snad náhodou nepanoval přílišný klid. Tři sanitky před vchodem, z nichž právě vynášeli pacienty, mu prozradily, že se nemusí obávat. Čekárnou prošel k ordinacím. Vypadalo to, že všude mají co dělat. Minula ho spěchající sestra, která si ho ani nevšimla. Další sestra, vcházející do ordinace, kde ošetřovali jakési zranění, se na něj usmála. Cílevědomě kráčel rušnou chodbou dál až do místnosti s léčivy, kde právě nikdo nebyl. Za necelou minutu se ocitl opět venku. V ruce, ukryté v kapse bílého pláště, držel naplněnou injekční stříkačku o obsahu deseti kubických centimetrů, na níž byla nasazena čtyřcentimetrová jehla dvaadvacítka. Pak s lehkým srdcem odešel z oddělení zpátky na ubytovnu rezidentů, aby se opět převlékl.

Hra začínala.

Jízda landroverem po neoznačených prašných cestách trvala Bernardu Nelsonovi z Moabu téměř tři hodiny. Než šel na vysokou, strávil Nelson šest let u námořní pěchoty, z toho většinu času jako příslušník jednotky nacvičující přežití v divočině. Kdysi ho během výcviku v Camp Pendletonu vysadili samotného z helikoptéry uprostřed Mojavské pouště a nechali mu zásoby jídla a vody pouze na dva dny. Cesta zpátky do civilizace mu zabrala pět dní, ale to, co zjistil o způsobu přežití i o sobě samotném, stálo za všechna nebezpečí. Byl přesvědčený, že ledacos z těch znalostí dosud nezapomněl. Poté, co objevili těla Richarda a Marilyn Colsonových, zaletěli s Chippy Smithem směrem k Charity a zdálky si osadu obhlédli. Po návratu do Moabu mu Smith nakreslil pozoruhodně podrobnou mapku, která zahrnovala i výraznější skaliska a vyschlá potoční koryta. Podle kompasu a hodinek byl teď už Bernard tak blízko, že dál mohl pokračovat pěšky. Jeho pojistkou byl Chippy, který slíbil, že přiletí s pomocí, pokud se mu Bernard do čtyřiadvaceti hodin neozve.

Kromě teplého oblečení, vody, benzinu a jídla si Bernard s sebou vzal i svůj Smith and Wesson a nový Nikon s teleobjektivem. Při troše štěstí se dostane k osadě natolik blízko, aby mohl fotografovat a přitom tam nemusel vstoupit. Odpoledne se chýlilo do druhé půle, když našel skalní převis, pod nímž zaparkoval landrover a připravil si vše potřebné. Svou náprsní tašku společně s peněženkami Colsonových zastrčil pod přední sedadlo a vydal se k pásmu kopců, za nimiž se skrývala Charity.

Na úpatí kopce si lehl na zem a dál pokračoval plížením. Byl si vědom, že se řídí přesně podle pilotovy mapky, ale vždycky bylo třeba počítat s nějakou komplikací. Přitiskl se k zemi, zadržel dech a nakoukl přes hřeben. Pod ním, asi čtyři sta metrů dál, ležela osada.

S pomocí teleobjektivu Nelson rozeznal několik lidí pracujících na poli s neobyčejně vzrostlou kukuřicí. Osada v pozadí vypadala čistě a udržovaně. Stále přikrčený vlezl do vyschlého potočního koryta a zvolna postupoval dolů. Na kraji pole si klekl a sledoval tři muže v pracovním oblečení, jak se mlčky vlečou od vysokých stvolů ke kolečku a zase zpátky, přičemž naloží vždycky jen jediný kukuřičný klas.

Bernard čočkou objektivu pozoroval tváře těch mužů – na všech viděl prázdný výraz, jaký vyvolávají silné dávky sedativ. V obavě, že je příliš blízko a mohlo by ho prozradit cvakání fotoaparátu, se odplížil podél prašného okraje pole a skrčil se v roklině vzdálené necelých šest metrů od zadní části krajní budovy. Vzduch byl horký a nehybný, v osadě vládlo přízračné ticho. Nelson opatrně vytáhl revolver a odjistil jej. V tomtéž okamžiku za sebou zaslechl slabé skřípnutí. Otočil se a spatřil, jak na něj z oslnivě jasné oblohy dopadá pažba brokovnice. Tvrdě ho zasáhla těsně nad pravým uchem. Zuby mu cvakly o sebe a v hlavě mu vybuchl gejzír bolesti. Pak ho přemohla nevolnost, Bernard se zakymácel a padl tváří do vyschlé hlíny.

Když se Bernardovi opět začalo vracet vědomí, ležel na zádech přes kolečko a byl celý zamazaný vlastními zvratky. Hlavu měl zakloněnou dozadu, takže viděl na mužův rozkrok. Jak jeli, táhl Bernard prsty po prašné cestě.

„Ani hnout!“ varoval ho muž.

Nelson se zakuckal trochou žaludečních šťáv a zavřel oči, aby se bránil nevolnosti, která se ho znovu zmocňovala. Měl pocit, že páteř, opřená o kovovou hranu kolečka, se mu asi co nejdřív přelomí.

„Nikoho neohrožuju,“ řekl mechanicky.

„Držte hubu!“

„Prosím vás, vyslechněte mě.“

Prašnou cestu vystřídal upravený povrch. Nelson pootevřel oči. Muž ho právě provážel vraty v drátěném plotu a pokračoval až k nízké škvárobetonové budově.

„Pomozte mi prosím vás,“ řekl Bernard.

„Vstaňte sám!“ vyštěkl muž.

Pustil držadla a ustoupil. Nelson se pokusil překulit na bok, ale kolečko se okamžitě převrhlo a ztěžka ho zasáhlo do hrudi. Znovu ho zalila vlna nevolnosti a závrati.

„Můžu vstát?“ zeptal se.

„Ale pomalu.“

Nelson se opřel o loket.

„Nepřišel jsem, abych tu někoho ohrožoval,“ vydechl.

„Jasně. A proto s sebou taháte tohle.“

Zamával detektivovi před obličejem jeho vlastním revolverem. Muž byl vysoký a hranatý, mohlo mu být něco přes třicet a měl na sobě kovbojské boty, džíny, černé tričko a rozepnutou flanelovou košili s ustřiženými rukávy. Ustoupil o krok a hbitě sáhl po brokovnici.

„To nepotřebujete,“ řekl Nelson a opatrně se posadil.

„Co potřebuju a co ne, to nechte na mně. Hněte sebou.“

Ukázal ke vchodu do budovy. Bernard se vyškrábal na nohy, dovrávoral dovnitř a tam klesl na kovovou skládací židli. V místnosti bez jakékoliv výzdoby a jen s nejnutnějším nábytkem to páchlo nemocnicí.

„Kde to jsem?“ zeptal se.

„Ptát se tady budu já,“ odsekl muž.

Od chvíle, kdy se mu myšlenky trochu vyjasnily, odhadoval Nelson, co je ten chlap zač. Instinkt mu hned na začátku napovídal, že jde jen o podřízeného. Teď si tím byl téměř jistý.

„Jmenuju se Nelson, Bernard Nelson,“ řekl a třel si rostoucí bouli za uchem. „Vy teda dokážete člověka praštit, pane…?“

„Pike. Garrett Pike.“ Hodil Nelsonovi ručník, aby se mohl otřít. „Co jste tu hledal?“

„Rád bych mluvil s někým, kdo to tu vede.“

Pike se podíval na hodinky. „Za chvilku budete mít příležitost,“ řekl.

„Nemohl byste mi na to dát trochu ledu?“

„Žádnej led nepotřebujete. Skoro jsem se vás nedotkl.“

„Stačilo to,“ vzdychl Nelson. „Co je to tu vlastně?“

„Na co byste hádal po čichu?“

„Na nemocnici.“

„Hádáte správně. Tak co jste tu hledal?“

Bernard si dál toho muže odhadoval a to, k čemu dospěl, se mu docela zamlouvalo. Garrettovi Pikovi to myslelo pomaleji, hloupý však nebyl. Nelson usoudil, že není ani příliš nebezpečný.

„Hledám jednoho chlapíka,“ řekl. „Můžu si sáhnout do kapsy?“

„Ale pomalu.“

Bernard vytáhl leták s fotografií Scotta Enderse a podal mu jej.

„Tady toho chlapíka.“

Garrett Pike neodpovídal, ale Bernard spatřil v jeho očích záblesk poznání a pochopil, že jeho pátrání je u konce.

„V životě jsem ho neviděl,“ prohlásil Pike.

„Umíte dobře lhát, pane Piku, ale to se mi na lidech líbí.“

Ta otevřenost Pika zřejmě znervóznila. Pohlédl ke dveřím, jako by doufal, že se v nich objeví šéf a zbaví ho tíhy odpovědnosti. Posadil se na židli proti Nelsonovi.

„Co kdybyste raději počkal, až si vás vyslechne doktor Barber?“ navrhl.

„Ten to tady vede?“

„Jo.“

„Povězte mi, Garrette,“ zahájil Bernard útok dřív, než se dostaví doktor Barber či kdokoliv další, „vy si opravdu myslíte, že tohle je nemocnice?“

„Já to vím.“

„Tak proč tu potom držíte toho chlapíka, mimochodem vládního agenta, který před několika měsíci zmizel beze stopy v Bostonu?“ nadhodil.

„Vy jste se zbláznil.“

„Opravdu?“

„Tohle je ústav pro nepříčetné zločince. Kdyby tady ten člověk byl – jako že není – znamenalo by to, že je společensky nebezpečný. A vy s tím svým revolverem jste sem asi přišel jen proto, abyste dostal ven některého z našich pacientů.“

Nelson smutně potřásl hlavou.

„Garrette, Garrette, to vás opravdu tak zblbli?“

„Už ani slovo!“

Pike se znovu podíval na hodinky. Nelsonovi nesmírně záleželo na tom, aby toho muže přesvědčil, ještě než se objeví někdo další. Vzpomněl si na hrůzný objev, který učinili s Chippym Smithem. Bylo to jen stéblo, ale co kdyby…

„Poslyšte,“ spustil, „říkají vám něco jména Richard a Marilyn Colsonovi?“

Pike výmluvně zaváhal a pak teprve odpověděl: „Ne. Proč?“

Bernard vycítil jeho zmatek a tak ho nahlodával dál.

„V poušti jsem našel jejich těla. Zabil jste je?“

„Já… nemám tušení, o čem mluvíte.“

„Myslím, že máte. Řekl bych, že sem zabloudili a vy jste je zabil – odvezl jste je do pouště a tam zastřelil.“

„V životě jsem o nich neslyšel.“

„Piku, poslouchejte mě. Můj landrover je zaparkovaný támhle za těmi kopci. Hned za kukuřičným polem. Náprsní tašky Colsonových jsou společně s mými doklady pod předním sedadlem. Jsem soukromý detektiv z Bostonu. Zítra ráno, ať už se vrátím do Moabu nebo ne, se to tu bude hemžit policajty. To si pište. Když mi teď pomůžete, můžu vám slíbit, že z toho vyváznete.“

„Nevěřím ani slovo z toho, co…“

Pike zmlkl, když zaslechl prásknutí dveří auta. O minutu později vstoupili do místnosti dva muži. Bernard chtěl ještě v poslední chvíli kradmo pohlédnout Pikovi do očí, ale hlídač se už otočil.

„Doktore Barbere,“ zvolal Pike, „dobře, že jste se vrátil. Přistihl jsem tohohle chlápka, jak slídí kolem osady a fotografuje. Tvrdí, že se jmenuje Bernard Nelson a vydává se za soukromého detektiva z Bostonu. Měl u sebe tohle.“ Podal šéfovi Bernardův revolver. Na okamžik zaváhal a pak sáhl do kapsy. „Říká taky, že tu pátral po tomhle chlapíkovi.“

Barber si prohlédl leták a pak znechuceně mlaskl.

„Čekali jsme, že se občas někdo pokusí některé naše pacienty odtud dostat, ale ne takhle primitivně. Zasloužíte si pochvalu, Garrette. Při příští výplatě dostanete dvojnásobnou prémii.“

Zdálo se, jako by Chtěl Pike něco poznamenal, ale pak jen pokývl a odešel.

„Vezmi ho dozadu, Johne!“ přikázal Barber. „A nasaď mu svěrací kazajku.“

Muž jménem John, podle vzhledu čistokrevný Indián, zdvihl Nelsona na nohy a surově ho chodbou dovlekl do dvoulůžkového nemocničního pokoje. Tam mu svázal nohy a nasadil plátěnou svěrací kazajku, která mu na břiše byla malá. Vzápětí za nimi dorazil Barber.

„To stačí, Johne,“ zarazil ho. „Nemusíš to přehánět.“

Indián místo odpovědi jen zavrčel a odešel.

„Takže,“ začal Barber, „kohopak tu máme? Starýho tlusťocha, který s sebou tahá bouchačku a nějaký leták a tvrdí o sobě, že je detektiv. A přitom se nechá chytit troubou, který nemá větší IQ než králík.“

„Máte po parádě, Barbere,“ pronesl Nelson nevzrušeně. „Nejsem sám, kdo ví o tom, co se tu děje.“

Barber se rozhlédl.

„A kde tedy všichni jsou?“ zeptal se. Párkrát přešel po pokoji a pak si sedl na postel vedle Bernardovy židle. „Tak si myslím, že začneme po pořádku. Bernard Nelson – tak se jmenujete?“

„Ne,“ odsekl Nelson. „Jmenuju se Permoníček, křestním jménem Skřítek.“

Nelsonův první dojem z toho člověka nebyl příliš povzbudivý. V jeho očích nebylo nic než čirý, sadistický chlad. Jako by chtěl potvrdit, že nejde o pouhý dojem, Barber vstal a buclatou rukou Nelsonovi přimáčkl tváře těsně k zubům.

„Nezahrávejte si se mnou,“ zavrčel a obracel Bernardův obličej vzhůru. „Tomuhle projektu jsem obětoval pořádný kus života a ve zbývajících létech hodlám vychutnávat zaslouženou odměnu. Vůbec nepochybujte, že ani na okamžik nezaváhám, jestli mám skřípnout takovou nulu, jako jste vy, když nám hodlá dělat potíže. Tak znovu – kdo jste a co tu pohledáváte?“

Bernard počkal, až Barber povolí stisk.

„Poslyšte, co kdybychom se dohodli?“ navrhl. „Vy mi povíte, co tu sakra provádíte, a já vám za to prozradím, kolik desítek lidí se sem přihrne, když se do zítřka nevrátím do Moabu.“

„Blufujete, vážený tlusťochu. Vidím vám to na nose. Kdyby se o nás kromě vás zajímal ještě někdo další, vyrazil by sem dneska s vámi. A pokud jde o lidi v Moabu, ti dobře vědí, že tohle je ústav pro nepříčetné zločince a o víc se nestarají.“

Nelson se zoufale snažil odhalit slabinu svého protivníka. Jediné, co ho napadlo, bylo využít toho, že před sebou má fanatika s chorobně přebujelým sebevědomím. Nebyla to sice zrovna ideální karta, ale lepší v ruce neměl.

„Ten váš člověk Pike vás oslovoval doktore,“ podotkl. „Je to taky jen podvod jako celá ta pohádka o nemocnici?“

„Mám dokonce dva doktoráty – z medicíny a z filozofie,“ řekl Barber pyšně. „Ledacos jsem už dokázal. A teď znovu – co jste zač a kdo vás sem poslal?“

„Opravdu se jmenuju Bernard Nelson. Jsem z Bostonu. Pracuju pro sestru toho člověka na letáku.“

„Scott Enders. V životě jsem o něm neslyšel.“

„Řekl bych, že slyšel. Možná ne pod tímhle jménem, ale domnívám se, že tu někde je, a taky si myslím, že ho sem přivezl Donald Devine.“

Barberův pokus zakrýt překvapení přišel opožděně a on si to taky sám okamžitě uvědomil.

„Výborně,“ ušklíbl se. „Dobře načasováno, slušně podáno. Jsem okouzlen. Víte ještě něco?“

„Vím toho dost, abych vám poradil, že nejlepší, co můžete udělat, je vysypat všechno o tomhle podniku a doufat, že mě vaše historka bude připadat natolik přesvědčivá, abych se za vás přimluvil u policie.“

„Vy nabízíte pomoc mně?“ Barber začal znovu přecházet po místnosti. „Jestli tohle není chucpe, tak nevím. Sedíte tu převázaný jako krocan na pekáči – a chcete se za mne přimlouvat. Já vám tedy něco povím, vážený. To, na co jste náhodou narazil, není žádná pokoutní akce. Tady je v sázce víc, než byste si vůbec dokázal představit, a mozky zatraceně bystřejší, než je ten váš, vypracovaly opatření proti jakémukoliv nepředvídanému narušení.“ Odemkl kovovou skříň, vyndal malou pancéřovou schránku a z ní pak lahvičku s práškem a pár gumových rukavic. „A s jedním z těch opatření se teď seznámíte.“

Doktorovi se divoce zaleskly oči. Bernard četl vylíčení hrůzné noci Erika Najariana a nedalo mu moc práce, aby si je spojil s tím, co právě zažíval.

„Tohle vám nepomůže, doktore Barbere,“ namítl. „Příliš mnoho lidí ví, kde jsem.“

„Ani bych neřekl,“ oponoval mu Barber. „Myslím, že jste sem přišel čmuchat právě proto, že nikdo nic určitého neví. A i kdyby se tu někdo objevil, mám povolení k provozu celého zařízení a perfektně vedenou kartotéku všech pacientů. Víte, na tyhle věci jsme byli moc a moc opatrní. Tak copak mi ještě povíte?“ Natáhl si gumové rukavice. „Úžasná věcička, tenhle přípravek,“ pokračoval pak. „Působí, když jej polknete, stejně jako když ho pouze rozetřete na kůži. Prostě úžasné.“

„Je to to, čím jste nakrmil Colsonovy?“

Barber se na okamžik zarazil. Pak se usmál a zavrtěl hlavou.

„To se vám nepovedlo. Obsah sice ucházející, ale podání bídné. Někde tam v poušti jste asi narazil na jejich ostatky a teď, když jste píchl do vosího hnízda, byste se rád vyhnul žihadlu.“ Malou špachtlí nabral z lahvičky prášek a pečlivě jej nanesl na tři prsty v rukavici, které si předtím navlhčil. „Měl byste zkusit něco lepšího.“

„Opakuju vám,“ Nelson se zoufale snažil zachovat si zbytek sebeovládání, „ví o tom už příliš mnoho lidí. Vědí o vás, o Donaldu Davinovi, o té místnůstce v Devinově sklepě, o všem.“

Lékař zlehka mávl rukou v rukavici Nelsonovi těsně před obličejem. Bernard zavřel oči a instinktivně ucukl hlavou.

„Poslouchám vás a pořád neslyším nic jiného než bluf,“ dobíral si ho Barber. „Měl byste vyrukovat s něčím říznějším, nebo vám garantuju, že vás čeká pořádně dlouhé, vlastně spíš krátké odpoledne.“ Pohlédl na hodinky. „Čas vypršel, pane Nelsone, buď už jste vystřílel všechen prach a nic víc o nás opravdu nevíte, nebo mě neberete dost vážně.

Dovolte mi tedy, vážený pane, abych vám přiblížil, jak tenhle přípravek působí. Jako vědecký pracovník jsem sice začínal ve společenských vědách, ale, jak už jsem vám přiznal, jsem zároveň doktor medicíny – a to velmi zkušený – takže vím, o čem mluvím. Asi tak hodinu až dvě po téhle dávce vám začne připadat, že vzduch, který dýcháte, se proměnil v melasu. Pak už je všechno jen otázka času. Zmrtví vám ruce a nohy, vnitřnosti přestávají fungovat. Začnete vykašlávat plíce. Nakonec se vám natolik zpomalí srdeční rytmus, že krev téměř přestane obíhat. Jediné, co bude dál fungovat, je váš mozek – a tak to zůstane téměř až do úplného konce. Kdybych vás v téhle fázi chtěl udržet při životě, aby ste, dejme tomu, byl schopen pracovat na našem kukuřičném poli, můžu ten proces zastavit a začít vám dávat sedativa, jaká obvykle používáme – totiž, pokud by to vůbec bylo zapotřebí. V opačném případě vám pouze přinesu zrcadlo, abyste mohl sledovat svůj postupný rozpad. Jak se vám to zamlouvá?“

„Vzdejte to, Barbere!“ vyhrkl Nelson. Sám však slyšel ve svém hlase strach a nepochyboval, že šílenec, který ho tu vězní, také. Všechno se to zběhlo příliš rychle. Nečekal, že to takhle dopadne. Přece ještě musí existovat nějaké východisko… jakékoliv.

„Jak je libo,“ usmál se Barber zlověstně.

„Počkejte!“

„Nuže?“

„Dobrá. Dobrá, máte pravdu. Nemám tušení, co tu provádíte, ani kdo je do toho zapletený – kromě Donalda Devina.“

„To už zní líp, pane Nelsone. Mnohem líp.“

„Ale pár lidí opravdu ví, kde jsem.“

„Jak už jsem pravil, s tím si poradíme.“

„Možná ano, ale možná taky ne. Vyslechněte mě, prosím. Jestliže práce, kterou děláte, je tak důležitá, jak tvrdíte, jsem si jistý, že ji nebudete chtít ohrozit. Mám přátele – velmi vlivné přátele –mezi politiky a taky u policie. Vysvětlete mi, o co tu jde a co vlastně provádíte. Když mě přesvědčíte, že to stojí za to, udělám všechno, co je v mých silách, aby to pochopili i lidé na správných místech.“

Barber dál přecházel po pokoji a přemýšlel o nabídce. Pak si nečekaně přitáhl skládací židli těsně k Bernardovi, posadil se a ruku v rukavici si položil dlaní vzhůru do klína.

„Pane Nelsone, každý den zbytečně umírají tisíce lidí na takzvaně nevyléčitelné choroby, jako je žloutenka, chřipka, encefalitida a četné formy rakoviny. A oba samozřejmě víme, že lidstvo stojí na pokraji epidemie, která během několika málo let způsobí, že někdejší morové hrůzy se budou zdát pouhou groteskou. Tak tedy, pane detektive, to, k čemu jste se tu náhodou připletl, je projekt, který je v tuto chvíli takhle blízko k definitivnímu řešení.“ Onu blízkost nadšeně předvedl ukazovákem a palcem.

„Co máte na mysli?“

„Mám na mysli univerzální antivirové antibiotikum, nic menšího. Univerzální lék!“ Ta slova téměř vykřikl. Pak, když si všiml nedostatečného pochopení v Bernardově tváři, viditelně ochladí.

„Nezlobte se, jestli vypadám trochu zmateně,“ omlouval se Bernard a snažil se nedívat na doktorovu ruku. „Vždycky jsem si myslel, že penicilin je docela slušné antibiotikum.“

Barber si netrpělivě povzdechl.

„Perly sviním,“ utrousil polohlasně. „Tak především – penicilin účinkuje pouze proti baktériím, nikoliv proti virům. A za druhé je stejně jako desítky dalších antibakteriálních přípravků, které jsou na trhu, proti většině mikroorganismů neúčinný, protože ty vůči němu získávají odolnost asi stejně rychle, jako vám trvá, než si tu pitomost přinesete z lékárny. Náš lék nejenže ty malé potvůrky zabíjí, ale mění se v těle stejně rychle jako ony samy. Ergo – neexistuje vůči němu jakákoli odolnost. Zachrání miliony životů.“

A tobě stovky milionů vynese, pomyslel si Nelson. Pokoušel se vyvolat zdání, že to, co vyslechl, ho nadchlo, nedokázal se však zbavit tíživého pocitu, že Barber všechno protahuje čistě z nudy a potřeby dokázat si vlastní důležitost. Ať už on, Bernard, řekne nebo udělá cokoliv, v konečném důsledku to tím člověkem nepohne ani o milimetr.

„Povězte mi o tom ještě něco,“ vybídl ho.

Barber se usmál, vstal a zavrtěl hlavou.

„Raději už ne, pane Nelsone,“ zazpíval a jazykem si navlhčil rty. „Raději už ne.“

„Počkejte prosím,“ řekl Bernard a kroutil se na židli. „Rád bych vám položil ještě pár otázek o…“

„Doufal jsem, že budete trochu intelektuálně na výši, když jste z toho Bostonu a tak. Musím vám ale s politováním sdělit, že v tomhle ohledu jste mě nesmírně zklamal. Opravdu nesmírně. Nedá se nic dělat, vážený, asi mě prostě budete muset pobavit a poučit jiným způsobem.“

„Nedělejte to, Barbere, vyslechněte mě. Prosím vás…“

„Tohle je zhruba desetinásobek dávky, jakou dostali naši milí Colsonovi. Bude působit desetkrát rychleji? Bude snad působit stejně? Najde malá Nell opravdové štěstí? Bude se i nadále E rovnat mc na druhou?“

Uprostřed proudu svých nesmyslných otázek Barber jednou rukou popadl Bernarda surově za vlasy a druhou mu pečlivě rozetřel vlhký prášek po obou tvářích. Při prvním chladivém doteku Bernard cítil, jak se v něm zastavilo srdce, a byl pevně přesvědčen, že jeho konec nastává už teď. Za pár okamžiků se srdce znovu rozbušilo.

„Povstane znovu Jih?“ pokračoval doktor mrazivým zpěvavým hlasem. „Vrátí se někdy do údolí klid?“

Otočil se, plavně sebral trezorek a vyšel z pokoje.

Zachvácen strachem, jaký v životě nepoznal, zkoušel si Bernard nejprve otřít tváře o ramena. Pak se sesul na podlahu a snažil se seškrábat prášek o linoleum. Trochu jedu se oddrobilo, věděl však, že to nestačí.

Po nějakou dobu jen ležel a v duchu se modlil, aby Barberovo představení byla jen lest, která ho měla zmást – jakási verze hrůzné maškarády, kterou sehráli s Erikem Najarianem. Ale když s přibývajícími minutami začal pociťovat sílící tíži na prsou, pochopil, na čem je.

„Je mi moc líto, Maggie,“ zašeptal, „že jsem takhle idiotsky dopadl.“

S vypětím všech sil se postavil na nohy, vrhl se na postel a zoufale si odíral tváře o bavlněnou pokrývku. Nakonec toho zcela vyčerpaný nechal.

„Je mi to strašně moc líto,“ opakoval.

Pak už nebyl schopen pohybu. Zavřel oči, naslouchal, jak mu tlukot srdce rezonuje v uších, a čekal.

(39)

S účetními knihami Donalda Devina v podpaží vešel Eric málo používaným postranním vchodem do White Memorialu a z podzemního tunelu se dal zadním schodištěm k laboratoři Havena Dardena. V kapse džin měl bezpečně ukrytou plnou injekční stříkačku. Jak mu přednosta oddělení slíbil, celé patro bylo prázdné. V šeru laboratoře Eric viděl světlo prosvítající z Dardenovy pracovny.

Před vnějšími dveřmi se zastavil, aby se sebral a zároveň utvrdil ve svém rozhodnutí. Myslel na Scotta Enderse a Lorettu Leoneovou, na Lauřiny útrapy a zničenou kariéru Reeda Marshalla, na všechny ostatní oběti. A nakonec si vybavil výjevy z té nechutné provizorní kaple voodoo a obřadníka s umrlčí maskou – nejspíš samotného Dardena – jak na něj pitvorně shlížel ve světle svící. Ten člověk je ďábel a plně si zaslouží prožít hrůzu, která ho čeká.

„Žádné slitování,“ šeptal si Eric, když otvíral dveře. „Absolutně žádné slitování.“

Kráčel mezi řadami inkubátorů a potom zahnul doleva k Dardenově pracovně. Ve dveřích ho uvítal přednosta, jako vždy dokonale vyšvihnutý v košili šité na míru, s hedvábným motýlkem a černými kšandami. Eric byl rád, že na sobě Darden nemá sako.

„Pojďte dál, Eriku, pojďte dál!“ vyzval ho přednosta. „Mám z vaší návštěvy radost. Jistě vám není neznámo, že vaši přátelé tady ve White Memorialu o vás mají vážnou starost.“

„Ani jsem si nemyslel, že tu ještě nějaké přátele mám,“ prohodil Eric s přemáháním.

„Ale máte. Opravdu máte.“

Darden se usadil za svůj pracovní stůl, ale Eric zůstal stát a jeho ruka svírala v kapse injekční stříkačku. Představil si, jak se ten člověk miluje s Annou Delacroixovou, a zmocnil se ho ještě větší hněv a znechucení. Haven Darden má rodinu, děti. Ta dívka – nejméně o polovinu mladší než on – je natolik krásná, že může mít, koho chce. Kolik jí asi za její služby platí? A kolik jí nabídl za její asistenci při zničení Erika Najariana?

Žádné slitování.

„Posaďte se přece,“ řekl Darden. „Musím se vám upřímně přiznat, že věci, na které jste narážel ve svém telefonátu, mě nesmírně zaujaly.“

Neztrácej čas. Na nic nečekej!

„Rád bych, abyste si prohlédl tohle,“ požádal ho Eric a položil na stůl Devinovu účetní knihu. „Je to úlovek ze sejfu pohřebního ústavu Brána nebeská.“

Zatímco Darden rozvíral knihu, Eric se postavil za jeho záda a vytáhl injekci.

„Nevím přesně, co v tom mám hledat,“ řekl Darden a náhle se s křesílkem otočil a pohlédl mu do očí.

Eric schoval injekci zpátky do kapsy.

„Jde… jde o ten seznam, který začíná na druhé stránce.“

Darden vytáhl horní zásuvku stolu a sáhl dovnitř.

Má tam pistoli! blesklo Erikovi hlavou. Dělej, sakra, dělej!

Než ale stačil zareagovat, vytáhl přednosta brýle na čtení a nasadil si je.

„Bude lepší, když na to pořádně uvidím,“ prohlásil a dal se do čtení.

Eric opět vytáhl naplněnou stříkačku z kapsy. Upnul pohled na Dardenův levý trapezius, silný sval na zátylku. Ještě se zhluboka nadechnout a… Teď!

Sladěnými pohyby strčil do křesílka a přitiskl tak Dardena ke stolu, levou paží ho pevně zaklínil pod bradou, zuby stáhl plastikový chránič z jehly a vrazil jí až ke kořeni do místa, které si vyhlédl. Darden vykřikl bolestí a pokoušel se vykroutit ze sevření, Eric ho však držel pevně. Chránič jehly vyplivl na podlahu.

„Hněte sebou – a jste mrtvý! Myslím to vážně!“

„Co to vyvádíte?“ zachraptěl Darden.

„Ta stříkačka je plná sukcinylcholinu,“ řekl Eric. „Dvě stě miligramů – dost na to, abyste byl během patnácti až dvaceti vteřin zcela ochrnutý. Jestli budete klást sebemenší odpor, vstříknu vám to do poslední kapky, to mi můžete věřit.“

„Vy jste se zbláznil!“

„Uhodl jste, doktore. A oběma nám pomůže, když to budete mít na paměti. Stejně tak by bylo užitečné, kdybyste si představil, jaké to asi je, když je člověk neschopen pohybu a nemůže dýchat a přitom zůstává dokonale při vědomí. Určitě jste na to odborník. A teď mi hezky povíte, kde je Laura Endersová, a pak se pobavíme o Caduceovi.“

„Já… já vůbec nevím, o čem mluvíte.“

„Sakra,“ zachraptěl Eric a přitlačil na jehlu. „Na tohle nemám čas. Zmizela žena, na které mi záleží jako na nikom jiném, a vy víte, co se s ní stalo. Poslyšte, já vím, kdo jste. Vím o Donaldu Devinovi a o Normě Cullinetové i o tom proklatém místě v Utahu. Dokonce vím i o Anně Delacroixové. Má trpělivost je právě u konce, takže vás varuju: Přestaňte si se mnou hrát!“

Eric cítil, jak napětí v Dardenových svalech povolilo. Nepřestával ho však pevně držet, palec připravený na stříkačce.

„Eriku, vyslechněte mě,“ řekl přednosta nečekaně klidně. „Vím, čím vším jste musel projít. Zřejmě jste přesvědčený, že to, co říkáte, je pravda. Já vás ale ujišťuju, že o tom všem vůbec nic nevím. Vůbec nic!“

„A nebyl jste to snad vy, kdo mi volal tehdy ráno před zasedáním komise a slíbil to místo, když se připojím ke Caduceovi?“

„Eriku, v té věci jsem po celou dobu stál na vaší straně. Řekl jsem vám to už před několika týdny. Ten, kdo změnil názor a požádal o odklad hlasování, byl doktor Silver. Přísahám, že to tak bylo.“

„Ne… já vám nevěřím,“ Eric cítil, jak v něm začínají hlodat pochybnosti. „Takže když jsem vás viděl v něžném objetí s Annou Delacroixovou, měl jsem podle vás halucinace?“

„Ujišťuju vás, Eriku, že žádnou ženu toho jména neznám. Žádnou. Jsem šťastně ženatý. A teď prosím vytáhněte tu jehlu, než provedete něco, čeho byste až do konce života litoval.“

„Ne. Jste lhář a zatracená zrůda. Máte na svědomí spoustu lidských životů. Anna Delacroixová – nebo čertví, kdo to je – mě vlákala do pasti, a právě s ní jsem vás před pár hodinami viděl na Charles Street. A teď chci slyšet pravdu. Co je s Laurou?“

„Je mrtvá, doktore. Zůstaňte, kde jste. Ani se nepohněte!“

Když Eric otočil hlavu po hlase, měl co dělat, aby udržel svůj stisk. Ve dveřích stál vysoký muž v uniformě policejního kapitána a revolverem mu mířil na prsa. Náhle Erikovi došel smysl těch slov.

„Co jste to řekl?“ zeptal se a cítil, jak mu srdce naplňuje hrozivá prázdnota.

„Prosím vás, kapitáne!“ vykřikl Haven Darden. „Tenhle člověk se zbláznil. Přinuťte ho, aby vytáhl tu jehlu. Pokouší se mě zabít.“

„Já přece vím, o co se pokouší,“ pronesl Lester Wheeler. „Díky kouzlům odposlouchávací techniky jsem totiž jeho plány znal skoro ve stejném okamžiku, kdy se mu vyrojily v hlavě. Doktůrku, měl jste zřejmě věnovat větší pozornost těm dvěma mužům, kteří opravovali telefonní linku nedaleko bytu, kde jste se právě zdržoval.“

Erikovi se zúžily oči.

„Wheeler?“ zeptal se.

„K vašim službám. A teď buďte tak laskav a vstříkněte mu ten lék.“

„Ne, počkejte! Vy jste to nepochopil,“ zapřísahal ho Darden.

„Pochopil jsem to dokonale,“ řekl Wheeler. „Náš báječný pan doktor vám toho ale bohužel prozradil už příliš mnoho.“

„Darden nepatří ke Caduceovi?“ nechápal Eric a uvolnil sevření kolem přednostova krku.

Než stačil Darden něco říci, Wheeler k nim přiskočil a se zvířecí mrštností stlačil pěstí píst injekční stříkačky, až ji celou vyprázdnil do přednostova trapézového svalu. Darden zaúpěl bolestí, zatímco policista se otočil na patě a zabořil Erikovi hlaveň revolveru pod bradu.

„Ani hnout!“ přikázal.

„Panebože,“ zhrozil se Eric. „Právě jste toho člověka zabil.“

„Mýlíte se, doktore,“ usmál se Wheeler samolibě. „Zabil jste ho vy.“ Pohlédl na hodinky a pak se podíval dolů na Dardena, který na ně nehnutě zíral ze svého otáčivého křesílka. „Patnáct až dvacet vteřin. Říkal jste to tak, že?“

„Já… já nevím,“ zaváhal Eric, kterého hlaveň revolveru nutila stát na špičkách. „Sukcinylcholin je nejsilnější anestetikum, jaké máme, ale jak rychle začne působit, to nelze přesně předpovědět. Víte… neměl jsem v úmyslu jej doopravdy použít. Prosím vás, dovolte mi, abych si přinesl, co potřebuju, a zachránil ho.“

Haven Darden se pokusil vstát, ale Wheeler se natáhl a srazil ho zpátky.

„Prosím vás,“ naříkal Darden, „prosím vás, pomozte mi!“

Jeho řeč už začínala být těžkopádná a nezřetelná. Za dalších deset vteřin se mu roztřásly ruce a nohy.

„Ne!“ vykřikl. „Bože můj, ne!“

Wheeler donutil Erika, aby o několik kroků ustoupil, a přednostovým tělem zatím probíhaly křečovité záškuby a jeho hlava sebou nekontrolovaně cukala. Náhle se Darden svezl na podlahu a trhaně vykopával nohama. Ani ne za půl minuty bylo po všem.

Odpudivé stahy jeho končetin zmizely stejně rychle, jako se objevily. Hlava mu klesla na stranu a znehybněla, tvář se bezmocně tiskla k linoleu, z koutku úst mu vytékala slina.

Wheeler rychle Erikovi spoutal ruce za zády. Pak přiklekl k Dardenovi a dobrou půlminutu ho pozoroval, aby se ujistil, že droga opravdu zabrala.

„Výborně. A teď doktůrku,“ řekl, když vstal, „vyjdeme spolu hezky hlavním vchodem, přímo do mého vozu. Jestli snad chcete křičet a kopat, docela to uvítám. Každému kolem rád vysvětlím, co jste spáchal a proč vás odvádím. Stejně si o vás už všichni myslí, že jste šílený.“

„Co se stalo Lauře?“

„Ach ano, sladká Laura. Obávám se, že ona i její bratr zjistili, že voda v bostonském přístavu není nic podle jejich gusta.“

„Ona našla Scotta?“

„Našla. Dokonce spolu i zemřeli. A teď jdeme.“

„Nemyslete si, že se z toho dostanete!“ zvolal Eric.

Wheeler popadl Erika zezadu za krk a přes nehybné tělo Havena Dardena ho postrčil ke dveřím.

„Chcete se vsadit?“ zeptal se.

(40)

„Máte právo neodpovídat,“ pronesl Wheeler hlasitě, když napůl vlekl a napůl postrkoval Erika k výtahům budovy výzkumu. „… Pokud se rozhodnete vypovídat, cokoliv řeknete, může být použito proti vám při soudním nebo jiném jednání…“ Vystrčil Erika z výtahu do rušné nemocniční haly.

„Co se stalo Lauře? Co jste jí provedl?“

„… Než odpovíte na jakoukoliv otázku, máte právo poradit se s právníkem a můžete si vyžádat, aby byl přítomen během vašeho výslechu…“

„Sakra Wheelere, vzdejte to. Ven z téhle nemocnice mě nedostanete!“ syčel Eric, a jak se blížili k hlavní dvoraně, kladl stále větší odpor.

„Prokažte nám oběma laskavost a nechte toho,“ zašeptal mu Wheeler. Dál opět pokračoval tak hlasitě, aby ho všichni kolem slyšeli. „… Pokud chcete advokáta a nemůžete si ho dovolit, stát vám zajistí právníka bezplatně. Rozumíte, co jsem vám řekl? Prosím vás, lidi, ustupte. Ustupte prosím!“

Dav zaražených podvečerních návštěvníků se rozestoupil jako Rudé moře, aby umožnil policistovi a jeho zajatci projít. Mezi přihlížejícími Eric poznal i několik sester a rezidentů.

„Zavolejte doktora Silvera, prosím!“ vykřikl Eric, když ho Wheeler táhl kolem nich.

„Tady už žádného přítele nemáte,“ říkal mu tiše Wheeler. „A rozhodně ne v doktoru Silverovi. Během dneška pověřil právní zástupce, aby vypracovali nařízení, které vám až do vyřešení případu zakazuje vstup do nemocnice. Smiřte se s tím, že jste odepsaný.“ Zesílil tlak na Erikovo rameno a hlasitě pokračoval: „… Svého práva na advokáta se také můžete vzdát, stejně jako práva…“

„Krucinál, nikam s vámi nepůjdu!“ zařval Eric, jakmile vešli do zaplněné hlavní dvorany.

Rozsáhlý prostor recepce rázem ztichl. Nejméně stovka lidí přestala přecházet a strnula. Člen nemocniční stráže, který stál stranou u zdi, rychle něco řekl do své vysílačky a zamířil k dvojici. Eric klopýtl, klesl na kolena a hlasitě protestoval. Wheeler ho popadl za želízka, trhl jimi, a tím ho postavil na nohy. Eric vykřikl bolestí, zkroutil se a ztěžka padl bokem na kachlíkovou podlahu. Lidé okolo něj zakopávali jeden o druhého, jak se mu pokoušeli vyhnout. Strážný k nim dorazil ve chvíli, kdy do haly vběhli další dva příslušníci ozbrojené ochrany.

„Potřebujete pomoc?“ zeptal se Wheelera.

Kapitán blýskl svým odznakem.

„Právě jsem toho muže zatkl pro vraždu doktora Havena Dardena,“ oznámil. „Jeho tělo leží nahoře v laboratoři.“

V zástupu to zahučelo. Jakási žena vykřikla.

„Doktora Najariana známe,“ řekl strážný. „Dnes dopoledne byl sám v pokoji s jednou z našich sester, když zemřela. Byl mu zakázán vstup do nemocnice. Celý den hlídáme, jestli se neobjeví.“

„Prosím vás,“ žadonil Eric, který stále ještě ležel na zemi. „Musíte mi pomoct. Já jsem nikoho nezabil. To on. On ho zabil!“

Připojili se k nim další dva strážní a krátce si promluvili s kolegou. Jeden z nich se pak okamžitě rozběhl do Dardenovy pracovny. Zbývající dva pomohli Wheelerovi zdvihnout Erika na nohy. Právě v tom okamžiku se objevil Joe Silver se dvěma rezidenty.

„Jsem nadřízený tohoto muže,“ prohlásil. „Co se to zase proboha stalo?“ Během své řeči probodával Erika nenávistným pohledem.

„Kapitán Wheeler, BDP,“ představil se policista klidně. „Právě jsem toho muže zatkl, neboť jakousi smrtící injekcí zavraždil doktora Havena Dardena. S Havenem jsme byli přátelé. Před chvílí mi volal, že mu Najarian telefonicky vyhrožoval. Spěchal jsem za ním, abych ho odvezl domů, bohužel jsem však přišel pozdě. Přistihl jsem už jenom tohoto muže, jak stojí s prázdnou injekční stříkačkou v ruce nad Dardenovou mrtvolou.“

„Do horoucích pekel s vámi, Najariane,“ utrhl se na něho Joe Silver.

„Nic jsem neudělal,“ bránil se Eric. „To všechno tenhle člověk. Je to šílenec. Byl s doktorem Dardenem ve spojení. Patřil k nim i Craig Worrell. Jsou odpovědní za všechno. Za Normu, za Lorettu Leoneovou – prostě za všechno.“

„Eriku, sklapněte už konečně a koukejte odtud co nejrychleji vypadnout!“ zavrčel Silver.

„Tak jdeme!“ přikázal Wheeler. „A hezky v klidu.“

Eric se znovu začal vzpouzet.

„Nikoho jsem nezabil! To oni vraždili! Proč mi nikdo nechce věřit?“

„Já vám věřím,“ ozval se silný hlas Havena Dardena.

Dav přihlížejících se rozestoupil. Za ním se objevil přednosta interny, stojící klidně vedle strážného.

„Ale vy zase musíte uvěřit mně, že nemám nic společného s Caduceem ani žádným podobným spiknutím.“

Zcela zmatený Joe Silver zíral na Dardena.

„Co se to tu vlastně děje?“ vysoukal ze sebe.

„Jakmile jste se, Eriku, vyjádřil o sukcinylcholinu jako o anestetiku,“ pokračoval Darden, „hned jsem věděl, že v té skříňce máte jen vodu. Kapitán Wheeler je zločinec. Doktor Najarian mě chtěl pouze postrašit. Ale tenhle člověk se mě pokusil zavraždit a navíc se přiznal k vraždě jisté Laury. Pane, vy jste netvor!“

Než mohl kdokoliv zasáhnout, Lester Wheeler vytáhl revolver a vystřelil. Darden se chytil za levé rameno, stočil se na stranu a klesl k zemi. Lidé se rozkřičeli, a jak se snažili prchat, padali jeden přes druhého. Wheeler stačil znovu vystřelit, tentokráte bez míření, ale to už se na něj vrhli strážní. S hlasitým hekáním vlekl všechny tři k metě. Pak ze zástupu vyběhli dva svalnatí mladíci a pomohli ho srazit k zemi. Náhle se z té skrumáže znovu ozval Wheelerův revolver. Zápas v tu chvíli skončil. Strážní ustoupili stranou. Klečící policista se pomalu převrátil na bok a s široce rozevřenýma očima zůstal bez hnutí ležet. Jeho košili rychle barvila krev, prýštící z otvoru velikosti dolaru v jeho hrudi.

„Vyhlaste kód 99!“ křičel Joe Silver na pracovníky na příjmu. „Někdo skočte na ONP a přivezte dvoje lehátka!“

Rozběhl se k Havenu Dardenovi, zatímco rezidenti se vrhli k Wheelerovi.

„Klíčky k náramkům,“ řekl Eric a vrávoral k ležícímu policistovi. „Má je v kapse košile.“

Rezidenti zatím už Wheelera svlékali. Eric usoudil, že rána je téměř jistě smrtelná, i kdyby ho okamžitě operovali.

Jeden ze strážných našel klíčky a sejmul Erikovi pouta. Přiběhli zřízenci s lehátkem a odvezli Wheelerovo bezvládné tělo na ONP.

Eric na několik vteřin zůstal strnule stát a horečně se pokoušel přebrat si to, co právě prožil, a co se dozvěděl. Laura a Scott jsou oba mrtví. Mluvil Wheeler pravdu? A co Darden – jak to, že nepatří ke Caduceovi?

Celý zmatený přešel k místu, kde ležel Haven Darden. Joe Silver mu už roztrhl košili a odhalil ránu, která mu provrtala rameno. Darden měl zřejmě silné bolesti, byl však plně při vědomí a překvapivě klidný.

„Vymyslel jste to bleskově, Eriku,“ řekl. „Tohle jsem na vás vždycky obdivoval.“

„Je mi moc líto, že jsem musel udělat něco takového,“ omlouval se Eric. „Byl jsem prostě zoufalý.“

„A věříte mi, že k tomu caduceovskému spolku nepatřím?“

„Já už nevím, čemu mám věřit.“

Přivezli pojízdné lehátko a Eric se Silverem na ně přednostu interny opatrně položili.

„Možná,“ řekl Darden, „by pomohlo, kdybych vám prozradil, kdo je ta vaše záhadná Anna Delacroixová. Doktore Silvere, nechte nás prosím s Erikem chvilku o samotě.“

Joe Silver se zatvářil velmi utrápeně.

„Snad bych tu měl zůstat,“ namítl nesměle. „Rád bych si to také poslechl.“

Boj o Wheelerův život neměl dlouhé trvání. Eric stál vedle dveří malého operačního sálu, sledoval monitor a úpornou snahu týmu provádějícího operaci hrudníku a doufal i nedoufal, že nějaký zázrak zachrání život jediného člověka, který mu mohl něco říci o Lauřině osudu.

V pokoji na samém konci chodby ošetřoval Joe Silver otce Rebeky Dardenové, kterou Silver znal jako Arielu Dumondovou a Eric jako Annu Delacroixovou. Haven Darden byl s největší pravděpodobností poslední Silverův pacient ve White Memorialu. Silver Erikovi slíbil, že hned, jakmile si bude jistý, že stav šéfa interny se stabilizoval, zajede na soukromou psychiatrickou kliniku, kde se léčí Reed Marshall, a nabídne mu všestrannou pomoc. Také důrazně doporučí, aby nemocnice ponechala Marshalla ve vedoucí funkci na oddělení naléhavých případů.

Ráno pak předloží vedení nemocnice svou rezignaci a vysvětlí, že byl sveden krásnou mladou ženou, která ho později vydíráním donutila, aby ve výběrové komisi prosadil odklad hlasování. O důvodech tohoto odkladu nic nevěděl, ale vzhledem k tomu, že byla v sázce jeho kariéra, manželství a děti, učinil rozhodnutí, s nímž se bude vyrovnávat po celý zbytek života.

Když Eric viděl, jak chirurg, který Wheelera operoval, bezmocně pokrčil rameny, odstoupil od operačního stolu a vypnul policistův monitor, sevřelo se mu srdce. Poslední jiskřička naděje mu zhasla. Protože nevěděl, co by měl podniknout dál, zašel do pokoje Havena Dardena. Přednosta interny, u něhož byla pouze sestra, seděl na svém pojízdném lehátku a k předloktí měl připojenu infuzi. Jeho zraněné rameno zakrývala tlustá vrstva obvazů.

„Je mrtev?“ zeptal se.

„Ano.“

Darden pokynem pozval Erika dál a pak požádal sestru, aby odešla.

„Rebeka byla vždycky příliš hezká, než aby to dělalo dobrotu,“ řekl.

„Ano, pane profesore, je opravdu krásná. Je mi líto, že vás tohle potkalo.“

„A já zase cítím s vámi. Samozřejmě, pokud jde o mou dceru, s tou to vypadá ještě mnohem hůř. Bude toho muset hodně vysvětlovat.“

„Doufám, že bude vědět něco o tom, co se stalo s Laurou.“

„Také doufám,“ přikývl Darden. Jeho hlas zněl drsně a vzdáleně. „Víte, s manželkou jsme začali mít o Rebeku starost, už když byla na obecné škole. Zjistili jsme, že dokáže přimět zejména chlapce, aby pro ni dělali nebo jí dávali různé věci jenom za to, že ji směli políbit nebo se jí dotknout anebo s ní prostě jen mohli kamarádit. Často jsme ji spolu brávali na Haiti a doufali, že tam ten svůj narcismus překoná a vštípí si nějaké sociální cítění. Připadala nám tam úplně proměněná – nesmírně se o všechno zajímala, chtěla tu zemi důkladně poznat. Nemohli jsme tušit, že ze všeho, co jsme jí nabízeli, si vybere právě…“

Začal vzlykat. Eric ho vzal za ruku.

„Jste dobrý člověk a skvělý lékař,“ ujistil ho. „Nevím, co bych ještě dodal kromě toho, že jste si něco takového nezasloužil.“

„Děkuju vám. Nevíte ještě o něčem dalším, do čeho by se zapletla? Co všechno ti lidé vlastně prováděli?“

„Nic určitého nevím. Ale jestli se něco dozvím, slibuju vám, že si spolu sedneme a probereme to.“

„To bych vám byl vděčen. Je mi moc líto vaší přítelkyně. Doufám, že kapitán Wheeler nemluvil pravdu.“

„Taky doufám, doktore Dardene, ale mám strach, že to tak bylo. Myslíte, že by teď Rebeka mohla být doma? Rád bych jí zavolal.“

„Snad. Víte, nemá žádné zaměstnání. A nikdy žádné nehledala. Asi jsem se jí měl zeptat na ten sportovní vůz a kožešiny a všechno ostatní, ale…“

„Pane profesore, zkuste si teď prosím odpočinout. Ztratil jste poměrně dost krve.“

Eric vyšel z ONP a zaplněnými chodbami mířil do laboratoře Dava Subarskyho v Proctorově budově. Nemocnice kupodivu působila zcela normálním dojmem, jako by se tu všechno to násilí, jehož byl svědkem, nikdy ani neodehrálo.

Bylo nepravděpodobné, že by Dave měl nějaké zprávy od Laury, ale možnost tu přece jen byla. A pokud se neozvala, přítel mu alespoň poradí, jestli je vhodnější Rebece Dardenové okamžitě zavolat, nebo se ji pokusit navštívit na cambridgeské adrese, kterou mu dal Haven Darden.

Poschodí výzkumu bylo z větší části opuštěné a dveře laboratoře Subarskyho zamčené. Eric zastihl jednu z výzkumných pracovnic – mladou biochemičku jménem Jessica Marshová – právě když na odchodu zamykala svou pracovnu.

„Promiňte,“ oslovil ji, „neviděla jste tu Davida?“

„Odešel před chvíli,“ odpověděla žena.

„Nemáte náhodou klíče od jeho laboratoře? David asi předpokládal, že mám svoje, jenže já jsem je nechal doma.“

„Mám klíče od laboratoří na celém patře,“ řekla. „Ovšem nesmím…“

„Jessiko, buďte tak hodná,“ naléhal Eric. „Měli jsme se tu s Davidem sejít. Určitě mi uvnitř nechal vzkaz. Na jeho linku možná přijde hovor, který je pro mne hrozně důležitý.“

Žena zaváhala.

„Prosím vás, moc mi na tom záleží,“ žadonil Eric. „Přece jste mě tu mockrát viděla pracovat celé večery samotného. Víte, že jsme s Davem přátelé.“

Zdráhavě vytáhla z kabelky klíče a odemkla.

„Neměla bych to dělat,“ namítla.

Vtom se uvnitř rozezněl telefon. Eric vrazil do dveří, a jak probíhal do pracovny, praštil se do nohy o roh laboratorního stolu. Chňapl po sluchátku.

„Haló?“

„Chtěla bych mluvit s doktorem Davem Subarskym.“

Erikovi se zrychlil tep.

„Lauro?“

„Eriku, ano, to jsem já! Bože, měla jsem o tebe takový strach!“

„Ty jsi měla strach – a já jsem myslel, že jsi mrtvá.“

„Málem jsem byla. Eriku, je to ten kapitán Wheeler, o kterém jsem s tebou mluvila. Ten je za tím vším.“

„Já vím. Já vím, Lauro, Wheeler se tady v nemocnici zastřelil. Je mrtvý. Teď už se nemusíš ničím trápit. Kde jsi?“

„V jednom domě ve východním Bostonu. Eriku, našla jsem Scotta. On… Wheeler ho zabil.“

„Panebože, Lauro, je mi to moc líto. Ale teď mi řekni, kde jsi. Přijedu tam pro tebe. Pak mi všechno dopovíš.“

„Jsem v bytě jedněch manželů nedaleko doků. Ujali se mě na ulici. Byla jsem dost dlouho ve vodě, takže jsem vymrzla na kost, ale teď už je to dobré.“

„Dej mi adresu!“ vyhrkl a zašmátral v horní zásuvce psacího stolu, aby našel propisku. „Hned se za tebou rozjedu.“

„To nemusíš. Asi před hodinou jsem mluvila s tvým přítelem Davem. Měl sem už dávno dorazit. Volala jsem vlastně jen abych zjistila, jestli je na cestě.“

„Tady každopádně není.“

„To je divné. Třeba je provoz… Počkej okamžik, někdo zvoní. Snad právě přijel… Ano, je to on. Eriku, poslyš, já už vím, kde je ta kazeta. Scott si na to vzpomněl, ještě než… Hned jsem dole, paní Polettiová. Řekněte mu, ať chvíli počká. Jsi tam ještě?“

„Ano, jsem tady. Jsem tady. Pořád ještě nemůžu uvěřit, že jsi v pořádku.“

„Je jmi skvěle. Eriku, teď se podrž. Ta kazeta je v odstaveném návěsu přesně na tom místě, kde jsme tenkrát v docích parkovali. Měli jsme ji nadosah ruky!“

„To je neuvěřitelné!“

„Zastavíme se tam cestou do Bostonu a vyzvedneme ji. Kde tě najdeme?“

„Ještě nevím… co třeba v Bernardově bytě?“

„Výborně. Uvidíme se tam tak za hodinku nebo dřív. A ještě něco.“

„Ano?“

„Eriku, miluju tě.“

„Já tebe taky, hlupáčku.“

Eric zavěsil a se vzpaženýma rukama, sevřenýma v pěst, se na židli zhoupl dozadu. Noční můra byla pryč.

Chvilku vychutnával pocit klidné a úplné radosti, pak se odstrčil od stolu a vstal. Pod sebou v pootevřené zásuvce koutkem oka zahlédl něco, co musel povytáhnout, když hledal propisku. Vyjmul tu věc a chvíli ji převracel v ruce, jeho mozek se však bránil přijmout ji jako skutečnost.

Ale věděl, co to je, a také věděl, co to znamená.

I když mu připadalo, že ode dne, kdy mu řečová terapeutka předváděla elektronický hrtan, uplynula celá věčnost.

S prudce tlukoucím srdcem se Eric vrhl na další dvě zásuvky. Obě byly zamčené. Vypáčil první z nich nožem na dopisy a její obsah vysypal na stůl. Mezi záznamy z počítače a laboratorními zprávami byla zastrčená barevná fotografie pohlednicového formátu, pořízená zřejmě někde v tropech. Dave Subarsky, oblečený v neforemném surfařském úboru, se na ní opíral o palmu. V jeho náručí se téměř jako skřítek ztrácela Rebeka Dardenová a její dokonalé tělo se na slunci celé třpytilo.

Eric téměř bez dechu vypáčil spodní zásuvku a vyndal z ní velkou zalepenou obálku z hnědého papíru. Roztřesenýma rukama ji položil na stůl a na okraji roztrhl. V tlumeném světle stolní lampy se před ním objevila přízračná umrlčí maska.

Eric s bolestným výkřikem popadl telefonní seznam. Jak sakra říkala to jméno? Paolini? Paretti? Nezmínila se náhodou, která to je ulice?

Půl minuty civěl na sloupce jmen a pak seznam odstrčil. Sebral tu hrůznou masku a vyběhl z laboratoře.

(41)

Erikova cesta taxíkem v hustém večerním provozu byla jednou jedinou skličující frustrací, způsobenou zácpou na Mystic River Bridge, která se táhla zpátky téměř až k nemocnici. Jako by to nebylo už tak dost zlé, strhla se pár minut po jeho odchodu z White Memorialu bouřka doprovázená vichřicí, proudy vody se valily z nadúrovňových přechodů a zaplavovaly silnici pod nimi. Zatímco řidič rukou otíral zamžená okna, osvětlovaly vnitřek taxíku stroboskopy blesků.

Po třech marných pokusech přesvědčit řidiče, že jde o naléhavou záležitost a že by měl riskovat a předjíždět, klesl Eric zpátky na sedadlo, civěl do lijáku a donekonečna všechno probíral. Pokud byl správný jeho předpoklad, že Subarsky a Lester Wheeler táhli za jeden provaz, ocitla se teď Laura ve stejně smrtelném nebezpečí, v jakém byl předtím on sám. Kromě odpovědi na otázku proč do sebe poslední dílky skládanky Caduceus dokonale zapadaly. Teď, když si Eric všechno znovu a znovu zpětně přehrával, proklínal se, že mu přítelův zájem nebyl nápadný už dřív.

Biochemik přece trval na tom, že ho doprovodí do Brány nebeské, pak se přesně ve správném okamžiku objevil v knihovně, jako jediný taky věděl, že Eric bude v Countwayově knihovně, a konečně těsně před smrtí Normy Cullinetové šikovně zmizel. Všechny směrovky měl před očima, jenže on byl slepý jako štěně.

Aby ho zkusil získat pro Caducea jako náhradu za Craiga Worrella, to byl nepochybně Davův nápad a Dave ho taky po celou tu dobu nespouštěl z očí.

Jak to, že to nepoznal? Jak to, že o tom neuvažoval alespoň jako o jedné z možností?

Taxikář na mostě o kousek popojel a pak vypnul motor, protože se už nedalo ani přejet do vedlejšího pruhu. Eric odhadoval, jak daleko je odtud do východního Bostonu, a pochopil, že tam nemohou dojet včas. Zbýval jim ještě skoro kilometr k výjezdu z mostu a další kilometr do doků. Umrlčí masku nechal na sedadle, do otvoru v plexiskle strčil desetidolarovku, vyskočil z taxíku a mezi stojícími auty prokličkoval na úzký chodník.

Neuběhl ještě ani deset metrů, a už byl promoklý na kůži. Liják ho bičoval na cestě po příkrých stupních na vrchol mostního oblouku. V hloubce dole zářilo pod salvami blesků město i přístav jako bílé zlato. Když sbíhal ze svažující se části oblouku, zpomalil do neobratného klusu a ztěžka vdechoval vlhký vzduch prosycený exhaláty. Bolestivé píchání se změnilo v ostrý nůž, který se mu ze strany zařezával do hrudi. Připadalo mu, že každý krok je poslední, kterého je schopen, a s každým nadechnutím jako by v něm někdo tím nožem ještě otáčel. Pokračoval však dál, seběhl z úzké výjezdové rampy a vydal se po McArdle Bridge přes řeku Chelsea.

Když konečně doklopýtal do Meridian Street na východobos-tonské straně, musel se zastavit. Opřel se o telefonní sloup, lapal po dechu a modlil se, aby bolest na prsou polevila. To parkoviště je odtud sotva pár set metrů. Jestli tam Laura a Subarsky už budou, musí být v pořádku. Ostrá bolest zvolna ustupovala. Dech byl pravidelnější. Odlepil se od sloupu a rychlým krokem vyrazil po neosvětlené straně ulice. Náklaďáky, které kolem něj přejížděly, ho zaplavovaly sprškou špinavé vody.

Jak se blížil k parkovišti, začal se rozhlížet po něčem, co by mohl použít jako zbraň. Subarsky byl o několik centimetrů vyšší než on a možná o dobrých čtyřicet kilo těžší. Erikovou jedinou výhodou mohl být moment překvapení – a pak samozřejmě vztek, který se v něm hromadil nad tím vším, čím on sám, Laura a mnozí další museli projít. To nejvhodnější, co po krátkém hledání objevil, byla láhev od whisky. Alespoň něco.

Konečně stál před parcelou, která sloužila jako parkoviště. Byla souběžně se silnicí vykrojená ze svahu porostlého stromky a křovím a osvětlovalo ji kalné světlo jediné pouliční svítilny směrem od doků. Eric se přikrčil a vydal se podél stromů. V neslábnoucím lijáku zahlédl na druhé straně parcely obrysy dvou odstavených návěsů podložených železničními pražci. Jinak bylo celé prostranství prázdné.

Eric proklínal svou situaci, uvažoval, co by měl podniknout, a přitom se brodil blátivými kalužemi k návěsům. Jeden měl po straně jenom vybledlý štít s písmeny D and E. Druhý byl kdysi majetkem přepravní a skladovací společnosti Afrodité. Oba návěsy už byly natolik zrezivělé, že k něčemu jinému než ke skladování by se sotva hodily.

Návěs D and E měl utržené zadní dveře a jeho rozpadající se dřevěná podlaha už na dálku páchla usazenou močí.

Návěs Afrodité, který byl dosud celý a vůbec daleko zachovalejší, zajišťoval objemný visací zámek, překvapivě těžký, jak Eric zjistil, když ho vzal do rukou. Zvažoval, jaká je pravděpodobnost, že buď přišel někam jinam, než měl, anebo že se mu přece jen podařilo Subarskyho s Laurou předběhnout. Byla tu ovšem ještě třetí možnost – že tu totiž ti dva už byli a odjeli – na ni si však raději zakázal myslet.

Nahlížel pod návěs a pátral, jestli tam nejsou nějaká tajná dvířka, a právě jej obcházel zepředu, když tmu nad parcelou proťala dvojice automobilových světel a zabodla se asi pět metrů za návěsem. Eric se přimáčkl k jeho boku a pomalu se sunul doprava, dokud nezmizel z dohledu. I ve tmě rozeznal charakteristickou siluetu Saaba 900 Turbo, který patřil Subarskymu.

V tomhle rok starém autě se sklopnou střechou se Eric už nesčetněkrát vezl. Proč ho nikdy nenapadlo, jak někdo, kdo věčně škemrá o výzkumné dotace, asi přišel k takovému elegantnímu vozu?

Protáhl se kolem podložených železničních pražců a vklouzl pod návěs. Z téhle podivné pozice, s koleny a lokty v blátě, viděl jen na dolní polovinu saaba. Uvažoval, jestli v něm sedí Laura. Uplynulo pět minut a z auta stále nikdo nevystupoval a kromě bubnování deště na kovové střeše se tam nic neozývalo. Erikovo tělo, znehybnělé v nepohodlné poloze, se roztřáslo. Sevřel v dlani hrdlo lahve od whisky a pokoušel se vymyslet nějaký plán, když se dveře auta otevřely a opět zavřely. Do lijáku vystoupil muž v pláštěnce po kolena a zamířil k návěsu. Podle chůze a velikosti jeho vysokých bot Eric poznal, že je to Dave.

Eric se začal přesouvat doleva a téměř už vylézal zpod návěsu, když se do něj zabodl paprsek světla silné baterky.

„Zdravím tě, amigo!“ zavolal na něj Subarsky z druhého konce návěsu, „je od tebe moc milé, žes nás přišel uvítat.“

Eric si zaclonil oči před světlem.

„Je s tebou Laura?“ křikl.

„Ano, je. Ale když jsem při našem příjezdu zahlédl, jak tu poskakuješ, došel jsem k názoru, že bude nutné, abych ji trochu převázal. Už ti, myslím, došlo, že jsem tě tu opravdu nečekal.“

„Wheeler je mrtvý.“

„To mi už stačila vylíčit tvá krásná přítelkyně. Skvělá práce, kamaráde. Tos tedy opravdu zaválel. Říkal jsem mu, že oblafnout tě nebude tak snadné, jenže on to byl vždycky arogantní parchant. Choval se arogantně, když mě ještě na Institutu zatýkal pro překupnictví. A pak tu svou aroganci korunoval tím, že se mi vnutil za obchodního partnera. Vsadil bych poslední pětník, že arogantně i umíral.“

„Vzdej se, Dave!“ vyzval ho.

„Teď, když se konečně nemusím šábovat s tím policejním esem? To nemyslíš vážně. Škoda že nepřicházíš v úvahu na jeho místo. Caduceus a projekt Charity by mohly chlapíka s tvým drzým čelem potřebovat. Jenže se obávám, že bych ti teď už nedokázal důvěřovat.“

„Co je to ten projekt Charity?“

Paprsek světla zhasl. Eric se ještě ani nestačil rozkoukat, když mu světlo zamířilo na obličej znovu, tentokrát ze vzdálenosti necelého metru.

„Je to klíč ke království, nic míň,“ řekl Subarsky. „DS-19, přípravek, na který doba a ti hejskové ve Washingtonu zapomněli.“

„To je antibiotikum, vyvinuté na základě DNA? Myslel jsem, žes to dávno vzdal.“

„Ani nápad, kamaráde. Vzdaly to jen ty krátkozraké autority. Vždycky jsem byl přesvědčený, že se mýlí, tak jsem jen dočasně ustoupil a znovu se vyzbrojil. Stačí dát dohromady tým, který má fantazii – a výroba DS-19 se stane skutečností. Mimochodem, co kdyby ses odtud konečně vyhrabal. V našem semináři k problémům základního výzkumu můžeme pokračovat někde, kde není tak mokro.“

Eric bez zaváhání švihl vší silou lahví. Ta se roztříštila o baterku, rozbila její skleněnou čočku i žárovku a vyrazila ji Subarskymu z ruky.

„Prvotřídní zásah!“ vykřikl Subarsky. „Myslel jsem ale, že si chceš povídat o mém antibiotiku?“

Eric se však už otočil a vylezl zpod návěsu na druhém konci. Přeběhl loužemi k saabu. Laura s ústy přelepenými širokým pruhem náplastí na něj upřela zoufalý pohled. Za obě zápěstí byla připoutána k volantu a kus provazu, který měla ovinutý kolem hrdla, ji pevně tiskl k opěrce hlavy. Právě když se Eric pokusil vykopnout okénko u místa spolujezdce, stanul vedle něho Subarsky.

„Buď tak hodný,“ požádal ho, „nedělej to. Povídám, abys to nedělal. Na daních mi za to odpočítají jen pět set dolarů a to nepokryje…“

Eric se rozmáchl k pořádnému úderu na jeho bradu. Subarsky mu nastavil předloktí a pak ho nevzrušeně odhodil do bláta nejméně tři metry daleko.

„Mrzí mě, že to takhle dopadá, kamaráde,“ řekl. „Kdybych se nemusel vracet do bytu pro své zázračné klíčky k rozlousknutí támhletoho chlapáckého zámku, vůbec bychom se tu nesetkali a ty bys byl daleko méně zablácený.“

Eric se zdvihl na nohy. Subarsky ho obešel a odřízl mu cestu k silnici. Eric však věděl, že to nebylo zapotřebí. Dokud bude Subarsky držet v zajetí Lauru Endersovou, nikdy ho nenapadne odtud utíkat. Ať už to skončí tak nebo tak, rozhodne se to tady.

„Dave,“ zeptal se ve snaze protahovat to tak dlouho, dokud ho neosvítí nějaký nápad, který by mu přinesl alespoň náznak výhody, „jak dokážeš ničit tolik lidí, jen abys vyvinul nějaký mizerný lék?“

„Tak pozor na jazyk, brácho. Zdržuj si, jak chceš. Taková taktika se mi líbí a od tebe bych nic jiného ani nečekal. Ale o DS-19 se mi neotírej. Tady jde o živé antibiotikum – o antibiotikum, které zabíjí viry a dokáže je zabíjet pořád dál, protože se okamžitě přizpůsobuje jejich mutacím.“

„Nefungovalo to. Proto taky žádná instituce nechtěla financovat jeho vývoj.“

„Nefungovalo to ve zkumavce nebo v kultivační nádobce,“ upřesnil Subarsky. „Ale pohraj si s tím trochu, tady o chloupek utáhnout, támhle o chloupek povolit, pak to píchni živému pacientovi s infekční chorobou – a bum ho! Bojiště je náhle poseté tělíčky pobitých virů, včetně těch – i když to teprve zkoušíme – které vyvolávají, víš co. Zaujalo tě to?“

Eric po něm zašilhal a proti své vůli si uvědomil, že ho to skutečně zaujalo. Vládní grantové výbory zřejmě nedocenily genialitu toho člověka. Tváří v tvář možná nejzhoubnější epidemii, jakou svět dosud poznal, slepě odmítly jednoho z mála vědců, který byl té výzvy hoden.

„Takže,“ řekl Eric, „tetrodotoxin byl prostředek, s jehož pomocí jsi zavlékal pacienty, kteří neměli žádné příbuzné, do toho vašeho zařízení v Utahu. Počkal sis, až u nich bude konstatována smrt, a pak jsi je odvezl z města.“

„Kéž by to bylo tak jednoduché! Prováděl jsem s tím zatraceným toxinem psí kusy, zkoušel jsem ho jak blázen – a nakonec jsem zjistil, že se v tom stejně vyznají jen houngani. Věřil bys tomu? Biochemik s doktorátem z MIT – a musel jsem tu látku dovážet od bandy šamanů.“

„Na scénu přichází Rebeka Dardenová.“

„Tak ty víš i o mé ostrovní princezničce. Eriku, řekni mi jako kamarád – když to víš ty, k starému Dardenovi se to už asi doneslo taky, ne?“

„Ještě ne, ale určitě mu to povím.“

Subarskyho ta troufalost rozesmála.

„Kamaráde, tohle jsi raději neměl říkat, protože teď už mi začínáš být opravdu nebezpečný. Víš, mám totiž pocit, že bych se starému Dardenovi moc nezamlouval.“

„Zdaleka nebude sám.“

„Nech toho. Když tě nenapadá nic vtipného, raději mlč.“

Eric se nenápadně rozhlížel po nějakém prkně nebo kameni, ale nic vhodného neviděl. Na Meridian Street, Subarskymu za zády, auta dál rozstřikovala kaluže, žádné však ani nezpomalilo. Ze všeho nejvíc by si přál, kdyby kolem jel hlídkový vůz. Rozhodl se protahovat to tak dlouho, jak mu protivník dovolí.

„Rebeka Dardenová tedy využívá kontakty na Haiti, ke kterým ji dopomohl její otec, a získává pro tebe prášek.“

Subarsky si vytřásl vodu z vousů.

„Ano,“ přisvědčil. „Většinou ale prostřednictvím svých kontaktů získávala pro mne a pro Lestera kokain. Kokain a nejlepší opium tímhle směrem od Istanbulu. Jak jinak bych ksakru dokázal svou práci financovat? Lester a já jsme to nějaký čas zkoušeli se zbraněmi, ale jak naše akce nabývaly na objemu, nedokázali jsme najednou uzavírat dost rychle obchody a docházel nám provozní kapitál. A tak jsme trochu změnili program. Obchodu se zbraněmi jsme se sice úplně nevzdali, ale kokain je rozhodně skladnější než poloautomaty Uzi, chápeš? A taky na tom nesrovnatelně víc trhneš.“

„Proboha, Davide, ty nejsi normální. A jak jsi dokázal, aby obyčejný zabiják jako Wheeler pochopil něco tak složitého, jako je DS-19?“

„Jednoduše,“ prohodil Subarsky. „Prostě jsem mu řekl, že pravé jméno té látky zní peníze. Až ji zdokonalíme, klidně si za ni pořídíme třeba beztrestnost, kdybychom to potřebovali, a pak si určíme cenu – řádově s osmi nulami, možná i s devíti. Téhle vědě Lester rozuměl. A zatraceně dobře.

No, vynášelo to dost, abychom si slušně žili a naše sladká Rebeka nemusela chodit bosá, a celý zbytek jsme vráželi do projektu. Ale jak to tak v Charity vypadá, bude to trvat ještě nanejvýš rok nebo dva.“

„Nevěřím ti.“

„Upřímně řečeno, Eriku, mám tě plný zuby a vůbec mě už nezajímá, čemu věříš a čemu ne. Všechno běželo báječné, dokud se tu neobjevila ta tvá přítelkyně a nezačala do toho vrtat. Teď, když jsem přišel o většinu svých spolupracovníků, budeme asi muset přemístit ústav, angažovat nové spoluhráče, a dokonce si vybudovat základnu v jiné nemocnici.“ Teatrálně si povzdechl. „Přesto jsem si ulil dost, abych si mohl s Rebekou vyjet na roční dovolenou, když to bude nutné.“

„Ty jsi ve skutečnosti dost zoufalý, Davide.“

„To si piš, že jo,“ odsekl Subarsky a hlas mu zdrsněl. „Jsem zoufalý, protože díky tobě abych začínal znovu. A jsem tak zoufalý, protože tu moknu a prochládám a přitom se vybavuju se starým kámošem z Watertownu, který sám sebe zahubil, neboť byl příliš chytrý, než aby mu to k něčemu bylo.“ Zdvihl své dlouhé ruce jako útočící grizzly a udělal krok dopředu. „A teď, jelikož naše drahá Laura je skálopevně přesvědčená, že v tomhle návěsu je zamčený jistý videonahrávač, a jelikož jistý všem dobře známý chlapík je mi ochoten královsky zaplatit za kazetu, na níž je zachycen, právě když od nás kupuje opium a bouchačky, doufám, že dovolíš…“

Eric se vrhl skloněnou hlavou proti Subarskyho hrudi a pěstmi mu zaútočil na obličej. Subarsky zakolísal a o krok couvl. Eric vyrazil znovu a tvrdě ho zasáhl do tváře. Pak Subafsky zdvihl ruce a bez sebemenší námahy ho srazil zpátky na zemi.

„Spokojený?“ zeptal se. „Už má dušička pokoj?“

Eric zdvihl hlavu a podíval se na něj. Praštil ho přece vší silou – a Subarsky tam klidně stál, jenom si olizoval drobné poranění na dolním rtu a přes vousy se na něj usmíval. Eric se pokusil o nový výpad, ale moment překvapení už byl pryč. Subarsky ho popadl vpředu za bundu a práskl jím o kovové dveře návěsu. Erikovi ochably ruce a podklesly nohy. Sesul se do bláta a než stačil překonat závrať, klekl si mu Subarsky jedním kolenem na záda, zkroutil mu ruce dozadu a svázal je kusem prádelní šňůry. Pak si mu plnou vahou klekl na stehna a stejně rychle a obratně mu svázal kotníky.

„Tak to bychom měli,“ prohlásil a neobtěžoval se tím, že by Erika vytáhl z kaluže nebo ho alespoň obrátil. „Vzhledem k tomu, že další připomínky nejsou, navrhuju, abychom vyjmuli sadu kouzelných klíčů a vybrali z nich ten, který se hodí k našemu superzámku. Hlásí se někdo?“

„Davide, pusť nás,“ žadonil Eric a přetáhl se na bok. „Jestli nám něco uděláš, ničemu to neprospěje.“

„To tvrdíš ty,“ řekl Subarsky a v hustém dešti se probíral ve svazku složitých klíčů a podivně zohýbaných drátků. „Už jen to, jak zákeřně jsi mi rozbil baterku, přímo volá po trestu smrti.“

„Davide, žádám tě…“

„Tak už konečně sklapni, kamarádíčku. Dřep si hezky v té své kaluži, vychutnávej posledních pár okamžiků svého pozemského bytí a sleduj, jak pracuje mistr zámečník. Nebudeš tomu věřit, ale tuhle parádu mi vyrobil student strojařiny na MIT. Prodával jednu sadu za tisícovku a klidně mohl jít ještě před promocí do penze. Neexistuje nic, co bys tím neotevřel.“

Vybral si jeden z klíčů, zkusmo jej nasadil a pak jemně zasunul do otvoru v dolní části zámku. Přestože na podivně tvarovaném visacím zámku byla vyražena i značka jakési firmy, v Plánu B mu neřekli jinak než „skoťáček“, čímž vyjadřovali uznání Scottovi Endersovi, který ho vymyslel. Skutečná klíčová dírka byla dokonale skrytá pod malým posuvným panelem v horní části zámku. Viditelná klíčová dírka vespod, to byla zcela jiná záležitost.

Jakmile se Davu Subarskymu podařilo zasunout vybraný klíček do zámku až po kořen, jeho kovová špička uzavřela elektrický obvod mezi miniaturní lithiovou baterií a drátěnou spirálkou s připojenou plastikovou kapslí. Během několika vteřin žár spirálky roztavil umělou hmotu, a tím uvolnil velikou kapku koncentrované kyseliny chlorovodíkové.

Zatímco Subarsky si dramaticky pobrukoval úryvek z Bachova Koncertu č. 2 E-dur a zlehka pohupoval klíčkem, kyselina pronikla k chemicky upravené plastické trhavině, která vyplňovala dutinu ve spodní části zámku. Právě se skláněl nad zámkem a nahlížel do klíčové dírky, když důmyslný aparát explodoval.

Ochromený hrůzou viděl Eric, jak výbuch v jediném okamžiku utrhl Subarskymu obě ruce a značnou část obličeje. Subarsky se zapotácel a s nepříčetným kvílením vztáhl pahýly rukou k tomu, co zbylo z jeho očí. Přestože byl zasažen výbuchem, jaký by dokázal prorazit otvor do kovových dveří, udržel se na nohou.

Eric se převrátil právě včas, aby viděl, jak Subarsky s nesouvislým řevem proběhl slepě kolem saaba na Meridian Avenue. Řidič projíždějícího šestnáctitunového kamionu, nacpaný kokainem, který si koupil od překupníka v Cambridgi, vůbec nepostřehl, že se ze tmy vynořila jakási postava a vběhla do vozovky, nezaregistroval ani silný náraz, jak v plné rychlosti nabral muže zesílenou ocelovou mřížkou chladiče.

Zatímco kamion se řítil deštěm dál, v kovovém roštu zůstal zaklíněný pahýl paže geniálního biochemika. Mladík za volantem, pohroužený do pásky s Guns and Roses, si při řízení prozpěvoval se skupinou a neměl ani tušení, jaká groteskní ozdoba mu visí na kapotě hned pod buldokem Mackem.

Erikovi trvalo téměř patnáct minut, než se v neslábnoucím dešti a v boji s pocitem hluboké únavy, který se ho náhle zmocnil, dokázal zbavit pout. Konečně pak kamenem rozbil postranní okénko saabu. O minutu později už s Laurou stáli uvnitř návěsu. Videonahrávač ležel na bedně v levém předním rohu. Byl zabalený v pytli z nepromokavého papíru a anténa vedla drobným otvorem, vyvrtaném ve stěně návěsu.

„Na,“ řekl Eric a podal jí kazetu. „Myslím, že bys ji měla odevzdat ty.“

„Tím zámkem mi Scott dneska už podruhé zachránil život,“ poznamenala Laura.

Přimáčkli se v návěsu k sobě a Laura mu vyprávěla, jak našla bratra, jak je Wheeler odvlekl, jak se jim podařil útěk a jak byl Scott zabit. Ona sama unikla Lesteru Wheelerovi a jeho lidem tak, že pod vodou přeplavala od jednoho mola k druhému. Nakonec, prochladlá téměř k bezvědomí, z posledních sil vylezla na břeh a dovrávorala na silnici. Zastavili jí starší manželé, kteří se vraceli z nákupu, a odvezli ji do svého bytu.

„Taky ti mám co vyprávět,“ opáčil Eric, „jestli se ale co nejdřív nepřevléknu do suchého, skončím se zápalem plic ve White Memorialu. A oba moc dobře víme, co se stane lidem, které tam přivezou.“

„Teď už se to nestane nikomu,“ mínila Laura. Vyskočila z návěsu a vztáhla k Erikovi ruku.

EPILOG

Desetimístný tryskový letoun Lear se střemhlav jako sokol snesl z bezmračné dopolední oblohy a vyrovnal se přesně v 600 metrech. V kabině tiskla pětice cestujících čela k okénkům a v oslnivém třpytu nespouštěla oči z nehybné pouště San Rafael. Všichni s napětím čekali, až zahlédnou první obrysy městečka Charity, Utah.

„Město je v dohledu, pane Hartene,“ oznámil pilot do mikrofonu. „Asi osm kilometrů vlevo před námi. Máme to na cestě do Moabu a tak, pokud souhlasíte, nad ním v téhle výšce několikrát přeletím a pak budeme pokračovat na letiště.“

Tři hodiny poté, co ve svém bytě v Laurelu ve Virginii ukončil telefonický rozhovor s Laurou, přistál šéf Commimigistics International s letadlem, které bylo v majetku vlády, na bostonském Loganově letišti. V 7.30 Lear znovu odstartoval a jako blesk zamířil na západ. S Neilem Hartenem se o kabinu dělili jeho spolupracovník z Plánu B jménem Thorsen a dále Eric, Laura a Maggie Nelsonova.

Ti všichni věděli, že čtyři tisíce kilometrů od nich leží Bernard Nelson na jednotce intenzivní péče v moabské nemocnici, v bezvědomí a napojený na řízené dýchání. A jak Eric pochopil z rozhovoru s ošetřujícím lékařem, detektivův stav byl vážný.

Celá jejich odysea začala už v časných ranních hodinách, když Maggii Nelsonové zavolal z Moabu jakýsi Smith. Jak vyrozuměla, její manžel našel onen ústav v Utahu, podařilo se mu do něj proniknout, tam ho však šéf celého zařízení, lékař jménem Barber, otrávil.

Podrobnosti toho, jak potom Nelsona zachránil zaměstnanec Charity Pike, byly útržkovité, ale vysvítalo z nich, že při akci byl Barber postřelen a další zaměstnanec zabit. Když do městečka dorazila sanitka, byl Bernard dosud při vědomí, během převozu však upadl do komatu.

Maggii Nelsonovou okamžitě napadlo zavolat Lauře do Bernardova bostonského bytu.

A teď pětice cestujících mlčky a v hrůze hleděla na fantastickou scénu, která se odvíjela v hloubce pod nimi. Osada, která vytvářela pouhou skvrnku v nekonečné krajině, byla obklopená policejními vozy a sanitkami. Jedinou hlavní ulicí přecházely sem a tam desítky lidí. Další osoby ležely na nosítkách před nízkou škvárobetonovou budovou.

Pilot udělal nad městečkem dva široké okruhy, takže byl dobrý výhled z obou stran letadla. Pak opsal křivku směrem na východ a řítil se nad zvlněnou pouští do Moabu. Na zadních sedadlech Eric stručně seznamoval Neila Hartena s tím, co věděl o jedu tetrodotoxinu.

Po intervenci Neila Hartena dovolilo vedení nemocnice Erikovi, aby prohledal pracovnu Dana Subarskyho a kancelář Normy Cullinetové. V zamčené kovové krabici, uložené ve stole staniční sestry, našel spoustu ampulek adrenalinu k intravenóznímu použití. Objevil také dvě kojenecké lahve, obě asi do poloviny plné hrubého našedlého prášku. Na jedné byla malá nálepka s písmenem T, na druhé s písmenem D.

Když svůj nález ukázal Havenu Dardenovi a krátce mu vysvětlil, jakou roli hrála Rebeka v projektu Charity, zdvihl přednosta telefon a zároveň požádal Erika, aby počkal na chodbě před jeho nemocničním pokojem. Už po několika minutách ho zavolal zpátky.

„Má dcera říká, že prášek označený T je to, co jsme předpokládali,“ sdělil mu. V očích měl nesmírný smutek, z hlasu mu však zaznívala neskrývaná úleva, že Rebeka neodmítla spolupracovat. „To druhé je nějaká látka, která účinky toxinu ruší. Dcera tvrdí, že dávkování protijedu je dva až pět gramů a že její společníci jej rozpouštěli ve fyziologickém roztoku a aplikovali intravenózně. Používali také značné dávky adrenalinu, přesné množství však nezná. Z větší části se všechno odehrávalo na jednotce intenzivní péče, zařízené v pohřebním ústavu. Rebeka souhlasila, že ještě dnes dopoledne půjde s mou paní a naším právním zástupcem na policii.“

„Je mi líto, že vás a vaši paní tohle všechno čeká,“ poznamenal Eric.

Darden pokrčil rameny.

„Kdo může posoudit, nakolik chyby dětí zavinilo selhání rodičů?“ podotkl. „Možná že jednou v budoucnu z toho všeho vzejde pro nás i pro ni něco dobrého.“

Protilátka se ve fyziologickém roztoku rozpouštěla velmi snadno. Na skládacím stolečku před svým sedadlem Eric na vážkách odměřil dávku, o které mluvil Haven Darden, a pak roztok pečlivě natáhl do velké injekční stříkačky.

„Intravenózní injekce neznámého a nesterilního prášku, to pro mne není příliš příjemná představa,“ řekl, „ale případnou infekci bych jistě zvládl.“

„Jaký na vás dělal dojem ten doktor v Moabu?“ zeptal se se zájmem Harten.

„Mluvil informovaně, jenom nebyl příliš nadšený tím, jakou dávku adrenalinu jsem mu doporučil aplikovat.“

Když předtím Eric s Dardenem společně probírali Marshallovy resuscitační pokusy u Loretty Leoneové, došli k závěru, že jeho okamžitá a opakovaná aplikace adrenalinu téměř s jistotou zastavila postup otravy a vyvolala zvyšování frekvence a síly srdečních stahů dokonce ještě v době, kdy ji připravovali k pitvě.

„Všichni si zapněte pásy a sklopte stolky,“ ozvalo se z reproduktoru. „Přistáváme!“

„Vrátíte se dopředu k Lauře?“ zeptal se Harten.

Eric zavrtěl hlavou. Během první části letu vedle ní seděl Harten, otevřeně odpovídal na její otázky a osvětlil jí mnohé z bratrova života, zasvěceného nebezpečné službě. V následujících hodinách Eric viděl, jak na ni skutečnost Scottovy smrti stále víc doléhá.

„Potřebuje být nějakou chvíli sama,“ řekl.

„Hodlá zůstat v Bostonu?“

„Doufám, že ano.“

Slabé zapísknutí podvozku ohlásilo, že Lear perfektně dosedl na letiště v Moabu. Dvě auta provázená hlídkovým vozem dopravila cestující do nemocnice. Eric, Laura a Maggie Nelsonova chvátali chodbou přímo na jednotku intenzivní péče.

Místnímu internistovi se zatím podařilo pozoruhodně stabilizovat Bernardův stav. Detektiv sice dosud nenabyl vědomí, jeho krevní tlak však už zareagoval na silné dávky adrenalinu, které mu lékař podal, a začaly mu pracovat ledviny.

Neil Harten s ostatními se posadili v čekárně pro příbuzné a Eric probíral s internistou další postup. Zatímco Nelsonovi vstřikovali protijed a další dávku adrenalinu, přivezli na JIP vozík s novým pacientem.

Eric k němu přistoupil, aby pomohl nový přírůstek vyhodnotit, a s údivem zjistil, že hledí do tváře člověka, který kdysi býval jeho šéfem. Craig Worrell byl špinavý a zcela vyčerpaný a z jeho zanícených, chorobně žlutých očí čišela prázdnota.

„Má teplotu čtyřicet,“ poznamenal sanitář.

„Vypadá to na fulminantní hepatitidu,“ řekl Eric internistovi. „Ten muž je lékař z bostonského White Memorialu. Patřil k té skupině Caduceus, o které jsem s vámi mluvil – totiž jen do té doby, než se v nemocnici dostal do maléru. Řekl bych, že mu Caduceus předvedl svou představu předčasného odchodu do důchodu.“

„Vypadá to s ním zle.“

„Možná, že DS-19 přece jen neúčinkuje tak skvěle, jak mi Subarsky tvrdil. Pokusíte se s ním něco udělat?“

„Moc se mi do toho nechce, ale zkusím to.“

„Já zůstanu u Nelsona.“

Už po půl hodině se u Bernarda Nelsona začaly projevovat známky toho, že léčba zabírá. Harten se svým kolegou odjel do Charity, aby ještě za tepla zahájili vyšetřování, zatímco Laura a Maggie Nelsonova zůstaly hlídat u Nelsonova lůžka.

Uplynuly dvě hodiny, během nichž se několikrát dostavila srdeční krize. Laura držela Maggii za ruku a napjatě sledovala, jak Eric přechází z jedné strany lůžka na druhou, neustále kontroluje Bernardův stav, vyhodnocuje laboratorní výsledky a obraz na monitoru a pak tiše udílí pokyny sestře. A věděla, že bez ohledu na to, co je oba ještě potká, nikdy neztratí obdiv, který k němu v těchto chvílích cítila.

Během další hodiny se Bernardův stav zjevně stabilizoval. Erikovy zásahy už nemusely být tak časté. Laura si všimla, že hluboké rýhy na jeho čele, vyvolané napětím, zvolna mizí. Konečně, čtyři hodiny po jejich příjezdu, se Bernardovi zachvěla víčka a on otevřel oči. O několik minut později zdvihl ruku, ukázal na endotracheální trubici a naznačoval Erikovi, aby ji vyjmul.

„Dokázal to?“ zeptala se Maggie Nelsonova.

Eric jí podal obě ruce a pomohl jí vstát. Pak ji objal.

„Vzala jste si tvrdého chlapa, paní Nelsonova,“ řekl. „Je jako medvěd.“

„Já vím,“ přikývla.

Ustoupil, když se sklonila, řekla manželovi několik slov a zlehka ho políbila na tvář. Potom poslal obě ženy z místnosti a pokynem přivolal sestru. Laura zdálky sledovala, jak Eric něco šeptá detektivovi do ucha a pak mu rychle vytahuje polyetylenovou dýchací trubici z úst. Přestože Bernard zuřivě uhýbal a prskal, sestra mu pak ústa a hrtan odsála.

Asi minutu bylo naprosté ticho. Eric stál ve střehu, aby při první známce potíží trubici opět zavedl. Pak si Bernard nervózně odkašlal.

„Nemáte někdo doutník?“ zaskřehotal.

Ty z obětí Charity, které nejvíc potřebovaly pomoc, byly postupně převáženy do Moabu. Všichni ostatní byli rozmístěni do jiných nemocničních zařízení. Eric pracoval společně s personálem nemocnice a celou noc ošetřoval různé infekce a další následky podvýživy a nedostatečné hygieny.

Nazítří brzy po rozednění nechal Maggii Nelsonovou u manžela a vyzvedl Lauru v motelu, kde se ubytovala. Procházeli pak spolu téměř prázdnými ulicemi Moabu. Směrem na jih se sluneční paprsky rodícího se dne odrážely od sytě červené hlíny pahorků.

„Je tu moc krásně,“ řekla. „A ta nemocnice nevypadá nejhůř.“

„Na takhle malé město snad.“

Laura se do něj zavěsila.

„Dokážeš si představit, že bys tu někdy pracoval?“

„Myslím, že i mé nejnižší pracovní tempo je pořád ještě nejméně desetkrát vyšší než to, jaké by tu po mně chtěli.“

„A co když právě tohle potřebuješ?“

Přitiskl ji k sobě.

„Snad. Tak abys věděla, až nás jednou omrzí Boston a White Memorial, budu o tom uvažovat.“

„Výborně. Protože pokud vím, pozemky v okolí Bostonu jsou šíleně drahé – a tady je na prodej celá osada hned pár kroků od silnice.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai